ABADDON

KAPUJA

A TÉRSÉG HARMADIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

Copyright © 2013 by Daniel Abraham and Ty Franck

James S. A. Corey: Abaddon’s Gate

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2014

Hungarian translation © Fumax Kft., 2014

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt az e-könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani, másolni vagy bármely formában az interneten közzétenni.

Minden ilyen cselekedetet azonnali jogi lépések követnek!

ISBN 978-615-5514-23-4

Walter Jon Williamsnek,

aki megmutatta nekünk, hogyan csináljuk, és

Carrie Vaughnnak, aki gondoskodott róla,

hogy ne szúrjuk el túlságosan.

Prológus: Manéo

Manéo Jung-Espinoza – a barátainak a Ceres Állomáson csak Néo – az Y Quének elkeresztelt kis hajója pilótafülkéjében kuporgott. Csaknem három hónap után talán ötven óra lehetett még hátra addig, hogy történelmet írjon. Az étel két napja elfogyott. A még megmaradt ivóvize mindössze fél liter visszaforgatott vizelet volt, ami többször átment már rajta, mint azt számon tudta volna tartani. Mindent, amit kikapcsolhatott, kikapcsolt. Deaktiválta a reaktort. Még mindig működtek a passzív detektorok, de aktív érzékelőkre nem támaszkodhatott. A pilótafülkében kizárólag a kijelzők szórt háttérfénye világított. A pokróc, amelybe beburkolózott – a rögzítőkbe tűrve a sarkait, hogy ne lebegjen el tőle –, még csak nem is elektromos volt. A nyílt frekvenciás és az irányított sugárnyalábú adót egyaránt kikapcsolta, a transzpondert pedig szétégette, még mielőtt felfestette volna a nevet a hajótestre. Nem azért repült el idáig, hogy valami véletlenszerű elektromos jel elárulja a flottilláknak, hogy közeleg.

Még ötven óráig – sőt, kevesebbig – csupán annyit kellett tennie, hogy észrevétlen maradjon. És hogy ne rohanjon bele semmibe, de ez már en las manos de Dios, vagyis Isten kezében volt.

Egyik unokatestvére, Evita vezette be őt a parittyák földalatti társaságába. Ez három éve történt, nem sokkal a tizenötödik születésnapja előtt. A család üregében múlatta az időt – édesanyja bement dolgozni a víztisztító üzembe, édesapja az általa felügyelt hálózatkarbantartó csoportnak tartott értekezletet, Néo pedig otthon maradt, és abban a hónapban már negyedik alakalommal lógott az iskolából. Amikor a rendszer bejelentette, hogy valaki az ajtó előtt várakozik, arra tippelt, hogy az iskola biztonsági emberei akarják elkapni iskolakerülésért. Ehelyett Evita állt odakinn.

Édesanyja nővérének lánya két évvel volt idősebb nála. Vérbeli övbéli. Mindkettejüknek nyúlánk, vékony volt a teste, de a lány ténylegesen onnan származott. Néo azóta érzett valamit iránta, hogy először látta a lányt. Arról álmodozott, milyen lehet ruhátlanul. Milyen érzés lehet megcsókolni. Most pedig eljött hozzá, amikor rendelkezésére állt az egész lakás. Néo szíve a megszokottnál háromszor sebesebben vert, mielőtt ajtót nyitott.

– Esá, bratranec – köszönt a lány mosolyogva, egyik kezét felvonva.

– Hoy – felelte Néo, miközben igyekezett fesztelennek és nyugodtnak mutatkozni. A Ceres Állomásként ismert hatalmas űrvárosban nőtt fel, akárcsak a lány, ám édesapja alacsony, zömök termete egyértelműen arról árulkodott, hogy földi. Néo éppúgy joggal használhatta az Öv kozmopolita szlengjét, mint a lány, ám Evita szájából természetesnek hangzott. Amikor a fiú beszélt így, mintha más dzsekijét vette volna fel.

– A kikötőnél gyülekezik pár coyo. Silvestar Campos visszajött – jelentette be a lány, és hetykén előretolta a csípőjét, a szája puha volt, akár egy párna, ajka ragyogott. – Vienes mit?

– Que no? – vágta rá a fiú. – Amúgy sincs jobb dolgom.

Később rájött, hogy unokatestvére azért vitte el, mert Mila Sana, egy nála valamivel fiatalabb, lóarcú marsi lány belezúgott, és mind úgy gondolták, hogy vicces lesz figyelni, ahogy a csúnya belsőbolygóbeli bakfis mindenfelé a félvér srác után kutyagol, de ekkorra már Néo nem törődött vele. Megismerkedett Silvestri Camposszal, és hallott a parittyarepülésről.

Így működött: valami coyo összerakott egy csónakot. Előfordult, hogy szerzett egy roncsot. Vagy maga eszkábálta össze. Többnyire legalább egy részét lopta. Nem kellett hozzá sokkal több, mint egy fáklyahajtómű, egy présülés és elegendő víz meg levegő, hogy megcsinálja. Ezután már csak a röppályát kellett megtervezni. Az Epstein nélkül a fáklyahajtómű túl gyorsan elégette a fűtőelemeket ahhoz, hogy bárkit eljuttathatott volna bárhova. Legalábbis segítség nélkül. A trükk abban állt, hogy az égetést – és a legjobbak csupán egyetlen égetést használtak – úgy tervezzék meg, hogy az lehetővé tegye a gravitációs gyorsítást, hogy a hajó magába szívja egy bolygó vagy hold sebességét, és olyan messze eljusson, ameddig a löket elviszi. Aztán már csak azt kellett kitalálni, hogyan jusson vissza anélkül, hogy meghalna. Az egészet végigkövette egy kétszeres titkosítású fekete hálózat, amit pont olyan nehezen lehetett feltörni, mint amilyen technológiával a Loca Greiga vagy az Aranyág dolgozott. Talán épp ők működtették. Illegálisabb nem is lehetett volna a dolog, és volt, aki fogadásokat kötött. Veszélyes, de épp ez volt a lényeg. Aztán, amikor visszaérkeztél, mindenki tudta, ki vagy. Elterpeszkedhettél a raktárbuliban, és azt ihattál, amit csak akarsz, és úgy beszélhettél, ahogy csak akarsz, és kedvedre a tenyeredbe vehetted Evita Jung jobb mellét, és a lány még csak le sem hámozta róla az ujjaidat.

És egyik pillanatról a másikra Néo, aki addig nem különösebben érdeklődött semmi iránt, határozott célt tűzött ki maga elé.

– Az embereknek azt nem szabad elfelejtenie, hogy a Gyűrűnek nincs varázsereje – magyarázta a marsi nő. Az elmúlt hónapokban Néo rengeteg időt töltött azzal, hogy a Gyűrűről szóló hírműsorokat nézte, és ez idáig ez a nő tetszett a legjobban neki. Csinos arc. Kellemes akcentus. Nem volt annyira vastag, mint egy földi, de az Övhöz sem tartozott. Akárcsak ő. – Egyelőre nem értjük, és talán még évtizedekig nem is fogjuk érteni. Ám az elmúlt két év a kerék feltalálása óta a legjelentősebb áttörésekhez vezettek az anyagtechnológia terén. Az elkövetkező tíz-tizenöt éven belül elterjednek majd az olyan alkalmazások, amelyeket a Gyűrű megfigyelésének köszönhetően tanultunk, és ez…

– Egy. Mérgezett. Fa. Gyümölcse – szólalt meg a nő mellett ülő coyo. – Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy a megépítéséhez tömeggyilkosság kellett. A Protogen és a Mao-Kwik bűnöző elemei és szörnyetegei az ártatlan lakosságra szabadították rá ezt a fegyvert. Azzal a mészárlással kezdődött ez az egész, és ha hasznot húzunk belőle, akkor mindannyian bűnrészességet vállalunk ebben.

A kép a műsorvezetőre váltott, aki elmosolyodott és a fejét ingatva nézett az aszott arcúra.

– Kimble rabbi – fordult hozzá a műsorvezető –, kapcsolatba kerültünk egy vitathatatlanul idegen eredetű mesterséges tárggyal, amely elfoglalta az Eros Állomást, valamivel több mint egy éven át a Vénusz légkörének kegyetlen forróságában főtt, aztán egy kevéssel az Uránusz pályáján kívülre juttatott egy gigantikus szerkezetegyüttest, és felépített egy ezer kilométer széles gyűrűt. Nem gondolhatja komolyan, hogy mindezen tényeket figyelmen kívül kellene hagynunk.

– Himmler dachaui hipotermiás kísérletei… – kezdett bele az aszott arcú coyo, miközben fenyegetően ingatta mutatóujját, de most a csinos marsin volt a sor, hogy félbeszakítsa.

– Ha lehet, túlléphetnénk az 1940-es éveken – mondta, és mosolyából azt lehetett kiolvasni, hogy: Próbálok kedves lenni, de fogd be a pofád! – Itt nem űrbéli nácikról beszélünk. Ez az emberiség történetének legfontosabb pillanata. A Protogen rettenetes szerepet játszott benne, és megbűnhődtek ezért. De most meg kell…

– Nem űrbéli nácik! – üvöltötte a vén coyo. – A nácik nem az űrből származnak. Itt élnek közöttünk. Ők az emberi természet legrosszabb oldalának szörnyetegei. Azzal, hogy profitálunk ezekből a felfedezésekből, azt a módot törvényesítjük, ahogyan eljutottunk hozzájuk.

A csinoska az égre emelte a tekintetét, aztán úgy nézett a műsorvezetőre, mint akinek segítségre lenne szüksége. A műsorvezető vállrándítással felelt neki, amivel még jobban feldühítette az öreget.

– A Gyűrű bűnös kísértés – ordította a vén coyo. A szája sarkában apró fehér pöttyök jelentek meg, amelyeket a vágó kifejezőbbnek látott meghagyni.

– Nem tudjuk, hogy mi az – vágott vissza a csinoska. – Abból kiindulva, hogy a földtörténeti őskorban, egysejtű lényekkel kellett volna elvégeznie a feladatát, és végül a Vénuszon kötött ki egy végtelenül összetettebb szubsztrátummal, valószínűleg egyáltalán nem működik, annyit azonban kijelenthetek, hogy a kísértéshez és a bűnhöz semmi köze.

– Áldozatok. A maga „összetett szubsztrátuma” az ártatlanok megfertőzött tetemeiből áll!

Néo levette a hangot, és egy darabig csak azt figyelte, ahogy egymással vitatkozva gesztikulálnak.

Hónapokba telt megterveznie az Y Que röppályáját, megtalálnia az időpontot, amikor a Jupiter, az Europa és a Szaturnusz mind a megfelelő pozícióba kerül. Az időablak olyan szűk volt, mintha fél kilométerről kellett volna eltalálnia dobónyíllal röptében egy muslica szárnyát. Szorosan el kellett haladnia a Jupiter holdja mellett, aztán olyan közel a gázóriáshoz, hogy az kis híján magához rántsa. Aztán megint ki a hosszú úton a Szaturnusz felé, hogy még több energiát szívjon fel a bolygó keringési sebességéből, majd tovább ki a feketeségbe, immár újabb gyorsulás nélkül, de gyorsabban, mint azt bárki el tudná képzelni egy kis űrladikról. Keresztül több millió kilométernyi vákuumon, hogy telibe találjon egy szúnyog segglyukánál is parányibb pontot.

Néo elképzelte, milyen képet fognak vágni a Gyűrű körül várakozó tudományos és katonai űrhajókon, amikor a transzponder nélkül és ballisztikus röppályán mozgó kis hajó hirtelen felbukkan a semmiből, és százötvenezer kilométer per órás sebességgel egyenesen keresztülszáguld a Gyűrűn. Ezután gyorsan kell majd cselekednie. Ahhoz nem maradt elég üzemanyaga, hogy teljesen visszavegye a sebességét, ahhoz viszont kellően le tud lassítani, hogy egy mentőhajóval utolérhessék.

Valamennyi időt lehúz majd a sitten, ez egészen biztos. Talán két évet, ha a bírók szemétkedni akarnak. Viszont megérte. Már csak a fekete hálózatról érkező üzenetek miatt megérte, ahol az összes ismerőse követte őt, közben pedig folyamatosan és egyre hangosabban zúgott az a szentségit, ez megcsinálja kórusa. Be fogja írni magát a történelembe. Az emberek még száz év múlva is emlegetni fogják minden idők legtökösebb parittyarepülését. Hónapokat vesztegetett el az Y Que megépítésével, ennél is többet az úton, aztán letölti még az idejét a börtönben. De megérte. Örökké élni fog.

Húsz óra.

A legnagyobb veszélyt a Gyűrűt körülvevő flottilla jelentette. A Föld és a Mars hónapokkal ezelőtt trottyos vénemberré verte szét egymás hadiflottáját, de ami megmaradt belőlük, annak zöme most a Gyűrű környékén állomásozott. Esetleg a belső bolygóknál, de Néónak ezekkel nem kellett törődnie. Úgy húsz-harminc nagy hadihajó tartotta szemmel egymást, miközben a rendszerben fellelhető összes tudományos űrjármű a Gyűrűtől alig pár ezer kilométerre leskelődött, hallgatózott és lebegett óvatosan. A haditengerészet csupán azért vonult fel, nehogy bárki hozzá merjen nyúlni. Rettegtek – mindannyian. Hiába zsúfolták be azt a rengeteg fémet és kerámiát az űr egyetlen apró zugába, hiába, hogy a Gyűrű ezer kilométer széles belső felülete relatíve parányinak számított, annak esélye, hogy bármibe beleütközzön, elhanyagolható volt. Sokkal több volt ott a semmiből, mint a valamiből. És ha mégis belerohanna a flottilla egyik hajójába, már nem lesz módja idegeskedni emiatt, ezért a Szűzanyára bízta magát, és nekilátott beüzemelni a nagy sebességű kamerát. Amikor végül megtörténik, olyan gyorsan fog lezajlani az egész, hogy addig nem is tudhatja majd, hogy telibe trafálta-e a célt, amíg ki nem elemezte az adatokat. Arról pedig gondoskodni akart, hogy legyen felvétel. Visszakapcsolta az adóvevőit.

– Hoy – köszönt bele a kamerába –, itt Néo. Néo solo. Az Y Que souverän Öv-versenyhajó kapitánya és legénysége. Mielistä rám. Hat óra van hátra a legbrutálabb átcsusszanásig, mióta Isten megalkotta az embert. Es pa mi mama, az édes Sophia Brunért teszem és Jézusért, urunkért és megváltónkért. Figyeljetek jól. Egy pislantás és elszalasztottátok, que sa?

Visszanézte a fájlt. Úgy nézett ki, akár a mosott szar. Valószínűleg maradt még ideje; leborotválhatná a nyamvadt kis szakállát, és legalább a haját hátraköthetné. Ha nem hanyagolta volna a napi testgyakorlást, most nem nézett volna ki ennyire nyápicnak. Késő bánat. Viszont eljátszadozhatna a kamera szögével. Ballisztikus röppályán haladt. A tolóerő keltette gravitáció miatt nem igazán kellett aggódnia.

Még két szögből próbálkozott, mire kielégítette a hiúságát, aztán átkapcsolt a külső kamerákra. Bemutatkozása tíz másodpercnél valamivel hosszabbra sikerült. Mínusz húsz másodpercnél indítja majd az adást, aztán átvált a külső kamerákra. Másodpercenként több mint ezer képkocka, és még így is előfordulhat, hogy két képkocka között lemarad a Gyűrű. A legjobbat kellett remélnie. Most már nem igazán szerezhet új kamerát, még ha létezne is jobb.

Megitta a maradék vizét, és magában bosszankodott, amiért nem pakolt el több ennivalót. Egy tubus fehérjekása könnyen lecsúszott volna. Hamarosan erre is sor kerül. Valamelyik földi vagy marsi hajó fogdájába dugják, ahol lesz tisztességes vécé, ivóvíz meg fogdakoszt. Már alig várta ezt.

Szendergő kommrendszere felébredt, és panaszosan felvijjogott egy irányított sugárnyaláb miatt. Néo megnyitotta a kapcsolatot. A titkosítás azt jelentette, hogy a fekete hálózatból érkezett, és elég régen elküldték ahhoz, hogy itt elérje őt. Rajta kívül valaki más is felvágni igyekezett.

Evita még mindig gyönyörű volt, de immár jóval nőiesebb, mint amikor Néo elkezdte összegyűjteni a pénzt és a roncsalkatrészeket, hogy megépítse az Y Quét. Még öt év, és a lány átlagossá válik. Habár Néo szívét még akkor is meg fogja dobogtatni.

– Esá, bratranec – köszöntötte a lány. – A világ szeme. Toda auge. Az enyém is.

Evita elmosolyodott, és Néo egyetlen pillanatig úgy hitte, hogy talán fel fogja húzni a szoknyáját. Hogy szerencsét hozzon. Az irányított sugárnyaláb bontotta a kapcsolatot.

Két óra.

– Megismétlem, a Lucien marsi fregatt hívja a Gyűrű felé közeledő azonosítatlan hajót. Haladéktalanul válaszoljon, különben tüzet nyitunk.

Három perc. Túl hamar észrevették. A gyűrű még mindig hárompercnyire volt, és kevesebb mint egynél korábban nem lett volna szabad meglátniuk.

Néo megköszörülte a torkát.

– Nem szükséges, que sa? Itt az Y Que versenynaszád a Ceres Állomásról.

– Nincs bekapcsolva a transzpondere, Y Que.

– Tönkrement, oké? Elkelne egy kis segítség ehhez.

– A rádiója kifogástalanul működik, mégsem hallok vészjelet.

– Nem vagyok veszélyben – felelte a fiú, és az így nyert másodpercekért elhúzott minden szótagot. Beszéltethette őket. – Épp csak ballisztikus röppályán haladok. Beindíthatom a reaktort, de az pár percbe fog telni. Talán segíthetnének, mit szól?

– Zárt területre hatolt be, Y Que – közölte a marsi, és Néo érezte, hogy arcán egyre szélesebbre húzódik a mosoly.

– Nem ártok – mondta. – Nem ártok. Megadom magam. Csak kicsit le kell lassítanom. Pár másodperc, és beindítom a hajtóművet. Nem kell betojni.

– Tíz másodperce van, hogy letérjen a Gyűrű felé tartó pályáról, különben tüzet nyitunk.

A félelmet diadalnak érezte. Megcsinálja. Egyenesen a Gyűrű felé tartott, és ezzel a frászt hozta rájuk. Egy perc. Elkezdte bemelegíteni a reaktort. Ezen a ponton már nem is kellett hazudnia. Az érzékelők teljes sora aktiválta a rendszerindító szekvenciát.

– Ne lőjenek! – kérte, miközben magában farokhúzogató mozdulatot tett. – Kérem, uram, ne lőjön le! Lelassítok, amilyen gyorsan csak tudok.

– Öt másodperce van, Y Que.

Harminc másodperce volt. Bekapcsoltak a barát-ellenség monitorok, amint a hajó teljes rendszere működésbe lépett. A Lucien egészen közel fog elhaladni mellette. Talán hétszáz kilométerre. Nem csoda, hogy észrevették. Ebből a távolságból az Y Que közeledtére az összes taktikai kijelzőn színes fények villódznak, akár egy karácsonyfán. Csak balszerencse, semmi több.

– Felőlem lőhet, ha akar, de a lehető leggyorsabban próbálok megállni – mondta.

Megszólalt az állapotriasztás. Két újabb pont tűnt fel a kijelzőn. Az hijo de puta tényleg torpedókat lőtt ki rá.

Tizenöt másodperc. Sikerülni fog. Sugározni kezdett, és bekapcsolta a külső kamerát. A Gyűrű valahol odakint volt, ezer kilométeres kiterjedése még mindig túl keskenynek és sötétnek bizonyult ahhoz, hogy szabad szemmel kivehesse. Csak a csillagokkal teleszórt széles mennyboltozatot látta.

– Ne lőjenek! – kiáltotta a marsi fregattnak. – Ne lőjenek!

Három másodperc. A torpedók sebesen közeledtek.

Egy másodperc.

A csillagok egyszerre hunytak ki.

Néo megérintette a monitort. Semmi. A barát-ellenség semmit sem mutatott. Sem fregattot. Sem torpedókat. Semmit.

– Na ez – motyogta maga elé, senkihez és semmihez sem intézve szavait – fura.

A kijelzőn valami kéken vibrálni kezdett, Néo pedig előrébb húzódzkodott, mintha attól, hogy pár ujjnyival közelebb kerül a képernyőhöz, hirtelen minden érthetővé válna.

A több g-s riasztást beindító érzékelőknek egy másodperc ötszázad részére volt szükségük ahhoz, hogy kioldjanak. Az áramkörbe épített riasztónak újabb egy háromszázad másodperc kellett, hogy reagáljon, és áramot juttasson a vörös LED-be meg a vészjelző szirénába. A konzol apró jelzőfényének, amely kilencvenkilenc g-s figyelmeztetésnél beadta a kulcsot, végtelen lassúságú fél másodpercbe telt, hogy begerjessze fénykibocsátó diódáit. Addigra Néóból csupán vörös paca maradt a pilótafülkében, miután a lassulás egy idegvégződés kisülésénél rövidebb idő alatt áttaszította őt a képernyőn és nekipréselte a túloldali válaszfalnak. A hajó öt hosszú másodpercen át recsegett és nyikorgott, miközben nem egyszerűen lassítani próbált, hanem lelassították.

A síri sötétségben a külső nagy sebességű kamera tovább sugárzott, másodpercenként ezer képkockát adott le a semmiről.

Aztán pedig valami másról.

Első fejezet: Holden

Amikor kisfiú korában még a Földön élt a kéklő szabad ég alatt, egyik édesanyját három éven át csillapíthatatlan migrének gyötörték. Épp eléggé nehéz volt látni, ahogy sápadtan és verejtékezve szenved, a rohamhoz vezető tüneteket pedig, ha lehet, még rosszabbul viselte. Előfordult, hogy édesanyja épp takarított, vagy ügyvédi irodájának iratain dolgozott, amikor görcsösen megrándult a bal keze, és olyan erővel szorult ökölbe, hogy kidagadtak rajta az erek és az inak, mintha elpattanni akarnának az erőfeszítéstől. Ezután a tekintetét nem tudta összpontosítani, pupillája kitágult, mígnem kék szeme szinte teljesen feketének hatott. Ahhoz hasonlított, mint amikor valaki gutaütést kap, és Holden mindig azt hitte, hogy ezúttal tényleg bele fog halni.

Akkoriban hatéves volt, és sosem árulta el a szüleinek, mennyire felzaklatják őt a rohamok, vagy hogy menyire retteg tőlük, még amikor úgy tűnt is, hogy átmenetileg minden rendben. A félelem megszokottá vált. Szinte számított rá. Ennek enyhítenie kellett volna a rettegést, és talán enyhítette is, ám helyét a csapdába esettség érzése vette át. A támadás bármelyik percben megindulhatott, és nem lehetett elkerülni.

Mindent megmérgezett, még ha csupán egy kicsit is.

Olyan érzés volt, mintha kísértenék.

– A bank mindig nyer – ordította Holden.

Ő és a legénység – Alex, Amos, Naomi – a Ceres legdrágább szállodájának VIP bárjában ültek, egy kizárólag nekik fenntartott asztalnál.

A nyerőgépek csengettyűi, füttyei és digitalizált hangjai még itt is kellően hangosak voltak ahhoz, hogy lehetetlenné tegyenek bármiféle könnyed társalgást. Azt a néhány frekvenciát, amit nem uraltak, tökéletesen kitöltötte a pachinko gépek éles csattogása és a kaszinó három színpadának egyikén zenélő együttes mélybasszus dörgése. Ez az egész áthatolhatatlan hangzuhataggá olvadt össze, amitől vibráltak Holden belei és csengett a füle.

– Mi van? – üvöltött vissza Amos.

– A végén mindig a bank nyer!

Amos lebámult a maga előtt hatalmas halomban álló zsetonokra. Alexszel épp megszámolták és elosztották a rakást, mielőtt ismét belevetették magukat a játékasztalok erdejébe. Holden ránézésre úgy tippelte, hogy nagyjából tizenötezer ceresi új jent nyerhettek az elmúlt órában. Impozánsan mutatott. Ha most abba tudnák hagyni, egy vagon pénzzel lennének gazdagabbak. Persze nem fogják abbahagyni.

– Oké – mondta Amos. – Szóval?

Holden elmosolyodott, és vállat vont.

– Semmi.

Ha a legénysége kikapcsolódásként el akart veszíteni pár ezer dolcsit a Black Jack asztalnál, mi jogon akadályozhatná meg ezt? Az igazat megvallva ettől még csak meg sem csappant volna észrevehetően az az összeg, amit a legutóbbi négy hónapban elvégzett munkákért kaptak. Az év rendkívül jövedelmezőnek ígérkezett.

Holden rengeteg hibát követett el az elmúlt három esztendőben. Az ellenben, amikor úgy döntött, hogy többé nem lesz a KBSz verőlegénye, ehelyett független biztonságiként dolgozik tovább, nem tartozott közéjük. A pár hónap alatt, mióta szabadúszó futár-és kísérőhajóként hirdette magát, a Rocinante hét megbízást vállalt el, és mindegyik jövedelmezőnek bizonyult. A befolyt összegből az orrától a tatjáig felújították a hajót. A naszád jó pár kemény évet tudott le, és elkelt már neki némi kényeztetés.

Amikor ezzel elkészültek, még mindig több pénzük maradt a közös számlán, mint amennyit hirtelenjében el tudtak volna költeni, ezért Holden kívánságlistát állíttatott össze a legénységgel. Naomi már kifizette a válaszfalat, amelyet úgy alakítottak ki, hogy egybenyissa kettejük kabinjait. Most már volt kétszemélyes ágyuk és elegendő helyük ahhoz, hogy körbe is tudják járni. Alex felhívta a figyelmet a korszerű katonai torpedók beszerzésének nehézségeire, és egy hajógerincre erősíthető sínágyúval szereltette fel a Rocit. Ez jóval nagyobb ütőerőt biztosított a pontvédelmi ágyúknál, és muníció gyanánt csupán kétfontos volfrámlövedékek kellettek hozzá. Amos harmincezret költött el kiegészítő alkatrészekre a hajtómű feljavításához, amikor útközben megpihentek a Callistón. Amikor Holden megemlítette, hogy a Roci már így is olyan gyorsulásra képes, hogy végezzen a legénységgel, és megérdeklődte, ezek után mi értelme feljavítani, Amos ezt felelte:

– Mert ez a cucc félelmetesen menő.

Holden csak bólintott, elmosolyodott, és kifizette a számlát.

A kezdeti szédítő költekezésroham után még mindig elég pénzük maradt, hogy a Canterburyn kapott fizetés ötszörösét osszák ki maguk között, és eleget félretegyenek ahhoz, hogy a következő két évtizedben vízzel, levegővel és fűtőelemekkel lássák el a hajót.

Mindez valószínűleg időleges. Lesznek még szűkebb esztendők, amikor semmilyen munka nem akad, és takarékoskodniuk kell, hogy beérjék azzal, amijük van. Ám ma még nem ez volt a helyzet.

Amos és Alex végzett a zsetonjaik összeszámlálásával, és üvöltve magyarázták Naominak a huszonegyezés finomságait, hátha sikerül rábeszélniük, hogy tartson velük az asztalokhoz. Holden intett a pincérnek, aki tüstént odaszaladt, hogy felvegye a rendelést. A VIP bárban nem lehetett az asztali képernyőkön rendelni.

– Milyen skót whiskyjük van, ami valódi gabonából készült? – érdeklődött Holden.

– Többféle ganymedesi párlattal szolgálhatunk – felelte a pincér. Már megtanulta a fortélyát, hogyan harsogja túl a zsivajt anélkül, hogy erőltetné a hangszálait. Rámosolygott Holdenre. – Viszont jó ízlésű földi úriemberek számára félretettünk néhány üveg tizenhat éves Lagavulint.

– Úgy érti, valódi skót whiskyt Skóciából?

– Egészen pontosan Islay szigetéről – válaszolta a pincér. – Kettőszáz egy üveg.

– Azt kérem!

– Igenis, uram, és négy poharat.

A pincér finoman fejet hajtott, és visszasietett a bárpulthoz.

– Most huszonegyezni fogunk – szólalt meg nevetve Naomi. Amos lehúzott egy rakás zsetont a tálcájáról, és áttolta az asztal túloldalára a lánynak. – Van kedved jönni?

A szomszéd teremben elhallgatott a zenekar, a háttérzaj pedig pár másodpercre már-már elviselhető szintre esett vissza, mielőtt valaki slágereket kezdett bömböltetni a kaszinó hangrendszerén.

– Várjatok még pár percet! – marasztalta őket Holden. – Vettem egy üveggel valami finomból, és szeretnék még egyet inni az egészségünkre, mielőtt szétválunk estére.

Amos türelmetlennek tűnt, amíg az üveg meg nem érkezett, aztán hosszú másodperceken át a szemével dédelgette a címkét.

– Ja, oké, ezért tényleg érdemes volt várni.

Holden mindenkinek öntött egy pohárral, aztán felemelte a sajátját.

– A legjobb hajóra és legénységre, akivel valaha bárkinek osztályrésze lehetett szolgálni, és arra, hogy megfizetnek minket.

– Arra, hogy megfizetnek minket! – visszhangozta Amos, aztán mindannyian lehajtották a whiskyt.

– Az ördögbe is, kapitány – szólalt meg Alex, aztán a kezébe vette az üveget, hogy jobban megnézhesse. – Felvihetnénk ebből a Rocira? Levonhatod a fizetésemből.

– Támogatom – helyeselt Naomi, aztán fogta az üveget, és kitöltött még négy pohárral.

Pár percre megfeledkeztek a zsetonok halmairól és a kártyaasztalok csábításáról. Holden pedig pontosan ezt akarta elérni. Hogy még néhány pillanatig együtt tartsa ezt a társaságot. Korábban akárhány hajón szolgált, a kikötés azt jelentette, hogy végre alkalma adódik pár napra elszakadni a jól ismert arcoktól. Többé nem. Ezzel a legénységgel nem. Azzal fojtotta el a késztetést, hogy érzelgős „Szeretlek benneteket!”-tel búcsúzzon tőlük, hogy lehajtott még egy whiskyt.

– Még egy utolsó pohárral, mielőtt indulunk – mondta Amos, és megragadta az üveget.

– Ki fog ütni – válaszolta Holden, és eltolta magát az asztaltól. A vártnál kicsivel többet integetett útban az illemhely felé. A skót whisky gyorsan a fejébe szállt.

A VIP bár mosdóit fényűzően alakították ki. Itt nem sorakoztak egymás mellett a fülkék és a piszoárok. Ehelyett fél tucat ajtó vezetett a különálló mellékhelyiségekbe, bennük saját vécécsészével és kézmosóval. Holden benyomakodott az egyikbe, és bezárkózott. Amint az ajtó becsukódott, a zaj szintje csaknem nullára csökkent. Egy kissé olyan volt, mintha kilépett volna a világból. Valószínűleg így tervezték meg. Örült, hogy bárki építtette is a kaszinót, lehetővé tett egy kis viszonylagos nyugalmat. Egyáltalán nem döbbent volna meg, ha a mosdókagyló felett egy nyerőgépet pillant meg.

Egyik kezét a falnak nyomta, hogy megtámaszkodjon, amíg a dolgát végzi. Már csurgatott, amikor a helyiség egy pillanatra kivilágosodott, a vécéfülke krómkilincséről pedig halovány kék fény verődött vissza.

A félelem görcsbe rántotta a gyomrát.

Megint.

– Istenre esküszöm – szólalt meg Holden, majd kivárt, hogy befejezze, és felhúzza a cipzárját. – Jobb, ha nem lesz ott, Miller, amikor megfordulok!

Megfordult.

Miller ott állt.

– Helló – üdvözölte a halott férfi.

– „Beszélnünk kell” – fejezte be helyette a mondatot Holden, aztán a mosdókagylóhoz ment, hogy megmossa a kezét. Apró kék szentjánosbogár követte őt, és szállt le a pultra. Holden rácsapott a tenyerével, de amikor felemelte a kezét, semmi sem volt ott.

A tükörből látta, hogy Miller vállat von. Amikor mozgott, émelyítő rángatózással tette, mintha felhúzós gépezet mozgatta volna. Egyszerre volt emberi és nem emberi.

– Hirtelen mindenki ide került – mondta a halott férfi. – Nem szeretnék beszélni arról, ami Julie-val történt.

Holden kihúzott egy törülközőt a mosdókagyló melletti tartóból, aztán Millerrel szembefordulva nekidőlt a pultnak, majd komótosan megtörölte a kezét. Remegett, ahogy mindig. A fenyegetés és a gonoszság érzete felkúszott a gerincoszlopán, ahogy mindig. Holden gyűlölte ezt.

Miller nyomozó elmosolyodott, figyelmét elvonta valami, amit Holden nem láthatott.

A férfi egykor a Ceres biztonsági szolgálatánál dolgozott, kirúgták, majd saját szakállára kezdett vadászni, hogy felkutasson egy eltűnt lányt. Egyszer megmentette Holden életét. Holden végignézte, ahogy a kisbolygó, amelyen Miller a földönkívüli protomolekula több ezer áldozatával együtt ott ragadt, belecsapódik a Vénuszba. Köztük volt Julie Mao is, a lány, akit Miller keresett, de túl későn talált meg. A valami, amit idegenek hoztak létre, egy éven át szenvedett, és dolgozott érthetetlen konstrukcióján a Vénusz felhőtakarója alatt. Amikor irdatlan méretű szerkezeteket magával vonszolva előbukkant a mélységből, és – akár a bolygóközi űrbe átültetett titáni tengeri lény – kirepült a Neptunusz pályáján túlra, Miller is újra felbukkant vele.

És attól fogva minden, amit mondott, őrültségnek hangzott.

– Holden – szólalt meg újra Miller, de nem hozzá beszélt. Sokkal inkább leírta őt valakinek. – Igen, ez logikusnak hangzik. Nem közéjük tartozik. Hé, meg kell hallgatnia engem.

– Akkor mondania kellene valamit. Ez a szarság kezelhetetlen. Már vagy egy éve jelenget meg nekem itt a legváratlanabb pillanatokban, és soha nem mondott semmi olyat, aminek értelme lett volna. Egyetlen alkalommal sem.

Miller csak legyintett a megjegyzésre. Az idős férfi egyre szaporábban szedte a levegőt, zihált, mintha versenyt futott volna. Verejtékcseppek csillantak meg sápadt, szürkés színezetű bőrén.

– Szóval volt ez az illegális bordélyház odalent, a tizennyolcas szektorban. Bementünk, és arra számítottunk, hogy tizenötöt-húszat is lekapcsolhatunk. Talán többet is. Odaértünk, de a helyet már csontig lecsupaszították. Ezen kellene most elgondolkodnom. Ez valamit jelent.

– És tőlem mit akar? – kérdezte Holden. – Csak árulja el, mit akar, rendben?

– Nem vagyok őrült – felelte Miller. – Amikor őrült vagyok, megölnek. Te jó ég, megöltek? – Miller szája kis O-vá kerekedett, és elkezdte beszívni a levegőt. Ajka lassan elsötétedett, a bőr alatt elfeketedett a vér. Holden vállára tette a kezét, és az túlságosan nehéznek érződött. Túlságosan szilárdnak. Mintha Millert vasból alkották volna újra csontok helyett. – Az egész elcsesződött. Odaértünk, de üres volt. Az egész ég üres.

– Fogalmam sincs, ez mit jelent.

Miller közelebb hajolt. Lélegzete acetátgőzöktől tűnt savanyúnak. Tekintetével elkapta Holdenét, szemöldöke felszaladt, azt kérdezte tőle, hogy érti-e.

– Segítenie kell nekem – jelentette ki Miller. Szemének vérerei csaknem feketének hatottak. – Tudják, hogy mindenféléket kinyomozok. Tudják, hogy maga segít nekem.

– Maga halott – válaszolta Holden, szavai tudatos tervezés nélkül szaladtak ki a száján.

– Mindenki halott – mondta erre Miller. Levette a kezét Holden válláról, és elfordult. Homlokán a zavar ráncai. – Majdnem. Majdnem.

Holden terminálja jelzett, ő pedig előhúzta a zsebéből. Naomi üzent: beleestél? Holden gépelni kezdte a választ, aztán félbehagyta, amikor rájött, hogy elképzelése sincs, mit mondhatna.

Amikor Miller megszólalt, hangja erőtlennek tűnt, jóformán mint egy kisgyereké, és ámulat és elképedés érződött ki belőle.

– A picsába. Megtörtént – mondta Miller.

– Mi történt meg? – kérdezte Holden.

Ajtó csapódott, amikor valaki belépett az egyik szomszédos fülkébe, Miller pedig eltűnt. Egyedül az ózon és néhány organikus illóanyag erőteljes, romlott fűszerekéhez hasonló szaga bizonyította, hogy egyáltalán ott járt. És az is lehetséges, hogy Holden csupán képzelődött.

Holden egy pillanatig csak állt, és várta, hogy már ne érezze a rezes ízt a szájában. Várta, hogy a pulzusa a normális tempóig lassuljon. Azt tette, amit az ilyen találkozások után mindig szokott. Amikor túl volt a nehezén, hideg vízzel lemosta az arcát, majd egy puha törülközővel megtörölte. A kaszinófedélzetek távoli, tompa zajai az őrjöngésig erősödtek. Megütötték a főnyereményt.

Nem fogja elárulni nekik. Naominak, Alexnek és Amosnak. Megérdemelték, hogy anélkül szórakozzanak, amit Miller betolakodása jelentett. Holden tisztában volt vele, hogy a késztetés, hogy eltitkolja előlük, teljesen irracionális, de oly nagyon szerette volna megvédeni őket, hogy különösebben meg sem kérdőjelezte az indítékait. Bármi vált is Millerből, Holden a férfi és a Roci közé fog állni.

A tükörképét tanulmányozta, amíg tökéletesnek nem tűnt neki. Egy kikötőben várakozó, sikeres független hajó gondtalan, kissé becsípett kapitányának. Könnyednek. Vidámnak. Visszament a kaszinó pokoli zűrzavarába.

Egy pillanatra úgy hatott, mintha visszalépett volna az időben. Az erosi kaszinókba. A haláldobozba. A fényeket kissé túl ragyogónak érezte, a hangokat kissé túl hangosnak. Holden visszament az asztalhoz, és töltött magának még egy pohárral. Ezt már lassabban szopogatja el. Ki fogja élvezni az ízét és az estét. Valaki mögötte visítva felnevetett. Csak nevetett.

Pár perccel később Naomi bukkant fel, a derű és nyugalom női megtestesüléseként lépett elő a nyüzsgésből és káoszból. A félrészeg, ömlengő szerelem, amit Holden korábban iránta érzett, most ismét elárasztotta, ahogy figyelte a feléje közelgő lányt. Évekig együtt szolgáltak a Canterburyn, mielőtt Holden rájött, hogy beleszeretett. Visszatekintve minden egyes mással töltött éjszakával újabb alkalmat szalasztott el, hogy egy levegőt szívhasson Naomival. Elképzelni sem tudta, mi járhatott a fejében. Odébb csusszant, hogy helyet csináljon a lánynak.

– Minden pénzed elnyerték? – kérdezte.

– Alexét – válaszolta a lány. – Alexnek nyerték el minden pénzét. Nekiadtam a zsetonjaimat.

– Mérhetetlenül nagylelkű nő vagy – mondta vigyorogva Holden.

Naomi tekintete ellágyult, sötét szemeivel együtt érzőn bámult a férfira.

– Miller bukkant fel megint? – kérdezte, és közelebb hajolt, hogy a hatalmas zajban is hallhassa a választ.

– Egy kissé nyugtalanít, mennyire könnyen átlátsz rajtam.

– Szinte minden az arcodra van írva. És Miller nem először ütött már rajtad a mosdóban. Ezúttal több értelme volt a mondandójának?

– Dehogy – felelte Holden. – Mintha egy elektrofizikai feladvánnyal beszélgetnék. Sokszor azt sem tudom eldönteni, egyáltalán tisztában van-e vele, hogy ott vagyok.

– Ez nem lehet az igazi Miller, ugye?

– Ha a protomolekula öltötte magára Miller külsejét, az szerintem valójában még rémisztőbb.

– Ebben igazad van – állapította meg Naomi. – Mondott valami újat legalább?

– Egy keveset, talán. Azt mondta, történt valami.

– Micsoda?

– Nem tudom. Csak annyit mondott, hogy „megtörtént”, aztán szertefoszlott.

Néhány percig csak ültek kettesben, a némaság magányának burkában a ricsaj közepette, miközben Naomi ujjai egymásba fonódtak Holdenével. A lány közelebb hajolt, megcsókolta Holden jobb szemöldökét, aztán felhúzta a férfit a székről.

– Gyere! – mondta.

– Hova megyünk?

– Megtanítalak pókerezni – felelte Naomi.

– Tudok pókerezni.

– Csak azt hiszed.

– Bénának tartasz?

Naomi rámosolygott, és megráncigálta.

Holden a fejét rázta.

– Ha ezt szeretnéd, menjünk vissza a hajóra! Összetoborozhatunk pár embert, hogy magunkban játsszunk. Semmi értelme itt csinálni.

A bank mindig nyer.

– Nem azért vagyunk itt, hogy nyerjünk – válaszolta Naomi, és hangjának komolysága a nyilvánvalónál mélyebb értelmet hordozott. – Hanem azért, hogy játsszunk.

A hír két nappal később érkezett.

Holden épp a hajókonyhában ette az egyik kikötői étteremből hozatott ételt: rizst fokhagymamártással, háromfajta hüvelyessel és valami olyannyira a csirkéhez hasonlóval, hogy az akár valódi csirkehús is lehetett. Amos és Naomi a tápanyag-betöltést és a visszaforgató rendszerek szűrőit ellenőrizte épp. Alex a pilótaülésen aludt. A többi hajón, amelyeken Holden korábban dolgozott, gyakorlatilag példátlannak hatott, ha az indulás megkövetelte időpont előtt a teljes legénység a fedélzeten tartózkodott volna, és nyilván mindannyian eltöltöttek pár éjszakát a kikötői szállodákban, mielőtt visszajöttek. Mostanra azonban mindenki hazatért.

A kézi terminálján Holden átfutotta a helyi csatornákat, az egész rendszerből mazsolázgatott hírekből és szórakoztató műsorokból. A Bandao Solice játékban felfedezett biztonsági rés azt jelentette, hogy hatmillió ember pénzügyi és személyes adatait töltötték le egy Titan körül keringő kalózszerverre. Marsi katonai szakértők a hadi kiadások növelését szorgalmazták, hogy ellensúlyozzák a Ganymedes körüli csatában elszenvedett veszteségeket. A Földön egy afrikai mezőgazdasági kolónia megszegett egy nitrogénlekötő baktériumra előírt tilalmat. Kairó utcáit erre föl egymással szemben álló tüntetők lepték el.

Holden előre-hátra lapozgatott, hagyta, hogy elméje az információk felszínén lebegjen, amikor piros sáv jelent meg az egyik hírcsatornán. Aztán egy másikén. Aztán megint egy másikén. A cikket kísérő

kép láttán meghűlt Holden ereiben a vér. A Gyűrű, ahogy az emberek nevezték. A gigantikus idegen szerkezet, amely felszállt a Vénuszról, és valamivel kevesebb mint 2 CSE távolságra kirepült az Uránusz pályáján túlra, aztán megállapodott, és összeállította önmagát.

Holden figyelmesen végigolvasta a cikket, miközben rémület szorította össze a gyomrát. Amikor felnézett, Naomit és Amost pillantotta meg az ajtóban. Amos a saját terminálját tartotta a kezében. Holden ugyanazokat a piros sávokat látta a kijelzőjén.

– Ezt olvastad már, kapitány? – kérdezte Amos.

– Aha – felelte Holden.

– Valami rohadék megpróbálta átszakítani a Gyűrűt.

– Aha.

A hírnek, hogy valami idióta a hitvány kis hajójával behatolt az idegen szerkezet egyik oldalán, és nem jött ki a másikon, még a Ceres és a Gyűrű közötti távolságot, a világűr irdatlan üres óceánját figyelembe véve is legfeljebb öt óra kellett volna, hogy megérkezzen. Mindez két napja történt. A Gyűrűt szemmel tartó különböző kormányoknak eddig sikerült eltussolnia.

– Erről van szó, ugye? – kérdezte Naomi. – Ez az, ami megtörtént.

Második fejezet: Bika

Carlos c de Baca – a barátainak csak Bika – nem szívelte Ashford kapitányt. Sosem kedvelte.

A kapitány azok közé tartozott, akik úgy tudtak gúnyosan mosolyogni, hogy közben a szájukat nem mozdították. Mielőtt Ashford beállt volna a KBSz-be, a Bostoni Egyetem Lunai Kihelyezett Tagozatán elvégezte a matematika szakot, és erről senkit sem hagyott elfeledkezni. Mintha csupán azért, mert egy földi egyetemen szerzett diplomát, többet ért volna a többi övbélinél. Nem mintha a hátuk mögött nem szapulta volna előszeretettel Bikát és Fredet, akik ténylegesen a kútban nőttek fel. Ashford sem ide, sem oda nem tartozott. Amennyire kapaszkodott a múltjába, bárhogyan lett is belőle fejes – a tanulmányok, a Földdel ápolt kapcsolat, az övbéli neveltetés miatt –, nehéz lett volna nem cukkolni őt.

És most Ashford fogja vezetni a küldetést.

– Számolni kell az időtényezővel is – mutatott rá Fred Johnson.

Fred pocsékul nézett ki. Túlságosan soványnak tűnt. Mostanában mindenki túl soványnak tűnt, de Fred bőrszíne hamuszürke árnyalatot kapott, amiről Bikának az autoimmun betegséghez és a kezeletlen rákhoz hasonlók jutottak eszébe. Valószínűleg csak a stressz, a kor és az alultápláltság okozta. Ugyanaz, ami végül mindenkivel elbánt, ha más nem tette volna. Tulajdonképp Bika halántéka is őszült már egy kicsit, és nem szerette az elvileg a nap fényét utánzó szar LED-eket. Azt, hogy még mindig sötétebb volt a bőre a tojáshéjnál, sokkal inkább mogyoróbarna mexikói édesanyjának köszönhette, mint bármi ibolyántúlinak.

Huszonegy éves kora óta a sötétségben élt. Immár negyvenkettő elmúlt. Fred pedig – két kormányzatban is a felettese – még nála is idősebb.

A portáldaru előttük emelkedett kifelé, rugalmas falai kígyópikkelyekre emlékeztetően ragyogtak. Szakadatlan halk szűkölés hallatszott, az építőszerkezetek rezgéseit az állomás teste továbbította. A perdületi gravitáció itt alig valamivel volt alacsonyabb a tényleges Tycho Állomáson megszokott egyharmad g-nél, Ashford pedig azzal hivalkodott a földiek előtt, hogy előbb begyorsított, majd újra lelassított. Bika parányit lelassította saját lépteit, hogy megvárassa a férfit.

– Időtényező? És az milyen, ezredes? – kérdezte Ashford.

– Nem annyira vészes, mint lehetne – válaszolta Fred. – A Gyűrűn nem észleltünk további változásokat az incidens idején végbement jelentős módosulás óta. Senki más nem hatolt be, és semmi sem jött ki a túloldalon. Az embereknek most már nincs tele a gatyája, csupán teljes riadókészültségben maradtak. A Mars szigorúan katonai és tudományos kérdésként kezeli az ügyet. Már fél tucat tudományos hajó éget a helyszín felé.

– Mennyire népes kísérettel? – érdeklődött Bika.

– Egy rombolóval és három fregattal – felelte Fred. – A Föld lassabban, de nagyobb erőkkel reagál. Jövőre választások lesznek, és a főtitkár össztűz alá került, amiért szemet hunyt bizonyos nagyvállalati gazemberek szélhámosságai felett.

– Vajon miért? – jegyezte meg szenvtelenül Bika. Még Ashford is elmosolyodott. A Protogen és a Mao-Kwikowski együttes erővel többé-kevésbé teljesen felborította a naprendszer rendjét és stabilitását. Az Eros Állomás elveszett, egy idegen technológia átvette felette a hatalmat, aztán becsapódott a Vénuszba. A Ganymedes a korábbi élelmiszer-termelésének negyedét produkálta, így a külső bolygók összes lakott állomásának tartalék mezőgazdasági forrásokra kellett támaszkodnia. A Föld–Mars-szövetség halvány emlék lett, amiről a nagypapák mesélhetnek a kelleténél több sör után. A régi szép napok, mielőtt minden tönkrement.

– Hatalmas felhajtást rendez – folytatta Fred. – A média. Vallási vezetők. Költők. Művészek. Mind a Gyűrűhöz cipelik őket, hogy minden hírcsatorna, amelyet elérhet, másra koncentráljon helyette.

– Jellemző – állapította meg Ashford, de bővebben nem fejtette ki. Jellemző a politikusokra. Jellemző a földiekre. – Mire kell figyelnünk odakint?

A portáldaru felzendült egy pillanatra, a felhangok véletlen összecsengése megszólaltatta és megremegtette, amíg az ipari rezgéscsillapítók működésbe nem léptek, és el nem fojtották a vibrálást, mielőtt kárt okozhatott volna.

– Mindössze arról sikerült megbizonyosodnunk, hogy valami idióta hatalmas ballisztikus sebességgel átrepült a Gyűrűn, de nem ért ki a másik oldalon – magyarázta Fred, és az övbéliekre jellemző gesztussal megvonta a kezét. – Most valamiféle fizikai anomália észlelhető a Gyűrűben. Lehetséges, hogy az idióta kölyök hajóját felfalta és átalakította a Gyűrű. A Gyűrű gamma-és röntgensugarakat szórt szét, de nem eleget ahhoz, hogy kitegye a hajó tömegét. Lehetséges, hogy a fiú elszúrta. Lehetséges, hogy kinyitott egy kaput, és egy csapat kis zöld emberke gyülekezik repülő csészealjakban, hogy átzúduljanak rajta, és kamionmegállóként használják a naprendszert.

– Mi… – kérdezett volna Bika, de Ashford beléfojtotta a szót.

– Bármilyen reakció a Vénuszról?

– Semmi – felelte Fred.

A Vénusz halott volt. Miután a megfertőzött Eros Állomás keresztülzuhant a felhőtakarón, éveken át minden ember a bolygó felé fordította a tekintetét, és figyelte, ahogy az idegen protomolekula a kegyetlen viszonyokkal és a forrósággal küzd. Több kilométer magas kristálytornyok emelkedtek fel és omlottak össze. Karbonszálas hálózatok szőtték be a bolygót, és foszlottak semmivé. A fegyvert arra tervezték, hogy primitív létformákat térítsen el a Földön több milliárd évvel ezelőtt. Ehelyett emberi testekből álló bonyolult ökoszisztémával dolgozott és a szerkezetekkel, hogy életben tartsa őket a Vénusz mérgekkel teli katlanában. Talán tovább tartott kiviteleznie a tervét. Talán az, hogy komplex létformák álltak rendelkezésére, megkönnyítette a dolgát. Minden jel arra mutatott, hogy a Vénuszon végzett. És kizárólag az számított, hogy kilőtt egy önmagát összeállító gyűrűt az Uránusz pályáján túli semmibe, ahol a szerkezet élettelenül hevert, akár egy darab kő.

Egészen mostanáig.

– És mit kellene tennünk ezzel kapcsolatban? – érdeklődött Bika.

– Már ne vedd sértésnek, de nem nekünk jutottak a legjobb tudományos hajók. A Föld és a Mars pedig a szart is kiverték egymásból a Ganymedes felett.

– Legyetek ott – felelte Fred. – Ha a Föld és a Mars odaküldi a hajóit, mi is odaküldjük a mieinket. Ha nyilatkozatot adnak ki, mi is kiadunk egyet. Ha igényt támasztanak a Gyűrűre, mi viszontkeresetet adunk be. Az erőfeszítéseinknek, hogy a külső bolygókból meghatározó politikai erőt kovácsoljunk, kézzelfogható haszna volt, de ha hagyjuk, hogy most ők irányítsanak, az egész semmivé lehet.

– Tervezzük, hogy bárkire rálövünk? – kérdezte Bika.

– Remélhetőleg nem fajul odáig a helyzet – válaszolta Fred.

A portáldaru enyhe emelkedőjén eljutottak egy ívelt padozatra. A csillagokkal teleszórt feketeségben több ezer lámpával megvilágított hatalmas acél és kerámia felület görbült lefelé előttük. Ha kinéztek, mintha csak természetes tájat láttak volna; túl nagy volt ahhoz, hogy emberi alkotás legyen. Mint egy kanyon vagy hegy. Egy kialudt vulkán mezőkkel borított kalderája. Önmagában a puszta arányok lehetetlenné tették, hogy hajóként tekintsenek rá. Mégis az volt. Az oldalán araszoló lépegetők nagyobbak voltak, mint a ház, amelyikben Bika kisfiúkorában lakott, de csak egy messzi pályán játszó focistáknak hatottak. A hajógerinc mentén futó liftszerkezet végignyúlt a belső hengeren, hogy embereket szállíthasson a hajó egyik végén elhelyezkedő gépterem és a túlsó végén lévő vezérlőterem között. A kisegítő fülkébe, amelyet a hajótest külső felén tartottak készenlétben, tizenketten fértek bele. Akkorának tűnt, mint egy homokszem. Az enyhe íven sorban forgótoronyba épített sínágyúk és torpedócsövek durva, haragos kitüremkedései dudorodtak ki.

Valaha Nauvoo-nak hívták. A csillagközi bárka távoli napok felé indult volna jámbor mormonok csapatával, kizárólag a megtervezett ökoszisztémára és Istenbe vetett megingathatatlan hitükre bízva, hogy sikeresen megtegyék az utat. A hajó most a Behemót nevet viselte. A naprendszer legnagyobb, legkeményebb fegyverzethordozója volt. Négy Donnager-osztályú hadihajó elfért volna a bendőjében, úgy, hogy még a falakat sem érintik. A fénysebesség számottevő törtrészéig fel tudott gyorsítani mágneses lövedékeket. Több nukleáris fejjel felszerelt torpedó elfért benne, mint ahánnyal a Külső Bolygók Szövetsége ténylegesen rendelkezett. A kommunikációs lézere kellően erős volt ahhoz, hogy ha elegendő időt hagynak neki, az acélon is átégesse magát. Azonkívül, hogy fogakat festenek és panelháznyi cápauszonyt hegesztenek rá, ennél hatásosabban és egyértelműbben megfélemlítőnek nem építhették volna meg.

Ami szerencsésnek számított, mivel csupán átalakított ócskavas volt, és ha valaha valódi csatába keverednének vele, annyi lenne nekik. Bika tekintete egy pillanatra Ashfordra siklott. A százados magasan felhúzta az állát, szeme büszkeségtől csillogott. Bika a fogát szívta.

A nehézkedés utolsó szálai is eloldottak, amint a padozat és a portáldaru hozzáigazodott a Behemót mozdulatlanságához. Az egyik messzi lépegető napfehéren fellobbant, amikor hozzáfogott a hegesztéshez.

– Mennyi idő kell még, hogy kivigyük? – kérdezte Ashford.

– Három nap – felelte Fred.

– A mérnöki jelentés szerint a hajó tíz nap múlva lesz kész – jegyezte meg Bika. – Repülés közben akarunk még dolgozni rajta?

– Így terveztük – válaszolta Fred.

– Mert ha várnánk még pár napot, a dokkban elvégeznénk a munkát, és kifelé egy kevéssel gyorsabban égetnénk, ugyanakkorra odaérhetnénk.

Kínos csend telepedett közéjük. Bika pontosan erre számított, de ki kellett mondania.

– A legénység jólétét és morálját éppúgy erősíteni kell, ahogy a hajót – felelte Fred tudatos diplomatikussággal fogalmazva. Bika elég régóta ismerte ahhoz, hogy ezt kihallja. Az övbéliek nem akarnak kemény égetést. – Ezenkívül az útközbeni munkát könnyebb alacsonyabb g mellett végezni. Kikalkuláltuk, hogyan a legelőnyösebb, Bika. Három nap múlva kihajóztok.

– Ez problémát jelent? – kérdezte Ashford.

Bika bevetette ostoba vigyorát, amit olyankor használt, amikor az igazság kimondásával nem akart bajba kerülni.

– Odamegyünk, hogy a bandajeleinket fitogtassunk a Föld és a Mars előtt, miközben a Gyűrű rémisztő földönkívüli rejtélyeket művel. A legénységünk soha nem dolgozott még együtt, a hajónk felerészt újrahasznosított hulladék, és még arra sincs időnk, hogy rendesen kikalapáljuk. Naná, hogy problémát jelent, de nem olyat, amit ne tudnánk megoldani, szóval mindenképp megcsináljuk. A legrosszabb esetben mind meghalunk.

– Szívderítő gondolat – jegyezte meg Ashford. Rosszallását nem is titkolta. Bika még szélesebb mosolyra húzta a száját.

– Előbb vagy utóbb mindenképp sor kerül rá.

Bika fényűző körülmények között lakott a Tycho Állomáson. Négy szoba, magas mennyezet, saját zuhany tényleges vízellátással. Még kölyökként, a Földön sem élt ilyen kényelemben. A gyerekkorát az új-mexikói Közösségi Zónában töltötte, ahol a szüleivel, nagyszüleivel, két nagybátyjával, három nagynénjével és látszatra legalább ezer unokatestvérével együtt élt. Amikor betöltötte a tizenhatot, visszautasította az alapjövedelmet, és leutazott délre, Alamogordóba, hogy ott tudja le a kétéves szolgálatát, és régi rossz, még a fúzió előtt időkből megmaradt, ősrégi napelemes áramellátó állomásokat szereljen le. Egy kollégiumban lakott együtt tíz másik sráccal. Még mindig fel tudta idézni a vonásaikat, ahogy akkoriban kinéztek, mindannyian vékonyak és izmosak, ingüket pedig vagy levetették, vagy a fejük köré kötötték. Még mindig érezte, ahogy az új-mexikói nap, akár egy kéz, a mellkasára nehezedik, miközben a szabályozatlan fúziós reakció sugaraiban és melegében fürdött, és kizárólag a távolság meg a kék égbolt védte őt.

Amikor véget ért a kétéves szolgálat, a műszaki egyetemmel próbálkozott, de megzavarták a hormonok és az alkohol. Miután kimaradt az egyetemről, gyakorlatilag csak a hadsereg és az alapjövedelem között választhatott. Azt választotta, amelyiket kevésbé érezte olyannak, mint a halál. A tengerészgyalogosoknál sosem jutott neki a tychói előszobájánál nagyobb kabin. Tulajdonképp nem is volt olyan szobája, amit valóban a magáénak mondhatott, amíg ki nem mustrálták. A Ceres Állomás nem neki való hely volt. Az üreg, amelyet kibérelt, fent, a perdület központja közelében helyezkedett el, és alacsony nehézkedés mellett ez erőteljes Coriolis-hatást jelentett. Alig használta többre, mint hogy ott aludja ki az előző esti részegséget, de legalább a sajátja volt. Csupasz, csiszolt kőfalak, a hajóról kiszuperált priccs az alacsony g mellett szükséges rögzítőhevederekkel. Valamelyik korábbi tulajdonos a BESSO O NADIE szavakat véste a falba. Övbéli szleng a „jobbat vagy semmit”-re. Nem tudta, hogy ezt akkoriban politikai jelszóként használták. Amiket a Tycho Állomásra költözése óta szerzett – a Földről származó tucatnyi jól sikerült családi képet ciklikusan végigpergető keret, a bádog Santos gyertyatartó, amelyet az ex-barátnője nem vitt magával, amikor otthagyta őt, a civil ruhák –, teljesen kitöltötték volna a régi ceresi lakást, és neki már nem is maradt volna hely, ahol alhasson. Túl sok holmija volt. Selejteznie kellett.

De nem ehhez a megbízatáshoz. A PH még ennél is nagyobb lakosztályt kapott a Behemóton.

A rendszer csengő hanggal jelezte, hogy valaki áll az ajtó előtt. Bika régi megszokásból rápillantott a képcsatornára, mielőtt ajtót nyitott. Fred toporgott odakint. Civil ruhát viselt. Fehér inget, és löttyedt hasának engedményt tenni igyekvő nagypapás nadrágot. Szélmalomharcot vívott. Fred semmivel sem tartotta rosszabbul magát, mint Bika. Egyszerűen vénültek.

– Helló – köszönt Bika. – Keríts magadnak valahonnan egy széket! Épp pakolok.

– Már most átmész?

– Szeretnék eltölteni egy kis időt a hajón, mielőtt útnak indulunk vele – felelte Bika. – Megnézem, nehogy elkóborolt mormonok maradjanak rajta.

Fred arcára fájdalom ült ki.

– Egészen biztosra veszem, hogy már az első alkalommal az összeset kipucoltuk – válaszolta, hogy belemenjen a játékba. – De hatalmas hely. Körbenézhetsz, ha akarsz.

Bika kinyitotta a fiókos szekrényét, az ujjával megszámlálta a pólóit. Tíz volt belőlük. A dekadencia jelének vette. Kinek kellene tíz póló? Kivett ötöt, és a katonaládája mellett álló székre dobta őket.

– Komoly gondjaink lesznek, ha visszakapják a Nauvoo feletti jogokat – mondta. – A rengeteg változtatással, amit végrehajtunk rajta.

– Nem fogják – jelentette ki Fred. – A hajót teljesen jogszerűen rekviráltuk. Vészhelyzet állt elő. Tíz órán át tudnám sorolni a precedenseket.

– Igen, aztán pedig mi magunk mentettük meg a roncsot, és a sajátunknak kiáltottuk ki – vetette ellen Bika. – Ez olyan, mintha azzal jönnénk, hogy kölcsön kellett vennünk a kamionját, de mivel árokba hajtottam vele, és kihúztam onnan, most már az enyém.

– A jog ezerféleképp tündököl, Bika – válaszolta Fred. Hangja fáradtnak tűnt. Valami más aggasztotta. Bika kihúzott egy újabb fiókot, a zoknijai felét a visszaforgatóba hajította, a többit pedig a pólói tetejére rakta.

– Viszont ha a bíró nem így ítéli meg, az kellemetlen lehet – erősködött Bika.

– A földi bírók nem illetékesek – mutatott rá Fred. – A mi bíróságainkon dolgozók pedig mind hűségesek a KBSz-hez. Mind történelmi léptékben gondolkodnak. Nem fogják eltávolítani a játszmából, és visszaszolgáltatni a legnagyobb hajónkat. A legrosszabb esetben kártérítést ítélnek meg.

– És azt ki tudjuk fizetni?

– Nem, ebben a pillanatban aligha – felelte Fred.

Bika horkantva felkacagott.

– Belegondoltál már, mit szúrtunk el, hogy végül ide jutottunk? Te a KBSz egyik legnagyobb hivatalát vezeted, én pedig Ashford PH-ja vagyok. És ez, tudod, nem annak a jele, hogy megfelelően éltük le az életünket.

– Ha már felhoztad – mondta Fred. – Némileg változott a terv.

Bika kinyitotta a ruhásszekrényét, ajkait összeszorította. Fred nem pusztán cseverészni jött. Probléma adódott. Bika két öltönyt vett elő a szekrényből, mindkettőt tapadós védőfóliában. Évek óta egyiket sem viselte. Valószínűleg nem is illettek rá.

– Ashford úgy gondolta, szerencsésebb lenne, ha Michio Pát választaná PH-nak. Megbeszéltük a dolgot. Biztonsági parancsnok lesz az új beosztásod.

– Rangban most már a másodtiszt alá kerültem – állapította meg Bika. – Mégis, miért? Ashford talán azt hiszi, hogy orvul megölöm, és beülök a helyére?

Fred előrehajolt, ujjait egymásba fonta. Tekintetének komolysága elárulta, hogy tudja, mennyire pocsék helyzetbe kerültek, de próbálta a legjobbat kihozni belőle.

– Az egész arról szól, milyen képet mutatunk kifelé – magyarázta Fred. – Ez a KBSz hadiflottája. A Behemót az Öv válasza a Mars és a Föld legnehezebb rombolóira. Ha egy földi kerül a hídra, az nem a megfelelő üzenetet.

– Jól van – mondta Bika.

– Ugyanilyen helyzetben vagyok. Te is tudod. Még ennyi idő elteltével is kétszer olyan keményen kell dolgoznom, hogy számíthassak a hűségükre és tiszteletükre, csupán amiatt, hogy honnan származom. Még azok is, akik kedvelik a társaságomat, mivel úgy gondolják, hogy gyengének láttatom a Földet, vonakodnak parancsokat elfogadni tőlem. Újra meg újra ki kellett érdemelnem minden darabka tiszteletüket.

– Oké – felelte Bika. Biztonsági parancsnokként kevesebb időt kell majd egyenruhában töltenie. Mélyet sóhajtva mindkét öltönyét a székre tette.

– Nem azt akarom mondani, hogy neked nem kellett – folytatta Fred. – Nálam jobban senki sem tudja, hogy a legjobbak között is a legjobbnak kellett lenned. Épp csak vannak bizonyos korlátok, amikkel meg kell békélnünk. Hogy elvégezhessük a feladatot.

Bika a falnak támaszkodott, kezét a karjába fonta maga előtt. Fred dérszínű szemöldöke alól meredt rá.

– Uram, már régóta repülök a parancsnoksága alatt – mondta Bika.

– Ha kérnie kell tőlem valamit, csak tegye!

– Nekem az kell, hogy működjön a dolog – válaszolta Fred. – Ami most odakint folyik, annál fontosabb nincs az egész rendszerben, és fogalmunk sincs, mi az. Ha kínos helyzetbe hozzuk magunkat, vagy döntő előnyhöz juttatjuk a belső bolygókat, azzal jelentős hátrányba kerülhetünk. Ashford és Pa jó emberek, de övbéliek. Nincs meg ugyanaz a tapasztalatuk a földi erők ellen, mint neked vagy nekem.

– Úgy gondolod, hogy valami bajt kevernek?

– Nem. Ashford mindent meg fog tenni azért, hogy helyesen cselekedjen, de övbéliként fog reagálni, és meglep majd, ha más nem így tesz.

– Ashford eddig is kizárólag azért cselekedett helyesen, mert attól fél, hogy kínos helyzetbe kerül. Csak egy mutatós egyenruha, amit a vákuumra húztak. És erre nem építhetsz.

– Nem is építek – értett egyet Fred. – Épp azért küldelek ki, mert neked kell elérned, hogy működjön a dolog.

– De nem rám bízod a parancsnokságot.

– De nem rád bízom a parancsnokságot.

– Na és fizetésemelést kapok?

– Azt sem kapsz – felelte Fred.

– Hát, miért is ne – mondta Bika. – Minden felelősség és semmi hatalom? Hogyan mondhatnék nemet egy ilyen ajánlatra?

– Nem vicc. Kicseszünk veled, és kizárólag a látszatok meg politikai baromságok miatt. De szükségem van rá, hogy elfogadd.

– Tehát elfogadom – válaszolta Bika.

Egy kis ideig egyedül a légvisszaforgató kattogása törte meg a csendet. Bika visszatért a feladathoz, hogy egy katonaládába pakolja el az életét. Valahol felette, több tonna fém és kerámia, a nyers sziklák és vákuum mögött a Behemót várta.

Harmadik fejezet: Melba

Amikor besétált a játékterembe, Melba érezte a rászegeződő tekinteteket. A termet a játékkonzolok kijelzői világították be rózsaszínű, kék és aranysárga fényeikkel. A többségük a szex, az erőszak vagy mindkettő témája köré épült fel. Nyomd meg a gombot, költsd a pénzed, és nézd, ahogy a lányok idegen vagy durva tárgyakat dugnak magukba, miközben azt várod, hogy megtudd, nyertél-e. Nyerőgépek, póker, valós idejű lottójátékok. A férfiakból, akik ezeket játszották, az ostobaság, elkeseredettség és a nők iránti szinte tapintható gyűlölet áradt.

– Drágám – szólalt meg egy hatalmas termetű férfi a pult mögött.

– Nem tudom, szerinted hová jöttél, de rossz helyen jársz. Talán az lenne a legjobb, ha kisétálnál.

– Várnak rám – felelte a lány. – Travin.

A kövér férfi szeme elkerekedett a vastag szemhéjak alatt. A félhomályból valaki trágár módon beszólt a lánynak, amivel zavarba akarta hozni. Sikerült is neki, de Melba nem hagyta, hogy meglátsszon rajta.

– Travint hátul találod, ha látni akarod, drágám – mondta erre a kövér fickó, és intett a fejével. A terem túlsó végében, a stírölő pillantások és fenyegetések kálváriáján túli piros fémajtó felé.

A lány összes ösztöne korábbról származott, amikor még Clarissa volt, így most mind csődöt mondtak. Attól fogva, hogy kisbabaként járni kezdett, önvédelemre tanították, de kizárólag a gyerekrablók ellen. Arra, hogy hogyan hívja fel magára a hatóságok figyelmét, és hogyan simítsa el a foglyul ejtőivel támadt nézeteltéréseket. Természetesen mással is foglalkoztak. A testgyakorlás ugyancsak része volt a képzésnek, de mindig a szökésre koncentráltak. Hogy elfusson. Segítséget keressen.

Most, hogy senki sem segíthetett neki, semminek sem vehette hasznát igazán. Ám kizárólag erre támaszkodhatott, így ezt vetette be. Melba – nem Clarissa, Melba – odabiccentett a kövér fickónak, és keresztülsétált a tömött, félhomályos helyiségen. A Föld teljes gravitációja betegséghez hasonlóan húzta le. Az egyik játékasztalon egy női rajzfilmfigurát erőszakolt meg három tömzsi földönkívüli, miközben egy repülő csészealj lebegett felettük. Valaki kisebb főnyereményt ütött meg. Melba félrefordította a tekintetét. A háta mögött, a látóterén kívül egy férfi nevetett fel, és a lány érezte, hogy a tarkóján megfeszül a bőr.

Annak idején a testvérek közül ő élvezte legjobban a testedzést. Amikor véget ért, tajcsicsuant tanult az edzőjétől. Aztán, tizennégy esztendős korában, édesapja kigúnyolta ezért egy családi összejövetelen. Azzal viccelődött, hogy annak, hogy megtanul verekedni, még lehet értelme – ezt tudja méltányolni –, az ellenben, ha harc közben táncol, hülyén néz ki és időpocsékolás. Többé soha nem edzett. Ennek immár tíz éve.

Benyitott a piros ajtón, és belépett. Az iroda majdhogynem világosnak hatott. A közepén kis íróasztal beépített kijelzővel, amit egy olcsó könyvelőrendszerre kötöttek rá. Fehér tejüveg, amely beeresztette a napfényt, de elrejtette Baltimore utcáit. Öntött műanyagkanapé, a huzatot egy olcsó sörmárka logója díszítette, amit még az alapon élők is megengedhettek maguknak. Két tagbaszakadt fickó ücsörgött a kanapén. Az egyik arcán napszemüveg-implantátum, amitől rovarra hasonlított. A másik szteroidoktól felfújt vállára feszülő pólót viselt. Melba látta már őket.

Travin az íróasztalnál állt, combját az asztalnak támasztotta. Haja szinte tövig levágva, halántékánál ősz szálak. A szakálla alig volt hosszabb. A saját köreiben jónak számító öltönyt viselt, amit Melba édesapja jelmezként sem vett volna fel.

– Á, nézd csak, az utánozhatatlan Melba!

– Tudtad, hogy itt vagyok – felelte a lány. Szék nem volt. Nem akadt egyetlen szabad ülőalkalmatosság sem. Állva maradt tehát.

– Hát persze – válaszolta Travin. – Amint bejöttél az utcáról.

– Akkor nyélbe ütjük az üzletet? – kérdezte Melba. Hangja belehasított a levegőbe. Travin elvigyorodott. Foga szabályozatlan és az ínye mellett szürke volt. Mindezzel a gazdagságát fitogtatta, azt fejezte ki vele, hogy hatalmának köszönhetően a puszta esztétikai korrekciók felett áll. Melbát hirtelen elöntötte a megvetés. Akár egy régi rakománykultusz-követő: a hatalom üres megnyilvánulásait utánozta, miközben fogalma sem volt arról, hogy azok mit jelentenek. Melba rászorultságból odáig süllyedt, hogy vele üzleteljen, de legalább volt benne annyi méltóság, hogy kínban érezte magát emiatt.

– Mindent elintéztem, kisasszony – jelentette ki Travin. – Melba Alzbeta Koh. Született a Lunán, Alscie, Becca és Sergio Koh gyermekeként, akik azóta mind elhunytak. Testvére nincs. Adótartozása nincs. Képesített elektrokémiai technikus. Vár az új személyiséged, hah?

– És a szerződés?

– A Cerisier kihajózik, civil támogatást nyújt a Gyűrűhöz induló nagyszabású küldetéshez. A mi Koh kisasszonyunk a fedélzetén lesz. Mi több, vezető beosztásban. Néhány beosztott lesz a felügyelete alatt, de a kezét nem kell majd bepiszkítania.

Travin előhúzott egy fehér műanyagborítékot a zsebéből. A vékony papíron átsejlettek egy olcsó kézi terminál körvonalai.

– Minden itt van, előkészítve – mondta a férfi. – Fogod, és egy másik nőként sétálsz ki az ajtón, hah?

Melba elővette a saját kézi terminálját a zsebéből. Kisebb volt annál, amit Travin a kezében tartott, és jobb konstrukció. Hiányozni fog neki. Beütötte a kódját, engedélyezte az átutalást, és visszacsúsztatta a szerkezetet a zsebébe.

– Rendben – mondta Melba. – A pénz nálad van. Átadhatod a cuccot.

– Ah, akadt még egy probléma – válaszolta Travin.

– Megegyeztünk – vetette ellen Melba. – Részemről teljesítettem, amit ígértem.

– És ez a javadra írható – felelte Travin. – De ami a veled való üzletelést illeti, azt hiszem, igazán élveztem. Izgalmas felfedezéseket tehettem. Ahhoz, hogy megteremtsük az új énedet, be kellett raknunk a DNS-edet az adatbázisokba. Ki kellett törölni a kettőzött feljegyzéseket. Azt hiszem, nem voltál teljesen őszinte velünk.

Melba nyelt egyet, megpróbálta feloldani a torkát szorongató feszültséget. A rovarszemű férfi odébb csusszant, súlyától megnyikordult a kanapé.

– A pénzem éppolyan jó, mint bárki másé – mondta a lány.

– Nyilván, nyilván – felelte Travin. – Clarissa Melpomene Mao, Jules Pierre Mao, a Mao-Kwikowski Kereskedelmi Vállalat fejének lánya. Roppant érdekes név.

– A Mao-Kwikowskit államosították, amikor az édesapám börtönbe vonult – ellenkezett Melba. – Már nem létezik.

– Egy halálra ítélt cég – mondta Travin, miközben az asztali kijelzőre fektette a borítékot. – Roppant szomorú. De nem neked, hah?

A gazdagok jól ismerik a pénzt. Tudják, hová kell eldugniuk, ahol az apró szemek nem találnak rá. A feleségükhöz kerül. Vagy tán a lányaikhoz.

Melba haragos tekintettel karba fonta a kezét. A kanapén tétlenkedő izomkolosszus elfojtott egy ásítást. Akár valódi is lehetett. Melba nem azért nem törte meg a csendet, hogy Travint kényszerítse megszólalásra, hanem mert nem tudta, mit mondjon. A férfinak természetesen igaza volt. Apa mindegyikükről tőle telhetően gondoskodott. Mindig is ezt tette. Még az Egyesült Nemzetek üldözési hadjárata sem juthatott el mindenhez. Clarissának elegendő pénze lett volna ahhoz, hogy csendes, elvonult életet éljen a Lunán vagy a Marson, és megvénülve haljon meg, mielőtt elfogy a tőkéje. De már nem Clarissa volt, Melba helyzete pedig sokban különbözött az övétől.

– Adhatok még tízezret – mondta a lány. – Összesen ennyim maradt.

Travin szürke mosolyát villantotta rá.

– Az a rengeteg pénzecske mind elúszott, hah? És mi dolgod odakint a sötétségben, hah? Eltűnődtem. És utánanéztem. Tényleg nagyon ügyesen csinálod. Még úgy is, hogy tudtam, hogy hunyorogni kell, csak árnyékokat fedeztem fel. Visszhangoknál többet nem hallottam. Viszont… – Lerakta maga elé a borítékot az íróasztalra, és egyik ujját rajta tartotta, ahogyan a lány fivére, Petyr szokta, amikor majdnem biztos egy sakkhúzásban, de még nem szánta rá magát, hogy meglépje. A birtoklás gesztusa volt. – Van valami a tarsolyomban, amivel senki más nem rendelkezik. Tudom, hogy a Gyűrűre kell figyelnem.

– Tízezer az egész vagyonom. Esküszöm. A többit elköltöttem.

– Akkor kellene több? – érdeklődött Travin. – Hívjuk befektetési tőkének? A mi kis Melbánk kaphat tízezret, ha akarod. Ötvenezret, ha annyira van szükséged. De többet akarok visszakapni. Sokkal többet. Melba érezte, hogy összeszorul a torka. Amikor félrebillentette fejét, a mozdulatot túl gyorsnak, feszesnek érezte. Madárszerűnek. Rémültnek.

– Miről beszélsz? – kérdezte, és határozottságot erőltetett a hangjára. Alaktalan fenyegetés lebegett a levegőben, akár valami silány kölni: férfias és olcsó. Amikor Travin újra megszólalt, tettetett nyájasság hajlította meg a magánhangzóit.

– Társulásról. Valami nagyszabásúra készülsz. Aminek a Gyűrűhöz és a flottillához van köze, hah? A rengeteg emberhez, akik azért indulnak útnak, hogy szembenézzenek a szörnyetegekkel. És te velük mész. Nekem úgy tűnik, hogy ekkora kockázatot csak úgy érdemes vállalnod, ha hatalmas haszonra számítasz. Olyanra, amit egy Maótól vár az ember. Elárulod nekem, mi a terv, én pedig minden tőlem telhetőt megteszek, hogy segítsek, és ami befolyik belőle, azt szépen elfelezzük.

– Nincs üzlet. – A szavak reflexszerűen hagyták el a száját. A gerincveleje adta ki a parancsot; a döntés túlságosan egyértelmű volt ahhoz, hogy az agyát kelljen használnia hozzá.

Travin visszahúzta a borítékot, a műanyag sziszegve csusszant az asztallapon. A helytelenítő ciccegés éppoly együtt érzőnek tűnt, mint amennyire hamisnak.

– Eget-földet megmozgattál – mondta a férfi. – Vesztegettél. Vásároltál. Szerveztél. És amikor azt állítod, hogy elfogyott minden tartalékod, hiszek neked. És most ideállítasz az irodámba, és azzal jössz, hogy nincs üzlet? A nincs üzlet annyit tesz, hogy nincs üzlet.

– Kifizettelek.

– Nem érdekel. Üzlettársak vagyunk. Teljes jogú partnerek. Bármi hasznot húzol is ebből, az az én hasznom is. Avagy egészen biztosra veszem, hogy akadnak, akiket igencsak érdekelne, mire készül egy ideje már titokban a hírhedt Mao.

A kanapén ülő két férfi most már odafigyelt. Tekintetüket rajta tartották. Melba elfordította a fejét, hogy a válla felett egy pillantást vessen hátra. A játékbarlangba nyíló ajtó fémből készült, és kulcsra zárták. Az ablak széles volt. A benne végigfutó biztonsági huzal visszahúzódott, ha valaki ki akarta tárni az üvegtáblát, hogy a város mocskos levegőjét beengedve szennyezze a levegőt. A rovarszemű fickó felállt.

Melba azzal tudta aktiválni az implantátumait, ha a szájpadlásához dörgölte a nyelvét. Két kör, az óramutató járásával ellenkező irányban. Csak magának szánt mozdulat volt, láthatatlan. Belső. Furcsán érzéki. Csaknem olyan könnyű, mint a gondolkodás. A torkában, fejében és hasában elrejtett mirigyek sora mindent kipréselt magából, és bonyolult vegyi keveréket pumpált a lány vérébe. Melba megreszketett. Orgazmushoz hasonlított, az élvezet nélkül. Érezte, ahogy a lelkiismerete és a gátlásai szertefoszlanak, akár egy rossz álom. Teljesen éberré és elevenné vált.

A szoba zajai – az utca forgalmának dübörgése, a játékasztalok tompa kakofóniája, Travin ocsmány hangja – mind elhalkultak, mintha a fejébe áramló vegyszerkoktél habbal tömte volna el a fülét. Izmai feszessé és tömörré váltak. Rezes íz töltötte meg a szájüregét. Az idő lelassult.

Mit tegyen? Mit tegyen?

A kanapéról figyelő gorillák jelentették a közvetlenebb veszélyt. Melba odalépett hozzájuk, a gravitáció terhes szorításáról teljesen elfeledkezett. Térdkalácson rúgta a felállni készülő izomkolosszust, a csontból készült kicsiny söralátét leszakadt tartóinairól, és felcsúszott a fickó combján. Arca a meglepetés és riadalom karikatúrája volt. Ahogy a férfi lassan összecsuklott, Melba felrántotta a másik térdét, és gégén rúgta a fickót. Eredetileg az arcát célozta meg. A torok éppúgy megteszi – állapította meg magában, ahogy a porc összezúzódott a térde erejétől.

A rovarszerű rávetette magát. Gyorsan mozgott, valamiképp az ő testét is módosították. Valószínűleg egybeolvasztott mozgatóizom-végződésekkel. Valamiképp akadálymentesítették a lassú, hosszú hézagot, amikor a neurotranszmitterek végigáradtak a szinapszisokon. Hogy előnyt biztosítsanak neki, ha más gorillákkal kell összecsapnia. A férfi keze Melba vállára kulcsolódott, széles, kemény ujjaival megragadta a lányt. Melba feléje fordult, lebukott, hogy a földre rántsa őt. A könyöke belső felére tenyérrel mért csapás megtörte az erejét, aztán Melba mindkét keze a fickó csuklójára zárult, és meghajlította. A lány egyáltalán nem tudatosan vagy szándékosan támadott. A mozdulatok valamiféle mögöttes tudatból eredtek, amelyet felszabadított, és aminek így elegendő időt adott, hogy eltervezze a pusztítást. Ugyanannyira volt ez harcművészet, mint amikor egy krokodil leteper egy vízibivalyt; csupán kirobbanó gyorsaság, erő és pár milliárd évnyi túlélési ösztön.

A tajcsicsuan-edzője szégyenkezve elfordította volna a tekintetét.

Az izomkolosszus a padlóra dőlt, szájából ömlött a vér. A rovarszemű fickó elrántotta magát Melbától, amivel helytelen döntést hozott. A lány erősen magához húzta a férfi beszorított ízületeit, és csípőből oldalra lendült. A fickó nehezebb volt Melbánál, és egész életét a gravitációs kútban élte le. Izmai szteroidoktól és saját olcsó erőnövelőitől dagadtak. A lánynak azonban nem nála kellett erősebbnek lennie. Csupán a csuklója és a könyöke kis csontjainál. A férfi megtört, térdre hullott.

Melba – nem Clarissa – egy lendülettel a háta mögé került, jobb karját a fickó nyaka köré csúsztatta, aztán a ballal szorított, védte a saját fejét a csapkodástól, amely ezután következett. Nem a férfinál kellett erősebbnek lennie, csak az agyába vért szállító lágy artériáknál.

Travin pisztolya eldördült, a golyó lyukat ütött a kanapén. A kis habpöffenés szétrobbanó szivacsra emlékeztetett. Nincs idő. Melba felvisított, üvöltése erejét karjába és vállába vezette bele. Érezte, hogy a rovarszemű férfi nyaka kettéroppan. Travin újra lőtt. Ha eltalálja, meghal. Melba azonban nem érzett félelmet. Elzárta oda, ahol nem hathatott rá. Hamarosan megtapasztalja. Nagyon hamar. Gyorsan le kellett tudnia a dolgot.

A férfinak egy harmadik lövedékkel kellett volna próbálkoznia. Az lett volna az ésszerű megoldás. A bölcs megoldás. Ő sem ésszerű, sem bölcs nem volt. Azt tette, amit a teste diktált neki, és megpróbált elszökni. Majomként viselkedett, és több millió évnyi evolúció arra ösztökélte, hogy meneküljön a ragadozó elől. Nem volt ideje még egyszer hibázni. Melba érezte, hogy újabb üvöltés tör fel a torkán.

Az idő hirtelen ugrott egyet. Melba ujjai Travin nyakát szorongatták. A férfi fejét újra meg újra az íróasztala sarkába verte. Vér és bőrdarabok tapadtak az asztalhoz. Melba ismét taszított egyet rajta, de Travin nehéz volt. Nem sikerült elég erőt beleadnia a csapásba. Melba elengedte a testet, és a férfi nyöszörögve a földre hanyatlott.

Nyöszörögve.

De még élt, gondolta magában Melba. Mostanra visszatért a félelem, és érezte a lassan rátörő hányingert. Nem szabad, hogy a férfi még mindig életben legyen, amikor jön az összeomlás. Fegyver volt nála. Melbának ki kell derítenie, mi lett vele. Gyorsan zsibbadó ujjaival kihúzta a kis pisztolyt a férfi alól.

– Társulás – mondta, és két golyót eresztett Travin fejébe. Ezt még a játékasztaloknál is hallaniuk kellett. Odakényszerítette magát a fémajtóhoz, és ellenőrizte a zárat. Ráfordították. Hacsak valakinek nem volt kulcsa hozzá, vagy át nem vágta magát, Melbának nem volt mitől tartania. Megpihenhet. Nem fogják kihívni a rendőrséget.

Lecsúszott a padlóra. Verejték ömlött végig az arcán, és reszketni kezdett. Igazságtalannak tűnt, hogy időt veszít a dicső és megváltó összecsapás közben, és küzdenie kell azért, hogy öntudatánál maradjon az erőszakot követő fiziológiai összeomlás szakaszában, mégsem engedhette meg magának, hogy elaludjon. Itt nem. A melléhez ölelte a térdét, és sírni kezdett, de nem a sajnálkozás vagy a félelem miatt, hanem mert a teste ezt művelte, amikor múlni kezdett a vegyületek hatása. Valaki bekopogott az ajtón, de a hang bizonytalannak hatott. Puhatolózónak. Még néhány perc, és… jól azért nem lesz. Az még nem. De elég jól. Még néhány perc.

A mirigymódosítás emiatt nem honosodott meg a hadseregben. Egy ütegnyi katona, tétovázás és kételyek nélkül, adrenalinnal olyannyira telepumpálva, hogy akár a saját izmaikat is kitéphetnék, mégsem törődnének vele, csatákat nyerhetne meg. De ha ugyanezek a harcosok ezután öt percen át összekuporodva nyafognak, ismét veszítenének. A technológia kudarcot vallott, de nem volt hozzáférhetetlen. Csupán elegendő pénz kellett, elegendő lekötelezett, akitől szívességet lehetett kérni, és elegendő tudós ember, akik kigyógyultak a tudományból. Könnyen ment. Voltaképp a terv legkönnyebben megvalósítható része volt.

Zokogása felerősödött, felgyorsult. Kezdődött a hányás. Melba tapasztalatból tudta, hogy nem fog sokáig tartani. Az öklendezések között az izomkolosszus mellkasát figyelte, hátha szétzúzott torkán át levegőt próbál venni, de a fickó már nem élt. A levegőt a vér és a hányás szaga nehezítette. Melba visszafojtotta a lélegzetét, kézfejével megtörölte a száját. Orrürege sajgott, és nem tudta, vajon az öklendezéstől-e, vagy a lágy szövetbe ültetett hamis mirigyektől. Nem számított.

A kopogtatás most már kétségbeesettebbnek hatott. Melba a kövér férfi hangját vette ki az ajtó mögül. Nem maradt több idő. Fogta a műanyag borítékot, és bedugta a zsebébe. Melba Alzbeta Koh kimászott az ablakon, és leugrott az utcára. Bűzlött. A kezét vér borította. Minden lépésébe belereszketett. Az erőtlen napfény fájdalmat okozott neki, a kezével árnyékolta előle magát. Baltimore-nak ezen a részén ezren is láthatták, és semmit sem láttak. A névtelenség pajzsa, amit a drogdílerek, stricik és rabszolga-kereskedők létrehoztak és fenntartottak, őt is védte.

Minden rendben lesz. Megúszta. Az utolsó eszköz is a helyére került, és már csak a hotelbe kellett eljutnia, innia kellett valamit, hogy helyreálljon testében az elektrolitok egyensúlya, és aludhasson egy keveset. Aztán, pár nap múlva munkára jelentkezhet a Cerisieren, és elindulhat hosszú útjára a naprendszer pereméhez. Ahogy szándékosan egyenes tartással gyalogolt az utcán, végig kerülve az emberek tekintetét, a tizenkét háztömbnyi távolság a szobájáig sokkal hosszabbnak tűnt. De meg fogja tenni. Bármit megtesz, amit meg kell tennie.

Egykor Clarissa Melpomene Mao volt. A családja városok, kolóniák és bolygók sorsát tartotta a kezében. És most Apa egy névtelen börtönben senyvedett, az ügyvédjén kívül senkivel sem beszélhetett, megszégyenítve kellett leélnie élete hátralévő napjait. Édesanyja egy privát lakóépületben élt a Lunán, és lassanként halálra gyógyszerezte magát. A testvérek – akik még mindig éltek közülük – szétszóródtak, ahol épp menedékre leltek két világ gyűlölete elől. A családja nevét egykor csillagfénnyel és vérrel írták fel, most pedig gonosztevőknek tüntették fel őket. Teljesen tönkretették őket.

Ő azonban még mindent helyrehozhat. Eddig sem volt könnyű, és ezután sem lesz az. Akadtak esték, amikor az áldozatokat szinte elviselhetetlennek érezte, de meg fogja tenni. Meg fogja láttatni velük, mennyire igazságtalan mindaz, amit James Holden tett a családjával. Leleplezi. Megalázza.

Aztán pedig elpusztítja.

Negyedik fejezet: Anna

Annushka Volovodov, europai gyülekezete számára Anna lelkésznő – esetleg doktor Volovodov tiszteletes azoknak, akiket nem kedvelt – egy magas háttámlájú bőrfotelben ült az irodájában, amikor az asszonyverő megérkezett.

– Nicholas! – köszönt neki, és igyekezett a tőle telhető legbarátságosabb hangon szólni hozzá. – Köszönöm, hogy időt szántál rám.

– Nick – felelt a férfi, aztán lehuppant az Anna íróasztala előtt álló egyik fémszékre. A fémszékek alacsonyabbak voltak az övénél, ami kissé bírósági üléstermi jelleget kölcsönzött a helyiségnek, ahol Anna ült a bíró helyén. Épp ezért nem ült le soha az íróasztala mögé, amikor egyházközössége tagjait fogadta. A fal mellett egy kényelmes kanapé állt, amely alkalmasabbnak bizonyult a személyes beszélgetésekhez és tanácsadáshoz. Ám időnként előfordult, hogy hasznát látta a jókora fotel és a súlyos íróasztal biztosította tekintélynek.

Mint most.

– Nick – mondta Anna, aztán egymáshoz illesztette az ujjai hegyét, és rájuk támasztotta az állát. – Sophia keresett meg ma reggel.

Nick vállat vont, elfordította a tekintetét, akár egy puskázáson kapott kisdiák. Magas férfi volt, azzal a fajta keskeny vállú, de inas külsővel, amilyenné a kemény fizikai munka tette a külső bolygókról származókat. Anna tudta, hogy a férfi a felszíni építkezéseken dolgozik. Itt, az Europán ez súlyos szkafanderben eltöltött hosszú műszakokat jelentett. Akik ezt a munkát végezték, szívósak voltak, akár az acél. Nick úgy viselkedett, mint aki tisztában van vele, mások milyennek látják, és testi erejének auráját megfélemlítésre használta.

Anna rámosolygott. Nálam ezzel semmire se mész.

– Először nem volt hajlandó elárulni, mi történt – mondta Anna. – Időbe telt, míg rávettem, hogy húzza fel az ingét. Nem kellett saját szememmel látnom a zúzódásokat, tudtam, hogy ott vannak. Viszont szükségem volt képekre.

Amikor kimondta a „képek” szót, a férfi előrébb hajolt, szeme összeszűkült, és ide-oda járt. Valószínűleg azt hitte, hogy ettől keményebbnek, fenyegetőnek tűnik. Ehelyett olyannak hatott, mint egy rovar.

– Elesett… – kezdett volna bele a magyarázatba.

– A konyhában – fejezte be helyette a mondatot Anna. – Tudom, elmondta. Aztán hosszú ideig csak sírt. Aztán elárulta, hogy megint verni kezdted. Emlékszel, hogy mit mondtam, mi fog történni, ha újra megvered?

Nick a székén fészkelődött, hosszú lába ideges energiától hajtva fel-

le járt előtte. Jókora, csontos kezeit szorosan összekulcsolta, míg az ízületek teljesen el nem fehéredtek. Nem volt hajlandó egyenesen Anna szemébe nézni.

– Nem akartam – felelte végül. – Csak megtörtént. Azt hiszem, megint megpróbálkozhatnék a pszichológiai tanácsadással.

Anna megköszörülte a torkát, és amikor Nick ránézett, ő csak bámult rá, amíg a férfi lába meg nem állapodott.

– Nem, ezzel elkéstél. Dühkezeléssel már kísérleteztünk. Az egyház fizetett neked, hogy jó útra térj, amíg ki nem maradtál a foglalkozásokról. Mi vállaltuk fel ezt a részt. Ezt a részt letudtuk.

Nick tekintete megkeményedett.

– Most Jézus példájával fogsz prédikálni nekem? Idáig vagyok már… – Nick az álla alá tartotta a kezét – …ezzel a szarral. Sophia nem hajlandó leszállni a témáról. „Anna lelkésznő azt mondja!” Tudod, mit? Kurvára leszarom, mit mond az a kurva Anna lelkésznő.

– Nem – válaszolta Anna. – Nem fogok Jézussal prédikálni. Már ezen is túl vagyunk.

– Akkor meg mit keresünk itt?

– Emlékszel – kérdezte Anna elnyújtva a szótagokat –, mit mondtam, mi lesz, ha még egyszer megütöd?

Nick megint vállat vont, aztán felpattant a székről és elsétált, a hátát fordította oda Annának. Miközben úgy tett, mintha a falon lógó egyik oklevelet tanulmányozná, odavetette:

– Mi a faszért érdekelne, mit mondasz, Anna lelkésznő?

Anna halk, megkönnyebbült sóhajt hallatott. Amíg erre a találkozóra készült, bizonytalannak érezte magát azzal kapcsolatban, képes lesz-e megtenni, amit meg kellett tennie. Erős, zsigeri undorral irtózott a becstelenségtől, és most arra készült, hogy hazugsággal tegyen tönkre valakit. Vagy ha nem is tényleges hazugsággal, mindenképp megtévesztéssel. Önmaga előtt azzal igazolta ezt, hogy a valódi cél egy ember megmentése volt. Ám tudta, hogy önmagában ez nem lesz elég. Hosszú ideig álmatlan éjszakákkal és tépelődéssel fog vezekelni azért, amit most meg fog tenni. A férfi dühe legalább rövid távon megkönnyíti a helyzetét.

Anna gyors imát mormolt el. Kérlek, segíts megmentenem Sophiát ettől a férfitól, aki meg fogja ölni őt, ha nem akadályozom meg ebben!

– Azt mondtam – folytatta Anna, Nick hátához intézve a szavait –, hogy gondoskodom róla, hogy börtönbe kerülj érte.

Nick erre hátrafordult, arcára ismét egy rágcsáló aljas ravaszsága ült ki.

– Ó, valóban?

– Igen.

A hanyag léptek alacsony gravitációjú változatával megindult a nő felé. Fenyegetőnek szánta, de Anna számára, aki a Föld gravitációs kútjának mélyén nőtt fel, egyszerűen csak butának hatott. Visszafojtott egy kacajt.

– Sophia szart sem fog mondani – jelentette ki Nick, és Anna íróasztalához lépett, hogy lebámuljon rá. – Ennél több esze van. Elesett a konyhában, és ezt fogja vallani a bíróknak is.

– Igaz – válaszolta Anna, aztán kihúzta az íróasztal fiókját, és elővette a sokkolópisztolyt. Az ölébe tette, ahol Nick nem láthatta. – Retteg tőled. Én viszont nem. Már egyáltalán nem érdekelsz.

– Tényleg? – kérdezte Nick, és előredőlt, azzal próbálta megijeszteni Annát, hogy a személyes terébe hatol. Anna közelebb hajolt hozzá.

– Sophia ellenben az egyházközösség tagja, és a barátom. A gyerekei az én kislányommal szoktak játszani. És ha nem teszek valamit, meg fogod ölni.

– Mint például?

– Kihívom a rendőrséget, és kijelentem, hogy megfenyegettél. – Bal kezével az asztali terminál felé nyúlt. A mozdulatot provokációnak szánta. Akár azt is mondhatta volna, hogy: „Próbálj megállítani!”

Nick vadállatiasan rávicsorodott, és megragadta a karját, akkora erővel szorította meg a csuklója csontjait, hogy fájdalmat okozzon neki. Anna a másik kezével ráirányította a sokkolót.

– Az micsoda?

– Köszönöm – mondta Anna –, hogy megkönnyíted a dolgomat.

Rálőtt, Nick pedig görcsösen rángatózva összecsuklott. Anna a férfi kezén át az áramütés halvány visszhangját érezte a karjában. Felborzolódott tőle a haja. Aktiválta az asztali terminálját, és felhívta Sophiát.

– Sophia, itt Anna lelkésznő beszél. Kérlek, figyelj rám. Hamarosan odamegy a lakásodra a rendőrség, hogy kikérdezzen Nickről. Meg kell mutatnod nekik a zúzódásokat. El kell mondanod nekik, mi történt. Nick akkorra már börtönbe kerül. Biztonságban leszel. De Nick nekem támadt, amikor arról kérdeztem, mi történt veled, és ha azt szeretnéd, hogy mindketten biztonságban érezhessük magunkat, mindent őszintén el kell mondanod nekik.

Pár percnyi győzködés után végül sikerült Sophia szavát vennie, hogy beszélni fog a rendőrséggel, amikor odamennek. Nick erőtlenül mozgatni kezdte a karját és a lábát.

– Ne mozdulj! – parancsolt rá Anna a férfira. – Itt mindjárt végzünk.

Felhívta az Új-Dolinski Rendőrséget. A földi cég, aki korábban a biztonságról gondoskodott, eltűnt, de az alagutakban minden jel szerint működött rendőrség, így valaki fogadta a hívást. Talán egy övbéli társaság. Vagy maga a KBSz. Nem számított.

– Halló, itt doktor Annushka Volovodov tiszteletes beszél. A Szent János lelkésze vagyok. A személyem ellen elkövetett támadást szeretnék bejelenteni. Egy Nicholas Trubachev nevű férfi tettlegesen bántalmazni próbált, amikor felelősségre vontam, mert megverte a feleségét. Nem, nem okozott sérülést, csupán néhány zúzódás van a csuklómon. Sokkolópisztolyt tartok az íróasztalomban, és használni tudtam, mielőtt valami durvábbat tehetett volna. Igen, szívesen teszek vallomást, amikor kiérnek. Köszönöm.

– Hülye picsa – köpött ki Nick, miközben reszkető végtagokkal próbált feltápászkodni a padlóról.

Anna ismét rálőtt.

– Nehéz napod volt? – kérdezte Nono, amikor Anna hazaért. Nono a kislányukat ringatta az ölében, a kis Nami pedig felvisított és Anna felé nyúlt, amint becsukódott mögötte az ajtó.

– Hogy van az én kicsi lányom? – kérdezte Anna, és egy elnyújtott sóhajjal lehuppant melléjük a kanapéra. Nono átnyújtotta neki a kisbabát, Nami pedig tüstént nekilátott, hogy kibontsa Anna kontyát, és megpróbálta meghúzni a haját. Anna magához szorította a kislányát, és hosszasan beszívta a feje búbjának illatát. A finom és erőteljes illat, amely Namiból áradt, amikor először hazahozták, már elenyészett, de halvány nyoma egészen mostanáig megmaradt. A tudósok hiába állítják, hogy az emberekből hiányzik a feromonszintű interakció képessége, Anna tudta, hogy ez badarság. Bármiféle vegyületeket pumpált is ki magából az újszülött Nami, Anna sosem tapasztalt ennél erősebb drogot. Miatta újabb gyereket akart, csak hogy ismét érezhesse az illatot.

– Namono, nem szabad hajat huzigálni – szólt rá Nono, miközben megpróbálta kiszabadítani a kisbaba ökléből Anna hosszú vörös haját.

– Nem akarsz beszélni róla? – kérdezte Annától.

Nem becézve Nonót is Namonónak hívták. De Nonónak szólították, mióta idősebb ikertestvére megtanult beszélni. Amikor Annával együtt róla nevezték el a kislányukat, a név valahogy Namivá változott. A legtöbb embernek valószínűleg fogalma sem volt, hogy a kicsi egyik édesanyja nevét örökölte.

– Majd igen – felelte Anna. – De előbb babáznom kell.

Megpuszilta Nami pisze orrocskáját. Ugyanazt a széles, lapos orrot, mint amilyen Nonóé, közvetlenül Anna saját élénkzöld szeme alatt.

A kicsinyük Nono kávébarna bőrét, de Anna hegyes állát örökölte. Anna akár órákon át képes volt elüldögélni vele, és bámulni Namit, hogy magába szívja önmaga és szerelme lenyűgöző elegyét. Az élmény oly hatalmas hatással volt rá, hogy jóformán a szentség határait súrolta. Nami a szájába szívta Anna egyik hajfürtjét, Anna pedig óvatosan kihúzta, aztán csúfondárosan a kicsi felé fújt.

– Nem szabad hajat huzigálni! – pirított rá, és Nami úgy nevetett, mintha ennél viccesebbet sosem mondtak volna.

Nono megfogta és megszorította Anna kezét. Hosszú ideig nem mozdultak.

Nono gombás rizst főzött. Hozzáadott egy kevés porhagymát, és az erős illat betöltötte a konyhát. Anna almát vágott fel az asztalnál salátának. Az almák aprók voltak és nem igazán ropogósak. Nem eleszegetni valók, de egy Waldorf-salátába, elegendő más ízű és állagú hozzávalóval együtt, hogy elfedjék a hiányosságaikat, tökéletesen megfeleltek. És a pár még szerencsésnek mondhatta magát, hogy egyáltalán be tudtak szerezni néhány szemet. A gyümölcs az első ganymedesi termésből származott, amit az ottani gondok óta betakarítottak. Anna bele sem akart gondolni, milyen mérvű éhínséghez vezetett volna, ha nem sikerül ilyen hamar helyreállítani azt a holdat.

– Nami még legalább egy órán át aludni fog – közölte Nono. – Most már van kedved mesélni a napodról?

– Bántalmaztam valakit, és hazudtam a rendőrségnek – válaszolta Anna. Túl erősen nyomta le a kést, a penge pedig átsiklott a puha almán, és megkarcolta a hüvelykujját. Ahhoz nem elég mélyen, hogy vérezzen.

– Hát… rendben. Ezt el kell magyaráznod – mondta erre Nono, miközben belekeverte a tálkányi húslevesalapot a gombás rizsbe.

– Nem, tényleg nem tehetem. Amit tudok, annak egy részét bizalmasan mondták el nekem.

– Ennek a hazugságnak az volt a célja, hogy segíts valakin?

– Azt hiszem. Remélem – felelte Anna, és az utolsó almadarabokat is betette a tálba, majd hozzáadta a diót és a mazsolát. Belekeverte az öntetet.

Nono abbahagyta, amit csinált, és Annára bámult.

– Mit fogsz tenni, ha rajtakapnak a hazugságon?

– Elnézést kérek – válaszolta Anna.

Nono bólintott, aztán visszafordult a rizses lábashoz.

– Ma bekapcsoltam az asztali terminálodat, hogy megnézzem a leveleimet. Még mindig be voltál jelentkezve. Jött egy üzeneted az Egyesült Nemzetektől a főtitkár humanitárius bizottsági projektjéről. Arról a rengeteg emberről, akiket kiküldenek a Gyűrűhöz.

Annába élesen belehasított a bűntudat, hogy rajtakapták valamin.

– A francba – mondta. Nem szeretett káromkodni, de bizonyos helyzetek megkövetelték. – Még mindig nem válaszoltam. – Úgy hangzott, mint egy újabb hazugság.

– Meg akartad beszélni velem, mielőtt döntesz?

– Hát persze, tudod…

– Nami már majdnem kétéves – szakította félbe Nono. – Két éve vagyunk itt. El fog érkezni egy pillanat, amikor ha a maradásról döntünk, arról határozunk majd, hogy Nami ki legyen élete hátralévő részében. Van családja Oroszországban és Ugandában, akik még sosem látták őt. Ha még sokáig itt marad, nem is fogják.

Namit ugyanazzal a gyógyszerkoktéllal táplálták, amit a külső bolygók összes újszülöttje kapott. Serkentette a csontnövekedést, és megküzdött az alacsony gravitációjú környezet gyermekkori növekedésre gyakorolt legrosszabb hatásaival. De Nonónak igaza volt. Ha még sokáig maradnak, Namiban kifejlődik az a hosszú, vékony csontozat, ami az itteni élet velejárója volt. Az alacsony gravitációban töltött élet velejárója. Anna örökre a szülőbolygóján kívüli életre ítélné.

– Az Europát mindig ideiglenesnek tekintettük – szólt Anna. – Jó állásnak számított. Beszélek oroszul, az itteni gyülekezet kicsi és törékeny…

Nono kikapcsolta a tűzhelyet, és odament hozzá, hogy leüljön mellé, aztán az asztal fölött megfogta a kezét. A műfa asztallap először hatott silánynak Anna szemében. Ízléstelennek. Megdöbbentő tisztasággal rajzolódott ki előtte egy olyan jövő, amiben Nami sosem élhet sehol, ahol valódi fával találkozhatna. Mintha gyomorszájon vágták volna.

– Nem haragszom rád, amiért ide jöttél – folytatta Nono. – Ez volt az álmunk. Hogy ilyen helyekre juthassunk el. De amikor az áthelyezésedet kérted ide, már három hónapos terhes voltál.

– Annyira valószínűtlennek tűnt, hogy engem válasszanak – válaszolta Anna, és maga is érezte a hangjában bujkáló védekezést.

Nono bólintott.

– Mégis téged választottak. És ez az EN dolog. Hogy a főtitkár tanácsadó testületének tagjaként elrepülj a Gyűrűhöz. És a kisbabánk még csak kétéves sincs.

– Szerintem kétszázan jelentkeztek ugyanarra a posztra – felelte Anna.

– Téged választottak. Azt akarják, hogy te menj.

– Abszolút valószínűtlennek tűnt… – riadt meg Anna.

– Mindig téged választanak – vágott a szavába Nono. – Mert egészen különleges vagy. Mindenki látja ezt. Én is észrevettem már az első alkalommal, ahogy megismertelek, amikor Ugandában mondtál beszédet a vallási konferencián. Annyira izgultál, hogy elejtetted a jegyzeteidet, de egy légy zümmögését is meg lehetett volna hallani az előadóteremben. Nem tudtál nem tündökölni.

– Elloptalak a hazádtól – jegyezte meg Anna. Mindig ezt hozta fel, valahányszor Nono a megismerkedésük mikéntjét emlegette. – Az ugandai egyháznak elkelt volna egy hozzád hasonló fiatal lelkipásztor.

– Én loptalak el téged – ellenkezett Nono, ahogy mindig is tette, ám ezúttal zavarba ejtően úgy érződött, mintha csak a látszat kedvéért tette volna. Mintha valamiféle bosszantó szertartás lett volna, amin mielőbb át kell esnie. – De mindig azzal jössz, hogy: „Olyan sokan pályáztak még. Valószínűtlennek tűnt, hogy engem válasszanak.”

– Igaz.

– Ezzel mentegeted magad. Mindig is jellemző volt rád, hogy nem engedélyt kérsz, hanem bocsánatot.

– Nem megyek – jelentette ki Anna, és kezét a szeméhez szorította, hogy visszatartsa a felgyülemlő könnyeket. A könyöke nekiütközött a salátás tálnak, és majdnem leverte az asztalról. – Még nem mondtam igent nekik. Megírom nekik, hogy tévedtem.

– Annushka – mondta erre Nono, és megszorította a kezét. – El fogsz menni. Én viszont visszaviszem magammal Namit Moszkvába. Végre találkozhat a nagyszüleivel. Valódi gravitációban nőhet fel.

Anna gyomrába a félelem fehéren izzó tüskéje hasított bele.

– Elhagysz?

Nono mosolyában elkeseredés és szerelem keveredett.

– Nem. Te hagysz el minket. Egy időre. És amikor visszajössz, Moszkvában fogunk várni rád. A családod. Keresek egy szép helyet ott, ahol ellakhatunk, és Namival az otthonunkká tesszük. Olyan hellyé, ahol boldogok lehetünk. De nem tartunk veled.

– Miért? – Annának csupán ennyit sikerült kinyögnie.

Nono felkelt az asztaltól, kivett két tányért a konyhaszekrényből, aztán kiadagolta a vacsorát, és az asztalra tette. Miközben Waldorf salátát mert a tányérjára, megjegyezte:

– Nagyon félek attól az izétől. Attól a Vénuszról származó valamitől. Félek attól, amit minden számunkra fontos dolgot illetően jelenteni fog. Az emberiséget, Istent, az Ő világmindenségében betöltött helyünket illetően. Persze félek attól, amit tenni fog, de sokkal jobban félek attól, amit jelent.

– Én is – felelte Anna. Ez volt az igazság. Voltaképp részben épp emiatt jelentkezett az expedícióra, amikor értesült róla, hogy szervezik. Ugyanaz a félelem, amiről Nono beszélt. Anna egyenesen szembe akart nézni vele. Esélyt akart adni Istennek, hogy segítsen megértenie. Csak ez után segíthet maga is másokon.

– Szóval menj, és tudd meg a válaszokat! – mondta Nono. – A családod várni fog rád, amikor visszatérsz.

– Köszönöm – válaszolta Anna, kissé ámulatba esve attól, amit Nono felajánlott neki.

– Azt hiszem – folytatta Nono gombás rizzsel teli szájjal –, odakint szükségük lesz hozzád hasonló emberekre.

– Hozzám hasonlókra?

– Olyanokra, akik nem kérnek engedélyt.

Ötödik fejezet: Bika

A költségvetés nem tartalmazza – jelentette ki Michio Pa, a Behemót első tisztje. Földinek apró termetű lett volna, a mikrogravitációban eltöltött élet azonban ugyanúgy megváltoztatta, mint mindannyiukat. Karja, lába és gerincoszlopa kissé megnyúlt – szigorúan véve nem vékony volt. Csak másként lett összerakva. A feje nagyobb volt, mint máskülönben lett volna, és ahogy a könnyed egyharmad g mellett lépkedett, magassága megegyezett Bikáéval, mégis perverzen gyerekesnek hatott. A férfi ettől alacsonyabbnak érezte magát, mint valójában volt. – Lehet, hogy ezt ki kell igazítanunk – állapította meg Bika. – Amikor felszerelték a sínágyút, úgy kezelték, mintha szabványos válaszfalakkal és támasztékokkal rendelkeznénk. A helyzet az, hogy a mormonok ténylegesen csökkenteni akarták a tömeget. Rengeteg kerámiát és szilikátot használtak olyan helyeken, ahova többnyire fém kerül. Irányhatás. Ha jelen pillanatban kilövünk egy lövedéket, elképzelhető, hogy letépi a külső burkot.

Pa végigsétált a hosszú, kanyargós folyosón. A mennyezet ívben meghajlott felette, fehéren, és könnyen lehet, hogy a szükségesnél kétszer magasabban, olyan tervezők esztétikai gesztusaként, akik nem tudhatták, hogy hadihajót építenek. A nő valamivel hosszabbakat lépett Bikánál, némileg könnyedebben mozgott az alacsony gravitációban, ezért a férfinak szaporábban kellett szednie a lábát, hogy lépést tarthasson vele. Ez egyike volt annak az ezernyi módnak, ahogyan az övbéliek arra emlékeztették a földi születésűeket, hogy nem tartoznak ide. A PH a fejét rázta.

– Kész hadműveleti tervvel érkeztünk – ellenkezett a nő. – Ha sorra mindent átírunk, valahányszor ráakadunk valamire, amit módosítani szeretnénk, akkor feleslegesen fecséreltük az időnket.

Bika magában pontosan így értékelte a helyzetet, de máshova helyezte a hangsúlyt. Ha ő lett volna a PH, a hadműveleti tervet javasolt irányelveknek nevezték volna, és kizárólag olyankor néztek volna bele, ha nevetni akarnak egy jót. Pa valószínűleg tudta ezt. Odaértek az átjáró rámpához, ahhoz az enyhén lefelé lejtő kanyarhoz, amely a Behemót elején elhelyezkedő parancsnoki és vezérlő szintekről a hajótest hatalmas dobjához vetetett. Pa birodalmából a férfiéba.

– Nézze – szólalt meg Pa, és szája békítő mosolyba rándult. – Jegyzékbe veszem az átalakítási javaslatot, de addig nem irányítok át senkit, amíg át nem látom az egészet. Ha most forrásokat vonnék el a környezetszabályozástól, hogy megoldják ezt, lehet, hogy legközelebb ott találunk valamit, amit el kell végezni, és kénytelen lennék visszaküldeni őket, igaz?

Bika végignézett a rámpán. A falba mélyesztett, lágy fényű lámpák árnyéktalan ragyogással töltötték meg a levegőt, mintha a mennyország giccses látomásába kerültek volna. Pa a férfi vállára tette a kezét. Valószínűleg együtt érző gesztusnak szánta, mégis leereszkedésnek hatott.

– Igen, oké – válaszolta Bika.

– Minden rendben lesz, főnök – mondta erre Pa, és kissé megszorította a férfi csuklyás izmát. Bika odabiccentett neki, és megindult lefelé a rámpán az átrakodó hídra. A nő léptei elhalkultak mögötte, hangjukat elnyomta a légvisszaforgatók duruzsolása. Bika elfojtotta magában a késztetést, hogy kiköpjön a földre.

A Behemótnak, amikor még Nauvoo-nak hívták, egészen más életet szántak. A bolygók között utazgató legtöbb hajó hatalmas épülethez hasonlított, egymás feletti emeletekkel, az Epstein hajtómű pedig legalul helyezkedett el, hogy teljes utakra biztosítsa a nehézkedés érzetét, kivéve azt a kevés időt félúton, amikor a hajó átfordult, hogy gyorsításból lassításba menjen át. Ám hiába az Epstein, egyetlen hajó sem tudott megbirkózni a végeláthatatlan gyorsítás során fellépő energiakövetelményekkel és felmelegedéssel. Ezenkívül Epsteinnek lett volna néhány megjegyzése a tömeg relativisztikus sebességgel való mozgatásáról.

A Nauvoo csillagközi bárkának épült, útját fényévekben, nem pedig fénypercekben mérték. Élettartamának az a hányada, amelyet tolóerő alatt tölthetett, ehhez viszonyítva elenyészőnek számított. A tetején elhelyezkedő parancsnoki és vezérlő fedélzetek és az alján lévő főhajtóművek és a hozzájuk kapcsolt géptermek majdhogynem egy hagyományos űrjármű részei is lehettek volna, amelyeket kilométeres hosszúságú aknák kötöttek össze: az egyik oldalán a hajógerinc mentén futó lifttel az emberek szállításához, a túlsó felén pedig egy másikkal, amely a hengerdob külső felületéhez biztosított hozzáférést.

Minden mást arra építettek, hogy pörögjön.

A Tau Cetiig tartó utazás évtizedei alatt a Nauvoo-nak saját hosszanti tengelye körül kellett volna forognia. Úgy a környezetszabályozó rendszerek tíz szintjének, mint a legénységi szállásoknak, templomoknak, iskoláknak, szennyvíztisztítóknak, gépészműhelyeknek és kohóknak, középen pedig a gigantikus belső térnek. Egy darabka Földnek szánták, ami visszahajlik önmagába. Földtakaróval, gazdaságokkal és a szabad ég illúziójával, fúziós fényforrással világító központi maggal, mely simogató és meleg, akár egy nyári nap.

A testszakasz – a hajó meghatározó hányadának – minden helyiségét és folyosóját ehhez a hosszú, lassú, végtelen évszakhoz alakították ki. Az út elejének és végének rövid gyorsítás és lassítási periódusai jóformán semmit sem számítottak. Ámde most kizárólag ezeket fogja végrehajtani a hajó. Minden, aminek eredetileg padlóként kellett volna szolgálnia, falakká vált, és örökké az marad. A kiterjedt megerősített fedélzetek, amelyeknek egy apró világnyi talajt kellett volna szállítania, most egy szinte hasznavehetetlen kút falai voltak. Ha valaki lecsúszott a parancsnoki és vezérlő fedélzeteket a nagy kamrával összekötő hídról, két teljes kilométert zuhanhatott. A perdületi nehézkedés és a Coriolis kihasználására tervezett vízvezeték-rendszerek az oldalukon álltak, működésképtelenül. A Nauvoo egykor az emberi optimizmus és technika csodája volt, az Istenbe és a szigorú mérnöki munkába vetett kettős hit bizonyságtétele. A Behemót viszont megmentett roncs, az oldalára erősített tömeggyorsítókkal, amelyek több kárt tesznek majd magában a hajóban, mint az ellenségben.

És Bikának még annyit sem engedtek, hogy megoldja az általa ismert problémákat.

Keresztülment az átjáró-állomáson, majd megindult lefelé az irodájába. Az itteni szobákat és folyosókat mind rézsútosan építették a perdületi nehézkedésre számítva, amire immár hiába várnak. Csupasz fém és a fedetlen vezetékek darabjai árulkodtak a sietségről, hogy mielőbb elkészüljenek, aztán megmentsék és átalakítsák a roncsot. Bikának elég volt elsétálnia mellettük, hogy teljesen elkeseredjen.

Samara Rosenberg, aki éveken át a Tycho Állomás szerelőinek honcsója, most pedig a Behemót főmérnöke volt, az előszobában várakozott, és Bika új helyettesével beszélgetett. A fickót Serge-nek hívták, és Bika nem tudta eldönteni, mit gondoljon róla. Serge már azelőtt a KBSz-hez tartozott, hogy ezt biztonságosnak lehetett volna mondani. A nyakára a hagyományos félbevágott kört tetováltatta, és büszkén viselte a jelképet. Ám, akárcsak a biztonsági erőkben mindenki mást, őt is Michio Pa vette fel, és Bika nem tudta pontosan, hogyan állnak a dolgok. Még nem bízott meg a férfiban, és a bizalmatlanság megakadályozta abban, hogy különösebben nagyra tartsa.

Samet ellenben kedvelte.

– Helló, Bika – köszönt neki a lány, amint Bika lehuppant a habszivacs kanapéra. – Sikerült beszélned a PH-val?

– Beszéltünk.

– Mi a terv? – érdeklődött Sam, és kezét úgy fonta karba, mint aki már tudja a választ.

Bika a hajába túrt. Fiatalabb korában haja selymesen simult a fejéhez. Most úgy érezte, mintha minden egyes szálat ki tudna tapintani az ujjbegyével. Elővette a kézi terminálját, és legörgetett. Öt olvasatlan jelentés várta, három szokványos biztonsági beszámoló és két eseti: egy sérülésről szóló jelentés és egy lopás miatti panasz. Semmi, ami ne várhatna.

– Hé, Serge – fordult a helyetteséhez Bika. – Tartanád egy órán át a frontot?

– Amit csak óhajtasz, főnök – felelte széles mosollyal Serge. Bika valószínűleg csak paranoiás félelme miatt hallott ki megvetést a férfi szavaiból.

– Akkor jó. Gyere, Sam. Meghívlak egy italra.

Egy koalíciós hajón, amikor még létezett Föld–Mars-koalíció, kantin működött volna. A KBSz-nél egy bár és néhány családi étterem kínált némi változatosságot a legszükségesebb előre csomagolt élelmiszerek ellátása mellett, amelyeket bárki megkaphatott, csupán kérnie kellett.

A bár egy tágas térben üzemelt, amit talán tornateremnek vagy labdapályának szántak, és akár százan is elfértek benne, de Bika pár tucatnál több vendéget sosem látott. A világítást kék-fehér LED-ekre cserélték a homokutánzat műanyagburkolat mögött. Az asztalok színtiszta feketék voltak és mágnesesek, hogy megtartsák a sörrel vagy röviditallal megtöltött ivógumókat.

– Che-che! – köszönt oda a csapos, amint Bika és Sam belépett az ajtón. – Moergen! Alles-mesa veletek?

– Meh-ya – felelte Sam, aki éppoly természetesen használta az övbéliek keverék szlengjét, mint Bika a spanyolt vagy az angolt. A lánynak ez volt az anyanyelve.

– Mit kérsz? – kérdezte Bika, miközben becsusszant az egyik bokszba. Azokat szerette, ahonnan rálátott a bejáratra. Régről megmaradt szokás.

– Szolgálatban vagyok – felelte Sam, miután leült a férfival szemben.

Bika előrehajolt, elkapta a csapos tekintetét, és feltartotta két ujját.

– Két üdítőt – mondta.

– Sa sa! – felelte a csapos, és bólintásképp felemelte az öklét. Bika hátradőlt, és Samhez fordult. Meglehetősen szép nő volt. Aranyos, oldalt és hátul felnyírt, de elöl hosszabbra hagyott frizurával, mosolygós arccal. Amikor megismerkedtek, Bika egy percig komolyan elgondolkodott azon, vajon vonzónak tartja-e a lányt. Ám ha Sam ugyanezt fontolgatta volna is akkor, már túljutottak ezen.

– Nem alakult valami jól? – kérdezte Sam.

– Nem.

Sam felhúzta a szemöldökét, és rákönyökölt az asztalra. Bika felvázolta Pa ellenvetéseit és érveit, Sam arcára pedig lassanként fatalista elégedettség ült ki.

– Semmi gond azzal, ha várunk az átalakítással – mondta Sam, amikor Bika végzett –, de ha megpróbálkozunk vele, és tüzelünk azzal a rosszfiúval, szörnyű nagy bibi lesz a vége.

– Biztos vagy ebben?

– Nem száz százalékig – felelte a lány. – Viszont jó nyolcvanhét-nyolcvankilencig igen.

Bika fáradtan elkáromkodta magát, miközben a csapos kihozta nekik az üdítős ivógumóikat. Nagyjából akkorák voltak, mint Bika ökölbe szorított keze, és citromsárga oldalukra a Плодоовощ малыша потехи szavakat nyomták rá élénkpiros betűkkel.

– Talán nekem kellene beszélnem vele – mondta Sam. – Ha közvetlenül tőlem hallaná…

– Ha közvetlenül a te szádból hallja, talán elfogadja – felelte erre Bika –, és onnantól fogva minden kérésemre nemet mondanak. „Bika kérte? Nos, ha valóban fontos lenne, egy övbélit küldött volna.” Igaz?

– Tényleg azt gondolod, hogy az egész arról szól, hogy nem idefent születtél?

– Igen.

– Hát… valószínűleg igazad lehet – mondta Sam. – Sajnálom.

– Az adott helyzetben ezt el kell fogadni – válaszolta Bika, és úgy tett, mintha ez egyáltalán nem zavarná.

Sam lecsippentette az üdítőjét az asztalról, és hosszan, elgondolkodva beleivott. Az ivógumó kattant egyet, amikor a mágnes ismét az asztallapra tapadt.

– Nekem semmi bajom a belsőkkel. Rengeteggel dolgoztam már, és nem akadtam össze köztük nagyobb százalékban seggfejekkel, mint amikor övbéliekkel van dolgom. De annak a sínágyúnak az állványzatát meg kell erősítenem. Ha van rá mód, hogy ezt elérjem anélkül, hogy aláásnám a tekintélyedet, teljes mértékben támogatom.

– Vagy ez, vagy tönkrevágjuk a hajót – mondta bólogatva Bika. – Adj egy kevés időt! Kiötlök valamit.

– Vedd alapul azt, amikor lőni akarsz valakire, és számolj vissza tizennyolc napot! – mondta Sam. – Ez a határidőm. Még ha mindenki szín józan, és mindent belead, a csapatom akkor sem tud végezni ennél hamarabb.

– Majd kitalálok valamit – felelte Bika.

Mint kiderült, a lopást egy javító és karbantartó csapat jelentette be, akik nem tudtak megegyezni abban, hogy hogyan tárolják a szerszámaikat. A sérülést egy kölyök szenvedte el, aki beszorult egy fedélzetfedő lemez és egy roncsmentő lépegető közé. A kölyök térdében lévő porc legalább tucatnyi pépdarabbá őrlődött szét; a doki szerint jobban járt volna egy tiszta csonttöréssel. A sérült rendbe fog jönni, de legalább egy hónapig nem tud majd aktív szolgálatot teljesíteni, amíg össze nem ragasztják minden darabkáját.

A biztonsági jelentések szabvány szövegeket tartalmaztak, ami vagy azt jelentette, hogy minden a legnagyobb rendben, vagy azt, hogy elkendőzni igyekszenek a problémákat, de valószínűleg inkább gond nélkül folytak a dolgok. Útjuk a Gyűrűhöz próbajárat lesz, ami mindig pár hét nászútszerű összeszokással járt, amikor a legénység úgymond vállvetve veselkedett neki a munkának. Mindenki arra számított, hogy problémák fognak felmerülni, ezért maradt egy türelmi időszak, amikor a közhangulat még nem indult hanyatlásnak.

A KBSz biztonsági parancsnoki tisztsége meglehetősen béna posztnak számított: részben zsaruként, részben hatékonysági szakértőként, de főképp az ezerfős legénység amolyan cserkésztábor-vezetőjeként kell eljárnia, miközben mindenki a saját pecsenyéjét sütögeti, kicsinyes hatalmi harcokat folytat, és önálló véleményt alakít ki arról, hogy a BP miként végezhetné jobban a munkáját. A jó biztonsági parancsnok teljes munkaidőben azon igyekezett, hogy a kapitánynak ne kelljen mindenféle ostobaságokkal foglalkoznia.

A legrosszabbnak mégis az számított, hogy Bika hivatalos feladatai befelé, a hajóra összpontosultak. A Föld flottillája jelenleg épp kifelé égetett a mélysötét éjszakába. A marsi hajók hozzávetőleg ugyanekkora hadereje – ami még megmaradt a hadflottából a két, inkább nem háborúnak titulált összecsapás után – a földiekével összetartó pályán égetett kifelé. A Behemót szintén ugyanarra cammogott annyi előnnyel, hogy eleve távolabb helyezkedett el a Naptól, miközben visszafogott, alacsony g-s gyorsítással döcögött. És mindez a Gyűrűre irányult.

Hamarosan gyűlni kezdenek a jelentések Ashford kapitány beérkező tálcájában, és a PH-ja, Pa ugyancsak olvasni fogja az összeset. Bikához mindössze pár morzsa fog eljutni, amit odavetnek neki, vagy a hírfolyamokat kitöltő elcsépelt közhelyek és pánik keveréke. Ashford és Pa a munkaidejük jó részében egymással értekeznek majd, megvitatják a haditerveket és lehetőségeket, és végiggondolják a lehetséges forgatókönyveket, amelyek lejátszódhatnak, amikor a Gyűrűhöz érnek. Bikának a bosszantó semmiségekkel kell foglalkoznia, hogy nekik ne kelljen.

És valahogy el fogja érni, hogy sikeres legyen a küldetés. Mivel Fred megkérte erre.

– Hé, főnök – szólalt meg Serge. Bika felpillantott asztali termináljá-

ról. Serge az iroda bejáratában állt. – Lejárt a munkaidőm, szóval megyek.

– Rendben – felelte Bika. – Nekem akad még némi elintéznivalóm. Majd bezárok, ha végeztem.

– Bien alles – köszönt el egy biccentéssel Serge. Könnyű, csoszogó léptei végigsziszegtek az előszobán. A folyosón Gutmansdottir lesimította hófehér szakállát, Casimir pedig mondott valamit, amin mindketten felkacagtak. Corin az állát felszegve üdvözölte Serge-et, amikor a férfi kilépett. Az ajtó becsukódott mögötte. Amikor már biztosra vehette, hogy magára maradt, Bika előhívta a hadműveleti tervet, és nekilátott a vadászatnak. A megváltoztatásához nem volt felhatalmazása, de ez még nem jelentette azt, hogy semmin sem változtathatott.

Két órával később, amikor elkészült, kikapcsolta a képernyőt, és felállt az asztaltól. Az iroda sötét volt és hidegebb, mint ahogyan szerette. A szellőzőrendszer duruzsolása nyugtatóan hatott rá. Ha valaha elnémulna, akkor lenne itt az ideje, hogy aggódjon. Kinyújtózott, a lapockái között elhelyezkedő csigolyák megcsikordultak, akár az apró kavics.

Valószínűleg még a bárban lesznek. Serge, Corin és Casimir. Macondo és Garza, akik annyira hasonlítottak egymásra, hogy akár testvérek is lehettek volna. Jojo. Bika emberei, amennyire bárki az övé lehet. Mennie kellene. Hogy köztük legyen. Barátkozzon velük.

A kabinjába kéne mennie.

– Gyerünk, öreg! – mondta. – Ideje lepihenned.

Már betette és lezárta az iroda ajtaját, amikor eszébe jutottak Sam szavai. Még ha mindenki szín józan, és mindent belead, a csapatom akkor sem tud végezni ennél hamarabb. Bika tétovázott, vaskos ujjait a billentyűzet felett tartotta. Későre járt. Ételre és alvásra volt szüksége, és úgy egy órára, hogy bejelentkezzen a családi csoportba, amit az unokatestvére hozott létre három évvel ezelőtt, hogy mindenki nyomon követhesse, ki hol lakik. Egy doboznyi mélyhűtött zöld chilipaprika várt rá, amit még Hatch-ből, lent a Földről hozatott. Reggel is ott lesz, ahogy még sok más. Felesleges lett volna több munkát csinálnia magának. Senki sem fog köszönetet mondani neki ezért.

Visszament, visszakapcsolta az íróasztalát, és újra elolvasta a sérülésről készült jelentést.

Sam jót nevetett. A zsigereiből tört elő a kacagás. Betöltötte a gépszerelő csarnokot, visszaverődött a mennyezetről és a falakról, mígnem úgy hangzott, mintha egy csapatnyi lenne a lányból. A csarnok túloldalán lévő két technikusa odafordult felé, elmosolyodtak, pedig fogalmuk sem volt, főnökük mit talál ennyire szórakoztatónak.

– Műszaki támogatás? – hitetlenkedett Sam. – Ugye, csak viccelsz?

– A sínágyú eléggé technikai jellegű berendezés – felelte Bika. – Támogatásra van szüksége.

– Szóval új értelmezést adtál annak, amit műszaki támogatásként teszek.

– Igen.

– Kizárt, hogy ez bejöjjön – jelentette ki Sam.

– Akkor gyorsan végezzétek el a munkát! – válaszolta Bika.

– Ashford fegyelmi eljárást fog indítani ellened – figyelmeztette a lány, a hangjában jóval kevesebb, de még mindig érezhető hüledezéssel.

– Ez jogában áll. De van még valami, amiről beszélni szerettem volna veled. Tegnap mondtál valamit arról, mennyi időbe telne a csapatodnak elvégezni a munkát, ha mindenki szín józan lenne.

Mint amikor hirtelen lekapcsolnak egy lámpát. A mosoly úgy tűnt el Sam arcáról, mintha ott sem lett volna. A lány karba fonta a kezét. A szája sarkában apró félhold alakú ráncokba gyűrődött a bőr, amitől egyszerre öregebbnek tűnt a tényleges koránál. Bika úgy bólintott neki, mintha a lány mondott volna valamit.

– A technikusaid közül egyesek betépve állnak munkába – mondta a férfi.

– Előfordul – felelte Sam. Aztán vonakodva hozzátette: – Néha beisznak, de többnyire tündérporról van szó, hogy pótolják az alváshiányt.

– Jelentést kaptam egy kölyökről, akinek szétrobbantották a térdét. A vérében nem találtak semmit, de nem úgy tűnik, mintha a lépegető kezelőjét vizsgálták volna. A kezelőt még csak meg sem nevezték a jelentésben. Fura, mi?

– Ha te mondod – felelte Sam.

Bika lepillantott a lábára. A szürke-fekete strapabíró szolgálati bakancsra. A makulátlanul tiszta padlóra.

– Egy névre van szükségem, Sam.

– Tudod, hogy ezt nem tehetem meg – válaszolta a lány. – Ezek a seggfejek az én csapatom. Ha eljátszom a megbecsülésüket, itt végeztünk.

– Nem fogom lebuktatni a fickókat, hacsak nem árulják a cuccot.

– Nem kérhetsz meg rá, hogy döntsem el, kinek az oldalára állok. És sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de már most sincs túl sok barátod errefelé. Óvatosabban kellene elidegenítened az embereket.

A csarnok túloldalán a két technikus egy lerobbant lépegetőt emelt rá egy acél szerelőpadozatra. Beszélgetésükből csak a szavak moraját lehetett kihallani, a tényleges szavak nélkül. Bika úgy okoskodott, hogy ha ő nem hallja őket, ők sem hallhatják őt.

– Ja. Szóval, Sam?

– Bika.

– Arra kell kérjelek, hogy döntsd el, kinek az oldalára állsz.

Figyelte, ahogy a lány vacillál. Csupán pár másodpercbe telt. Aztán a csarnok túlsó vége felé fordult. A technikusok már felnyitották a lépegetőt, és kihúzták a gerincéből az elektromos motort. Kisebb volt, mint egy hatos csomag sör, és úgy építették meg, hogy a forgatónyomatékkal akár az acélt is szétszakítsa. Nem olyasmi, amivel részegen szabad lenne játszadozni. Sam követte a tekintetét és a gondolatmenetét.

– Ahhoz képest, hogy egy csomó szabályt elég lazán kezelsz, meglehetősen hajthatatlan tudsz lenni, cseszdmeg.

– Nekem mindennél fontosabb, hogy megtegyem, amit meg kell tenni.

Sam még egy percig habozott, aztán elárulta neki a nevet.

Hatodik fejezet: Holden

Az Uránusz tényleg nagyon messze van – magyarázta Naomi, miközben a dokkoló hangár felé haladtak a folyosón. Ez már a harmadik kifogás volt, amit az új szerződés ellen eddig felhozott, és Holden valamiért azt érezte ki a hangjából, hogy még jó pár ellenérvet tartogat a tarsolyában. Más körülmények között Holden arra gondolt volna, hogy a lány egyszerűen mérges rá, amiért elvállalta a megbízást. Naomi valóban mérges volt. De nem egyszerűen.

– Igen – felelte Holden. – Tényleg messze.

– A Titania pedig egy szaros kis hold, egyetlen parányi tudományos bázissal – folytatta Naomi.

– Igen.

– Az egész Titaniát meg tudnánk venni azért az összegért, amennyit ezek az emberek kifizetnek nekünk, hogy odarepüljünk – mutatott rá Naomi.

Holden vállat vont. A Ceresnek ez a része olcsó raktárfolyosók és még olcsóbb irodahelyiségek útvesztője volt. A falakat a rájuk fújt szigetelőhab lepusztult piszkosfehérsége borította. Egy zsebkés és pár szabad perc elegendő lett volna, hogy bárki minimális erőfeszítés árán eljusson a Ceres tömör sziklaalapjáig. A folyosó elhanyagolt kinézetéből ítélve rengetegen nem tudtak mit kezdeni a bicskájukkal és az elütni való idejükkel.

Kisméretű targonca haladt feléjük a folyosón elektromos vinnyogás és folyamatos sípoló hangjelzések kíséretében. Holden nekihátrált a falnak, és Naomit is elhúzta a gép útjából. A targonca vezetője köszönetképp odabiccentett Holdennek.

– Szóval miért bérelnek fel minket? – kérdezte Naomi követelőzően.

– Mert eszméletlenül jók vagyunk?

– A Titanián talán ha pár százan élhetnek a tudományos bázison? – érvelt tovább Naomi. – Tudod, általában hogyan küldenek oda ellátmányt? Az egészet bepakolják egy egyszer használatos fékezőrakétába, aztán sínágyúval kilövik az Uránusz pályája felé.

– Általában – értett egyet Holden.

– A cég pedig? A Külső Perem Exportvállalat? Ha vacak, bármikor felszámolható fedőcéget akarnék magamnak, tudod, minek nevezném el?

– Külső Perem Exportvállalatnak?

– Külső Perem Exportvállalatnak – felelte a lány.

Naomi megállt a zsilipajtó előtt, amely a bérelt dokkok hangárjába és a Rocinantéhoz vezetett. Felette a kijelzőn a jelenlegi használó neve állt: Külső Perem Exportvállalat. Holden a vezérlőmű felé nyúlt, hogy kinyissa a légmentesen záródó ajtókat, de Naomi a karjára tette a kezét.

– Ezek az emberek egy hadihajót bérelnek ki, hogy valamit eljuttassanak a Titaniára – mondta, és lehalkította a hangját, mintha attól félne, hogy valaki kihallgathatja őket. – Mégis hogyan tudják ezt kifizetni?

A rakterünk nem nagyobb egy kalapdoboznál.

– Jutányos árat számoltunk fel nekik? – felelte Holden viccesnek szánva a választ, de szánalmasan felsült vele.

– Vajon mit akarhat bárki is eljuttatni a Titaniára, amihez egy gyors, rejtőzködő és jól felfegyverzett hajó kell neki? Rákérdeztél, mi van azokban a ládákban, amiknek az odaszállítására leszerződtünk?

– Nem – válaszolta Holden. – Nem kérdeztem rá. És általában megtenném, de most minden erőmmel azon vagyok, hogy ne tudjam meg.

Naomi a homlokát ráncolta, arcán harag és aggodalom váltakozott.

– Miért?

Holden elővette a kézi terminálját, és előhívta a naprendszer bolygópálya-térképét. – Látod ezt, egészen a végén ezen a szélén? Ez itt a Gyűrű. – Legörgetett egészen a naprendszer másik széléig. – És ez itt az Uránusz. Szó szerint a két legmesszebb eső pont a világegyetemben, amelyek közelében előfordulnak emberek.

– És? – érdeklődött Naomi.

Holden mély lélegzetet vett. Érezte, ahogy a szorongás, amit mindig is igyekezett letagadni, rátör, aztán sikerült visszafojtania.

– És tudom, hogy nem sokat beszélek róla, de valami nagyon kellemetlen és nagyon nagy, ami rengeteg embert megölt, tudja a nevemet, és kapcsolatban áll a Gyűrűvel.

– Miller – állapította meg Naomi.

– A Gyűrű megnyílt, ő pedig tudott erről, amikor megtörtént. Ez volt a legjobban értelmezhető tette, amióta…

Amióta feltámadt halottaiból. A szavak nem jöttek a szájára, Naomi pedig nem erőltette, hogy kimondja. A biccentése elég volt. Értette. Holden legendába illően gyáva módon megpróbált elszökni Miller, a Gyűrű és minden elől, amihez közük lehetett. Ha ehhez feketepiacon értékesített emberi szerveket, kábítószert, szexrobotokat kellett szállítaniuk, vagy bármi volt is azokban a ládákban, megteszi. Mert rettegett.

Naomi tekintetéből semmit sem lehetett kiolvasni. Még ennyi idő után is képes volt elérni, ha akarta, hogy ne üljenek ki az arcára a gondolatai.

– Oké – mondta, és kitárta előtte a zsilipkamrába vezető ajtót.

A Ceres külső peremén, ahol a legnagyobb volt a perdületi gravitáció, Holden majdhogynem úgy érezte, mintha a Lunán vagy a Marson lenne. A portáldaruk vastag erekként hatoltak az állomás bőrébe, és a lépegetőkre vártak, hogy bepakolják a rakományt. A falakon rosszul befoltozott sebhelyek jelezték az elcsúfító balesetek helyét. A levegőben hűtőfolyadék és afféle olcsó légszűrők szaga terjengett, amelyek Holdent a piszoárokba helyezett illatosító tablettákra emlékeztették. Amos egy kisebb elektromos emelőszerkezeten henyélt lehunyt szemmel.

– Megkaptuk a melót?

– Igen – felelte Naomi.

Amos résnyire nyitotta a szemét, ahogy közelebb mentek. Egyetlen barázda futott végig a homlokán.

– És örülünk neki? – érdeklődött.

– Nincs vele bajunk – válaszolta Naomi. – Melegítsük be az emelőt. A rakomány tíz perc múlva érkezik, és valószínűleg minél hamarabb szeretnénk elpucolni vele az állomásról anélkül, hogy gyanút keltenénk.

Volt valami szép abban a hatékonyságban, ahogy egy hozzájuk hasonlóan rég együtt repülő legénység dolgozott. Összehangoltság, bensőségesség és kecsesség, ami a rengeteg közös tapasztalatból eredt. Nyolc perccel azután, hogy Holden és Naomi megérkezett, a Roci berakodásra készen állt. Tíz perccel később semmi sem történt. Aztán húsz percre rá sem. Aztán egy óra elteltével sem. Holden kellemetlen bizsergést érzett felkúszni a tarkóján, ahogy a bejárati zsilipajtóhoz legközelebb eső portáldarun sétált fel és alá.

– Biztos, hogy megkaptuk a melót? – kérdezte Amos.

– A fickók eléggé szűkszavúnak tűntek nekem – válaszolta kommon a vezérlőállásából Naomi. – Azt hihetném, hogy lehúztak minket, viszont senkinek sem adtuk meg a számlaszámunkat.

– Ketyeg az óra, főnök – jegyezte meg Alex a pilótafülkéből. – A berakodó dokkok percdíjat számolnak fel.

Holden lenyelte a bosszúságát, és azt felelte:

– Megint megpróbálom elérni őket.

Elővette a kézi terminálját, és kapcsolatot kezdeményezett az exportvállalat irodájával. Az üzenetrögzítőjük vette fel, mint a legutóbbi három alkalommal, amikor hívta őket. Holden kivárta a sípoló jelzést, ami után újabb üzenetet hagyhatott. Mielőtt megszólalhatott volna, a képernyőn felvillant az ugyanebből az irodából indított bejövő kapcsolatkérés jelzése. Fogadta a hívást.

– Itt Holden beszél.

– Barátilag hívom, Holden kapitány – szólalt meg a hang a vonal túloldalán. A képcsatorna a Külső Perem Exportvállalat logóját mutatta szürke háttér előtt. – Egyoldalúan felbontjuk az önnel kötött szerződést, és érdemes lenne megfontolnia, hogy a lehető leghamarabb elhagyja a kikötőt.

– Most már nem léphetnek vissza – válaszolta Holden, miközben a feltörő pánik ellenére igyekezett nyugodt és hivatalos maradni. – Aláírtuk a megállapodást. Megkaptuk önöktől az előleget. Nem visszatéríthető.

– Tartsák csak meg! – mondta a hívója. – Ám mivel nem értesítettek minket jelen helyzetükről, úgy vélem, elsőként önök szegték meg a szerződést.

Helyzetről? – értetlenkedett Holden. Nem tudhatnak Millerről. Nem hinné, hogy tudhatnak.

– Nem hiszem…

– Az önök után nyomozó fél nagyjából öt perce távozott az irodánkból, így valószínűleg sürgősen el kellene hagynia a Cerest. Viszlát, Mr. Holden…

– Várjon! – kiáltotta Holden. – Ki járt ott? Mi folyik itt?

A hívás véget ért.

Amos sápadt, pár milliméteres hajszálakkal borított koponyáját dörgölte mindkét kezével. Felsóhajtott, és megkérdezte:

– Egy kis gondunk akadt, ugye?

– Aha.

– Mindjárt visszajövök – felelte Amos, és leszállt a targoncáról.

– Alex? Mennyi idő kell, hogy elpucolhassunk a kikötőből? – kérdezte Holden. Hosszú léptekkel átvágott a bejárati zsilipajtóhoz. Úgy tűnt, hogy az ő oldaláról nincs mód lezárni. Miért is lenne? A hangárokat bérelhető helyiségekként használták be-és kirakodáshoz. Nincs szükség biztonsági intézkedésekre.

– Már bemelegítettem a hajót – válaszolta Alex, és nem tette fel a nyilvánvaló kérdést. Holden hálás volt neki ezért. – Adj tíz percet, hogy végigfuttassam a kioldó szekvenciát, és kész is vagyok.

– Most azonnal indítsd! – mondta Holden, és visszasietett a légzsiliphez. – Az utolsó pillanatig hagyd nyitva a zsilipet. Amosszal idekint gondoskodunk róla, hogy senki se avatkozhasson közbe.

– Értettem, kapitány – válaszolta Alex, és bontotta a kapcsolatot.

– Közbeavatkozni? – szólalt meg Naomi. – Mi folyik itt… Oké, Amos miért indult meg kifelé a puskájával?

– Tudod, azok a szűkszavú, félelmetes gengszterek, akiknek elvállaltuk a munkát.

– Igen?

– Épp az imént ejtettek minket. És bármi ijesztett is rájuk, hogy ezt tegyék, most felénk tart. Nem hiszem, hogy a puska túlreagálás lenne.

Amos leszaladt a rámpán, automata puskával a jobb kezében, félautomata géppisztollyal a baljában. A géppisztolyt odadobta Holdennek, aztán fedezékbe húzódott a targonca mögé, és célba vette a hangár bejárati zsilipajtaját. Akárcsak Alex, ő sem kérdezte, miért.

– Akarod, hogy kijöjjek? – érdeklődött Naomi.

– Nem, de készülj fel a hajó védelmére, ha túljutnának rajtam és Amoson! – válaszolta Holden, aztán odasietett a targonca feltöltőállomásához. Ez volt az egyedüli megmaradt fedezék a máskülönben üres hangárban.

Amos közönyös hangon megkérdezte:

– Van bármilyen elképzelésed, kikre számíthatunk?

– Nincs – felelte Holden. Automatára állította a géppisztolyt, és enyhe hányingert érzett feltörni a torkában.

– Akkor jó – válaszolta vidáman Amos.

– Nyolc perc – jelentette Naomi a kézi terminálján. Nem különösebben hosszú idő, de ha ellenséges tűzben kell tartaniuk a hangárt, egy örökkévalóságnak tűnhet.

A rakodóhangár bejárati figyelmeztető fénye háromszor sárgán felvillant, aztán kinyílt a zsilipajtó.

– Ne lőjetek, hacsak tüzet nem nyitok! – adta ki halkan az utasítást Holden. Amos egy mordulással felelt.

Magas szőke nő sétált be a hangárba. Termetre földinek tűnt, arca egy videosztáré, és nem lehetett több húszévesnél. Amikor meglátta a rá irányzott két fegyvert, felemelte a kezét, és ide-oda mozgatta a mutatóujját.

– Fegyvertelen vagyok – szólalt meg. Széles mosolyra húzódó arcán apró gödröcskék jelentek meg. Holden megpróbált magyarázatot találni rá, miért keresheti őt egy szupermodell.

– Helló – köszönt oda neki Amos. Visszavigyorgott a lányra.

– Ki maga? – kérdezte Holden, és továbbra is rá célzott a géppisztolyával.

– Adrinak hívnak. Maga James Holden?

– Lehetek az – felelt neki Amos –, ha úgy akarod.

A lány elmosolyodott. Amos visszamosolygott rá, de fegyverét még mindig gondosan semleges helyzetben tartotta.

– Mi van odalent? – érdeklődött Naomi, hangja feszülten csengett Holden fülében. – Fenyegetéssel kell számolnunk?

– Még nem tudom – felelte Holden.

– De maga az, igaz? Maga James Holden – mondta Adri, és megindult a kapitány felé. Úgy tűnt, egyáltalán nem zavarja a géppisztoly a kezében. Közelről eper és vanília illata áradt belőle. – James Holden kapitány, a Rocinante parancsnoka?

– Igen – válaszolta Holden.

A lány odanyújtott neki egy vékony eldobható kézi terminált. Holden automatikusan átvette. A terminál a saját képét mutatta a nevével, valamint az EN állampolgári és EN hadtengerészeti személyazonossági számával együtt.

– Kézbesítettem – mondta a lány. – Sajnálom. Mindenesetre örülök, hogy találkoztunk.

Hátrafordult, és megindult az ajtó felé.

– Mi a fasz? – morogta maga elé Amos, aztán a leeresztette a puskáját, és megint megdörgölte a koponyáját.

– Jim? – szólalt meg Naomi.

– Egy percet kérek.

Végiglapozta az idézést, áthajtott hét oldalnyi sűrű jogi szövegen, hogy a lényeghez érjen. A marsiak visszakövetelték a hajójukat. Hivatalos eljárás indult ellene földi és marsi bíróságokon is, amely megtámadta a megmentett Rocinantéra támasztott igényüket. És persze Tachiként említették. Az ítélet meghozataláig azonnali hatállyal elrendelték a hajó elkobzását.

Holden rövid beszélgetése a Külső Perem Exportvállalattal egyszerre sokkal érthetőbbé vált.

– Kapitány? – szólalt meg Alex a rádión. – Vörös jelzést kapok a dokkolóhorog lecsatolására. Lekérdezem. Amint tisztáztam a dolgot, elhúzhatunk innen.

– Mi folyik odakint? – kérdezte Naomi. – Nem indulunk?

Holden hosszú, mély lélegzetet vett, felsóhajtott, aztán elkáromkodta magát.

Azóta, hogy Holden és a többiek önállósították magukat, a leghosszabb kikötői pihenő öt és fél hétig tartott. A tizenkét nap, ameddig a Rocit zárolták, hosszabbnak tűnt. Naomi és Alex az idő nagy részét a hajón töltötték, és rendszerszerte ügyvédeknél és jogsegélyszolgálatoknál érdeklődtek. Minden levél és beszélgetés az egyetértést erősítette. A Mars ügyesen járt el, amikor a marsi mellett egy földi bíróságon is pert indított. Még ha Holdennek és a Rocinak sikerülne is levetnie a Ceres pórázát, a főbb kikötők közül egy sem fogadná őket. Egyik szürkepiaci övbéli kikötőből a másikba kellene átsettenkedniük. Még ha akadna is elegendő munka, nem biztos, hogy be tudnák szerezni a szükséges készleteket a repüléshez.

Ha egy helyi bíró elé vinnék az ügyet, talán megtarthatnák, talán elveszítenék a hajót, de ezt sokba kerülne kideríteni. A számlákon szereplő összegek, amelyeket Holden nemrég még megnyugtatóan tetemesnek érzett, hirtelen a szükségesnél egy nagyságrenddel kisebbnek tűntek.

A Ceres Állomáson való veszteglés idegessé tette; a Rocin töltött idő elszomorította.

Miközben a Rocival utazgatott, többször elképzelte – sőt, egyenesen számított rá –, hogy az egész tragikus véget ér. Ám azokban a forgatókönyvekben kivétel nélkül tűzharcok, idegen szörnyetegek, vagy valamelyik bolygó légkörébe való kétségbeesett leereszkedések szerepeltek. A rettegés beteg borzongásával próbálta elképzelni, milyen lenne, ha meghalna Alex vagy Amos. Vagy Naomi. Eltűnődött, vajon ők hárman folytatnák-e nélküle. Fel sem merült benne, hogy a vég mindnyájukat tökéletes egészségben találhatja. Hogy a Rocinantét kell elveszíteniük.

A remény, amikor felderengett, az EN Közcélú Műsorszolgáltató egyik online dokumentumműsorának forgatócsoportja képében érkezett meg. Monica Stuart, a csoport vezetője gesztenyebarna hajú, szeplős nő volt, és a legnagyobb szakértelemmel kialakított szépség jellemezte, amitől valahogy ismerősnek tűnt, amikor Holden először megpillantotta őt az irányítófedélzet képernyőjén. Nem személyesen jött el.

– Hány emberről beszélünk? – érdeklődött Holden.

– Négyről – felelte a nő. – Két operatőr, a hangmérnököm meg én.

Holden lassan végighúzta egyik kezét nyolc napja növekvő, foltosan gyér szakállán. Az elkerülhetetlenség érzete kősziklaként nehezedett a gyomrára.

– A Gyűrűhöz – mondta.

– A Gyűrűhöz – ismételte el a nő. – Keményen kell égetnünk, hogy előbb odaérjünk, mint a marsiak, a földi flottilla és a Behemót. És bizonyos fokú biztonságot is szeretnénk, amíg ott vagyunk, amit a Rocinante meg tud adni nekünk.

Naomi megköszörülte a torkát, a dokumentumfilmes pedig ráirányította a figyelmét.

– Biztosan fel tudja oldatni a Roci zárolását? – kérdezte Naomi.

– Az újságírói szabadságról szóló törvény védelme alatt állok. A történethez való anyaggyűjtéshez ésszerű határokon belül jogomban áll igénybe venni bérelt személyzetet és felszerelést. Máskülönben bárki megakadályozhatná a nekik nem tetsző tudósítások elkészítését olyan rosszhiszemű intézkedésekkel, mint amilyet a Roci ellen foganatosítottak. Visszadátumozott szerződésem van, ami szerint már egy hónapja, mielőtt a Ceresre érkeztem volna, felbéreltem magukat. Tíz bíróságnyi jogászcsapat áll a rendelkezésemre, hogy egy életre elegendő papírmunkát zúdítsanak bárkire, aki kifogást emel.

– Tehát egyszóval mindvégig magának dolgoztunk – állapította meg Holden.

– Csak ha szeretné, hogy feloldják azt a kikötői zárlatot. De nem csupán elvitetni akarom magunkat a hajójukkal. Emiatt tekinthető ésszerűnek, hogy nem másik hajót béreltem fel.

– Tudtam, hogy lesz valami bökkenő – válaszolta Holden.

– A legénységgel is interjúkat akarok készíteni. Ugyan fél tucat olyan hajó akad, amelyik alkalmas lenne az útra, egyedül az önökén találni erosi túlélőket.

Naomi Holdenre nézett. Ügyelt rá, hogy arckifejezése semleges maradjon. Vajon az a jobb, ha itt rostokol a Ceresen, miközben a Rocit lassanként elragadják tőle, vagy ha a legénységével egyenesen belerepül a szakadékba? És a Gyűrűhöz.

– Ezt át kell gondolnom – szólalt meg Holden. – Hamarosan megkeresem.

– Rendben – válaszolta Monica. – De kérem, ne várjon vele sokáig! Ha nem önökkel megyünk, találnom kell valaki mást, aki elvisz minket.

Holden bontotta a kapcsolatot. A rájuk telepedett csendben a fedélzet nagyobbnak tűnt, mint amekkora valójában volt.

– Ez nem lehet véletlen – jelentette ki Holden. – Úgy alakul, hogy a Mars zár alá helyezi a hajót, és úgy alakul, hogy egyedül az szabadíthat ki minket a dokkolóhorgok szorításából, ha elmegyünk a Gyűrűhöz? Kizárt. Manipulálnak minket. Valaki megtervezi ezt. Ő az.

– Jim…

– Ő az. Miller.

– Nem Miller az. Egy értelmes mondatot is alig képes összerakni – ellenkezett Naomi. – Hogyan tudna megszervezni valami ilyesmit?

Holden előrehajolt, az ülés pedig elmozdult alatta. Úgy érezte, mintha vattával tömték volna tele a fejét.

– Ha elmegyünk, még mindig elkobozhatják tőlünk a Rocit – mondta. – Amint elkészül a tudósítás, semmivel sem leszünk jobb helyzetben, mint ebben a pillanatban.

– Viszont nem leszünk zárlat alatt a Ceresen – okoskodott Naomi.

– És hosszú az út oda. Hosszú a visszaút. Sok minden változhat.

– Ez közel sem volt annyira megnyugtató, mint amilyennek szántad.

Naomi mosolya halvány volt, de nem keserű.

– Ezzel nem vitatkozom – válaszolta.

A Rocinante halkan duruzsolt köröttük, a rendszerek automatikus karbantartó ellenőrzést végeztek, a levegő finoman keringett a csövekben. A hajó szuszogott és álmodott. Az otthonuk szendergett. Holden kinyújtotta egyik kezét, ujjait Naomi ujjaiba fonta.

– Még mindig van valamennyi pénzünk. Felvehetünk hitelt – mondta a lány. – Vehetünk egy másik hajót. Nem különösebben jót, de… Nem kell, hogy ezzel mindennek vége legyen.

– Mégis vége lenne.

– Valószínűleg.

– Akkor nem maradt választásunk – állapította meg Holden. – Induljunk Ninivébe!

Monica és a csapata kora reggel érkezett meg, bepakolták a pár kisebb ládányi felszerelést, amit magukkal hoztak. A valóságban Monica soványabbnak bizonyult, mint amilyennek a képernyőn látszott. Az operatőrök csapata egy Okju nevű, zömök földi nőből és egy barna bőrű marsi férfiból állt, akit Clipnek becéztek. A kameráik vállra helyezhető fegyverekre emlékeztettek, a fémötvözetből készült házak csaknem két méterre ki tudtak nyúlni, vagy össze is lehetett tolni őket, hogy a hajó legszűkebb zugába is beférjenek.

A hangmérnök vak férfi volt. Koponyáját rövid ősz hajszálak borították, és átlátszatlan fekete szemüveget viselt. Foga megsárgult, akár a régi elefántcsont, mosolyából gyengédség és emberség sugárzott. A dokumentáció szerint Elio Castinak hívták, de a dokumentumfilmesek valamiért mind Cohennek szólították.

A hajókonyhában gyűltek össze. Holden négytagú legénysége és Monica csapata. Holden látta, hogy mindkét társaság csendben egymást méregeti. Hónapokig fogják kerülgetni egymást. Idegenek egy fém és kerámia kalitkába zárva a világűr végtelen óceánjában. Holden megköszörülte a torkát.

– Isten hozta önöket a fedélzeten – mondta.

Hetedik fejezet: Melba

Ha a Föld–Mars-szövetség nem omlott volna össze, ha nem tört volna ki háború – avagy két háború, attól függően, hol húzták meg a csaták közötti választóvonalat –, a Cerisierhez hasonló civil hajóknak nem lett volna helye a hatalmas konvojban. A hajók, amelyek elpusztultak a Ganymedesnél és az Övben, az olyan kisbolygókért folytatott összecsapásokban, ahonnan a legkedvezőbb helyzetből indulhattak meg lefelé a gravitációs kutakba. Több száz hajó veszett oda, kezdve az olyan gigászi háborús gépezetektől, mint a Donnager, az Agatha King és a Hyperion, számtalan kisebb, háromés négyszemélyes kísérőhajóig.

Ráadásul – Melba jól tudta – ezzel még korántsem merültek ki a veszteségek. A Phobos – rajta a figyelőállomással – a Mars vékony, szinte láthatatlan gyűrűjévé esett szét. Az Eros megsemmisült. A Phoebét előbb nukleáris pokollá változtatták, majd a Szaturnuszba lökték.

A ganymedesi gazdaságok összeomlottak. A Vénuszt saját céljaira használta, aztán maga mögött hagyta a földönkívüli eredetű protomolekula. A Protogent és a Mao-Kwikowski birodalmat – egykor a naprendszer egyik legnagyobb teher-és személyszállító vállalatát – kifosztották, széthordták és eladták.

A Cerisier felderítő járműként kezdte a pályafutását. Mostanra repülő szerszámoskamra lett belőle. A valaha tudományos eszközökkel megtöltött csarnokokban most gépészműhelyek üzemeltek. Az egykor zárt laboratóriumokat fedélzettől fedélzetig a környezetszabályozáshoz szükséges köznapi tárgyakkal töltötték meg: légtisztítókkal, csövekkel, szigetelőanyagokkal és riasztóberendezésekkel. Melba keresztülbaktatott az Epstein hajtómű fúziós csóvájának közönyös vákuumán. A százhat lelket számláló legénység egy kis létszámú – mindössze tizenkét fős – parancsnoki elitből és technikusok, gépészek és ipari vegyészek népes gárdájából állt.

Hajdanán, gondolta Melba, ez a hajó az emberi tudományos kutatás legmagasabb fejlettségi fokát képviselte. Hajdanán a Jupiter holdjainak egén hasított át, és olyan dolgoknak lehetett szemtanúja, amit ember korábban még nem látott. Most a kormány kézilányaként szolgált, és a víztisztító tartályokba ömlő anyagoknál egzotikusabb dolgokat nem kellett felfedeznie. A lealacsonyítás miatt Melba egyfajta rokonságot érzett a hajó szűk átjáróival és szürke műanyag hágcsóival. Hajdanán Clarissa Melpomene Mao iskolájának legtündöklőbb csillaga volt. Népszerű és szép, felruházva édesapja nevének hatalmával és befolyásával. Édesapja most számmá degradált fogolyként raboskodott egy névtelen börtönben, naponta csupán pár percre engedélyezték neki, hogy a külvilággal kommunikáljon, ráadásul ilyenkor is kizárólag az ügyvédjével érintkezhetett, és nem a feleségével és a gyerekeivel.

Belőle pedig Melba Koh lett, egy gardróbnál is kisebb kabinban egy zselével töltött présülésen aludt, amely valaki más szagát árasztotta magából. Egy négyfős, elektrokémiai technikusokból álló csapatot irányított: Stannit, Rent, Bobot és Soledadot. Stanni és Bob évtizedekkel voltak idősebbek nála. Soledad három évvel fiatalabb létére már két tizenhat hónapos oda-vissza úton részt vett. Ren, a hivatalos helyettese, az Övből származott, és mint minden övbéli, olyan szenvedéllyel vetette bele magát a környezetszabályozó rendszerekbe, mint a hétköznapi emberek a szexbe vagy a vallásba. Melba nem kérdezte meg tőle, hogyan kötött ki egy földi hajón, a férfi pedig önszántából nem osztotta meg vele az információt.

Melba tudta, hogy a több hónapos út a Gyűrűhöz kemény lesz, de rosszul ítélte meg, mi lesz benne a legnehezebb.

– Hülye picsa, igaz? – kérdezte Stanni. A férfi egy privát csatornán beszélgetett Rennel. Ha Melba az lett volna, akinek kiadta magát, ezt nem hallhatta volna. – Lófaszt se tud.

Ren felhorkantott, nem védte, és nem szállt be az ellene intézett támadásba.

– Ha múlt héten a Macedonon nem jössz rá, hogy az a feszültségcsökkenés-védelem fordítva áll, újabb lépcsőzetes hibafolyamat indul be, si no? Kidobhattuk volna az egész ütemtervet, hogy visszamenjünk, és helyrehozzuk.

– Meglehet – válaszolta Ren.

Melba egy szinttel felettük dolgozott. A Seung Un romboló morajlott körülötte. A csapat karbantartást végzett rajta. Ütemezett, rutinszerű, meghatározott feladatot. Tíz órával korábban jöttek el a Ceriserről a karbantartó hajó külső burkához tapadó tucatnyi komp egyikében. Még tizenöt órát fognak itt tölteni, hogy kicseréljék a nagy teljesítményű légtisztító szűrőket, és ellenőrizzék a levegőellátás folyamatosságát. A legnagyobb veszélyt a szigetelést lebontó páralecsapódás jelentette.

Az efféle részleteket ismernie kellett volna.

Áthúzta magát a szervizaknán. Szerszámosládája koloncként függött előtte a tolóerő biztosította teljes g-s nehézkedésben. Melba úgy képzelte, ilyen érzés lehet terhesnek lenni. Hacsak valami váratlan nem történik, Soledad és Bob a csónakban alszanak. Ren és Stanni egy szinttel lejjebb jártak, és óránként lejjebb mentek. Azt várták, hogy Melba majd elvégzi a végső ellenőrzést. És minden jel szerint arra számítottak, hogy hanyag munkát végez.

Természetesen igazuk volt. Nem tudta, miért szégyelli ennyire, hogy egy valódi elektrokémiai technikus felfedezte az alkalmatlanságát. Átolvasott pár kézikönyvet, végigszaladt néhány oktatófilmen. Csupán az számított, hogy valódi, nem túlzottan hozzáértő művezetőnek higgyék. Nem érdekelte, hogy tisztelik-e. Nem barátok voltak.

Át kellett volna váltania Soledad és Bob privát frekvenciájára, hogy megbizonyosodjon róla, nem ébredtek fel váratlanul, és nem keresik őt. Ez a terv fontos része volt. Nem engedhette meg, hogy bármelyikük rátaláljon. Ám valamiért nem tudta rávenni magát, hogy elkapcsoljon Rentől és Stannitől.

– Semmit se csinál, ennyi. Folyton a kabinjában van, és nem segít a munkában. Csak a végén jön ki, ide néz, oda néz, megállapítja, hogy minden rendben, aztán visszamegy a kabinjába.

– Így igaz.

Nehéz lett volna nem észrevenni az illesztést. A válaszfalat megerősítették, és élénk narancssárga színnel ötnyelvű biztonsági figyelmeztetés állt rajta. Melba egy pillanatra csípőre tett kézzel megállt előtte, és várta, hogy valamiféle elégedettségérzés töltse el. És érzett is ilyesmit, de nem annyira tisztán, mint remélte. Mindkét irányban végignézett a folyosón, habár minimális volt az esélye, hogy megzavarják.

A robbanóanyagot a hasára szíjazta fel, testének melegétől maradt meg alakíthatónak és élénkzöldnek. Ahogy szobahőmérsékletűre hűl,

a gyurma majd megkeményedik és szürkévé fakul. Újra meglepte őt sűrűségével. Miközben az illesztés szegélyéhez préselte az anyagot, úgy érezte, mintha ólmot alakított volna puszta kézzel. Az erőfeszítéstől sajogni kezdtek az ízületei, mielőtt a munka felével végzett volna. Eredetileg fél órával számolt, de kétszer ennyi ideig tartott a művelet.

A detonátor egy négy milliméter átmérőjű pötty volt, tíz fekete kerámialábbal, amelyek már a fokozatosan keményedő gyurmába nyomódtak. Egy kullancsra hasonlított.

Amikor végzett, kezét kétszer letörölte tisztítókendővel, és ügyelt rá, nehogy a robbanóanyagból bármennyi is a körme alatt vagy a ruháján maradjon. Úgy tervezte, hogy csak ennek az egy szintnek a vizsgálatát fogja kihagyni, de Ren és Stanni jól haladtak, így rögtön két szinttel lejjebb ment a lifttel. Beosztottja még mindig beszélgettek, habár már nem róla. Stanni azon morfondírozott, hogy rámozdul Soledadra. Ren lakonikus övbéli félmondatokkal azt tanácsolta neki, hogy inkább ne tegye. Okos fickó a helyettese.

A lift megállt, és három katona szállt be, mindannyian férfiak. Melba hátrébb húzódott, hogy helyet csináljon nekik, mire a hozzá legközelebb álló köszönetképp udvariasan odabiccentett neki. Egyenruháján a Marcos név állt. Melba visszabiccentett, aztán határozottan a lábára meredt, szuggerálta őket, hogy ne nézzenek rá. Egyenruháját jelmeznek érezte. Hiába tudta, hogy nem lehetséges, mégis attól tartott, hogy átlátnak az álcán, ha jobban megfigyelik. Mintha a múltja a testére lett volna írva.

A nevem Melinda Koh – gondolta magában. – Sohasem voltam más.

A lift megállt a kiválasztott szinten, és a katonák utat engedtek neki. Melba eltűnődött, hogy vajon amikor elérkezik az idő, Marcos is meghal-e.

Melba sosem járt édesapja börtönében, de még ha engedélyeznék is a látogatást, azt egy kijelölt helyiségben, felügyelet mellett, a beszélgetést rögzítve bonyolították volna le. Mindenféle emberi érzelmet kiszorítana belőle a hivatalos figyelem súlya. Soha nem engedték volna meg neki, hogy láthassa a folyosót, amelyen édesapja nap mint nap végighalad, vagy a cellát, ahol alszik, de miután az Egyesült Nemzetek végrehajtotta az ítéletet, Melba áttanulmányozta a börtönök elrendezését. A saját kabinja három centivel keskenyebb, másfél centivel hosszabb volt. A présülés, amelyen aludt, gömbcsuklók révén alkalmazkodott a gyorsulás változásaihoz, míg édesapjáét a padlóhoz hegesztették. Melba, amikor csak akart, kimehetett a közös zuhanyzóba vagy a kantinba. Az ajtaját belülről lehetett zárni, és a kabinjában nem helyeztek el kamerákat és mikrofonokat.

Ami csak számított, mindenben nagyobb szabadsággal bírt az édesapjánál. Az, hogy valószínűleg ugyanannyi időt töltött el egymagában, egyéni döntés kérdése volt, de épp ebben különbözött a helyzetük. Holnap megint kimennek a soros technikusok. Újabb hajó, újabb karbantartási menet, és majd úgy kell tennie, mintha ellenőrizné a folyamatot. Ma este lefekhet abban az egyszerű pamut alsóneműben, amiről úgy vélte, hogy Melba ilyesmit viselne. A kézi terminálján tizenöt oktatóanyaghoz férhetett hozzá a helyi memóriából és több tucathoz a hajó közös adattárolójából. Mindent megtalált bennük a mikroorganizmusok általi tápanyag-visszanyeréstől a hűtőfolyadék-rendszerek technikai paraméterein át az irányítási elvekig. Végig kellett volna olvasnia mind. Vagy ha ezt nem tette is meg, legalább a saját titkos fájljait át kellett volna néznie.

A képernyőn James Holden fanatikusnak hatott. A kompozitképet Melba a férfiról az elmúlt években készült több tucat órányi felvételből állította össze, a hangsúlyt a legfrissebb mozgó-és állóképekre helyezve. A program, amit a tökéletes képszimulakrum létrehozásához használt, többe került, mint amennyivel a Melba-személyiség rendelkezhetett. Az ál-Holdennek kellően meggyőzőnek kellett lennie ahhoz, hogy megtévessze mind az embereket, mind a számítógépeket – legalábbis egy ideig. A képernyőn a férfi barna szeme egy idióta buzgalmával hunyorgott. Állkapcsa alatt felsejlett a tokája, amit épp csak elrejtett a mikrogravitáció. A mézesmázos félmosoly minden lényegeset elárult Melbának a férfiról, aki tönkretette a családját.

– Itt James Holden kapitány beszél – mondta a férfi. – Amit az imént láttak, annak a veszélynek a szemléltetése, amely önöket fenyegeti. Társaim hasonló szerkezeteket helyeztek el a jelenleg a Gyűrű közelében tartózkodó összes hajón. Adják meg magukat, hogy a Külső Bolygók Szövetsége nevében átvehessem a kizárólagos és korlátlan hatalmat a Gyűrű felett! Bármely hajót, amely a személyes engedélyem nélkül megközelíti a Gyűrűt, figyelmeztetés nélkül…

Melba megállította a képet, a gesztus közepén kimerevítette kis mesterséges Holdenét. Ujját végighúzta a férfi vállának vonalán, keresztül az arcán, aztán a szeme felé bökött. Most már bánta, hogy nem választott még tüzesebb hangú szöveget. A Földön, felkészülés közben úgy tűnt, elég, ha Holden egyoldalúan átveszi a hatalmat a Gyűrű felett. Most valahányszor végignézte, minden alkalommal egyre kevésbé tűnt erélyesnek a szöveg.

Holdent megölni könnyebb lett volna. A bérgyilkosságok ehhez képest olcsóbbnak számítottak, de Melba eleget tudott az arculatkialakításról és a társadalmi dinamikáról ahhoz, hogy tudja, hová vezetett volna ez. Mártíromsághoz, szentté avatáshoz, szeretethez. Seregnyi összeesküvés-elmélethez, amelyek a KBSz-től az édesapjáig sok mindenkit gyanúba kevert volna. Pontosan ezt akarta elkerülni. Holdent olyan módon kellett megszégyenítenie, ami felülírta a múltat. Aki csak szembesült a hagyatékával, annak vissza kellett tudnia tekinteni Holden összes addigi cselekedetére, összes nyilatkozatára, összes önkényes, álszent döntésére, amelyeket mások helyett hozott, míg mindvégig ő irányított. És a visszatekintés után, a megfigyelőnek észre kellett vennie, hogy természetesen mindez egyenesen vezetett a kialakult szituációhoz. Holden nevét a történelem leggaládabb árulóival, csalóival és önfényező egoistáival kell, hogy együtt emlegessék. Amikor Melba végez, mindent, amihez Holdennek valaha köze volt, megfertőznek a hozzá fűződő képzettársítások, és a mindenbe beletartozik majd az is, hogy tönkretette a lány családját. Az édesapját.

Valahol a Cerisier szerkezetének mélyén az egyik navigátor kisebb korrekciós égetésbe kezdett, és a nehézkedés félfoknyit módosult. A présülés megmozdult Melba alatt, ő pedig igyekezett ezt figyelmen kívül hagyni. Sokkal jobban kedvelte az olyan időszakokat, amikor úgy tehetett, mintha gravitációs kútban lenne, mint az apró emlékeztetőket, hogy a gyorsulás és tehetetlenség bábja.

A kézi terminálja egyszer megcsendült, üzenet érkezését jelezte. Bárkinek, aki nem figyelt kifejezetten oda, szokványos hirdetésnek tűnhetett. Befektetési lehetőség, amit bolond lenne kihagyni, csatolt bemutató videóval, amely sérült adatfájlnak tűnne bárki számára, aki nem rendelkezik a megfelelő titkosításfeloldó kulccsal. Melba felült, és közelebb hajolt a kézi termináljához.

A képernyőn feltűnő férfi fekete szemüveget viselt, kellően sötétet ahhoz, hogy átlátszatlan legyen. Haját szinte a fejbőréig lenyírták, a hajszálak mozgásából Melba mégis meg tudta állapítani, hogy a férfi hajója erősen égetett. A hangmérnök megköszörülte a torkát.

– A csomag leszállítva és kipróbálásra kész. Hálás lennék, ha átutalná a kialkudott összeget, amint megbizonyosodott erről. Hamarosan esedékessé válik néhány számla, és eléggé szorít az idő.

Valami sziszegett a háttérben, egy távoli hang pedig felkacagott. Egy nő. A fájl véget ért.

Melba még négyszer lejátszotta. Szíve szaporán vert, és úgy érezte, mintha az ujjain apró elektromos impulzusok szaladtak volna végig. Ellenőriznie kell, ez természetes. Ám az utolsó, egyben legveszélyesebb lépés következett. A Rocinante a legmodernebb katonai hardvernek számított, amikor Holden keze közé került. Az azóta eltelt évek során további módosításokat hajtottak végre a biztonsági rendszereken. Melba egyszerű távösszeköttetést hozott létre, amit egy egyszer használatos kereskedelmi számlán futtatott keresztül a Ceres Állomáson. Napokba beletelhet, amíg megérkezik a Rocinante visszaigazolása, hogy a titkos hozzáférés kiépült és működik, és hogy a hajó az övé. De ha megérkezik…

Ez volt az utolsó építőkocka. Minden a helyére került. Szinte vallásos boldogság áradt szét benne. A keskeny szoba a maga összekarcolt falaival és túlságosan fényes LED-jeivel még sosem tűnt ennyire barátságosnak. Melba két kezére támaszkodva kiemelte magát a présülésből. Ünnepelni akart, habár természetesen senki sem akadt, akinek elmesélhette. A beszélgetés talán megteszi.

A Cerisier folyosói olyannyira szűkek voltak, hogy ketten nem fértek el egymás mellett, és nem lehetett oldalazás nélkül kikerülni a szembejövőt. A kantin asztalánál húszan fértek el szorosan egymáshoz préselődve. Nyílt térhez leginkább a gyengélkedő melletti konditerem hasonlított. A futópadok és fitneszgépek elegendő teret igényeltek, hogy senki ne akadjon bele a csuklókba és hevederekbe. A biztonsági előírásoknak köszönhetően ez lett a hajó legszélesebb, legszabadabb légtere, ezért a társasági élethez is a legalkalmasabb.

Melba csapatából csupán Ren tartózkodott a teremben. A szokásos mikrogravitációban valószínűleg nyakig lenne egy nagy sűrűségű géllel teli tartályban. Teljes g-s égetés mellett egy hagyományos futópadon edzett. Sápadt bőre verejtéktől csillogott, répavörös haját bodrozódó copfba húzta össze. Furcsa volt nézni őt. Hatalmas fejét még hatalmasabbnak mutatta a haja, testének soványsága miatt pedig inkább tűnt valamilyen gyerekműsor szereplőjének, mint hús-vér férfinak.

Odabiccentett a belépő Melbának.

– Ren – köszönt neki a lány, ahogy odasétált a férfi edzőgépéhez. Érezte magán a legénység több tagjának tekintetét, de a Cerisieren nem kellett annyira tartania attól, hogy rájönnek a kilétére. Vagy tán csak a jó hír adott bátorságot neki. – Lenne egy perced?

– Főnök – felelte a férfi igen helyett, de könnyű levezető séta szintjére vette le a futópad sebességét. – Que sa?

– Hallottam pár dolgot, amit Stanni mondott rólam – kezdett bele Melba. Ren arckifejezése bezárult. – Csak azt szerettem volna…

A lány a szemöldökét ráncolta, leszegte a tekintetét, aztán megadta magát a benne felgyülemlő késztetésnek.

– Igaza van – folytatta. – Túlságosan nehéz nekem ez a munka. Protekcióval kaptam meg az állást. Nincs meg a képesítésem ahhoz, amit csinálok.

Ren csak pislogott. Gyorsan körbenézett, hallhatja-e bárki a beszélgetésüket. Melbát nem különösebben érdekelte, de kedvesnek tartotta a férfi gesztusát.

– Nem annyira vészes – jelentette ki Ren. – Úgy értem, hellyel-közzel kicsit téved. De dolgoztam már rosszabbak alatt is.

– Segítségre van szükségem – mondta Melba. – Hogy mindent úgy csinálhassak, ahogyan kellene, segítségre van szükségem. Szükségem van valakire, akiben bízhatok. Akire számíthatok.

Ren bólintott, de homloka ráncokba gyűrődött. Kifújta a levegőt, és leszállt a futópadról.

– Szeretném rendesen elvégezni a munkát – magyarázta Melba. – Semmit sem kihagyni. És olyan csapatot szeretnék, akik tisztelnek engem.

– Oké, persze.

– Tudom, hogy neked kellett volna megkapnod ezt az állást.

Ren megint fújtatott egyet, arca felfúvódott. Sokkal kifejezőbb volt, mint amilyennek Melba valaha látta. A férfi a falnak dőlt. Amikor Melba szemébe nézett, olyan volt, mintha először pillantotta volna meg a lányt.

– Értékelem, hogy ezt mondja, főnök, de itt mindketten kívülállónak számítunk – felelte Ren. – Tartsunk össze, bien?

– Jó – válaszolta Melba, és a férfi mellett a falnak támaszkodott. – Szóval. A feszültségcsökkenés-védelem. Mit csináltam rosszul?

Ren sóhajtott.

– A puffer ügyes megoldás, de a konstrukció béna – felelte. – Kommunikálnak egymással, így önálló hálózatot is alkotnak, ja? A lényeg, hogy ha egyet fordítva tesz be, a sor hibásnak tűnik. Beindít egy diagnosztikai programot a következőben, az pedig a következőben. Az egész hálózat villódzni kezd, akár egy karácsonyi égősor. Ha túl sok hibát észlel a hálózat, lekapcsol, és lezárja az egész rendszert. És aztán egyenként ellenőrizhetjük az egészet kézzel. Zseblámpákkal, miközben a művezetőnk megállás nélkül a fülünket rágja.

– Ez… ez nem lehet – hitetlenkedett Melba. – Most komolyan? Lezárhatja a rendszert?

– Elképesztő, nemde? – felelte Red mosolyogva. – És mindössze a konstrukción kellene változtatni, hogy ne passzoljon bele, ha nem jó irányban áll. De nem teszik meg. A munkánk jó része ilyen, főnök. Megpróbáljuk elkapni a kisebb hibákat, mielőtt nagyobb galibát okoznak. Néha, ha valamit eltolunk, semmi gond. Máskor meg hatalmas zűrzavart okoz.

A szavak úgy hatottak, mintha egy templomi harangot kongattak volna meg. Visszhangra találtak benne. Ő maga volt a tévedés, a hiba. Nem tudta, mit csinál, nem igazán, és mégis megúszta. Átment az ellenőrzésen. Amíg egyszer majd mégsem sikerül, és akkor minden szétesik. Érezte, hogy torka összeszorul. Szinte bánta már, hogy bármit is mondott.

Ő volt a rossz irányban álló feszültségcsökkenés-védelem. A hiba, melyen könnyű átsiklani, pedig képes mindent tönkretenni.

– Ami a többieket illeti… ne vegye a szívére. Leginkább csak kieresztették a gőzt. Nem annyira magára dühösek, inkább az egészre. Félelmükben harapnak.

– Félelmükben?

– Hát persze – felelte Ren. – Ezen a hajón mindenki totál be van tojva. Próbáljuk nem kimutatni, elvégezni a munkánkat, de mindnyájunkat rémálmok gyötörnek. Természetes, nemde?

– Mitől félnek? – kérdezte a lány.

Mögötte kinyílt, majd becsukódott az ajtó. Egy férfi szólalt meg egy Melba számára ismeretlen nyelven. Ren félrebillentette a fejét, Melbának pedig az a balsejtelme támadt, hogy valamit rosszul csinálhatott. Nem a megszokott módon viselkedett, és nem tudta, hol hibázott.

– A Gyűrűtől – válaszolta végül a férfi. – Az pusztította el az Erost. Végezhetett volna a Marssal is. Az a rengeteg hátborzongató dolog, amit a Vénuszon művelt, és senki sem tudja mire vélni az egészet. Kinyuvasztotta azt a parittyarepülő kölyköt, amelyik belerohant. Az emberek fele úgy gondolja, meg kellene szórnunk nukleáris robbanófejekkel, a másik fele szerint meg csak felbosszantanánk. Kimegyünk, amilyen mélyre ember valaha ment, csak azért, hogy az ördög szemébe nézhessünk. Stanni meg Solé meg Bob pedig teljesen be vannak szarva attól, hogy mit láthatunk meg benne. És én is.

– Ah – mondta Melba. – Jól van. Ezt megértem.

Ren egy mosollyal próbálkozott.

– És magát? Nem rémiszti meg?

– Egyszerűen nem foglalkozom vele.

Nyolcadik fejezet: Anna

Nami és Nono egy héttel Anna űrkompja előtt indultak el a Földre. Azok az utolsó napok, amelyeket egyedül töltött azokban a szobákban, abban a tudatban, hogy már sosem fog visszatérni oda – hogy már sosem fognak visszatérni oda –, a halál előérzetéhez hasonlítottak: mélységes búskomorságban és szégyen, de kissé felvillanyozóan teltek.

Az Europáról indított űrkomp az utolsók egyikeként csatlakozott a flottillához, és ez tizennyolc órányi kemény égetéssel járt. Mire Anna az ENH Thomas Pince fedélzetére lépett, másra sem vágyott, csak arra, hogy lefekhessen, és fél napig alhasson. Az ifjú tisztes viszont, akit elébe küldtek, hogy üdvözölje, és a kabinjába kísérje őt, más tervekkel érkezett, és Annának pillanatnyilag erejét meghaladó erőfeszítésébe került volna udvariatlanul elutasítania.

– A Prince egy Xerxész-osztályú, vagy ahogyan időnként utalunk rá, harmadik generációs nagy csatahajó – magyarázta a fiatalember, miközben körbemutatott a hangár belső falainak gélalapra húzott fehér kerámiájára. A komp, amellyel Anna érkezett, a csarnokban pihent, és egészen parányinak tűnt a katedrális méretű boltívek alatt. – Azért nevezzük harmadik generációs csatahajónak, mert harmadszorra terveztük át a konstrukciót a Föld–Mars-konfliktus alatti fegyverzetfejlesztés óta.

Nem mintha igazán komoly konfliktus lett volna, gondolta Anna.

A marsiak kilátásba helyezték a függetlenséget, az EN rengeteg hajót épített, a Mars mindössze néhányat. Aztán Solomon Epstein hirtelen marsi hobbihajósból az első olyan fúziós hajtómű feltalálójává avanzsált, amely megoldotta a folyamatos tolóerőhöz kapcsolódó hőfelhalmozódás és gyors üzemanyag-fogyasztás problémáját. A Marsnak egy csapásra lett néhány nagyon-nagyon gyors hajója. Azt mondták: Helló, a naprendszer gyarmatosítására készülünk. Továbbra is fújni akartok ránk, vagy velünk tartotok? Az EN az ésszerű döntést hozta meg, és a legtöbben egyetértettek velük: azzal, hogy a fél naprendszerért cserébe lemondtak a Marsról, valószínűleg egész jó üzletet kötöttek.

Ez még nem jelentette azt, hogy bármelyik oldal ne fejlesztett volna ki továbbra is egymás elpusztításához használható új módszereket. Ha mégis úgy adódna.

– …valamivel több mint fél kilométer, a legszélesebb pontján pedig kétszáz méter vastag – magyarázta a tisztes.

– Lenyűgöző – felelte Anna, miközben igyekezett visszaterelni elkalandozott gondolatait.

A tisztes kis kerekes kézikocsin húzta maga után Anna poggyászát a liftek sorához.

– Ezek a felvonók végigfutnak a hajó teljes hosszán – mondta, ahogy megnyomott egy gombot a kezelőpanelen. – Hajógerinc-lifteknek hívjuk őket…

– Mert a hajó hasa mentén mennek végig? – kérdezte Anna.

– Igen! Valaha így hívták a tengeri járművek alját, az űrben tevékenykedő hadiflották pedig megtartották az elnevezést.

Anna bólintott. A fiatalember lelkesedése egyszerre volt fárasztó és szimpatikus. Szerette volna lenyűgözni Annát, így Anna eltökélte, hogy le lesz nyűgözve tőle. Ennyit bárkiért megtehetett.

– A hajó hasa persze meglehetősen önkényes meghatározás – folytatta a fiatalember, ahogy a felvonó haladt. – Mivel tolóerő keltette gravitációt használunk, a fedélzet mindig a tolóerő eredőjének, vagyis a hajó tatjának irányába áll. A felfelé mutató irány mindig a hajtóművekkel ellentétesen áll. A többi négy irányt nem igazán különbözteti meg egymástól semmi. Némelyik kisebb hajó képes leszállni a bolygók felszínére, és ezeknél a hajó hasában található a futómű és a felszálláshoz szükséges fúvókák.

– Ha jól sejtem, a Prince túlságosan is nagy ehhez – állapította meg Anna.

– Ami azt illeti, jócskán az! A kompjaink és korvettjeink viszont képesek leszállni a felszínre, habár ilyesmi nem gyakran történik.

A felvonó ajtaja újabb csengőjelzés kíséretében kinyílt, a tisztes pedig kitolta Anna csomagjait az előcsarnokba.

– Miután leraktuk a poggyászát a kabinjában, folytathatjuk a körsétát.

– Matróz! – fordult hozzá Anna. – Ez a megfelelő megszólítás?

– Hogyne. Vagy az Ichigawa. Vagy akár a Jin, mivel ön civil.

– Jin – folytatta Anna. – Nem lenne gond, ha most egy kicsit a szobámban maradnék? Nagyon elfáradtam.

A fiatalember megtorpant a poggyásszal, és kétszer pislantott.

– De a kapitány meghagyta, hogy minden VIP vendéget vezessünk végig a hajón. És vigyük el őket a hídra is, ahova nem szolgálatos személyek általában nem léphetnek be.

Anna a fiú karjára tette a kezét.

– Értem, hogy ez nem mindennapos kiváltság, de inkább olyankor nézném meg, amikor nyitva tudom tartani a szemem. Megérti, ugye? – Megszorította a fiatalember karját, és a tőle telhető legnyájasabban rámosolygott.

– Természetesen – felelte a fiú, és visszamosolygott rá. – Erre, asszonyom!

Ahogy körbenézett, Anna cseppet sem volt biztos abban, hogy meg szeretné nézni a hajó többi részét is. Mindegyik folyosó egyformának tűnt: a falakat sima szürke anyag borította, alatta valami szivacsszerűvel. Anna úgy vélte, egyfajta védőfelület lehet, nehogy a tengerészek megsérüljenek, ha manőverezés közben nekiütköznének valaminek. És ahol nem szürke szövetet, ott szürke fémet látott. A legtöbb ember a más hajók elpusztítására alkalmas szerkezeteket találná a leginkább lenyűgözőnek. Annát a hajónak épp ezek a részei érdekelték a legkevésbé.

– Nem probléma? – kérdezte Ichigawa pillanatnyi habozás után. Annának fogalma sem volt, miről beszélhetett. – Úgy értem, az, hogy asszonyomnak hívom. A VIP utasok közül többnek valamilyen titulusa van. Lelkész, tisztelendő vagy lelkipásztor.

– Hát, ha nem kedvelném, arra kérném, hogy hívjon tisztelendő doktornak, de mivel nagyon szimpatikusnak találom magát, inkább ne tegye – válaszolta Anna.

– Köszönöm – felelte Jin, és teljesen elvörösödött a tarkója.

– Ha pedig a gyülekezetem tagja lenne, Anna lelkésznőnek hívatnám magamat. Buddhista?

– Csak ha a nagymamámnál vagyok – felelte kacsintva Jin. – Máskor csak haditengerész vagyok.

– Most már ez is vallás lett? – kérdezte kacagva Anna.

– A haditengerészet szerint igen.

– Jól van. – Anna megint felnevetett. – Mi lenne, ha egyszerűen csak Annának szólítana?

– Igenis, asszonyom – válaszolta Jin. Megállt az OQ 297-11 feliratú ajtónál, és átnyújtott Annának egy kis fémlapot. – Ez a szobája. Elég magánál tartani a lapot ahhoz, hogy kinyissa az ajtót. Amikor odabent tartózkodik, zárva marad, hacsak meg nem nyomja a fali kapcsolótáblán a sárga gombot.

– Igencsak biztonságosnak hangzik – válaszolta Anna, és átvette Jintől a kulcsot, majd búcsúzásként kezet fogott vele.

– Ez itt a Thomas Prince csatahajó, asszonyom. A legbiztonságosabb hely az egész naprendszerben.

Anna magánkabinja széltében három, hosszában négyméteres volt. Haditengerészeti viszonylatban fényűzőnek, egy szegényebb europai számára átlagosnak, földi mértékkel mérve koporsószerűnek számított. Annát egy pillanatra elkapta a szédülés, amikor két különböző korábbi énje háromféleképp reagált a helyre. Ugyanilyen meghasonlottságot érzett, amikor először lépett a Prince fedélzetére, és megérezte a teljes gravitációt, ahogy lefelé szorítja. A földit, aki élete nagy részében volt, elöntötte az eufória, mivel évek óta először helyesnek érezte a súlyát. Lénye europai része egyszerűen fáradt volt, kimerítette a csontjaira ható túlzott húzóerő.

Eltűnődött, vajon mennyi időbe telik majd Nonónak, hogy megint megszokja a Földet. Mennyi időbe telik majd, hogy Nami járni kezdjen ott. A visszaúton mindkettejüket telepumpálják majd izom-és csontnövekedést serkentő szerekkel, de a gyógyszerek csupán bizonyos határig segítenek. Gyötrelmes hetek vagy hónapok várnak még rájuk, amíg a testük hozzászokik a megváltozott nehézkedéshez. Anna szinte látta maga előtt, ahogy a kis Nami kínlódva igyekszik négykézlábra emelkedni, mint azelőtt az Europán szokta. Szinte hallotta elkeseredett sírását, míg kellően meg nem erősödik ahhoz, hogy újra saját erejéből mozogjon. Annyira eltökélt kisbaba volt. Teljesen fel fogja bőszíteni, hogy egy csapásra elveszíti az elmúlt két év alatt kifejlesztett készségeit.

A puszta gondolat fájdalmat gerjesztett a mellkasában, közvetlenül a szegycsontja mögött.

Megérintette kabinja konzoljának fényes fekete felszínét, és életre kelt a szobai terminál. Egy percbe telt megismerkednie a felhasználói felülettel. Kizárólag a hajó könyvtárában böngészhetett, valamint szöveges és audio/video-üzeneteket küldhetett és fogadhatott.

Megérintette a gombot, hogy felvegyen egy üzenetet:

– Szia, Nono, szia, Nami! – A kamerába integetett. – A hajón vagyok, és már útnak indultunk. Nagyon…

Megállt, tekintetét körüljártatta a kabinon, a steril szürke falakon és a spártai ágyon. Felkapott róla egy párnát, és visszafordult a kamera felé.

– Már most nagyon hiányoztok mindketten. – Magához ölelte a párnát, egészen szorosan. – Ez itt ti vagytok. Ti ketten.

Leállította a felvételt, mielőtt szemét elöntötték volna a könnyek. Az arcát törölgette, amikor a konzolon megszólalt az „új üzenet” jelzés. Habár nem tűnt lehetségesnek, hogy Nami már megkapta az üzenetet, és válaszolt rá, Anna szíve majd kiugrott a helyéből. Odaszaladt, és megnyitotta a fájlt. Egyszerű szöveges üzenet volt, amely a VIP utasok számára 19:00 órakor a tiszti étkezdében megtartandó ismerkedési estre emlékeztette. Az óra pillanatnyilag 13:00-t mutatott.

Anna megérintette a gombot, hogy visszajelezzen, részt óhajt venni az eseményen, aztán ruhástól bemászott az ágyba, magára húzta a takarókat, és álomba sírta magát.

– Doktor Volovodov tiszteletes! – harsant fel egy dörgő férfihang, amint Anna belépett a tiszti étkezdébe.

A helyiséget állófogadáshoz rendezték be, körben ételekkel megrakott asztalokkal, középen pedig száz vagy még több ember társalgott laza csoportokban. Az egyik sarokban egy rögtönzött bárpult mögött négy pultos szorgoskodott fürgén. Tökéletesen belőtt hajú, vadonatúj szürke öltönyös, magas, sötét bőrű férfi vált ki a tömegből, akár a habokból kiemelkedő Vénusz. Anna eltűnődött, vajon hogyan tudja elérni ezt a hatást. A férfi a kezét nyújtotta feléje, és megfogta Anna kezét.

– Annyira örülök, hogy a körünkben tudhatom. Rengeteget hallottam az Europán végzett hatékony munkájáról, és nem hiszem, hogy a Metodista Világtanács bárki mást kiválaszthatott volna erre a fontos útra.

Anna kezet rázott vele, aztán óvatosan kiszabadította magát a szorításából. Doktor Hector Cortez, avagy Hank atya abból az élő online műsorból, amely minden héten százmilliókhoz jutott el, és magának a főtitkárnak a személyes ismerőse és lelki tanácsadója. Anna elképzelni sem tudta, hogy a férfi hogyan tudhatott róla bármit is. A saját kicsiny, száz főt sem számláló europai gyülekezete még kerekítési hibának sem számított a férfi naprendszerszintű közönségéhez képest. Anna egyszerre érezte ezt hízelgőnek, kellemetlennek és kissé gyanúsnak.

– Doktor Cortez – válaszolta Anna. – Megtisztelő, hogy megismerhetem. Természetesen láttam már a műsorát.

– Természetesen – felelte a férfi tétova mosollyal, miközben már a termet kémlelte, hátha újabb beszélgetőpartnert talál. Annának olyan érzése támadt, hogy Cortez nem annyira a megérkezése feletti örömtől hajtva ment oda hozzá üdvözölni őt, hanem azért, hogy kimentse magát egy épp folyó beszélgetésből, és Anna nem igazán tudta, inkább megkönnyebbüljön, vagy megsértődjön ezen. Így annál maradt, hogy szórakoztatónak találja a helyzetet.

Akár egy kisebb égitest, melyet egy nagyobb gravitációs kút magába húz, egy idősebb, római katolikus reverendát viselő férfi szakadt el a középen összegyűltektől, és sodródott doktor Cortez irányába.

Anna épp megszólalt volna, hogy bemutatkozzon, amikor doktor Cortez dörgő hangja a szavába vágott:

– Michel atya! Ismerkedjen meg a barátommal, doktor Annushka Volovodov tiszteletessel, aki az europai metodista gyülekezetnél dolgozik Isten nagyobb dicsőségére.

– Volovodov tiszteletes – szólalt meg a katolikus pap. – Michel atya vagyok a római főegyházmegyétől.

– Ó, nagyon örülök, hogy megismerhetem… – szólalt meg Anna.

– Ne hagyja, hogy megtévessze kegyedet a jámbor öreg vidéki papos modorával – vágott mennydörgőn Anna szavába Cortez. – Püspök, és könnyen lehet, hogy egy bíborosi szék várományosa.

– Gratulálok! – mondta erre Anna.

– Ó, semmiség. Csak túl nagy feneket kerítenek neki. – Az idős férfi szélesen elmosolyodott. – Semmi sem történik, ami nem illeszkedik Isten terveihez.

– Nem lenne itt, ha ez igaz lenne – jegyezte meg Cortez.

A püspök halkan felnevetett.

Egy drága kék ruhás nő az egyik pezsgőspoharakkal teli tálcával körbejáró pincért követte. Ő és Michel atya egyszerre nyúltak pohárért. Anna egy mosollyal jelezte, hogy nem kér a felkínált pezsgőből, aztán a pincér eltűnt a terem közepén álló társaságban.

– Kérem – szólította meg Annát a nő. – Ne hagyja, hogy egyedül igyak egy katolikussal! Nem bírná a májam.

– Köszönöm, de…

– Na és maga, Hank? Úgy hallottam, nem gond lehúznia pár pohárkával.

Szavait egy korty pezsgővel központozta. Cortez mosolya bármit jelenthetett.

– Anna vagyok – közölte Anna, és kézfogásra nyújtotta a kezét. – Tetszik a ruhája.

– Köszönöm. Mrs. Robert Fagannek hívnak – felelte a nő látszatszertartásossággal. – De hívj csak Tillynek, ha nem pénzért kuncsorogsz.

– Részemről a szerencse, Tilly – válaszolta Anna. – Sajnálom, de nem iszom.

– Isten óvjon az absztinenciától – mondta erre Tilly. – Addig nem jártál igazi buliban, amíg nem láttad, ahogy egy csapat anglikán és egy csapat katolikus egymással versengve igyekszik az üveg fenekére nézni.

– Ez nem volt szép öntől, Mrs. Fagan – szólalt meg Michel atya. – Még sosem találkoztam olyan anglikánnal, aki lépést tudott volna tartani velem.

– Hank, hogyhogy Esteban hagyta eltűnni szem elől? – Annának pár pillanatba telt, míg rájött, hogy Tilly az Egyesült Nemzetek főtitkáráról beszél.

Cortez a fejét ingatta, és sértettnek tettette magát, miközben fogait kivillantó mosolya egy pillanatra sem tűnt el az arcáról.

– Mrs. Fagan, jámborságra késztet a főtitkár belém vetett hite és bizalma, amint most útra kelünk, hogy részesei legyünk az emberi történelem legjelentősebb eseményének Urunk kereszthalála óta.

Tilly gúnyosan horkantott.

– Úgy érti, abba a százmillió szavazóba vetett hite és bizalma, akiket a júniusi választásokon szerezhet neki?

– Hölgyem – felelte Cortez, és először fordította tekintetét Tilly arca felé. Széles mosolya nem változott, valami miatt mégis megfagyott közöttük a levegő. – Talán egy kissé túl sok pezsgőt ivott.

– Ó, közel sem eleget.

Michel atya sietett a segítségére azzal, hogy megragadta Tilly kezét, és azt mondta neki:

– Úgy vélem, a mi kedves főtitkárunk valószínűleg még hálásabb a kedves férje kampány-hozzájárulásaiért. Jóllehet emiatt ez a történelem legdrágább sétautazása, legalábbis az ön számára.

Tilly horkantott, és elfordította a tekintetét Corteztől.

– Robert megengedheti magának, bassza meg.

A trágárságtól pár pillanatra kényelmetlen csend telepedett közéjük, Michel atya pedig bocsánatkérő mosolyt villantott Annára. Anna visszamosolygott. Oly messze került a komfortzónájától, hogy már nem is kísérletezett azzal, hogy kövesse a szóváltást.

– Vajon velük mit nyerhet? – kérdezte Tilly, hogy elterelje a szót önmagáról. – Ezekkel a képzőművészekkel, írókkal és színészekkel. Hány szavazatot hozhatnak neki? Egyáltalán szoktak ők szavazni?

– Jelképes gesztus – felelte Michel atya, és arcára jól begyakorolt merengő kifejezés ült ki. – Az emberiség egészét képviseljük, akik összegyűltek, hogy utánajárjunk korunk legjelentősebb problémájának.

A világi és az isteni felsorakozik egymás mellé a nyomasztó kérdés megválaszolásához: Mi a Gyűrű?

– Hatásos – jegyezte meg Tilly. – Megérte begyakorolni.

– Köszönöm – válaszolt a püspök.

– Mi a Gyűrű? – kérdezte a homlokát ráncolva Anna. – Egy féreglyuk bejárata. Ez nem kérdéses, ugye? Elméleti alapon évszázadok óta beszélünk erről. Pontosan így néznek ki. Valami keresztülhalad rajtuk, és a hely a túloldalán nincs ott. A jeladások visszaszivárognak és gyengülnek. Egy féreglyukkal van dolgunk.

– Ezzel a lehetőséggel egyértelműen kalkulálni kell – válaszolta Michel atya. Tilly elmosolyodott a hangjából kiérződő keserűségen. – Te hogy látod az itteni missziónkat, Anna?

– Nem az a kérdés, mi ez – felelte a nő, és örült, hogy megint olyasmiről folyik a társalgás, amit ő is ért. – Hanem, hogy mit jelent. Ez mindent megváltoztat, és még ha valami csodálatos is, akkor is ki fog zökkenteni minket. Az embereknek meg kell majd érteniük, hogyan illesszék be a világmindenségről alkotott képükbe. Hogy mit jelent Istennel kapcsolatban, és hogy ez az újdonság mit árul el nekünk Őróla. Azzal, hogy itt vagyunk, olyan vigaszt nyújthatunk, amit máskülönben nem adhatnánk meg.

– Egyetértek – szólalt meg Cortez. – A munkánk abból áll, hogy az embereknek segítünk megbirkózni a világ nagy misztériumaival, és ez különösen felfoghatatlan.

– Nem – ellenkezett volna Anna –, én nem a magyarázatra…

– Ha megfelelően játssza ki a lapjait, újabb négy évet nyerhet Estebannak – vágott a szavába Tilly. – Aztán kikiálthatjuk csodának.

Cortez rávillantotta fehér fogait valakire a terem túloldalán. Egy kisebb, bő narancssárga szerzetesi köpenyes csoporttól körülvett férfi felemelte a jobb kezét, és intett nekik.

– El tudják hinni, hogy léteznek ilyen emberek? – kérdezte Tilly.

– Úgy hiszem, hogy ők a Felemelkedő Emberiség Egyházának delegátusa – mondta Anna.

Tilly a fejét csóválta.

– Felemelkedő Emberiség. Most komolyan! Egyszerűen alapítsunk saját vallást, és tegyünk úgy, mintha mi lennénk az istenek!

– Csak óvatosan! – szólalt meg Cortez. – Nem ők az egyetlenek.

Anna zavarát látva, Michel atya megkísérelte megmenteni őt.

– Doktor Volovodov, ismerem annak a csoportnak a presbiterét. Csodálatos asszony. Szeretném bemutatni önt neki. Ha megbocsátanak.

– Elnézést – kezdte volna Anna, de elhallgatott, amikor a terem hirtelen elcsendesült. Michel atya és Cortez egyaránt a bárpult közelében társalgók csoportjának közepén bámult valamit, Anna pedig megkerülte Tillyt, hogy jobban lásson. Először nehéz volt észrevenni, mivel a teremben mindenki a falak felé igyekezett. Ám végül egy ocsmány élénkvörös öltönyös fiatalember került elő. Valamit magára locsolt; a hajából, a válláról és a zakójáról áttetsző folyadék csorgott a padlóra. Erős alkoholos illat töltötte be a helyiséget.

– Ezt a népi Ashtun Kollektíváért teszem! – ordította a fiatalember félelemtől és izgalomtól reszkető hangon. – Szabadságot Etienne Barbarának! Szabadságot az afgán népnek!

– Ó, édes Istenem – szólalt meg Michel atya. – Fel fogja…

Anna nem látta, mi lobbantotta be a tüzet, de a fiatalembert egyik pillanatról a másikra lángnyelvek borították el. Tilly felsikoltott. Anna sokkos állapotba került agya csupán annyit észlelt, hogy idegesíti a hang. Komolyan, mikor oldottak meg bármilyen problémát sikítozással? Felismerte: azzal, hogy kizárólag a bosszúsága foglalkoztatta, tudat alatt az előtte lejátszódó szörnyűségről terelte el a figyelmét, de csak valamiféle távoli és álomszerű módon. Épp szólni akart Tillynek, hogy hallgasson már el, amikor működésbe lépett a tűzelfojtó rendszer, és öt habzuhatag tört elő a falakba és a mennyezetbe rejtett forgócsövekből. A lángoló férfit fehér buborékokkal terítették be, és másodpercek alatt eloltották. Az égett szőr szaga az alkoholos bűzzel vetekedett az elsőbbségért.

Mielőtt bárki reagálhatott volna, a haditengerészet matrózai özönlöttek be a terembe. Szigorú tekintetű fiatal nők és férfiak jöttek, oldalukon kézifegyverrel, és higgadtan megkértek mindenkit, hogy maradjanak a helyükön, amíg a mentősök dolgoznak. Egészségügyi technikusok érkeztek, és kaparták le a habot az öngyilkosjelöltről. A fiatalember inkább tűnt meglepettnek, mint sérültnek. Megbilincselték, aztán felrakták egy hordágyra. Kevesebb mint egy perccel később már ki is vitték a teremből. Amint kikerült, a fegyveresek láthatólag megnyugodtak valamennyire.

– Nem mondom, gyorsan eloltották – fordult oda Anna a hozzá legközelebb álló fegyveres nőhöz. – Helyes.

A fiatal nő, aki alig tűnt idősebbnek egy iskolás lánynál, felnevetett.

– Ez egy csatahajó, asszonyom. Nagy teljesítményű tűzelfojtó rendszerekkel vagyunk felszerelve.

Cortez átvágott a helyiségen, és harsány hangon beszélni kezdett a hadtengerészet rangidős tisztjével. Zaklatottnak hatott. Michel atya mintha csendben imádkozott volna, Anna pedig erős késztetést érzett, hogy hasonlóképp tegyen.

– Hát – szólalt meg Tilly, és az üres pezsgőspohárral a kezében, egyetlen széles mozdulattal befogta a termet. Arca két élénkvörös pettytől eltekintve falfehér volt. – Lehet, hogy végül mégsem lesz annyira unalmas ez az út.

Kilencedik fejezet: Bika

Gyorsabban ment volna, ha Bika több segítséget kér, de amíg nem volt pontosan képben, ki mit csinál, nem szándékozott túl sok mindenkiben megbízni. Vagy bárkiben.

A nagyjából ezerfős legénység jóval zavarosabbá tette a dolgokat, mint azok szokásos esetben lettek volna. Egy ilyen népes legénység mellett a biztonsági parancsnoknak olyasmi is feltűnhetett, mint amikor különböző részlegek tagjai találkoztak furcsa időpontokban. A minden hajón megfigyelhető sémáktól való eltérésekre. Mivel ez volt a próbaútja, a Behemóton még nem rögzültek a sémák. Még mindig káosz uralkodott rajta, a legénység és a hajó egyelőre csak ismerkedett egymással. Döntéseket hoztak, kialakították az egyéni és közösségi szokásokat és a kultúrát. Még semmi sem számított szokványosnak, így furcsának sem tűnhetett semmi.

Másrészt viszont mindössze ezer emberre kellett figyelni.

Minden hajónak megvolt a maga feketegazdasága. A Behemóton valaki biztosan szexszel fizet bizonyos szívességekért. Valaki nagy tétekben játszott kártyapartikat szervez, pachinko-termet üzemeltet, vagy védelmi pénzt szed. Embereket vesztegetnek meg, hogy megtegyenek, vagy ne tegyenek meg bizonyos dolgokat. Mindig ez történik, ha sok embert összezárnak. Bika feladata nem az volt, hogy mindezt felszámolja. Az volt a dolga, hogy olyan szinten tartsa, ami mellett a hajón minden működik és biztonságos. És hogy megszabja a határokat.

Alexi Myerson-Freud táplálkozáskutató volt. Korábban középszintű állásokban dolgozott a Tychón, többnyire az erjesztőkádaknál, ahol a biomérnöki finomhangolást végezte, hogy a vegyületeknek, ásványoknak és sóknak az emberi élet fenntartásához alkalmas keverékét állítsák elő. Kétszer nősült, egyetlen gyerekét öt éve nem látta már, egy hadijátékos hálózat tagja volt, akik régi csatákat játszottak újra virtuálisan, és a történelem nagy hadvezéreivel szálltak szembe. Nyolc évvel volt fiatalabb Bikánál. Az egérseggbarna hajú, félszeg mosolyú férfi mellékállásban egy serkentő és kedélyjavító keveréket árult, amit az övbéliek tündérporként emlegettek. Bika addig dolgozott az ügyön, amíg biztosra nem mehetett.

És hiába tudta már, várt még néhány napot. Nem sokat. Éppen csak annyit, hogy követhesse Alexit a biztonsági rendszeren. Meg kellett bizonyosodnia róla, hogy nincs nagyobb hal felette, egy olyan üzlettárs, aki kerülte a feltűnést, vagy jó kapcsolatot ápol Bika saját csapatából – vagy, isten ments, Ashford emberei közül – valakivel. De nem akadt ilyen.

Az igazat megvallva, nem akarta megtenni. Tudta, minek kell megtörténnie, és mindig könnyebb volt újabb negyedórával későbbre halasztani, vagy ebéd utánra, vagy másnapra. A gondot csak az jelentette, hogy valahányszor megtette ezt, valaki ismét betépve ment munkába, és talán ostoba hibát követ el, tönkreteszi a hajót, megsérül, vagy meghal.

A pillanat a második műszak idején jött el. Bika kikapcsolta a konzolját, felállt, kivett néhány pisztolyt a fegyverraktárból, és kapcsolatot létesített a kézi terminálján.

– Serge?

– Főnök.

– Szükségem lesz rád és még valakire. Elkapunk egy drogdílert.

A vonalban hallható csend meglepettségnek hatott. Bika kivárt. Ez is el fog árulni neki valamit.

– Rendben – felelte Serge. – Rögtön ott leszünk.

Serge tíz perccel később lépett be az irodába egy másik biztonsági, egy Corin nevű, széles vállú, komor képű nő kíséretében. Corin jó választás volt Serge-től. Bika ezt elraktározta magában, aztán mindkettejüknek fegyvert nyújtott át. Corin ellenőrizte a tárat, a tokba csúsztatta a pisztolyt, és várt. Serge egyik kezéből a másikba dobálta, felmérte a súlyát és a fogását, majd vállat vont.

– Mi a terv? – kérdezte.

– Gyertek velem! – felelte Bika. – Ha bárki megpróbál megakadályozni benne, hogy a munkámat végezzem, előbb figyelmeztessétek, aztán lőjétek le!

– Lényegre törő – válaszolta Serge, és szavaiból helyeslés érződött ki.

Az ételeket előállító komplexum mélyen a hajó belsejében helyezkedett el, közel a kiterjedt, üres belső felszínhez. A csillagokhoz vezető hosszú úton közvetlenül a Nauvoo kis belső világának termőföldje mellett lett volna. A Behemóton nagyjából a semmi közepén volt. Ami eredetileg ésszerűnek tűnt, ostobává vált, és mindehhez csupán az összefüggéseket kellett megváltoztatni. Bika vezetett, a kis elektromos kocsi habkerekei halkan zümmögtek a rámpákon. Az előcsarnokokban és folyosókon az emberek megálltak, és figyeltek. Néhányan leplezetlenül bámultak. Sokat elárult, hogy három együtt mozgó, felfegyverzett biztonsági ember feltűnést keltett. Bika nem tudta biztosan, vajon jó jel-e.

A tartályok közelében más szaga volt a levegőnek. Több illóanyagot és kiszűretlen makrorészecskét tartalmazott. A gyártókomplexum maga kádak és lepárlótornyok hálózatából állt. A hely felét lezárták, a pluszkapacitást tartósan használaton kívül helyezték, amíg nagyobb népességet nem kell ellátniuk. Vagy amíg le nem bontják őket.

Alexire térdig az egyik víztisztító kádban találtak rá, narancssárga, derékig érő gumicsizmája a lábához tapadt, keze sűrű zöld tengeri moszattal volt tele. Bika rámutatott, aztán a futóhídra, amelyen ő, Serge és Colin állt. Alexi szeme talán nyugtalanul megrezzent. Nehéz lett volna megállapítani.

– Ebben a pillanatban nem tudok kijönni – szólalt meg a díler, és feltartott egy széles, nedves moszatlevelet. – Épp valami közepén vagyok.

Bika bólintott, és Serge-hez fordult.

– Ti ketten maradjatok itt! Ne hagyjátok, hogy bárhová elmenjen! Mindjárt visszajövök.

– Sa sa, főnök – felelte Serge.

Az öltözőszekrényekhez egy hágcsón és egy előcsarnokon keresztül lehetett eljutni. A borsózöld személyes tárolórekeszek sorát már kihúzták a falból, kilencven fokkal elfordították, majd visszatolták, hogy a tolóerő irányához igazodjanak. A tömítőanyag foltjai és szálai mutatták, hol nem illeszkedtek tökéletesen a szélek. Két másik vízfeldolgozó technikus ült egy padon, egyikük jobban, a másik kevésbé levetkőzve, közben pedig beszélgettek és flörtöltek egymással. Bika bement. Rájuk mosolygott, odabiccentett nekik, és odasétált a túloldali öltözőszekrényhez. Amikor odaért, hátrafordult.

– Ez itt valakié? – kérdezte.

A két technikus összenézett.

– Nem, uram – válaszolta a nő, és kissé jobban összehúzta magán a kezeslábasát. – A legtöbb üres.

– Akkor jó – mondta Bika. Beütötte a felülíró kódot, és kinyitotta az ajtót. A rekeszben lévő sporttáska zöld-szürke színű volt, olyasmi, amibe Bika a ruháit tette volna, amikor edzeni megy. Végighúzta az ujját a zárócsíkon. Nagyjából száz fiola sárgásfehér por, alig valamivel nagyobb szemcséjű, mint a tejpor. Visszazárta, és a vállára akasztotta a táskát.

– Valami gond van? – kérdezte a férfi technikus. Hangja tétovának hatott, de nem rémültnek. Inkább kíváncsinak. Izgatottnak. Nos, Isten kedvelte a bámészkodókat, ahogy Bika is.

– Myerson-Freud épp felhagyott vele, hogy mellékesként tündérport árusítson – felelte Bika. – Indulni kéne, hogy elújságolják minden ismerősének, nem?

A technikusok összenéztek, a szemöldökük felszaladt, ahogy Bika megindult kifelé. Amikor visszaért a moszattartályhoz, ledobta a táskát, aztán Alexire mutatott és a mellette lévő futóhídra, ugyanúgy, ahogy korábban is. Alexi tekintete ezúttal mogorvává vált. Bika megvárta, amíg a technikus kicaplat a mély vízből, és felhúzza magát.

– Mi a gond? – érdeklődött. – Mi van a táskában?

Bika lassan ingatta a fejét, többször is. Az Alexi arcán tükröződő bosszúság felért egy beismerő vallomással. Nem mintha Bikának szüksége lett volna ilyesmire.

– Hé, ese! – mondta Bika. – Csak annyit szeretnék mondani, hogy sajnálom a dolgot.

Orrba vágta Alexit. Az ökle alatt szétroppant a porc és a csont, és élénkvörös vérfolyam csorgott le lassan a döbbent technikus szája mellett.

– Tegyétek fel a kocsi platójára! – utasított Bika. – Ahol az emberek jól látják.

Serge és Colin összenézett, majdhogynem ugyanúgy, ahogy a párocska az öltözőben.

– A fogdába megyünk, főnök? – érdeklődött Serge, és a hanghordozásából kiérződött, hogy már tudja a választ.

– Van fogdánk? – kérdezte Bika, miközben felnyalábolta a sporttáskát.

– Nem nagyon.

– Akkor nem oda megyünk.

Bika úgy tervezte meg az útvonalat, hogy az a hajó legbelső területei és a külső burka között a legtöbb nagy forgalmú nyilvános teret érintsen. Már most híre ment a dolognak, és végig nézelődőkkel találkoztak az úton. Alexi magas, gyászos hangon sopánkodott, amikor épp nem ordibált, vagy könyörgött, vagy azt követelte, hogy vigyék a kapitány elé. Bikában hirtelen jött, zsigeri emlék tört elő arról, amikor fiatalabb korában egy disznót vonszoltak a vágáshoz. Nem tudta, mikor történhetett; az emlék egyszerűen benne maradt, élete többi részétől elkülönülve lebegett.

Csaknem egy órába telt eljutniuk a légzsiliphez. Addigra tömeg gyűlt össze, arcok kisebb tengere, zömében széles fejek és vékony testek. Övbéliek nézték végig, ahogy egy földi megöl egy közéjük tartozót. Bika nem törődött velük. Beütötte a jelszavát, kinyitotta a zsilipkamra belső ajtaját, visszament a kocsihoz, és fél kézzel felhúzta Alexit. Az alacsony nehézkedés mellett könnyűnek kellett volna lennie, de mire a zsilipkamra ajtajához ért, Bika érezte, hogy kifullad. Nem sokat segített, hogy Alexi kapálózik. Bika betaszította őt, lecsukta a légzsilip belső ajtaját, beütötte a felülíró kódot, és anélkül, hogy előbb kiszippantotta volna a levegőt, kinyitotta a külső ajtót. A pukkanás távoli harangkondulásra emlékeztetőn remegtette meg a fedélzetet. A monitoron látszott, hogy a zsilipkamra üres. Bika bezárta a külső ajtót. Miközben a zsilipkamra újra megtelt levegővel, visszasétált a kocsihoz. Felállt a kocsi platójára, ahol nemrég még Alexi hevert, a sporttáskát pedig két kézzel a feje fölé emelte. Vérfoltok éktelenkedtek a ruhája ujján és a bal térdén.

– Ez itt tündérpor, igaz? – szólította meg a tömeget. Nem használta a terminálját, hogy felerősítse a hangját. Szükségtelen lett volna. – Tizenhat órán át a légzsilipben hagyom, aztán kilököm az űrbe. Amennyi por idekerül még, nos, afölött szemet hunyunk. Nem nagy ügy. Ha ebből bármi eltűnik, az már probléma. Szóval mindenki mondja el másoknak is ezt! És azzal a pendejóval, aki legközelebb betépve áll munkába, magam fogok elbeszélgetni.

Lassan sétált vissza a légzsiliphez, hogy mindenki jól láthassa. Kinyitotta a belső ajtót, behajította a táskát, és az ajtót nyitva hagyva maga mögött, elfordult. Ahogy visszaült a kocsi kormánya mögé, érezte a tömegben felgyűlő feszültséget, és ez egyáltalán nem zavarta. Más dolgok viszont igen. Amit az imént megtett, a dolog könnyű része volt. Ami ezután következett, már nehezebbnek ígérkezett, mivel kevésbé tudta irányítani.

– Akarod, hogy őriztessük, főnök? – érdeklődött Serge.

– Szerinted kellene? – kérdezett vissza Bika. Nem várt választ, és nem is kapott. A kocsi meglódult előre, a nézelődők szétváltak előtte, akár egy antilopcsorda egy oroszlán előtt. Bika a biztonsági parancsnoksághoz vezető rámpák felé vette az irányt.

– Durva – szólalt meg Corin. A megállapítás elismerőnek hangzott a szájából.

Vallásos műalkotások díszítették a kapitány irodáját. Kék-arany angyalok tartották a boltívek paraboláit, amelyek a magasba nyúlva egyesültek egy nyugodt, szakállas Isten képmása alatt. Jóindulatú Krisztus tekintett le az Ashford íróasztala mögötti falról, kaukázusi vonásai nyugodtnak és nyájasnak tetszettek. Egyáltalán nem hasonlított ahhoz a vérző, megtört, keresztre feszített férfihoz, akit Bika ismert. A Megváltó mellett a bőség jelképei sorakoztak: búza, kukorica, kecskék, tehenek és csillagok. Ashford kapitány fel-le járkált Jézus térdeinél, arca bíborvörös volt a dühtől. Michio Pa a másik vendégszéken ült, gondosan kerülte Ashford és Bika tekintetét. Bárhogyan állt a helyzet a marsi kutatóhajókkal és az őket kísérő hadihajókkal, velük együtt pedig a Föld nagy létszámú flottillájával, pillanatnyilag elfeledkeztek róla.

Bika nem hagyta, hogy arcán megmutatkozzon a szorongás.

– Ez elfogadhatatlan, Mister Baca.

– Miért véli így, uram?

Ashford megállt, széles tenyerét az íróasztalra támasztotta, és előrehajolt. Bika belenézett véreres szemébe, és eltűnődött, vajon a kapitány eleget alszik-e.

– Megölte a legénységem egyik tagját – felelte Ashford. – Nyilvánvalóan előre megfontolt szándékkal tette ezt. Száz tanú jelenlétében.

– A picsába is, ha tanúk kellenek, elég végignézni a biztonsági felvételeket – tört ki Bikából. – Ezt kellett tennem, ha helyesen akartam eljárni.

– Ezennel felfüggesztem, Mister Baca. És nem hagyhatja el a kabinját, amíg vissza nem érkezünk a Tycho Állomásra, ahol gyilkosságért fog bíróság elé állni.

– Kábítószert árult a legénységnek.

– Akkor letartóztatnia kellett volna!

Bika mély lélegzetet vett, majd lassan, az orrán keresztül fújta ki a levegőt.

– Ön szerint inkább csatahajót irányítunk, vagy űrállomást, uram? – kérdezte. Ashford homloka ráncokba gyűrődött, és a kapitány megrázta a fejét. Bikától jobbra Pa kényelmetlenül fészkelődött a székén. Miután egyik sem felelt, Bika folytatta. – Csak azért kérdezem, mert ha zsaru vagyok, igen, fogdába kellett volna dugnom, ha lenne fogdánk a hajón. Ügyvédet kellett volna adni mellé. Végigjátszhattuk volna ezt az egészet. Ami engem illet, én nem úgy gondolom, hogy ez itt egy űrállomás. Azért vagyok itt, hogy katonai fegyelmet tartsak egy lehetséges harci zónában. Nem a földi haditengerészetnél megszokott fegyelmet. Nem a marsi haditengerészetnél megszokott fegyelmet. A KBSz-nél megszokott fegyelmet. Ahogy az övbélieknél szokás.

Ashford felállt.

– Nem vagyunk anarchisták – tiltakozott gúnytól csöpögő hangon.

– A KBSz-nél az a hagyomány, már ha nem tévedek, hogy ha valaki olyasmit tesz, amivel szándékosan veszélybe sodorja a hajót, akkor stoppolnia kell visszafelé, ahol újra levegőt talál – folytatta Bika.

– Egy víztartályból ráncigálta ki. Ezzel mégis hogyan veszélyeztette a hajót? Moszattal akarta megdobálni? – jegyezte meg rideg hangon Pa.

– Emberek betépve álltak munkába – válaszolta kezét a térdén összekulcsolva Bika. – Ne higgyen nekem! Kérdezősködjön! És persze. Naná, hogy ezt teszik. Háromszor annyi a munka, mint amit el tudunk végezni. Egy kis tündérpor, és ettől rögtön nem érzik fáradtnak magukat. Nem tartanak szünetet. Nem lassítanak. Több mindennel végeznek. A rossz döntésekről meg csak annyit, hogy józannak kell lenni ahhoz, hogy felismerd, ha rosszul döntesz. Már most vannak sérültjeink. Nem sok idő kell hozzá, és meghal valaki. Vagy még ennél is rosszabb történik.

– Szóval azt akarja mondani, hogy ez az ember felelt érte, hogy annyian rosszul teljesítettek, és ezért végzett vele? – kérdezett rá Ashford, de már kifogták a szelet a vitorlájából. Pillanatokon belül összecsuklik, akár egy átázott kartonlap. Bika rájött, hogy Ashford gyengesége ezúttal az ő előnyére válik, mégis utálta a helyzetet.

– Azt akarom mondani, hogy a hajó biztonságát veszélyeztette önös anyagi előnyökért, mintha csak légszűrőket lopott volna el. És pontosan ezt tette. Volt kereslet, ő pedig kielégítette. Ha lecsukom, csak a kockázat nagyobb. Felszöknek az árak. Ha elkapnak, talán börtönbe kerülsz, amikor visszaértünk a Tychóra.

– Ezért gondoskodott róla, hogy a bűnösnek az életét kelljen kockáztatnia.

– Nem – vágta rá Bika. – Vagyis, de, de nem lelövöm. Azt teszem, amit olyankor szokás, ha valaki a hajó épségét kockáztatja. Az övbéliek tudják, mit jelent, ha valakit kihajítanak az űrbe, nem? Ez keretet ad a kérdésnek.

– Hibát követett el.

– Ötven emberről tudok, akinek árult – folytatta Bika. – Többen közülük képzett technikusok. Néhányuk középszintű munkavezető. Mindnyájukat lecsukathatjuk, de akkor kevesebb ember jut a munkák elvégzésére. És egyébként is, többé már nem fogják csinálni. Megszűnt a kínálat. De ha akarja, elbeszélgetek velük. Közlöm velük, hogy rajtuk tartom a szememet.

Pa gúnyosan felnevetett.

– Ez nehezen fog menni, ha vádlottként a hajó fogdájába kerül – jegyezte meg.

– Nincs fogdánk – mondta erre Bika. – A terv az volt, hogy az egyházi vezetők mindent kitárgyalással intéznek el.

Ügyelt rá, hogy szarkazmus nélkül mondja ezt.

Ashford vacillált. Mintha egy macskát néztek volna, aki nem tudja eldönteni, átugorjon-e az egyik faágról egy másikra. Tekintete számítónak, magába fordulónak, bizonytalannak mutatkozott. Bika kivárt.

– Ez többet nem fordulhat elő – szólalt meg végül Ashford. – Ha úgy dönt, hogy valakinek a légzsilipbe kell kerülnie, megkeres engem. Én leszek az, aki megnyomja a gombot.

– Rendben.

– Mi van rendben? – csikorgatta a fogát Ashford. Bika leszegte a fejét, a fedélzetet nézte. Elérte, amiért idejött. Megengedheti, hogy Ashford úgy érezze, ő is nyert egy kicsit.

– Úgy értem, igenis, kapitány. Értettem. Megértem, és ehhez fogom tartani magam.

– Rohadtul így fog tenni – válaszolta Ashford. – Most tűnés innen dolgozni!

– Igenis, uram.

Amikor becsukódott mögöttük az ajtó, Bika a falnak vetette a hátát, és pár mély lélegzetet vett. Kínzóan tudatában volt a hajó hangjának – a légvisszaforgatók halk duruzsolásának, a beszélgetések távoli morgásnak, az ezernyi különféle rendszerriasztások bongásának és csipogásának. A levegőt a műanyag és az ózon szaga hatotta át. Tudatosan vállalta a kockázatot, és bejött.

Ahogy szintről szintre haladva visszament, érezte a rá irányuló figyelmet. A liftben egy férfi tétován bámulta. A biztonsági iroda előtt egy nő rámosolygott és odabiccentett neki, idegesen, mint egy macskát szimatoló egér. Bika visszamosolygott rá.

A biztonsági parancsnokságon Serge és egy másik férfi a csapatból – egy Casimir nevű europai – az övbéliek testi gesztusnyelvét használva, felemelt ököllel köszöntötték.

– Mi a helyzet? – kérdezte Bika.

– Pár tucatnyian tették tiszteletüket – felelte Serge. – Úgy becsülöm, nagyjából fél kiló por tűnt elő hirtelen a semmiből.

– Akkor jó.

– Nyitottam egy fájlt azokról, akik bementek. Szeretné, hogy megjelöljem őket a rendszerben?

– Nem – válaszolta Bika. – Azt mondtam nekik, hogy nem nagy ügy. Nyugodtan törölheted a fájlt.

– Meglesz, főnök.

– Az irodámban leszek – mondta Bika. – Szóljatok, ha bármi történne. És valaki főzzön le egy kancsó kávét!

Felült az íróasztalra, a lábát felrakta a szék ülőkéjére, és előredőlt. Egyszerre kimerültnek érezte magát. Hosszú, kemény napon volt túl, és most, hogy megszabadult a hetekig rá nehezedő rettegéstől, mintha börtönből engedték volna ki. Pár percbe telt, amíg észrevette, hogy egy üzenet várta Michio Pától. A PH nem beszélni szeretett volna vele. Csak mondani akart valamit.

A felvételen a nő arcát alulról világította meg kézi terminálja képernyőjének háttérvilágítása. Mosolya vékonynak és halványnak hatott, és valahol az arccsontjánál semmivé foszlott.

– Láttam, mire ment ki a játék. Nagyon megnyerő volt. Nagyon ügyes. A KBSz zászlajába burkolta magát, hogy az öreg elgondolkodjon, vajon a legénység nem a maga pártját fogná-e ellene. Kijátszotta a még nálad is övbélibb vagyok kártyát. Elegánsan csinálta.

Bika megvakarta az állát. A reggel óta kiserkent borostán, mint egy reszelőn, sercegtek a körmei. Valószínűleg túlzás lett volna azt remélnie, hogy nem szerez magának ellenségeket ezzel, de sajnálta, hogy épp Pa fordult ellene.

– Előttem felesleges lenne szépítgetnie a dolgot. Mindketten tudjuk, hogy attól, hogy megöl valakit, nem lesz bámulatra méltó. Én nem fogom elfelejteni ezt. Csak azt remélem, maradt még magában annyi emberség, hogy bántsa, amit tett.

A felvétel véget ért, Bika pedig fáradtan rámosolygott az üres képernyőre.

– Mindig bánt – mondta a kézi terminálnak. – És legközelebb is bántani fog.

Tizedik fejezet: Holden

A Rocinante nem számított kisméretű hajónak. Legénysége megszokott esetben több mint egy tucat matrózból és tisztből állt, több útjára pedig hat tengerészgyalogost vitt magával. Az, hogy négyen üzemeltették a Rocit, azzal járt, hogy mindegyikük több feladatot látott el, és nem maradt sok szabadideje. Emellett azt is jelentette, hogy meglehetősen könnyen el tudták kerülni a hajón tartózkodó négy idegent. Mivel a stáb nem léphetett a vezérlőfedélzetre, a zsilipkamrák fedélzetére, a gépészműhelybe és a gépterembe, a két legénységi fedélzetre szorultak, és kizárólag a saját körleteikbe, a zuhanyzófejekhez, a hajókonyhába és a gyengélkedőre volt bejárásuk.

Monica szimpatikus személyiség volt. Nyugodt, barátságos, karizmatikus. Ha bájának csupán egy töredéke átsugárzott a kamera másik oldalára, könnyen meg lehetett érteni, miért annyira sikeres. A többiek – Okju, Clip és Cohen – egyértelműen barátkozni igyekeztek, poénokat sütöttek el a Rocinante legénységének, vacsorát készítettek. Kapcsolatot kezdeményeztek, de Holden számára nem tűnt világosnak, vajon a hosszú útra készülő utasok szokásos mézesheteit élték-e, vagy valamiféle hátsó szándék rejtőzött-e mögötte.

Azt azonban egyértelműen tudta, hogy a legénysége visszahúzódik. Két nappal azután, hogy a stáb beköltözött, Naomi egyszerűen visszavonult a vezérlőfedélzetre, ahol nem érhették el őt. Amos félszívvel bepróbálkozott Monicánál, és kicsit komolyabban ráhajtott Okjura. Miután mindkettejüknél kudarcot vallott, ideje nagy részét immár a gépészműhelyben töltötte. Négyük közül egyedül Alex szánt rá időt, hogy együtt legyen az utasokkal, de ő sem túlságosan gyakran. Rászokott, hogy időnként a pilótaülésben aludjon.

Eredetileg beleegyeztek, hogy interjúkat készítenek velük, és Holden tisztában volt vele, hogy ezt nem lehet a végtelenségig halogatni. Még egy teljes hete sem volt, hogy elindultak, és meglehetősen erős égetéssel is hónapokba telik majd, amíg elérik úti céljukat. Ráadásul így szólt a megegyezés. Az idegeskedés emiatt csaknem elfeledtette vele, hogy minden nappal közelebb kerül a Gyűrűhöz és ahhoz, ami miatt Miller ott akarta tudni őt. Csaknem.

– Szombat van – közölte Naomi. A kommállomás melletti egyik présülésben hevert. Már jó ideje nem vágta le a haját, és lassanként olyan hosszúra nőtt, hogy zavarónak érezze. Az elmúlt tíz percben összefonni igyekezett. A vastag fekete csigák ellenálltak a kísérleteinek, mintha önálló akarattól hajtva mozogtak volna. Korábbi tapasztalataiból kiindulva Holden tudta, mindez annak előjele volt, hogy a lány hamarosan ingerülten lenyírja a felét. Naominak tetszett az elképzelés, hogy hosszúra megnövessze a haját, a valóság viszont nem. Holden a taktikai vezérlőnél ült, figyelte, ahogy Naomi küszködik, és hagyta elkalandozni a gondolatait.

– Hallottad, amit mondtam? – kérdezte a lány.

– Szombat van.

– Meghívjuk vacsorára a vendégeinket?

Mostanra szokássá vált a hajón, hogy bármi történt is, a legénység hetente egyszer megpróbált együtt vacsorázni. Íratlan megegyezés szerint erre szombatonként került sor. Hogy a hét melyik napját választották, nem igazán számított egy hajón, de Holden úgy gondolta, azzal, hogy szombaton tartják meg a közös vacsorát, valahol a hét elteltét és egy új hét kezdetét ünneplik meg. Finom emlékeztető volt arra, hogy négyükön kívül még mindig létezik a naprendszer.

Ám az meg sem fordult a fejében, hogy a dokumentumfilmesek csatlakoznának hozzájuk. Kéretlen behatolásnak érezte volna. A szombati vacsora a legénységnek szólt.

– Nem tilthatjuk ki őket. – Felsóhajtott. – Ugye?

– Nem, hacsak nem itt fent akarsz enni. Te engedélyezted nekik, hogy a hajókonyhában tevékenykedjenek.

– Francba! – tört ki Holdenből. – A kabinokba kellett volna zárni őket.

– Négy hónapig?

– Az ajtó alatt becsúsztathatjuk az élelmiszerszeleteket és a katétertömlőiket.

Naomi elmosolyodott, és csak annyit mondott:

– Ma este Amoson a sor, hogy főzzön.

– Jól van, beugrok hozzá, és szólok neki, hogy nyolc személyre készítsen vacsorát.

Amos gombás tésztát csinált, fokhagymával és parmezánnal jócskán megszórva. Ez volt a kedvence, és nem sajnálta a pénzt, hogy mindig valódi fokhagymagerezdeket és tényleges reszelni való parmezán sajtot szerezzen be hozzá. Újabb apró luxus, amit nem engedhetnének meg maguknak, ha egy marsi haditörvényszéken kötnének ki.

Míg Amos olajban gyorsan kisütötte a gombát és a fokhagymát, Alex megterített, és felvette az italrendeléseket. Holden az asztal egyik végébe ült le Naomi mellé, a stáb pedig együtt maradt, és a másik végén foglalt helyet. Udvariasan és barátságosan tréfálkoztak egymással, és ha az egésznek valamiért kissé kényelmetlen felhangja volt is, a kapitány nem tudta pontosan megállapítani, miért.

Holden előre megkérte őket, hogy a vacsoraasztalhoz ne hozzanak magukkal kamerát vagy más felvevőberendezést, Monica pedig beleegyezett ebbe. Clip a marsi sporttörténetről cserélt eszmét Alexszel. Okju és Cohen, akik Naomival szemben ültek, a legutóbbi küldetésükről meséltek, amikor egy Merkúr körül stacionárius pályán keringő új tudományos állomásról tudósítottak. Szinte már kellemesnek kellett volna lennie a társalgásnak, mégsem volt az.

– Általában nem eszünk ilyen jókat, amikor úton vagyunk – magyarázta Holden –, de igyekszünk valami finomat készíteni a heti közös vacsoránkra.

Okju elmosolyodott, és megjegyezte, hogy:

– Ínycsiklandó az illata.

Fél tucat gyűrűt viselt, blúzt, rajta gombokkal, egy ezüst függőt, valamint egy elefántcsontszínű fésűt, amivel göndör barna haját fogatta le. A hangmérnök békésen bámult a semmibe, fekete szemüvege eltakarta arca felső felét, arckifejezése nyugodtnak és nyitottnak tűnt. Monica halvány mosollyal figyelte, ahogy a férfi felméri a legénységet, és semmit se szól.

– Kész a kaja – szólalt meg Amos, és sorra kirakta a tésztával teli tányérokat az asztalra. Amíg ő lassan körbejárva kiosztotta az ételt, Okju lehajtotta a fejét, és maga elé mormolt valamit. Holdennek némi időbe telt rájönnie, hogy a nő imádkozik. Évek óta nem látott ilyesmit senkitől, amióta eljött hazulról, soha. Egyik édesapja, Ceasar, hébe-hóba imádkozott evés előtt. Holden megvárta, hogy Okju végezzen, mielőtt enni kezdett volna.

– Ez nagyon kellemes – mondta Monica. – Köszönjük.

– Szívesen – felelte Holden.

– Egy hete jöttünk el a Ceresről – folytatta a nő –, és úgy vélem, mindannyian megszoktuk már a helyet. Eszembe ötlött, hogy esetleg beütemezhetnénk néhány előzetes interjút. Elsősorban azért, hogy kipróbálhassuk a felszerelésünket.

– Engem kikérdezhetnek – ajánlkozott Amos, és nem különösebben leplezte kéjsóvár mosolyát.

Monica rámosolygott, aztán beledöfte a villáját az egyik gombába, és a férfira bámult, miközben bekapta és lassan elrágta a falatot.

– Oké – válaszolta. – Kezdhetjük a háttérrel. Baltimore?

Hirtelen dermedt csend támadt. Amos már emelkedett, hogy felálljon az asztaltól, de Naomi gyengéden a karjára tette a kezét, hogy lefogja. Amos szóra nyitotta a száját, meggondolta magát, aztán leszegte a tekintetét a tányérjára, miközben a fején és a nyakán rákvörössé vált sápadt bőre. Monica a tányérjára meredt, arcán zavar és bosszúság viaskodott.

– Ez nem valami jó ötlet – szólalt meg Holden.

– Kapitány, megértem, amikor ön és a legénysége nem óhajtanak beszélni a magánéletükről, de egyezséget kötöttünk. És nem szeretném megbántani, de eddig úgy bántak velem és a csapatommal, mintha nem szívesen látnának bennünket.

Az asztalon az étel lassan kihűlt. Még alig ettek belőle.

– Felfogtam. Betartották, amit ígértek – mondta Holden. – Kijuttattak a Ceresről és pénzzel tömték meg a zsebünket. Ha kezdetnek holnap szakítok önökre egy órát, az megfelel?

– Persze – felelte Monica. – Együnk!

– Baltimore, mi? – szólt oda Clip Amosnak. – Szereted az amerikai focit?

Amos semmit sem felelt, Clip pedig nem erőltette a dolgot.

A kényelmetlen hangulatban elköltött vacsora után Holden másra sem vágyott már, mint hogy ágyba bújhasson. Ám míg a zuhanyzófejnél mosta a fogát, Alex úgy tett, mintha csak véletlenül betévedt volna, és megszólította:

– Feljönnél a vezérlőfedélzetre, kapitány? Meg kellene beszélnünk valamit.

Amikor Holden felment vele, Amos és Naomi már ott várakoztak. Naomi a feje mögött összekulcsolt kézzel hátradőlt, Amos viszont a présülés szélén kuporgott, mindkét lábát a földre támasztotta, két ökölbe szorított kezét egymáshoz préselve tartotta maga előtt. Tekintete még mindig komor volt a dühtől.

– Szóval, Jim – szólalt meg Alex, miközben odasétált egy másik présüléshez, és lehuppant rá –, ez így nem kezdődik jól.

– Kutakodik utánunk – dörmögte Amos maga elé, még mindig a földre szegett tekintettel. – Olyasmiket ás elő, amikről nem lenne szabad tudnia.

Holden tudta, Amos mire gondol. Monica a Baltimore-ra tett megjegyzéssel Amos gyermekkorára utalt, mint az engedély nélküli prostitúció egy különösen ocsmány fajtájának következményére. De Holden nem vallhatta be, hogy tud erről. Ő maga csupán egy véletlenül kihallgatott beszélgetésből szerzett tudomást róla. Nem állt érdekében még inkább megalázni Amost.

– Újságíró, utána szoktak nézni a háttérnek – válaszolta.

– Több ennél – jegyezte meg Naomi. – Szimpatikus egyén. Elbűvölő és barátságos, és ezen a hajón mindenki olyan szeretne lenni, mint ő.

– És ez probléma?

– Ez kibaszott nagy probléma – válaszolta Amos.

– Valaha nem véletlenül kerültem a Canterburyre, Jim – vette át a szót Alex. Mariner Valley-beli elnyújtott szótagjai már nem ostobának, sokkal inkább szomorúnak érződtek. – Semmi szükségem arra, hogy valaki előráncigálja, és megszellőztesse a titkaimat.

A Canterbury, az a jégszállító hajó, amelyen az erosi incidens előtt együtt dolgoztak, a legalantasabb munka volt az olyanok számára, akik repüléssel keresték a kenyerüket. Olyanokat vonzott, akik a hozzá nem értés legalsó szintjéig tehetségtelenek voltak, vagy akik nem tudtak volna átmenni egy jobb álláshoz szükséges háttérvizsgálaton. Vagy, mint Holden esetében, akiket az életrajzukat elcsúfító lefokozással szereltek le a hadseregtől. Miután ennyi időt töltött együtt ezzel a kis csapattal, Holden tisztában volt vele, hogy egyikük sem a hozzá nem értése miatt került arra a hajóra.

– Tudom – mondta.

– Ahogy nekem sincs – vágott közbe Amos. – Az én múltamban rengeteg a múlt.

– Az enyémben is – vetette közbe Naomi.

Holden már válaszolt volna, amikor a lány szavainak jelentősége eljutott a tudatáig. Naomi titkolt valamit, ami annak idején arra késztette, hogy dicső karbantartói állást vállaljon a Canterburyn. Hát persze hogy így volt. Holden mindeddig nem akart belegondolni ebbe, de kétség sem férhetett hozzá. Naominál tehetségesebb mérnökkel sosem találkozott. Tudta, hogy a lány két egyetemen is szerzett diplomát, és két év alatt elvégzett egy hároméves repülőtiszti kurzust. A karrierjét egy elkerülhetetlenül a parancsnoksághoz vezető pályán kezdte. Valaminek történnie kellett, Naomi pedig sosem árulta el, mi volt az. Holden a szemöldökét ráncolva, kérdőn nézett rá, de a lány finom fejcsóválással megállította.

Kis családjuk törékenysége most teljes erővel csapta meg Holdent. Útjaik, melyek végül összehozták őket, annyira eltérőek voltak, éppoly valószerűtlenek és elképzelhetetlenek, mint az efféle dolgok általában. És a világmindenség éppily könnyűszerrel el is szakíthatta őket egymástól. Ettől Holden aprónak, sebezhetőnek és kissé sarokba szorítottnak érezte magát.

– Mindenki emlékszik még, miért mentünk ebbe bele, ugye? – kérdezte Holden. – A vesztegzárra? Arra, hogy a Mars el akarta kapni a Rocinantét?

– Nem volt más választásunk – felelte Naomi. – Tudjuk. Mindannyian beleegyeztünk, hogy elvállaljuk ezt a munkát.

Amos egyetértően bólintott. Alex szólalt meg:

– Senki sem állítja, hogy nem kellett volna elvállalnunk a munkát. Csak azt akarjuk mondani, hogy te vagy a frontember ebben a zenekarban.

– Igen – helyeselt Naomi. – Annyira érdekesnek kell lenned, hogy a dokumentumfilmesek elfeledkezzenek rólunk, többiekről. Az út hátralévő részén ez lesz a feladatod. Ez kizárólag így fog működni.

– Nem – vágott közbe Amos, még mindig a földre szegezett tekintettel. – Létezik még egy megoldás, de még sosem hajítottam ki vakot légzsilipen. Fogalmam sincs, hogy érezném magam miatta. Lehetséges, hogy nem élvezném.

– Jól van – felelte Holden, és nyugtató kézmozdulattal veregette a levegőt. – Felfogtam. Amennyire lehetséges, gondoskodom róla, hogy ne a ti arcotokba bámuljanak a kamerák, de hosszú lesz az út. Legyetek türelemmel. Mire a Gyűrűhöz érünk, talán elegük lesz belőlünk, és átpasszolhatjuk őket egy másik hajóra.

Egy pillanatra mindegyikük elhallgatott, aztán Alex megcsóválta

a fejét.

– Hát – mondta –, azt hiszem, sikerült rátalálnunk az egyetlen dologra, ami miatt alig várom már, hogy megérkezzünk oda.

Holden felriadt, vadul vakarni kezdte az orrát. Felsejlett benne a derengő érzés, mintha valami megpróbált volna belemászni. A hajón nem voltak bogarak, szóval álomnak kellett lennie. Ám a viszketés valóságosnak bizonyult.

– Bocs, rosszat álmodtam, vagy valami hasonló – mondta, miközben vakarózott, és megpaskolta maga mellett az ágyat. Üres volt. Naomi nyilván kiment a mosdóba. Holden többször hangosan beszívta, majd kiengedte az orrán a levegőt, próbált megszabadulni a benti viszkető érzéstől. A harmadik kilégzéskor kék szentjánosbogár bukott elő belőle, és repült el. Holden a levegőben terjengő enyhén ecetes illatra figyelt fel.

– Beszélnünk kell – szólalt meg egy ismerős hang a sötétségben.

Holden torka összeszorult. Szíve egyre hevesebben kalapált. Párnát húzott a fejére, és magába fojtotta a kitörni készülő, épp annyira elkeseredettségből, mint dühből fakadó ordítást, amint a jól ismert félelem szorítani kezdte a mellkasát.

– Na szóval. Volt ez a zöldfülű – fogott bele mondandójába Miller.

– Jó srác, maga utálta volna őt.

– Nem bírom már ezt a szarságot – szakadt ki Holdenből, és elkapta az arca elől, aztán Miller hangja felé hajította a párnát. Rácsapott az ágy melletti kapcsolótáblára, és felragyogtak a helyiség lámpái. Miller az ajtónál állt, a párna a háta mögött, és még mindig ugyanazt a gyűrött szürke öltönyt és kerek kalapot viselte, miközben úgy babrált a kezével, mintha kiütése lenne.

– Nem igazán tanulta meg, hogyan ellenőrizzen egy szobát, tudja? – folytatta Miller. Ajka fekete volt. – Sarkok és ajtónyílások. Próbáltam mondani neki. Mindig a sarkok és ajtónyílások a lényegesek.

Holden a kommtábla felé nyúlt, hogy hívja Naomit, aztán félúton megállt. Szerette volna, ha a lány ott van, hogy elűzze a szellemet, mint korábban annyiszor. Ugyanakkor attól is félt, hogy ezúttal nem tűnne el.

– Figyeljen, ellenőriznie kell a szobát – magyarázta Miller, zavarodottságtól és erős összpontosítástól eltorzult arccal, akár egy bedrogozott emberé, aki valami fontosat igyekszik felidézni. – Ha nem ellenőrzi a szobát, a szoba megeszi magát.

– Mit akar tőlem? – kérdezte Holden. – Miért akar odaküldeni engem?

Fogcsikorgató elkeseredettség torzította el Miller arcát.

– Mégis, mit hall, mi a jó fenét mondok magának? Ha lát egy csontokkal teli szobát, akkor tudhatja, hogy ott valamit megöltek. Maga a ragadozó addig a pillanatig, amíg zsákmánnyá nem válik. – Elhallgatott, Holdenre bámult. Válaszra várt. Amikor Holden nem reagált, Miller egy lépést tett az ágy felé. A tekintetében valami azokra az alkalmakra emlékeztette Holdent, amikor végignézte, ahogy a zsaru embereket lő le. Kinyitotta az ágy mellett álló egyik szekrényt, és elővette a kézifegyverét.

– Ne jöjjön közelebb! – mondta Holden, de még nem emelte rá Millerre a pisztolyt. – De mondja meg őszintén, ha lelőném, meghalna egyáltalán?

Miller felnevetett. Arckifejezése csaknem emberivé vált.

– Az attól függ.

Kinyílt az ajtó, és Miller ellobbant. Naomi lépett be köpenyben, kezében egy vízzel teli ivógumóval.

– Ébren vagy?

Holden bólintott, aztán kinyitotta a szekrényt, és elrakta a fegyvert. Arckifejezése egyértelműen mindent elárult Naominak.

– Jól érzed magad?

– Aha. Eltűnt, amikor benyitottál az ajtón.

– Rémültnek tűnsz – állapította meg Naomi, aztán letette a vizet, és becsusszant Holden mellé a takaró alá.

– Most félelmetesebb. Korábban azt hittem… nem is tudom, mit hittem. De mióta kiderült, hogy tudott a kapuról, próbálom megérteni, valójában mit akarhatott mondani. Könnyebb volt, amikor azt hihettem, hogy csak valamiféle légköri zavar. Hogy nem… hogy semmit sem jelent.

Naomi összegömbölyödve hozzásimult, és Holden köré fonta a karját. A férfi érezte, hogy elernyednek az izmai.

– Nem hagyhatjuk, hogy Monica és a csapata megneszelje ezt – jelentette ki. Naomi mosolya szomorkásnak hatott. – Mi az?

– James Holden nem akar mindenkinek mindent elmondani – felelte a lány.

– Ez most más.

– Tudom.

Aztán Naomi megkérdezte:

– Mit mondott? Volt valami értelme?

– Nem. De végig a halálról beszélt. Bármit mond, mindennek a halálhoz van köze.

Az elkövetkező hetek során a hajón kialakult egyfajta napi rutin, amely meghittnek ugyan nem volt mondható, de legalább kollegiális hangulatot teremtett. Holden elbeszélgetett a dokumentumfilmesekkel, miközben filmezték, végigkalauzolta őket a hajón, kérdésekre válaszolt. Milyen volt a gyermekkora? Szeretettel teli, bonyolult, egyszerre fájdalmas és kellemes. Valóban ő mentette meg a Földet azzal, hogy rábeszélte a félig öntudatánál lévő lányt, aki a protomolekula kristálymagja volt, hogy módosítsa a pályáját, és a Vénuszt vegye célba? Nem, ez javarészt egyszerűen jól alakult. Van bármi, amit megbánt?

Holden elmosolyodott, tűrte, és úgy tett, mintha semmit sem titkolna el. Az, hogy kizárólag a velük kötött szerződés miatt megy ki a Gyűrűhöz. Az, hogy a protomolekula nem valami más feladatra választotta ki, amit még felfogni is képtelen.

Időnként Monica megkereste a többieket, Alex és Naomi azonban rendre barátságos, udvarias, de sekélyes feleleteket adott. Amos vidám és szókimondó trágárságokkal fűszerezte a válaszait, míg jóformán lehetetlenné vált úgy megvágni, hogy kulturált közönség számára elfogadható legyen.

Cohenról kiderült, hogy jóval több egyszerű hangmérnöknél. A sötét szemüveg, amelyet viselt, hangradaros érzékelőrendszer volt, aminek segítségével háromdimenziós modellt készíthetett bármilyen térről, amelybe belehelyezkedett. Amikor Amos rákérdezett, miért nem ültettetett be helyette műszemet, Cohen elmondta, hogy a baleset, amelyben elveszítette a szemét, a látóidegeit is kiégette. A megkísérelt ideg-újranövesztő terápia kudarcot vallott, és egy túlburjánzó agydaganat révén kis híján végzett vele. Az az interfész viszont, amely lehetővé tette az agya számára, hogy működő 3D-s képként érzékelje a szonárjeleket, emellett elsőrangú képieffektus-modellezővé tette őt. Miközben Monica Holdennel a Canterbury elpusztítása után történteket kommentálta, Cohen szemgyönyörködtető képekben jelenítette meg az eseményeket. Egy alkalommal rövid részletet mutatott be a legénységnek, amiben Holden beszélt, felidézve, hogyan menekült el az Erosról az elsődleges protomolekula-fertőzést követően, miközben mintha mindvégig a tökéletes hitelességgel visszaadott, tetemekkel teli erosi folyosókon haladt volna.

Addigra Holden valahol legbelül már-már élvezte az interjúkat, az Erosról alkotott képeket viszont csupán pár másodpercig tudta nézni, mielőtt megkérte Cohent, hogy állítsa le. Biztosra vette, hogy a látvány valamiképp megidézi Millert, de nem így történt. Holden nem szerette az emlékeket, amelyek a történethez kapcsolódtak. A stáb engedményeket tett, nem noszogatták tovább annál, ameddig hajlandónak mutatkozott elmenni. Az e téren mutatott megértésüktől Holden valamiért csak rosszabbul érezte magát.

Egy hét távolságra a Gyűrűtől beérték a Behemótot. Monica a vezérlőfedélzeten ült a legénységgel, amikor a KBSz gigantikus hajója végre elegendően közel került ahhoz, hogy a Roci teleszkópjaival megfelelően látni lehessen. Holden hagyta, hogy a stábra vonatkozó korlátozások lassan elenyésszenek.

A Behemót testét pásztázták épp, amikor Alex füttyentett, és rámutatott egy kidudorodásra a hajó oldalán.

– A franc essen belé, főnök, ezek a mormonok jobban fel vannak fegyverkezve, mint ahogy emlékeztem. Az ott egy sínágyú-torony. És egyheti desszertembe fogadok, hogy azok meg torpedócsövek ott.

– Nekem jobban tetszett csillagbárkaként – válaszolta Holden. Előhívta a taktikai vezérlőt, és utasította a Rocinantét, hogy az új hajótest paramétereit Behemót-osztályú nagy csatahajóként rögzítse, és adja hozzá az összes függesztési pontot és fegyvert a harcászati profilhoz.

– Az a fajta lopás ez, amit csak kormányzatok úszhatnak meg – jegyezte meg Amos. – Úgy tűnik, hogy a KBSz most már valódi nagyhatalom.

– Aha – válaszolta nevetve Alex.

– A Mars hasonló követeléssel állt elő velünk szemben – mondta Holden.

– És ha mi robbantottuk volna fel a hadihajójukat, mielőtt elmenekültünk ezzel a naszáddal, lenne mivel érvelniük – állapította meg Amos. – Viszont ha nem csal az emlékezetem, a rosszfiúk tették.

Naomi nem kapcsolódott be a társalgásba. A kommunikációs konzolon ügyködött valamivel. Holden tudta, hogy fontos lehet, mert a lány halkan dúdolgatott.

– Korábban járt már a Nauvoo-n, igaz? – érdeklődött Monica.

– Nem – válaszolta Holden. A Rocinante gyors ütemben adatokat kezdett kilistázni a parancsnok képernyőjén. A hajó számításait a Behemót tényleges ütőerejéről. – Még dolgoztak rajta, amikor először jártam a Tycho Állomáson. Mire Fred Johnsonnak kezdtem dolgozni, már kilőtték a Nauvoo-t az Erosra, és kifelé tartott a naprendszerből. Viszont egyszer végigmehettem a hajón, amelyet utánaküldtek, hogy elfogja.

A Rocinante zavarba ejtő eredményeket mutatott neki. A hajó minden jel szerint úgy vélte, hogy a Behemót szerkezetileg nem elég erős ahhoz, hogy számukat és méretüket tekintve elbírja a jelenleg rajta látható fegyverzet-felfüggesztési pontokat. Tulajdonképp úgy tűnt, hogy ha a KBSz csatahajója ténylegesen tüzet nyitna hat hordozó-osztályú sínágyújából egyszerre kettővel, a hajótest 34 százalékos valószínűséggel szétrepedne. Csak hogy lekösse magát, Holden utasította a Rocit, hogy állítson össze harcászati programcsomagot a Behemót elleni küzdelemhez, és küldje át Alexhez és Naomihoz. Valószínűleg sosem lesz rá szükségük.

– Nem volt kedvére, hogy a KBSz-nek dolgozott? – kérdezte Monica. Arcán megjelent az afféle kérdéseket kísérő mosoly, amelyekre előre tudta már a választ. Holden úgy sejtette, hogy a dokumentumfilmes nő rettenetes pókerjátékos lehetett, de ez idáig nem sikerült rávennie, hogy beszálljon egy partiba.

– Volt benne jó is, rossz is – felelte, és mosolyt erőltetett az arcára. Hogy az a James Holden legyen, akit Monica akart és várt. Hogy magát feláldozva lekösse a figyelmét, és így a nő békén hagyja a többieket.

– Jim! – szólalt meg Naomi, és végre felpillantott a konzolról. – Emlékszel arra a memóriaszivárgásra a kommunikációs rendszerben, amire már egy hónapja vadászok? Egyre rosszabb. Teljesen megőrjít.

– Mennyire vészes? – érdeklődött Alex.

– 0,021 és 0,033 százalék között ingadozik – felelte a lány. – Mostantól pár naponként ürítenem kell a puffereket, és újra kell indítanom a rendszert.

Amos felnevetett.

– Érdekel minket ez? Csak mert én a fejnél tapasztalható energiaszivárgással emelem a tétet, ami majdnem egy egész százalékot szív le.

Naomi a homlokát ráncolva fordult felé.

– És nekem nem szóltál róla?

– Egy havi fizetésembe fogadok, hogy csak egy elnyűtt lámpavezeték. Kitépem a szemetet, amint alkalmam nyílik rá.

– Az ilyesmi gyakran előfordul? – érdeklődött Monica.

– A francba is, dehogy – válaszolt Alex, mielőtt Holden megszólalhatott volna. – A Roci abszolút megbízható.

– Aha – szólt közbe Amos. – Annyira jól összerakták, hogy szétrohadt memóriabuborékokhoz meg elszaródott villanykörtékhez hasonló faszságokkal kell szórakoznunk, csak hogy csináljunk valamit.

A mosolyt, amit Monicára villantott, nem lehetett megkülönböztetni egy valóditól.

– Nos, valójában nem válaszolt a KBSz-t illető kérdésemre – váltott témát Monica, és Holden felé fordította az ülését. A taktikai térképre mutatott, amit a Roci rajzolt fel a Behemótról, rajta a hajó burkán mérges pattanásokként vöröslő fegyverzet-felfüggesztési pontokkal. – Minden rendben maguk között?

– Igen, még mindig barátok vagyunk – felelte Holden. – Nincs miért aggódni.

Közelségi jelzőlámpa villant fel, amint a Behemót távmérő lézert pattantott vissza a Roci testéről. A hajó viszonozta a szívességet. Nem célzólézereket használtak. Csupán két hajó bizonyosodott meg arról, hogy nem kerültek veszélyesen közel egymáshoz.

Nincs miért aggódni.

Ja, persze.

Tizenegyedik fejezet: Melba

Stanni közvetlenül Melba bal válla mögött állt, és a kijelzőt nézte. Tenyerét munkásnadrágja sima szövetéhez dörgölte, mintha combizmából akarta volna kimasszírozni a görcsöket. Melba mostanra megtanulta, hogy ez a férfi idegességének a jele. A Cerisier szűk felépítése miatt olyan közel került a lányhoz, hogy Melba a tarkóján érezte a férfi testének alig észlelhető melegét. Más körülmények között egy férfi ily mérvű közelsége azt jelentette volna, hogy bensőséges pillanatot élnek át. Itt semmit sem jelentett. Melba még csak bosszantónak sem találta.

– Mira! – szólalt meg Stanni a kezével legyezve. – La! Ott az!

A monitor régi volt, folyamatosan világító zöld pixel égett a bal alsó sarkában, ahol valamiféle állandó hiba megjavíthatatlannak bizonyult, és nem érte volna meg kicserélni. A felbontás még így is jobb volt a kézi terminálénál. A gyakorlatlan szem az ENH Thomas Prince hadihajó energiafelvételi ábráját könnyen egy EKG-készülék vagy szeizmográf kijelzőjének, vagy egy bhangra-hangfelvétel képi megjelenítésének nézhette volna. Ám Melba szeme az elmúlt hetek – immár hónapok – alatt gyakorlottá vált.

– Látom – mondta Melba, és a tüskére tette az ujját. – És nem tudhatjuk, honnan ered?

– Halvány gőzöm sincs róla – felelte Stanni, és megdörgölte a combját. – Előttem van, de nem tudom, mit nézek.

Melba hátulról a fogainak szorította a nyelvét, összpontosított, próbálta felidézni, mit mutattak az oktatófilmek az energiatüskék lekövetéséről. Tapasztalatlansága különös módon lassanként a csapat előnyére vált. Stanni és Ren, Bob és Soledad sokkal több gyakorlati munkatapasztalattal rendelkezett nála, Melba viszont nemrégiben sajátította el az alapokat. Előfordult, hogy olyasmit tudott, amivel valaha mindannyian tisztában voltak, de csak Melba nem felejtette még el. Lassabban elemzett, de nem hagyott ki lépéseket, mivel nem tudta, milyen lépéseket lehet kihagyni.

– A lassításhoz való átfordulásnál kezdődött? – kérdezte Melba.

Stanni felhorkant, mint akibe hirtelen belehasított a fájdalom.

– Elérték a zéró g-t, és az egyik szabályzó újraindult – válaszolta a férfi. – Legalább semmi komoly. Kínos lenne felrobbantani azt a rengeteg prédikátort y sa. Viszont vissza kell mennünk, hogy ellenőrizzük őket.

Melba bólintott, és eszébe véste, hogy utána kell olvasnia, mivel jár ez az eljárás. Mindössze azt a három oktatóvideóban elismételt közhelyet ismerte, miszerint valahányszor egy hajó félúton leállítja a hajtóműveket, átfordul, és az ellenkező irányban kezd gyorsítani, olyankor különösen oda kell figyelniük.

– Felírom az elvégzendő feladatok közé – mondta Melba, és előhívta a csapat ütemtervét. Talált egy üres helyet tíz nappal később, amikor elegendő idejük lesz újra meglátogatni a nagy hajót. Kijelölte az időpontot, előjegyezte, és közzétette a teljes csapat számára. Az egész könnyűnek és természetesnek érződött, mintha egész életében ilyesmivel foglalkozott volna. Ami, bizonyos értelemben, igaz is volt.

A flottilla mostanra útjuk utolsó szakaszába ért. Már hetekkel ezelőtt túlhaladtak az Uránusz pályáján, a Nap pedig fényes csillag lett az éjszakai égbolt nyomasztóan mély szakadékában. A tűzfáklyák mind a Gyűrű felé fordultak, minden egyes perccel veszítettek sebességükből. Jóllehet az Epstein-hajtóművek esetében ez számított a szokványos eljárásnak, Melba nem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy mindannyian menekülni próbálnak úti céljuktól, és akaratuk ellenére húzzák őket a kijelölt végpont felé.

Hacsak nem a munkáról beszélgettek, társalgási témaként – a kantinban, az edzőteremben, a karbantartásra kijelölt hajókra tartó és azokról visszaérkező kompokon – egyedül a Gyűrű került szóba. A marsi kutatóhajók és kísérőik már ott tartózkodtak, és az ürességet kémlelték. Hivatalos jelentések még nem érkeztek, ezért gyomok módjára burjánzottak a pletykák. Minden fénysugár, amely keresztülhaladt a Gyűrűn, és beleütközött valamibe, visszaverődött, akárcsak a normál térben. Ám néhány tulajdonság zavaró eltéréseket mutatott, ahogy közelebb kerültek hozzá. A Gyűrű belsejéből származó mikrohullámú sugárzás régebbinek bizonyult az ősrobbanásnál. Az emberek azt mondogatták, hogy ha valaki jobban odafigyel a Gyűrű túloldaláról érkező zavarjelekre, kiveheti az erosi halottak vagy az elkárhozottak hangjait. Melba kihallotta a rettegést mások hangjából, látta, hogy Soledad keresztet vet, amikor úgy gondolja, hogy nem figyelik, és érezte az objektum nyomasztó súlyát. Nem azért értette meg egyre növekvő félelmüket, mert maga is így érzett volna, hanem mert lassan saját krízispontjához közeledett.

A KBSz gigantikus csatahajója közel járt az elfogó pályához, hogy jóformán a földi flottillával egy időben érkezzen meg. Még napok kérdése volt, de hamarosan odaérnek. A Rocinante már lehagyta a lomhább Behemótot. Melba és Holden lassan kiemelkedtek a Nap birodalmából, és útjaik hamarosan összefutnak. Akkor következhet a támadás és James Holden nyilvános megszégyenítése, és ezzel együtt a férfi halála. Azután pedig…

Furcsa volt arra gondolni, mi lesz azután. Minél többet morfondírozott rajta, annál inkább el tudta képzelni magát, ahogy visszazökken Melba nyugodt mindennapjaiba. Semmi sem indokolta, hogy ne tegye. Clarissa Mao nem rendelkezett semmivel, nem irányított semmit, semmivé lett. Melba Kochnak legalább munkája volt. Múltja. Tetszetősnek érezte az elképzelést, és még tetszetősebbé tette azt, hogy lehetetlen lett volna megvalósítani. Haza fog menni, újra Clarissa lesz belőle, és mindent megtesz, hogy helyreállítsa családja hírnevét. A becsület követelte meg ezt. Ha maradna, azzal Julie-hoz válna hasonlóvá.

Gyerekkorában Clarissa felnézett és neheztelt nővérére. Julie-ra, a csinos testvérre. Az okosra. A bajnok jachtversenyzőre. Julie-ra, aki meg tudta nevettetni apát. Julie-ra, aki nem tudott rosszat tenni. Petyr fiatalabb volt Clarissánál, és ezért örökre kevesebb lesz nála. Az ikrek, Michael és Anthea mindig is a kettejük saját kis világában éltek, maguk között elsütött poénjaikat és megjegyzésekeit kizárólag ők érthették, így aztán időnként inkább tartósan náluk vendégeskedő idegeneknek, nem pedig a család tényleges tagjainak tűntek. Julie volt a legidősebb, akinek a helyében Clarissa lenni szeretett volna. Akinél jobbnak kellett bizonyulnia. Nemcsak Clarissa látta így Julie-t. Édesanyjuk ugyanígy érzett. Ez tette Clarissát és az édesanyját leginkább hasonlatossá egymáshoz.

És ekkor történt valami. Julie elfordult mindnyájuktól, levágatta a haját, kimaradt az iskolából, és eltűnt a sötétségben. Clarissa jól emlékezett édesapjára, aki vacsora közben értesült a hírről. Cajún currys csirkét ettek a parkra néző családi étkezőben. Clarissa épp a lovaglóleckéjéről érkezett vissza, és egy kissé még mindig érezte magán a ló szagát. Petyr megint csak matematikáról beszélt, és mindenkit halálra untatott, amikor édesanyjuk mosolyogva felnézett a tányérjából, és bejelentette, hogy Julie levelet írt, és közölte benne, hogy otthagyja a családot. Clarissának leesett az álla. Amit hallott, olyannak hatott, mintha a Nap úgy határozott volna, hogy politikusnak áll, vagy hogy a négy amellett döntött volna, hogy mostantól nyolc lesz. Nem tűnt teljesen felfoghatatlannak, de annak határán lebegett.

Édesapjuk felnevetett. Kijelentette, hogy ez csak futó hóbort. Julie kipróbálja, milyen hétköznapi emberként élni, kicsit kitombolja magát, és amint betelt vele, haza fog jönni. Ám Clarissa látta apja szemében, hogy ezt maga sem hiszi el. Az ő tökéletes kislánya elveszett. Julie nemcsak őt, hanem az egész családot megtagadta. A nevüket is. Ettől fogva a kesudiós curry íze a diadalt idézte fel.

Így aztán Melbától meg kell szabadulnia, miután itt végzett. Ládába kell csomagolnia, aztán el kell temetnie vagy el kell égetnie. Clarissa beköltözhetne az egyik testvéréhez. Petyrnek immár saját hajója volt. Dolgozhatna rajta elektrokémiai mérnökként, morfondírozott mosolyogva Clarissa. Vagy, ha minden kötél szakad, édesanyjával is maradhatna. Ha elmondaná nekik, mit tett, hogyan mentette meg a család hírnevét, akkor Clarissa újra elkezdhetné felépíteni a vállalatot. A saját nevét adva hozzá, újra létrehozhatná a birodalmat. Talán még az édesapját is kiszabadíthatná a börtönből és a száműzetésből.

A gondolattól egyszerre érzett reményt és fáradtságot.

Hangos kondulás és távoli nevetés térítette magához. Átnézte a következő tíznapos ciklus karbantartási ütemtervét – három kisebb hadihajó elektromos rendszereinek karbantartása és az elektromos kártyák fizikai leltárba vétele –, rögzítette a hajóidőt, és kikapcsolta a terminálját. A kantin félig volt tele, amikor belépett, fél tucat másik csapat tagjai ettek együtt, beszélgettek, és nézték a híradásokat a Gyűrűről és önmagukról, arról, hogy hamarosan odaérnek. Soledad egymagában ült, tekintete a kézi termináljára tapadt, miközben a zöldesbarna krémet ette, ami kinézetre leginkább fekáliára hasonlított, miközben az illata a világ legtökéletesebben elkészített marhahúsáéval vetekedett. Melba elhatározta magában, hogy inkább pástétomként gondol rá, és így már nem annyira szörnyű.

Melba elvett egy tányért és egy ivógumónyi citromos vizet, aztán becsusszant Soledad mellé. A nő halvány, de őszinte mosollyal nézett fel rá.

– Hoy, főnök! – köszöntötte. – Hogy ityeg?

– Minden überkirály. – Melba elmosolyodott. Jóval többet mosolygott Clarissánál. Érdekes gondolat. – Miből maradtam ki?

– Jelentés a Marstól. Ezúttal adatok. A hajó, amelyik átment, nem sodródik.

– Komolyan? – kérdezte Melba. Miután észlelték az egészet elindító, összetákolt hajóról érkező gyenge jelet, azt feltételezték, hogy manőverezésre képtelenné tette valami, ami a Gyűrű túloldalán élt. Hogy a hajó szabadon sodródott. – Működik a hajtóműve?

– Talán – felelte Soledad. – Az adatok szerint mozog, és sokkal lassabban, mint ahogy bement. Ami pedig az utánaküldött szondákat illeti, egyet azok közül is elkaptak. Szokásos égetés, aztán bumm, megállt.

A jel teljesen szétcseszett, de úgy tűnik, ugyanazon a pályán halad, amin a hajó. Mintha csak… oda akarnák vinni őket valahova. Vagy valamihez.

– Fura – állapította meg Melba. – Habár, azt hiszem, pont az a fura, amire számítunk. Az Eros után.

– Az apám ott volt az Eroson – mondta erre Soledad, és Melba torka furcsán elszorult. – Az egyik kaszinóban dolgozott. Biztonságiként ügyelt rá, nehogy valaki meghekkelje a játszmákat, tudja? Tizenöt évet nyomott már le ott. Azt mondogatta, hogy ott fog nyugdíjba vonulni, kerít magának egy kis üreget feljebb, ahol nem nyom annyit, és az öregségi járadékából él majd.

– Sajnálom.

Soledad vállat vont.

– Mindenki meghal egyszer – felelte mogorván, aztán a kézfejével megtörölte a szemét, és megint a képernyő felé fordította a tekintetét.

– A nővérem is ott volt – mondta Melba. Ez igaz volt, és több mint igaz. – A nővérem az elsők közé tartozott, akik elkapták.

– A picsába! – kapta fel a fejét Soledad, immár teljesen elfeledkezve a termináljáról.

– Igen.

Egy darabig mindketten hallgattak. Egy másik asztalnál egy alig húszéves övbéli férfi lehorzsolta a térdét az asztal szélén, és a barátai legnagyobb derültségére átkozni kezdte a csökött földi tervezőket.

– Maga szerint még ott lehetnek? – kérdezte halkan Soledad, és a terminálja felé biccentett. – Voltak azok a hangok. Amiket az Eros sugárzott. Tudja. Később. Emberek voltak, ugye?

– Halottak – válaszolta Melba. – Mindenki meghalt az Eroson.

– Vagy legalábbis átváltozott – tette hozzá Soledad. – Valami fickó azt mondta, hogy az ott róluk vette a mintát, ugye? A testükről. Az agyukról. Sokszor arra gondolok, hogy igazából sosem haltak meg. Csak átalakították őket, tudja? Mi van, ha az agyuk le sem állt, csak egyszerűen…

Vállat vont, a megfelelő szót kereste, de Melba tudta, mire gondol.

A változás, még az átfogó változás sem egyenlő a halállal. Ő maga volt a bizonyíték erre.

– Számít ez?

– Mi van, ha a lelkük sosem szabadult ki? – kérdezte valódi fájdalommal a hangjában Soledad. – Mi van, ha mindnyájukat foglyul ejtette? A nővérét. Az édesapámat. Mi van, ha nem haltak meg, és a lelkük a Gyűrűben ragadt?

Nem létezik lélek – gondolta egy kicsit sajnálkozva Melba. – Zsáknyi hús vagyunk, akikben némi elektromosság cikázik. Nincsenek kísértetek, nincsenek szellemek, nincs lélek. Egyedül a történet marad meg utánunk, amit az emberek mesélnek rólunk. Egyedül a hírneved számít. Clarissa vélekedett volna így. Az édesapja fejtett volna ki ilyeneket. Melba nem mondta ki hangosan.

– Lehet, hogy a Föld pont ezért hozza ide azt a rengeteg papot – tűnődött Soledad, és kanalazott egyet az ételéből. – Hogy végső nyugalomba helyezzék őket.

– Valakinek meg kellene tennie – helyeselt Melba, aztán nekilátott az evésnek.

Jelzett a kézi terminálja: Ren magánbeszélgetést kezdeményezett. Melba a homlokát ráncolta, és fogadta a hívást.

– Mi a helyzet? – kérdezte.

A férfi hangja feszültnek tűnt.

– Van itt valami, és arra gondoltam, hogy esetleg vethetne rá egy pillantást. Egy anomália.

– Mindjárt ott vagyok – felelte Melba. Bontotta a kapcsolatot, két hatalmas falatban leküldte a megmaradt húspástétomot, aztán kifelé menet a visszaforgatóba dobta a tányért. Ren az egyik raktárcsarnok munkaállomásánál várta. Az újonnan kialakított helyiségek közé tartozott, ahol elég magasra került a mennyezet ahhoz, hogy a férfinek ne kelljen meggörnyednie. Körötte kék műanyag ládák álltak, erős elektromágnesekkel a padlóhoz vagy egymáshoz erősítve. Egyedül Melba léptei csaptak zajt.

– Mit találtál? – kérdezte a lány.

A férfi felállt, és a monitor felé biccentett.

– Légszűrő-adatok a Seung Unról –válaszolta.

Melba ereiben megfagyott a vér.

– Miért? – kérdezte túl keményen és gyorsan.

– Rengeteg a kiugró érték. Felhívta magára a figyelmemet. Nézem a profilt, és az egész csupa nagyenergiájú ganga. Nitroetilének y sa.

Melba nem gondolt erre. Azt tudta, hogy a hajók végeznek passzív gázellenőrzést, de az fel sem merült benne, hogy a robbanószeréből származó néhány molekula fennakadhat a szűrőkben, vagy hogy bárki ellenőrizné ezt. Ren értetlenségnek fogta fel Melba hallgatását.

– Kielemeztem – mondta a férfi. – Kilencven százalékban valamilyen nagy erejű robbanószerre illik.

– Vagyis van a fedélzeten robbanószer – mondta Melba. – Ez egy hadihajó. Robbanószerekkel dolgoznak, nem?

Kínos szégyen és kétségbeesés viaskodott egymással a keblében. Elszúrta. Csak annyit szeretett volna, hogy Ren csendben maradjon, hogy ne mondja ki, amit épp mondott. Amit hamarosan ki fog mondani.

– Ez sokkal inkább olyasmi, mint amit bányászathoz és feltáráshoz használnak. Maga nézte át a fedélzetet. Nem jut eszébe semmi furcsaság? Talán nem volt könnyű észrevenni. Az efféle anyag olyan, mint a gitt, amíg levegő nem éri.

– Úgy gondolod, hogy bomba? – kérdezte Melba.

Ren vállat vont.

– A belső bolygókról mindenféle kretént idehurcoltunk. Egy fickót, aki fel akarta gyújtani magát. Éhségsztrájkoló nőt. A coyót, aki azt a dolgot művelte a kamerával.

– Annak semmi köze a politikához – vetette ellen Melba. – A fickó performansz-művész.

– Csak azt akarom ezzel mondani, hogy mindenféle embereket összecsődítettünk, akik mindenféléket gondolnak. Ez nem a legjobbat hozza ki az emberekből. Kölyökkoromban végignéztem, ahogy a fater meg a muter házassága gajra ment amiatt, hogy a madhi övbéli lesz-e. És mindenki tudja, hogy odalent a kútban mindenki figyel. Az ilyesfajta figyelem megváltoztatja az embereket, és nem a jó irányba. Talán valaki nagy nyilvánosság előtt üzenni akar, si no?

– Értesítetted a biztonságiakat? – érdeklődött Melba.

– Előbb magával akartam megbeszélni. De az ilyesmi, sikata ga nai. Kénytelenek leszünk megtenni.

Meg kell ölnöm – gondolta Melba, mintha valaki a fülébe súgott volna. Tudta, hogyan vigye véghez. Rá kell vennie, hogy a képernyőt nézze, hogy egy kicsit fölé hajoljon. Csak annyira, hogy szabaddá váljon a tarkója. Aztán a szájpadlásához nyomja majd a nyelvét, a durvább ízlelőbimbóival kissé megdörgöli a fogai mögött, és elönti az erő. Itt rögtön végez vele… aztán visszaviszi magával a kabinjába. Kiürítheti a szekrényét, oda bepréselheti. A csomagoláshoz használt szigetelőanyaggal pedig megakadályozhatja, hogy kívül megérezzék a bomló tetem bűzét. Jelenti, hogy a férfi eltűnt. Éppolyan zavarodottnak mutathatja magát, mint mindenki más. Mire kiköltözik a kabinból, és rátalálnak a testre, Melbának már híre-hamva sem lesz. Még ha kiderítenék is, hogy a bombát ugyancsak ő helyezte el, egyszerűen azt feltételeznék, hogy Holden ügynökeként dolgozott.

Ren a lányt nézte, barna szeméből gyengédség sugárzott, répavörös haja tüskés copfba volt összefogva, így nyakán fedetlenül maradt a bőr. Melbának eszébe jutott, ahogy a feszültségcsökkenés-védelemről magyarázott neki. Arckifejezésének nyájassága. A kedvessége.

Sajnálom. Nem az én hibám. Meg kell tennem.

– Nézzük át még egyszer az adatokat! – mondta, és a monitor felé fordította a testét. – Mutasd meg, hol vannak az anomáliák!

A férfi bólintott, Melbával együtt fordult. Akárcsak minden mást a Cerisieren, a vezérlőpultot is Rennél valamivel alacsonyabbak számára tervezték. A férfinak kissé előre kellett hajolnia, hogy elérje a kezelőfelületet. Feszültség kúszott fel Melba gerincén, elszorította a torkát. Az iszonyat fulladásra emlékeztetett. Ren copfja elmozdult, félrecsúszott. Apró anyajegye volt, barna, tojásdad, épp ahol a gerince a koponyájához csatlakozott, akárcsak egy céltábla közepe.

– Szóval ezt a jelentést néztem – magyarázta a férfi, és megérintette a képernyőt.

Melba a szájpadlásához szorította a nyelvét. Mi legyen Soledaddal? Ott volt, amikor Ren felhívta őt. Tudta, hogy Melba hozzá indult. Lehet, hogy őt is meg kell majd ölnie. Azt a testet hová rejti majd el? Balesetnek kell történnie. Valami hihetőnek. Melba nem hagyhatta, hogy megállítsák. Már annyira közel járt a célhoz.

– Habár nem emelkednek – mondta Ren. – Állandó értékek.

Melba az óra járásával ellentétes kört írt le a nyelvével, aztán szünetet tartott. Kábának érezte magát. Zihált. Talán az egyik mesterséges mirigy szivárogtatott, készült elő a kizúdításra. Ren beszélt, de Melba nem hallotta. Saját lélegzése és a fülében lüktető vér hangja minden más hangot elnyomott.

Meg kell ölnöm. Ujjai idegesen rángatóztak. Szíve vadul kalapált. Ren feléje fordult, az orrlyukain keresztül kifújta a levegőt. Már nem személy volt. Csak egy zsáknyi hús, benne egy kevés elektromossággal. Melba meg tudta tenni. Az édesapjáért. A családjáért. Meg kellett tennie.

Amikor Ren megszólalt, a hangja mintha messziről jött volna.

– Was denkt tu? Maga hívja fel őket, vagy én csináljam?

Melba elméje túl gyorsan és túl lassan működött. Ren afelől érdeklődött, értesítsék-e a Seung Unt a bombáról. Erre vonatkozott a kérdés.

– Ren! – szólalt meg Melba. Hangja erőtlennek, panaszosnak hatott. Olyasvalaki hangjának, aki jóval fiatalabb nála. Olyasvalakiének, aki nagyon fél, vagy nagyon szomorú. Aggodalom áradt szét a férfi arcán, gyűrte ráncokba a homlokát.

– Hé! Jól van, főnök?

Melba az ujjbegyével megérintette a képernyőt.

– Nézd meg újra! – mondta halkan. – Nézd meg alaposan!

A férfi megfordult, előrehajolt az adatok felé, mintha lett volna mit felfedeznie. Melba nem látott többet ívelt nyakában, mint egy múzeumi szoborban: tárgy volt. Semmi több. Nyelvével két kört írt le a szájpadlásán, és elöntötte a nyugalom.

Ren nyaka hangos roppanással tört el, kiszakadt belőle a porckorong, és az idegek meg kötőszövetek kötege, amelyen át az élete áradt, szétesett. Melba addig ütötte a férfi tarkóját, amíg a koponyacsont meg nem adta magát a tenyere alatt, aztán ideje volt elvinni a testet. Gyorsan. Mielőtt bárki rájuk nyitna. Mielőtt jön az összeomlás.

Szerencsére Ren alig vérzett.

Tizenkettedik fejezet: Anna

Két órája tartott a vegyes hitű közös ima, és életében először Anna belefáradt az imádságba. Mindig is mélységes vigaszt lelt az imádkozásban. Áthatotta annak érzése, hogy egy nála összemérhetetlenül nagyobb létezővel kerül kapcsolatba. Ateista barátai ezt a végtelen kozmosszal szembesülve érzett áhítatnak nevezték. Ő Istennek hívta. Az, hogy talán ugyanarról beszélnek, cseppet sem zavarta. Lehetségesnek tartotta, hogy egy rideg és érzéketlen univerzumot ostromolt az imáival, de nem így érezte. A tudomány számtalan adománnyal gazdagította az emberiséget, és Anna sokra értékelte ezt. Ám az egyetlen fontos dolog, amitől megfosztotta az embereket, a szubjektív, személyes élmény értéke volt. Ezt az az eszme váltotta fel, hogy kizárólag a mérhető és ellenőrizhető elképzelések számítanak. Ám az emberek nem így működnek, és Anna úgy sejtette, hogy a világmindenség sem. Az „Isten képére” végtére is hite egyik alaptétele volt.

Az összejövetel eleinte rendkívül kellemesen telt. Michel atya csodálatos mély hangját a kor és a finom borok tették lággyá. Hosszú, szívből jövő imájába, amelyben azt kérte Istentől, hogy vezesse a Gyűrű tanulmányozására indulókat, Anna beleborzongott. Michel atya után a Felemelkedő Emberiség Egyházának egyik vezetője következett, aki több meditációs és légzőgyakorlatot végeztetett el a csoporttal, és Anna ettől energikusabbnak és frissebbnek érezte magát. Kézi termináljába emlékeztetőt írt be, hogy feltétlenül töltse le, aztán olvassa el a meditációról szóló könyvüket. Természetesen nem vette ki részét a szertartásból a fedélzeten képviseltetett vallások és hagyományok mindegyike. Az imám nem volt hajlandó nem muzulmánok előtt imádkozni, habár rövid beszédet mondott arabul, valaki a fejhallgatók közvetítésével fordított neki. Amikor az „Allah hu akbar” köszöntéssel zárta a szavait, többen elismételték a kifejezést. Anna is közéjük tartozott. Miért ne? Udvarias gesztusnak tűnt, és az érzülettel is azonosulni tudott.

Ám két óra elteltével még a legőszintébb és legköltőibb imádságok is fárasztani kezdték. Nekilátott, hogy megszámlálja a tűzelfojtó rendszer forgótornyainak apró műanyag kupoláit. Az első összejövetelen megkísérelt öngyilkosság óta egészen könnyen felfedezte őket. Azon kapta magát, hogy az eset után Nonónak küldött üzenet jár az eszében. A szék, amiben ült, enyhén rezgett, és ha teljesen mozdulatlan maradt, szinte hallotta is. Bizonyára a hajó roppant hajtóműve okozta, és ahogy Anna figyelte, ritmikus lüktetést vélt kivenni belőle. A lüktetés zenévé olvadt, Anna pedig magában dúdolgatott hozzá. Aztán abbahagyta, amikor a mellette ülő episzkopális hitű férfi nyomatékosan megköszörülte a torkát.

Hank Cortezre természetszerűen utolsóként került sor. A Prince fedélzetén eltöltött hetek és hónapok során egyértelművé vált Anna előtt, hogy ugyan hivatalosan senkit sem bíztak meg a Gyűrűhöz indított expedíció vegyes hitű szekciójának irányításával, doktor Hankre afféle „egyenlők között elsőként” tekintettek. Anna úgy sejtette, hogy ez a főtitkárhoz fűződő szoros kapcsolatának köszönhető, aki ezt az egész küldetést lehetővé tette. Ezenkívül láthatólag tegező viszonyban állt számtalan jelentős művésszel, politikussal és gazdasági tanácsadóval a csoport civil kontingenséből.

Mindez nem különösebben zavarta Annát. Akármennyire egalitárius alapokon indult is egy csoport, valaki mindig vezető szerepbe került. Inkább doktor Hank legyen az, mint ő.

Amikor az épp a szószéknél álló új-wicca papnő befejezte a szertartását, doktor Hanket sehol sem találták. Annában egy pillanatra felhorgadt a remény, hogy a közös ima hamarabb véget ér.

De nem. Doktor Hank egy híradós stábbal a nyomában lépett be az előadóterembe, és úgy vonult oda a pódiumhoz, akár egy színpadra lépő színész. A közönségre villantotta tündöklő mosolyát, és ügyelt rá, hogy utolsóként arrafelé nézzen, ahol a stáb felállította a kamerát.

– Fivéreim és nővéreim – kezdett bele –, hajtsuk meg fejünket, mondjunk köszönetet a Mindenhatónak, és kérjük ki az Ő tanácsát és útmutatását, ahogy egyre közeledünk történelmi jelentőségű utunk végállomásához.

Sikerült még húsz percen át szakadatlanul ebben a stílusban beszélnie.

Anna ismét dudorászni kezdett.

Később Anna Tillyvel ebédelt a tiszti étkezdében, amelyet a civilek részére különítettek el. Anna nem igazán értette, hogy vált belőle Tilly legjobb és egyetlen barátja az út során, de a nő rögtön a megismerkedésük után rátapadt, és levakarhatatlan maradt, akár egy kullancs. Na jó, ez kicsit igazságtalanul hangzott. Jóllehet kettejükben egyedül a szén alapú életet lehetett közösnek nevezni, Anna nem mondhatta, hogy rengeteg közeli ismerősre tett volna szert a hajón. És ugyan Tilly gyakran léhának és idegesítőnek mutatkozott, Anna egyre jobban átlátott az álarcon, és felismerte a mögötte rejtőző mélységesen magányos asszonyt. Férje förtelmesen nagy összegű támogatásainak köszönhetően, melyekkel a főtitkár újraválasztási kampányát pénzelte, Tilly civil tanácsadóként vehetett részt az utazáson. Más dolga nem akadt a küldetés alatt, mint hogy megmutassa magát, amolyan állandó emlékeztetőként férje óriási vagyonára és hatalmára. Az, hogy semmi mást nem tudott nyújtani a csoportnak, csak még egyértelműbbé tette a helyzet lényegét. Tisztában volt vele, és mindenki más is tudta ezt. A velük együtt utazó civilek többsége alig leplezett megvetéssel kezelte őt.

Amíg várták, hogy kihozzák az ételüket, Tilly bekapott és rágcsálni kezdett egy tablettát. A nikotin és a mentol enyhe illata kezdett terjengeni a levegőben. A hadihajókon természetesen tilos volt a dohányzás.

– Hogy sikerült az a valamitek? – érdeklődött Tilly, miközben az ezüst berakásos tablettás dobozával játszott, és körbetekingetett a termen. A nadrág–blúz-együttes, amit viselt, valószínűleg többe került, mint annak idején Anna europai háza. Efféle ruhákat akkor viselt, amikor hétköznapinak igyekezett tűnni.

– A közös ima? – kérdezett rá Anna. – Jól. Ugyanakkor meg nem annyira jól. Hosszúra. Nagyon-nagyon hosszúra.

Tilly odafordult felé, barátnője őszintesége felkeltette a figyelmét.

– Istenem, én aztán tudom. Senki sem képes hosszabban fecsegni, mint a szent emberek egy elragadtatott hallgatóság előtt. Vagyis, talán még a politikusok.

Megérkezett az ételük, egy ifjú tengerész szolgált fel a VIP civileknek. Anna eltűnődött, a fiú vajon miként vélekedhet erről. Az EN fegyveres erőinél kizárólag önkéntesek szolgáltak. A fiú valószínűleg előre elképzelte magának katonai karrierjét, és Anna kétségesnek találta, hogy ilyesmiről álmodozott volna. A tengerész a hosszú idő alatt megszerzett jártasságnak köszönhető könnyedséggel, gondosan lerakta eléjük az ételt, mindkettejükre rámosolygott, aztán visszasietett a konyhába.

A hajókonyhába. A hajókon hajókonyhának hívják.

Tilly kedvetlenül piszkálgatta a farmon termesztett paradicsomból és valódi mozzarellából készült salátát, amit Anna akkor sem engedhetett volna meg magának az Europán, ha eladja a veséjét, aztán megkérdezte:

– Van híred Namonóról?

Anna bólintott, és lenyelte a rántott tofut, amit rágcsált.

– Tegnap este jött tőle egy újabb videó. Nami mindegyiken egyre nagyobb. Lassan megszokja a gravitációt, de a gyógyszerektől folyton nyűgös. Azt fontolgatjuk, hogy hamarabb abbahagyjuk a kezelést, még ha ez több fizikoterápiát jelent is.

– Aaa – sajnálkozott Tilly. Úgy érződött, mintha csak a látszat kedvéért tette volna. Anna már várta, hogy témát vált.

– Robert már két hete nem jelentkezett – jelentette be Tilly. Inkább beletörődőnek, mint szomorúnak tűnt.

– Ugye nem hiszed, hogy…

– Megcsal? – kérdezte nevetve Tilly. – Bárcsak megtenné! Az legalább érdekes lenne. Amikor hajnali kettőkor bezárkózik az irodájába, tudod, min szoktam rajtakapni? Hogy üzleti beszámolókat, részvényárfolyamokat, táblázatokat böngész. Robertnél aszexuálisabb lényt elképzelni sem lehet. Legalábbis, amíg rá nem jönnek, hogyan lehet dugni a pénzzel.

Tilly időnként elejtett trágárságait hamar megszokta Anna. A szavakban nem volt harag. Akárcsak Tilly legtöbb szokását, ezt is annak a vágyának tudta be, hogy észrevegyék. Hogy az emberek odafigyeljenek rá.

– Hogy halad a kampány? – érdeklődött Anna.

– Estebané? Ki tudja? Robert dolga az, hogy gazdag legyen, és gazdag barátai legyenek. Biztosra veszem, hogy a dolognak ezzel a részével semmi gond.

Egy darabig csendben ettek tovább, aztán anélkül, hogy tervezte volna, Anna kijelentette:

– Szerintem nem kellett volna eljönnöm.

Tilly komoly arccal bólintott, mintha Anna a szentírásból idézett volna.

– Egyikünknek sem kellett volna.

– Imádkozunk, és fényképezkedünk, és összejöveteleket tartunk a vallások közötti együttműködésről – folytatta Anna. – Tudod, miről nem beszélünk soha?

– A Gyűrűről?

– Nem. Vagyis igen. Úgy értem, folyton a Gyűrű a téma. Hogy mi az, mire való, miért készítette el a protomolekula.

Tilly félretolta a salátáját, és bekapott egy újabb tablettát.

– Akkor miről?

– Arról, amiért úgy hittem, hogy idejövünk. Arról, hogy mit jelent. Csaknem száz vallási vezető és teológus utazik ezen a hajón. És egyikünk sem beszél arról, hogy mit jelent a Gyűrű.

– Istennek?

– Hát, legalábbis Istennel kapcsolatban. A teológiai antropológia sokkal egyszerűbb, ha kizárólag az emberek rendelkeznek lélekkel.

Tilly intett a pincérnek, és rendelt egy koktélt, amilyenről Anna még sohasem hallott. A pincér ellenben láthatólag ismerte, és elviharzott, hogy hozzon egyet.

– Ez olyasminek tűnik, amihez innom kell valamit – mondta Tilly.

– Folytasd!

– De hogyan illik a képbe a protomolekula? Vajon él? Meggyilkol minket, közben viszont elképesztően fejlett, bámulatos szerkezeteket épít. Olyasvalakinek az eszköze lehet, aki hozzánk hasonlít, csak jóval okosabb? És ha igen, olyan lények lehetnek, akik tudatában vannak a természetfelettinek? Vallásosak? A vallásuk milyen lehet?

– Ha egyáltalán ugyanattól az Istentől származnak – jegyezte meg Tilly, és egy rövid szívószállal megkeverte az italát, majd belekortyolt.

– Nos, sokunk számára csupán egy létezik – felelte Anna, aztán egy teát rendelt a pincértől. Amikor a fiú ellépett az asztaltól, Anna folytatta: – Az isteni kegyelem teljes eszméjét kérdőjelezi meg. Vagyis nem teljesen, de mindenképp megbonyolítja. A lények, amelyek létrehozták a protomolekulát, értelemmel bírnak. Ebből az következik, hogy van lelkük is? Betörnek a naprendszerbe, válogatás nélkül lemészárolnak minket, ellopják a nyersanyagforrásainkat. Csupa olyasmit tesznek, amit bűnnek tartanánk, ha mi követjük el. Ez annyit tesz, hogy kárhozottak? Krisztus őértük is vállalta a kereszthalált? Vagy értelemmel bírnak, de nincsen lelkük, és minden, amit a protomolekula művelt, olyan, mint amikor egy vírus teszi, amire beprogramozták.

Civil kezeslábasba öltözött munkások csapata csődült be az étkezőbe, és ült le az asztalokhoz. Ételt rendeltek a pincértől, és hangosan társalogtak maguk között. Anna hagyta, hogy kis ideig elvonják a figyelmét, amíg elméje a mindeddig kimondatlanul maradt aggodalmain rágódott.

– És valójában az egész meglehetősen elméleti síkon marad, még számomra is – folytatta. – Talán az egésznek nem is lenne szabad számítania a mi hitünket illetően, épp csak az az érzésem, hogy mégiscsak fog. Hogy az emberek többségének számít majd.

Tilly az italát kortyolgatta, amiről Anna tapasztalatból tudta, hogy azt jelenti, komolyan veszi a beszélgetést.

– Megemlítetted ezt már valakinek? – kérdezte Tilly, arra ösztökélve barátnőjét, hogy folytassa.

– Cortez úgy viselkedik, mintha ő lenne a főnök – válaszolta Anna. Kihozták a teáját, és egy darabig azt fújogatta, hogy lehűljön. – Azt hiszem, őt kellene megkeresnem ezzel.

– Cortez politikus – jegyezte meg Tilly leereszkedő mosollyal. – Ne hagyd, hogy mindenki Hank atyája a porhintésével bepalizzon! Azért van itt, mert amíg Esteban hivatalban marad, ő befolyásos embernek számít. Ez az egész vándorcirkusz pedig kizárólag a szavazatokról szól.

– Utálom ezt – jelentette ki Anna. – Hiszek neked. Sokkal jobban érted a csíziót, mint én. De utálom, hogy igazad van. Micsoda pazarlás.

– Mit kérnél Corteztől?

– Néhány csoportot szeretnék szervezni. Elbeszélgetni velük.

– Ehhez szükséged van az engedélyére? – érdeklődött Tilly.

Annának eszébe jutott a Nonóval folytatott utolsó beszélgetése, és elnevette magát. Amikor megszólalt, hangja még önmaga számára is távolinak hatott.

– Nem – válaszolta. – Azt hiszem, nincs.

Aznap éjjel Annát vijjogó jelzés riasztotta fel egy álomból, amelyben Namit a Földre vitte, és tehetetlenül figyelte, hogy a gravitáció súlya alatt összeroppannak a csontjai. A riasztás öt másodpercig tartott, aztán abbamaradt. A kommtáblából egy hang szólalt meg:

– Teljes készültség! Mindenki foglalja el a harcálláspontját!

Anna úgy gondolta, hogy ez rá nem vonatkozik, mivel fogalma sem volt, hol lehet a harcálláspontja. Több riasztás nem hangzott fel, a kommtáblából megszólaló hang pedig nem jelentkezett újabb félelmetes bejelentésekkel, ám mivel rémálmából verték fel, Anna ezek után teljesen ébernek és idegesnek érezte magát. Leszállt a priccséről, rövid videoüzenetet küldött Nonónak és Naminak, aztán magára kapott pár ruhadarabot.

Alig volt mozgás a folyosókon és a felvonókban. A katonák, akikkel találkozott, feszültnek tűntek, habár Anna megkönnyebbülten látta, hogy nem különösebben félnek. Csupán figyelnek. Éberek.

Mivel máshova nem mehetett, elsétált a tiszti étkezdébe, és egy pohár tejet rendelt magának. Amikor kihozták, Anna döbbenten állapította meg, hogy valódi tej volt, amit valamikor egy tehénből fejtek. Mégis mennyit költhetett az EN erre a „vándorcirkuszra”?

A kantinban rajta kívül csupán néhány tiszti egyenruhás katona tartózkodott, meg egy csapat civil vállalkozó, akik az ülésekbe roskadva kortyolgatták a kávéjukat, akár az éjszakai műszak közben pihenőt tartó munkások. A tucatnyi fémasztalt a padlóhoz csavarozták, mellettük mágneses székek álltak. A fali kijelzőkön a tiszteknek szóló információ gördült le, Annának az egész hottentottául is lehetett volna. Ételablakok sora nyílt a hajókonyhába, mögülük átszűrődött az összekoccanó tálak és az ipari mosogatógépek zaja, a felmosóvíz szaga. Mintha túl közel ült volna a konyhához egy mérhetetlenül tiszta étteremben.

Anna lassan kortyolgatta a tejét, élvezte az ital sűrű állagát és az egészben rejlő nevetséges fényűzést. Csengő hangjelzés szólalt meg valaki kézi terminálján, és a civil munkások közül ketten felálltak az asztaltól, és távoztak. Az egyikük, egy szép, de szomorú arcú nő, aki kifejezéstelen, távolba révedő tekintettel nézett le az asztali terminálra, maradt.

– Elnézést, hölgyem! – szólalt meg a háta mögött egy hang, és Anna kis híján felpattant a székéről. Egy haditengerész egyenruhát viselő fiatalember lépett be a látóterébe, és intett félszegen a mellette lévő székre. – Megengedi, hogy ideüljek?

Anna kellően visszanyerte már az önuralmát ahhoz, hogy elmosolyodjon, a fiatalember pedig beleegyezésként értelmezte ezt, és mereven elhelyezkedett a széken. Földinek rendkívül magas volt, rövid szőke hajjal, széles vállakkal és vékony derékkal, ami nemtől függetlenül az összes ifjú tisztre jellemzőnek tűnt.

Anna átnyúlt az asztalon, hogy kezet fogjon vele, és bemutatkozott:

– Anna Volovodov.

– Chris Williams – válaszolta a fiatal tiszt, majd gyorsan, de határozottan megszorította Anna kezét. – És igen, hölgyem, tudom, kicsoda ön.

– Valóban?

– Igenis, hölgyem. A rokonaim Minnesotában mind metodisták voltak, ameddig vissza tudjuk követni a családfánkat. Amikor felfedeztem a civilek listáján, az eszembe véstem a nevét.

Anna bólintott, és ivott egy kortyot a tejéből. Ha a fiú azért választotta ki őt, mert a felekezetének papja volt, akkor az egyházközsége tagjaként akar beszélni vele. A fejében üzemmódot váltott, hogy immár Anna lelkésznőként szólhasson hozzá:

– Mit tehetek érted, Chris?

– Tetszik az akcentusa, hölgyem – felelte Chris. Időre volt szüksége, hogy előkészüljön, és kimondja, amiért eredetileg megszólította őt, Anna pedig biztosította ezt neki.

– Moszkvában nőttem fel – válaszolta Anna. – Habár az Europán eltöltött két évnek köszönhetően már elég tűrhetően megy az övbéli is, sa sa?

Chris elnevette magát, arcáról eltűnt egy kevés a feszültségből.

– Nem is rossz, hölgyem. De ha azok a mókusok belelendülnek, egy szót sem értek abból, amit a nyápicok mondanak.

Anna szándékosan nem reagált a sértő elnevezésre.

– Kérlek, ne hölgyemezz! Ettől százévesnek érzem magam. Hívj Annának, kérlek, vagy ha úgy jobban tetszik, Anna lelkésznőnek!

– Rendben – felelte Chris. – Anna lelkésznő.

Pár pillanatig meghitt csendben ültek, miközben Anna figyelte, ahogy Chris összeszedi a bátorságát ahhoz, amit mondania kellett.

– Hallotta a riasztást, ugye? – bökte ki végül a fiú. – Fogadok, hogy felébresztette.

– Ezért vagyok itt – válaszolta Anna.

– Aha. Teljes készültség. A porevők miatt történt… Úgy értem, marsiak, tudja.

– A marsiak? – Anna szívesen megivott volna még egy pohárral a fenséges tejből, de úgy vélte, ezzel elterelné Chris figyelmét, így nem intett a pincérnek.

– Lőtávolba kerültünk a flottájuktól – magyarázta a fiú. – Ezért riadókészültséget rendeltek el. Immár nem tartózkodhatunk az űr egyazon szegmensében anélkül, hogy el ne rendeljék a harckészültséget. Tudja, a Ganymedes óta.

Anna bólintott, és várta, hogy a fiú folytassa.

– Az a Gyűrű pedig, tudja, már végzett valakivel. Persze csak egy síkhülye nyápic parittyarepülővel, de akkor is. Valakivel.

Anna megfogta Chris kezét. A fiú kissé hátrahőkölt, aztán megnyugodott, amikor Anna rámosolygott.

– Ez megrémít?

– Naná. Hát persze. De nem erről van szó.

Anna kivárt, ügyelt rá, hogy arckifejezése semleges maradjon. A csinos civil lány a terem túloldalán hirtelen felpattant, mint aki indulni készül. Az ajka mozgott, magában beszélt, aztán visszaült, az asztalra fektette a karját, és ráhajtotta a fejét. Valaki más, aki ugyanúgy megrémült, megpróbálja átvészelni a hosszú éjszaka éber óráit, egymagában egy emberekkel teli teremben.

– Úgy értem – helyesbített Chris, és ezzel felriasztotta merengéséből Annát –, hogy egyébként sem csak erről van itt szó.

– Mi másról még?

– Nem a Gyűrű miatt rendelték el a riadókészültséget – felelte a fiú. – A marsiak miatt. Hiába fenyeget minket odakint az a valami, még mindig azt forgatjuk a fejünkben, hogy egymásra lövünk. Ez eléggé elcseszett dolog. Elnézést. Értelmetlen.

– Azt gondolnánk, felül kellene tudnunk kerekedni az emberi véleménykülönbségeinken, ha valami effélével kell szembenéznünk, ugye?

Chris bólintott, és erősebben megszorította Anna kezét, de nem szólt.

– Chris, lenne kedved együtt imádkozni velem?

A fiú bólintott, lehajtotta a fejét, és lecsukta a szemét. Amikor Anna végzett, Chris azt mondta:

– Tudom, hogy nem én vagyok az egyetlen metodista a hajón. Szokott… istentiszteletet tartani?

Most már fogok.

– Vasárnap délelőtt pontban tízkor a 41-es tárgyalóban – felelte Anna, és elraktározta magában, hogy valakitől meg kell érdeklődnie, használhatja-e vasárnap délelőttönként a 41-es tárgyalót.

– Igyekszem szabaddá tenni magamat – mondta mosolyogva Chris.

– Köszönöm, hölgyem! Anna lelkésznő.

– Örülök, hogy elbeszélgettünk, Chris.

Épp okot adtál arra, hogy itt legyek.

Amikor Chris elment, Annára rátört a fáradtság, mielőbb vissza szeretett volna kerülni az ágyba, de a terem túlsó végén ülő csinos lány egy tapodtat sem mozdult a helyéről. Arcát még mindig a karjai közé temette. Anna odament hozzá, és gyengéden megérintette a vállát. A lány felkapta a fejét, riadt tekintettel nézett rá, kis híján pánikba esett.

– Helló – szólalt meg Anna. – Anna vagyok. Magát hogy hívják?

A lány felbámult rá, mintha fogós kérdést tettek volna fel neki. Anna leült vele szemben.

– Láttam, ahogy itt ücsörög – folytatta Anna. – Úgy tűnt, hogy elkelne magának a társaság. Nincs semmi gond azzal, ha fél az ember. Megértem.

A lány talpra szökkent, mint egy hibásan működő gépezet. Szeme résnyire szűkült, fejét kissé félrebillentette. Anna hirtelen megrémült. Mintha egy kutyát akart volna megsimogatni, de kiderült, hogy egy oroszlán hátán nyugszik a keze. A tudatalattijában az motoszkált: Ő itt gonosz. Bántani fog.

– Sajnálom – mondta Anna, aztán mentegetőzve félig felemelt kézzel felállt. – Nem akartam megzavarni.

– Fogalma sincs, ki vagyok – válaszolta a lány. – Fogalma sincs semmiről.

Kezét ökölbe szorította maga mellett, nyakában úgy remegtek az inak, akár a megpendített gitárhúrok.

– Igaza van – hagyta rá Anna, és még mindig hátrált, miközben a levegőt paskolta maga előtt. – Elnézést kérek.

Most már mások is bámulták őket, és Anna egyszerre hatalmas megkönnyebbülést érzett, mivel már nem volt egyedül a lánnyal. A lány még néhány másodpercig reszketve meredt rá, aztán kiszáguldott a kantinból.

– Mi a picsa történt itt? – kérdezte halk hangon valaki Anna háta mögül.

Talán a lány is rémálomból riadt, gondolta Anna. De legalábbis ezt remélte.

Tizenharmadik fejezet: Bika

Nem lehetett pontosan meghatározni, hogy mikor érkeztél meg a Gyűrűhöz, ám attól az egy cseppet sem volt kevésbé valóságos. Nem létezett fizikai határvonal, amin belül azt lehetett mondani, hogy az objektum terébe kerültek. Nem akadt kikötő, ahol dokkolni lehetett volna.

A Behemót érzékelőrendszerei azóta szívták magukba az adatokat, hogy elindultak a Tychóról. A marsi tudományos kutatóhajók és a földi haderők, amelyek már azelőtt ott állomásoztak, hogy a megpecsételt sorsú övbéli kamasz az objektum első áldozatává vált, továbbra is ott voltak, ahol korábban, de mostanra újra feltöltötték őket ellátmánnyal. Az újonnan érkezett marsi hajók már beálltak közéjük, egymáshoz igazították pályáikat, és csendesen csüngtek az égben. A földi flottilla, velük együtt a Behemót, az égetés utolsó szakaszában jártak, és folyamatosan fékeztek, hogy megálljanak az előre kiválasztott távolságban. Hogy elmondhassák: Átszeltük a mélységes űrt, hogy ilyen távolságban lebegjünk, és most itt vagyunk. Megérkeztünk.

Amennyire meg lehetett állapítani, a Gyűrű rájuk se hederített.

Maga a szerkezet kísértetiesnek hatott. A felülete a test körül csigavonalban csavarodó bordák sorából állt. Első ránézésre egyenetlennek, már-már összevisszának tűnt. A matematikusok, építészek és fizikusok biztosították őket afelől, hogy mély szabályosság szerint épül fel: a bordák magassága bonyolult összhangban áll a csúcsok és völgyek szélességével és egymás közti távolságával. A jelentések hüledezve számoltak be a komplexitás újabb meg újabb szintjeiről, a tervezettség és a konstrukció apró részletei sorra napvilágra kerültek, ám arra semmi sem utalt, mi értelme lehet az egésznek.

– A hivatalos marsi jelentések igencsak óvatosak – közölte a tudományos tiszt. Chan Bao-Zhinek hívták, és a Földön kínai lett volna. Itt egy Pallas Állomásról származó övbéli volt. – Rengeteg összegzést tettek közzé, és az általuk összegyűjtött adatok talán tíz százalékát. Szerencsére a kísérleteik többségét meg tudtuk figyelni, és elkészíthettük a saját elemzéseinket.

– Amit nyilván a Föld is megtett – jegyezte meg Ashford.

– Kétségkívül, uram – felelte Chan.

Mint minden szertartás, a parancsnoki értekezlet is inkább jelképes jelentőséggel bírt, és nem információval szolgált. A Behemót főbb szervezeti ágainak összes feje részt vett rajtuk: Sam a gépészeket, Bika a biztonságiakat, Chan a kutatócsoportokat, Bennie Cortland-Mapu az egészségügyieket, Annamarie Ruiz az infrastruktúrát képviselte, és így tovább, hogy megtöltsék a nagy tárgyalóasztal körüli nagyjából két tucat helyet. Ashford az asztalfőnél ült, mögötte a falon újabb jóságos tekintetű Krisztust ábrázoló festmény. Pa a jobbján foglalt helyet, Bika pedig – a kialakult szokás szerint – a balján.

– Mi újat tudunk? – kérdezte Ashford. – Röviden.

– Kurvára fura, uram – felelte Chan, aminek hallatán mindenki kuncogni kezdett. – A leginkább helytállónak tűnő következtetésünk, hogy a Gyűrű egy mesterségesen fenntartott Einstein–Rosen-híd. Az ember belép a Gyűrűbe, és nem bukkan elő a másik oldalán.

– Egyszóval egy kapu – állapította meg Ashton.

– Így van, uram. Úgy tűnik, hogy a protomolekulát, vagy Phoebe-vírust, vagy bárminek hívjuk is, évmilliárdokkal ezelőtt lőtték ki a Naprendszerre, a Földet célba véve, hogy eltérítsék a primitív életformákat, és egy átjárót építsenek. Azt feltételezzük, hogy bármi hozta is létre a protomolekulát, az első lépésnek szánta afelé, hogy később kényelmesebbé és megvalósíthatóbbá tegye a Naprendszerbe irányuló utazást.

Bika mély lélegzetet vett, majd lassan kiengedte a levegőt. Mindenki ugyanezt gondolta, de attól, hogy ezen a hivatalos értekezleten kimondva hallották, valóságosabbnak hatott. A Gyűrű rendeltetése az volt, hogy valami idejuthasson. Nem egyszerűen kapu volt. Hídfőállás.

– Amikor az Y Que keresztülhaladt rajta, a hajó tömege és sebessége beindított valamilyen mechanizmust a Gyűrűben – magyarázta Chan. – A marsiak bőséges adatokkal rendelkeznek arról a pillanatról, amikor ez végbement, és jelentős energiakiáramlásra került sor, és mikroszintű strukturális változások egész sora ment végbe a Gyűrű szerkezetén belül. Az egész objektum körülbelül ötezer Kelvinre hevült, és attól fogva szakadatlanul egyenletes ütemben hűl. Vagyis rengeteg erőfeszítésbe került beindítani azt a dolgot, de úgy tűnik, a működtetéséhez már nem sok kell.

– Mit tudunk arról, mi lehet a túloldalán? – érdeklődött Pa. Arckifejezése semleges maradt, hangja kellemes és érzelemmentes. Akár azt is kérhette volna, hogy indokoljon meg egy tételt a költségvetésében.

– Erről nem sokat tudhatunk – felelte Chan. – Egy kulcslyukon kukucskálunk be, maga a Gyűrű pedig mintha interferenciát és sugárzást gerjesztene, ami megnehezíti, hogy ingadozásmentes értékeket kaphassunk. Még mindig vesszük a videoadást, amit a gyerek sugárzott, amikor áthaladt rajta, de azon nem sokat láthatunk.

– Csillagokat? – kérdezte Ashford. – Olyasmit, ami alapján meghatározhatjuk a helyzetünket?

– Nem, uram – válaszolta Chang. – A Gyűrű túloldalán nincsenek csillagok, a mikrohullámú háttérsugárzás pedig jelentősen eltért attól, amire számítottunk volna.

– Ami mit jelent? – kérdezte Ashford.

– Azt jelenti, hogy: „Hmm, ez furcsa” – felelte Chan. – Uram.

Ashford hűvösen elmosolyodott, miközben intett a tudományos tisztnek, hogy folytassa. Chan köhintett, mielőtt tovább vitte volna a szót.

– Akad még néhány anomália, amit nem igazán tudunk értelmezni. Úgy tűnik, mintha létezne egy át nem léphető sebességhatár a túloldalon.

– Ezt ki tudnád fejteni? – kérdezte Pa.

– Az Y Que hatalmas sebességgel lépett be a Gyűrűbe – kezdett bele a magyarázatba Chan. – Nagyjából héttized másodperccel azután, hogy átjutott a túloldalára, nagymérvű lassulásba kezdett. Alig öt másodperc alatt a sebessége nagy részét elvesztette. Úgy tűnik, hogy a csaknem azonnali teljes sebességcsökkenés végzett a pilótával. Azóta úgy tűnk, mintha a hajót odébb húznák a Gyűrűtől, és egyre mélyebbre a túloldalon található valamibe.

– Tudjuk, hogy amikor a protomolekula aktív, képes… módosítani azon, amit a tehetetlenségtől várnánk – jegyezte meg Sam. – Így állította meg a hajót?

– Ez teljességgel elképzelhető – felelte Chan. – A Mars sorra szondákat küld a Gyűrűbe, és a hatás minden jel szerint hatszáz méter per szekundumnál észlelhető. Ez alatt a tömeg pontosan úgy viselkedik, ahogy arra számítani lehet. E felett egyszerűen leáll, aztán megindul hozzávetőlegesen ugyanabba az irányba, mint amerre az Y Que is tart.

Sam elismerően füttyentett.

– Ez igazán lassú – állapította meg. – A fő hajtóművek majdhogynem hasznavehetetlenek lesznek.

– Lassabb, mint egy puskagolyó – ismerte el Chan. – A jó hír, hogy kizárólag a kvantumszint feletti tömegre van hatással. Az elektromágneses spektrum, beleértve a látható fényt is, minden jel szerint normálisan viselkedik.

– Adjunk hálát Istennek a kisebb szívességekért – válaszolta Sam.

– Mi mást árulnak még el nekünk a szondák?

– Van valami odaát – válaszolta Chan, és most először némi rettegés érződött ki a hangjából. – A szondák tárgyakat látnak. Nagyméretűeket. De nincs sok fény azon kívül, amivel bevilágítunk a Gyűrűbe és amit a szondákra szereltünk. És mint már említettem, a Gyűrű mindig is ingadozó értékeket mutatott. Bármi legyen is a túloldalon, ki tudja, ugyanabból az anyagból készülte.

– Hajók? – kérdezte Ashford.

– Lehetséges.

– Hány darab?

– Több mint száz, kevesebb mint százezer. Valószínűleg.

Bika előrehajolt, az asztalra könyökölt. Ashford és Pa az asztal körül ülők hamuszürke arcát kémlelte. Ők már eleve tudták, hiszen nem vártak a parancsnoki értekezletig azzal, hogy megszerezzék az információt. Most a reakciókat mérték fel. Így Bika reakciót fog mutatni nekik. Fékezi a zuhanást.

– Sokkal furcsább lenne, ha semmi sem lenne ott. Ha támadó flotta lenne, már támadtak volna.

– Igen – helyeselt Ruiz a szavakba kapaszkodva.

Ashford szót adott az ülés résztvevőinek, hogy kérdezhessenek.

A Mars hány szondát lőtt ki? Mennyi időbe telik egy másodpercenként hatszáz méteres sebességgel haladó tárgynak, hogy eljusson valamelyik szerkezethez? Próbálkoztak kisebb szondák bejuttatásával? Érintkezésbe lépett bárkivel maga a protomolekula, az elorzott emberi hangok sokasága, ahogy korábban az Eroson? Chan mindent tőle telhetőt megtett, hogy megnyugtassa őket, habár voltaképp semmi többet nem mondhatott. Bika feltételezte, hogy létezett egy alaposabb jelentés, amit Ashford és Pa kapott, és eltűnődött, vajon mi állhat benne. Dühítette a kirekesztettsége.

– Rendben. Mindez felettébb érdekes, de nem erre kell összpontosítanunk – szólalt meg Ashford, és ezzel véget vetett a kérdezősködésnek. – Nem azért vagyunk itt, hogy szondákat küldjünk át a Gyűrűn. Nem azért, hogy harcba induljunk. Mindössze arról kell gondoskodnunk, hogy bármibe fognak is bele a belső bolygók, mi se maradjunk ki belőle. Ha valami előbukkan a Gyűrűből, elég, ha akkor fáj miatta a fejünk.

– Így van, uram – mondta Bika, hogy saját tekintélyét bevetve támogassa Ashfordot. Nem mintha más stratégiát is alkalmazhatott volna. Jobb, ha a legénység egységesnek látja őket. Sokan figyelemmel követték, hogyan fog végződni ez az egész, és nem csak a legénység.

– Pa parancsnokhelyettes! – szólalt meg Ashford. A PH bólintott, és Bikára pillantott. A férfinak ösztönösen görcsbe rándult a gyomra.

– Szabálytalanságok történtek a hajó könyvelési rendszerében – mondta Pa. – Rosenberg főmérnök!

Sam bólintott, arcán meglepetés tükröződött.

– PH? – válaszolta.

– Sajnos arra kell utasítanom, hogy ne hagyja el a lakrészét, és meg kell vonnom minden hozzáférési engedélyét, amíg ez nem tisztázódik. Watanabe főmérnök veszi át a feladatait. Mister Baca, intézkedjen!

A teremben éppúgy csend honolt, ezúttal azonban más jelentést hordozott. Sam szeme elkerekedett a hitetlenkedéstől és a felgyülemlő dühtől.

– Már elnézést, de mi a gond? – kérdezte. Pa higgadtan állta a tekintetét, de Bika abban a pillanatban mindent megértett.

– A kimutatások szerint a dologi költségvetésből vont el nem jóváhagyott célokra forrásokat – válaszolta Pa. – Amíg az ügy nem kerül tisztázásra…

– Ha a technikai támogatásról van szó, azért én vagyok a felelős – vetette közbe Bika. – Én adtam felhatalmazást rá. Ennek semmi köze Samhez.

– Átfogó revíziót végzek, Mister Baca. Ha kiderül, hogy nem jóváhagyott célokra vont el forrásokat, megteszem az általam szükségesnek ítélt intézkedéseket. Parancsnokhelyettesként közlöm önnel, hogy Samara Rosenberg mostantól nem hagyhatja el a lakrészét, és korlátozni kell a hozzáférését a hajó rendszereihez. Van kérdése ezzel kapcsolatban?

A nő megvárta, amíg megtették az utat, elértek oda, ahova el akartak jutni, és most ideje volt egyértelművé tennie, hogy ő irányít. Hogy visszavágjon Bikának, amiért kihajította az űrbe a kábítószer-kereskedőt, és megbüntesse Samet azért, mert segédkezett neki. Ostobaság lett volna megtennie, amíg nincsenek túl a próbaúton. De már túlestek rajta.

Bika összekulcsolta a kezét. A visszautasítás a nyelvén volt, kimondásra várt. Fegyelemsértést követne el, és könnyen jött volna, akár a kilégzés. Akadtak évek – talán évtizedek –, amikor gondolkodás nélkül megteszi, a következményeket pedig büszkén viselte volna. Ő adta ki az utasítást, és tétlenül nézni, ahogy Samet megbüntetik ezért, nem egyszerűen becstelenség volt, hanem árulás. Pa tudta ezt. Bárki, aki olvasta Bika személyi ívét, tisztában lehetett vele. Ha csak magáról, a saját karrierjéről lett volna szó, megteszi, de Fred Johnson arra kérte, tegyen róla, hogy minden simán menjen. Így csak egyvalaki kedvére tehetett.

– Nincs kérdésem – felelte, és felállt az asztaltól. – Sam. Most jobb, ha velem jössz.

A többiek némán figyelték, ahogy kivezeti a lányt a teremből. Mindannyian döbbentnek és zavartnak tűntek, kivéve Ashfordot és Pát. Pa pókerarccal állt, Ashford szája sarkában pedig önelégült mosoly bujkált. Sam reszketve vette a levegőt. A felháborodástól és az adrenalintól teljesen elsápadt. Bika besegítette biztonsági kocsija oldalsó ülésébe, aztán beült a műszerfal mögé. Zötyögve megindultak, a négy kis motor búgott és berregett. Már majdnem a lifteknél jártak, amikor Sam elnevette magát. Rövid, vidámság nélküli kacajt hallatott, leginkább fájdalomkiáltásnak hatott.

– Azt a kurva életbe! – tört elő Samből.

Bika nem tudott mit kitalálni, amivel elkenhetné a dolgot, így csak bólintott, és behajtott a kocsival a széles felvonófülkébe. Sam könnyezett, de arcán nyoma sem volt semminek, ami megbánásra emlékeztetett. Bika úgy sejtette, hogy a lánynak még sosem volt része efféle megalázó fegyelmi intézkedésben. Vagy ha mégis, nem elég gyakran ahhoz, hogy kellően érzéketlenné tegye. A gyalázat, hogy neki kellett asszisztálnia a megfenyítéséhez, ahhoz hasonlított, amikor megrágatlanul nyel le valamit, és az nem akar lemenni a torkán.

Amikor visszaért a biztonsági parancsnokságra, Serge ült a nagy íróasztalnál. A férfi szemöldöke kérdőn felszaladt, amint Bika belépett.

– Hoy, góré – köszönt oda neki az ügyeletes tiszt. Egy Jojo nevű, elkötelezett KBSz-es smasszer. – Que pasa?

– Semmi jó. Miről maradtam le?

– A gépterem mellett működő carnicería egy eltűnt kecskéről tett bejelentést. Értesítettek, hogy a földiek egyik hajója elveszítette a legénység egyik tagját, és megérdeklődték, nincs-e véletlenül nélkülözhető emberünk. Pár coyo a sárga földig leitta magát, mi meg bezártuk őket a kabinjaikba, és megfenyegettük őket, hogy rájuk uszítjuk a Bikát.

– Hogy fogadták?

– Utána felmosattunk velük.

Bika halkan elnevette magát, mielőtt mélyet sóhajtott.

– Na szóval. Samara Rosenberg vár odakint a kocsiban – jelentette be. – A PH azt akarja, hogy házi őrizetbe zárjuk források jogosulatlan használata miatt.

– Én meg egy latexbe öltöztetett fekete cicababát akarok – vigyorodott el Jojo.

– A PH parancsba adta – mondta Bika. – Szeretném, ha elvinnétek a lakrészébe. Letiltom a hozzáférését. Egy őrt is oda kell állítanunk, ha már itt tartunk. Rettenetesen felhúzta magát.

Jojo megvakarta a nyakát.

– És megcsináljuk?

– Igen.

Jojo arca megmerevedett. Bika az ajtó felé biccentett. Jojo kiment, Bika pedig leült a helyére az asztalnál, azonosította magát a rendszernek, és hozzáfogott az eljáráshoz, hogy kizárja Samet a saját hajójáról. Amíg a biztonsági rendszer végigellenőrizte a Behemót minden egyes alrendszerét, Bika az asztalra könyökölt, és figyelt.

Amikor Fred Johnson először mentette meg Bika életét, egy puska és egy mentőkocsi segítségével tette. Másodjára egy hitelchippel. Bika harmincévesen kimustráltatta magát, és a Ceresen élt a nyugdíjából. Három éven át csak tengődött. Olcsó ételeket evett, túl sokat ivott, a saját ágyában aludt, és nem tudta, az alkohol vagy a perdületi nehézkedés miatt van-e folyton hányingere. Nem különösebben érdekelte. Belekeveredett néhány verekedésbe, alkalomadtán nézeteltérése támadt a helyi rendfenntartókkal. Addig nem vette észre, hogy bármiféle problémával küszködik, amíg félreérthetetlenné nem vált a helyzet, és addigra pokolian nagy lett a probléma.

A depresszió családi vonásnak számított. Ahogy az öngyógyítás is.

A nagyapja a kettő együttesébe halt bele. Az édesanyja jó pár alkalommal vett részt terápián. A fivére a heroinig nem állt meg, és öt évet töltött egy roswelli elvonóintézetben. Mindehhez Bikának mintha semmi köze nem lett volna. Valaha tengerészgyalogos volt. Elutasította az alapjövedelmet, hogy a csillagokban éljen, vagy ha nem is a csillagokban, legalább az éjszakai égbolton úszó szikladarabokon. Embereket ölt. Az üveg őt nem győzhette le. Mégis kis híján sikerült neki.

A nap, amikor Fred Johnson megjelent az ajtajában, álomnál is furcsábbnak tűnt. Egykori egységparancsnoka megváltozott. Idősebbnek, erősebbnek tűnt. Az igazat megvallva a születésnapjuk nem esett annyira messze egymástól, de Johnson mindig is az Öreg maradt neki. Bika követte a híradásokat az Anderson Állomáson történtek következményeiről, és Fred átállásáról. Néhány tengerészgyalogos, akikkel a Ceresen ismerkedett össze, haragudtak ezért. Bika úgy okoskodott, hogy az Öreg tudja, mit csinál. Ok nélkül nem tett volna ilyesmit.

Bika – mondta Fred akkor. Először csak ennyit. Még emlékezett rá, ahogy Fred sötét szeme találkozott a tekintetével. Szégyenében Bika megpróbálta kiegyenesíteni a derekát, kissé beljebb húzni a hasát. Ebben a pillanatban megértette, milyen mélyre jutott. Mindössze annyi kellett hozzá, hogy két másodpercig Fred Johnson szemével lássa önmagát.

Uram – felelte Bika, aztán hátrébb lépett, és beengedte Johnsont az üregébe. A hely élesztőtől és állott tofutól bűzlött. És a verítéktől, ami kínos zavarában hirtelen kiütött rajta. Fred rá sem hederített az egészre. Szeretném, ha visszatérne a kötelékbe, katona.

Oké – felelte erre Bika. A titok pedig, ami a lelkét nyomta, amit a sírba fog vinni magával, az volt, hogy nem gondolta komolyan. Abban a pillanatban mindössze arra vágyott, hogy Fred Johnson távozzon, és ő megint elfelejthesse őt. Azt, hogy hazudjon egykori egységparancsnokának, aki ellenséges tűz alatt megmentette attól, hogy elvérezzen, éppoly természetesnek érezte, mint a levegővételt. Semmiféle kapcsolatban nem állt a Földdel, az Övvel vagy az Anderson Állomással. Nem valami nagyobbhoz való hűség hajtotta. Egyszerűen mostanra sikerült elpusztítania magát. És ebben a pillanatban is, ahogy az íróasztalánál ülve elárulta Samet, úgy érezte, hogy Fred tudott erről. Vagy legalábbis sejtette.

Fred akkor a kezébe nyomta a hitelchipet. Azok közül az olcsó, enyhén opálos darabok közül való volt, amelyeket a KBSz használt, még a régi rossz időkben, hogy ne tudják lenyomozni a rendelkezésükre álló összegeket. Kerítsen magának egy új egyenruhát! Bika tisztelgett, már most a pián járt az esze, amit a pénzen vehet.

A pénzjegyen hathavi fizetése volt a régi besorolása szerint. Ha kevesebb lett volna, Bika nem jelentkezik. Ehelyett napok óta először megborotválkozott, vett egy új öltönyt, bepakolt az útitáskájába, és kidobott mindent, ami nem fért bele. Azóta egyszer sem ivott, még azokon az estéken sem, amikor az oxigénnél is nagyobb szüksége lett volna egy italra.

A biztonsági rendszer jelzett, hogy a letiltás végrehajtásra került. Bika tudomásul vette, és hátradőlt a székében, elolvasta a Cerisierről érkezett figyelmeztető értesítést, és hagyta elkalandozni a gondolatait. Amikor megérkezett Gathoni, hogy átvegye az ügyeletet, Bika gyalog tett meg kétfolyosónyi utat egy kis családi bodegába, vett négy, buborékfóliába csomagolt ivógumó sört, és Sam lakrésze felé vette az útját. A szolgálatban lévő őr odabiccentett neki. Az előírások szerint Bikának nem kellett kopognia. A biztonsági szolgálat fejeként bármikor besétálhatott Sam lakásába, ha szívesen fogadták őt, ha nem. Kopogott.

Sam egyszerű kötött pulóvert és fekete munkásnadrágot viselt, aminek mágnescsíkok futottak végig az oldalán. Bika felemelte a sört. Egy hosszú percig Sam haragvón meredt rá. Aztán hátra-és oldalra lépett. Bika bement utána.

A lány szobái tiszták, rendezettek és zsúfoltak voltak. A levegő ipari kenőanyag és mosatlan ruha szagára emlékeztetett. Sam a habszivacs kanapé karfájának dőlt.

– Békítő ajándék? – kérdezte keserűen.

– Olyasmi – felelte Bika. – Pa ki van akadva rám, és rajtad tölti ki a dühét. Úgy kalkulált, hogy vagy megteszem, és elveszítem a legfontosabb szövetségesemet, vagy engem fog házi őrizetbe vetetni, érted?

Ő semmiképp sem veszíthet.

– Ez baromság.

– Az – értett egyet Bika. – És pokolian sajnálom az egész átkozott dolgot.

Sam hangja remegett a haragtól. Bika elfogadta ezt. Számíthatott rá. A lány odament hozzá, kitépte a kezéből a sörös csomagot, elcsavarta, hogy szétszakítsa a műanyagot, aztán kivette belőle az egyik ivógumót.

– Kérsz te is? – kérdezte.

– Én csak vizet iszom – felelte Bika.

– Leginkább az bosszant – mondta Sam –, ahogy Ashford csak ült ott, mintha rohadtul örülne az egésznek. Tudta, mire megy ki a játék. Éppúgy benne volt, mint Pa. Vagy te. Ne hidd, hogy ki tudsz engesztelni pár olcsó sörrel! Te is épp annyira hibás vagy, mint ők.

– Igen.

– Azért kerültem a gépészekhez, mert semmi kedvem nem volt a kicsinyes társasági nyalizáshoz. És most nézz rám!

– Tudom – válaszolta Bika.

Sam mély sóhajtással lehuppant a kanapéra, aztán valami trágár és cifra dolgot mondott. Bika leült vele szemben.

– Oké, hagyd abba ezt! – mondta Sam.

– Mit?

– Hogy ilyen bűnbánó képpel nézel rám. Úgy érzem, mintha térdre kellene borulnom előtted, vagy ilyesmi. Libabőrös leszek tőle. – Nagyot húzott az ivógumóból, a lágy műanyag behorpadt a szívóerőtől, aztán kissé kitágult, amikor a sörből kiáradt a gáz. – Nézd, te és Pa mindketten azt teszitek, amiről úgy tartjátok, hogy meg kell tennetek, és nekem kell meginnom a levét. Felfogtam. De ettől még nem fogok tapsolni hozzá. A helyzet az, hogy igazad van. Pa azt akarja elérni, hogy elveszítsd a szövetségeseidet. Szóval bármennyire szeretném is azt mondani neked, hogy húzzál a szakadt faszba, nem fogom megtenni, mert azzal elismerném, hogy Pa győzött.

– Ezért igazán hálás vagyok neked, Sam.

– Húzzál a szakadt faszba, Bika!

Bika kézi terminálja jelzett.

– Mister Baca – szólalt meg Gathoni hangja. – Azt hiszem, vissza kellene jönnie a parancsnokságra.

Sam egyszerre józanabbnak hatott, és lerakta az ivógumót. Bika gyomra összeszorult.

– Mi a gond? – kérdezte Bika. Amikor Gathoni válaszolt, hangja kimértnek és nyugodtnak hatott, akár egy orvosé, aki szól, hogy növeljék a nyomást.

– A Föld Seung-Un nevű rombolója épp most robbant fel.

Tizennegyedik fejezet: Melba

Amikor bosszúja utolsó, lezáró fejezeteit tervezgette, egy saját szimfóniát vezénylő karmesterként képzelte el magát, aki az összehangolt káoszt dirigálja a pálcájával. A valóságban ez egyáltalán nem így történt. Reggel, amikor átment a Thomas Prince-re, még nem tudta, hogy végül elérkezett a nap.

– Minden matróz a szolgálati helyére! – jelentette be egy férfihang a hajószintű csatornán.

– Kurvára felhagyhatnának már ezzel – szólalt meg Melba. – Mindig úgy érzem, hogy tennem kellene valamit.

– Vágom, főnök. Ha majd nekem is a haditengerészetnél szokásos pénzt fizetnek, majd akkor rohanok gyakorlatozni – válaszolta Soledad vékony hangon a terminál hangszórójából. – Ennél a csatlakozásnál semmit sem látok. Hacsak Stanni meg nem találja, megint lejjebb kell mennünk egy szinttel, és ott próbálkoznunk.

– Vettem – nyugtázta Melba. – Stanni, mit látsz most?

A csatorna elnémult. Melba végignézett a szervizfolyosó fél kilométernyi ürességén: csupa vezeték és cső, meg a bejárati rácsozat, amely képes elmozdulni, hogy a bármilyen irányú tolóerőhöz igazodhasson. Kizárólag a Thomas Prince nyikorgását, sziszegését és morajlásait lehetett hallani. A másodpercek elhúzódtak.

– Stanni? – szólalt meg Soledad rettegéssel a hangjában, aztán a csatorna recsegni kezdett.

– Perdón – felelte Stanni. – Egy furcsa áramkört vizsgálok, de nem azt, amire vadászunk. Teljesen belefeledkeztem. Semmi bajom. Itt vagyok.

Soledad halkan elkáromkodta magát.

– Sajnálom – kért újra bocsánatot Stanni.

– Semmi gond – szólalt meg Melba. – Ellenőrizted a feszültségcsökkenés-védelmet?

– Ja.

– Akkor folytassuk csak! Következő szint.

Leginkább az lepte meg, azt nem látta előre, hogy a Cerisieren mindenki a Gyűrűnek tudta be Ren eltűnését. Ritkán fordult elő, hogy valaki eltűnjön egy hajón. A Cerisier, mint bármely más távolsági szállítójármű, zárt rendszert alkotott. Nem volt hová menni róla. Melba a megszokott, emberi gyanúsítgatásokra számított. Ren keresztbe tett valakinek, ellopott valamit, a nem megfelelő személyt vitte ágyba, és megszabadultak tőle. Talán kihajították egy légzsilipen. Betömték a visszaforgatóba, hogy alapvető tápanyagokká bontsák le, aztán bejuttatták a víz-vagy élelmiszer-ellátórendszerbe. Nem az jelentette a nehézséget, hogy nem lehetett elrejteni vagy megsemmisíteni egy tetemet, hanem hogy igencsak kevés módszer maradt észrevétlen. A bolygóközi utazás sohasem küszöbölte ki a gyilkosságot. Ennyi, hosszú hónapokra egy dobozba összezárt főemlőssel bizonyos mértékű halálozási rátára számítani lehetett.

Ezúttal azonban másképp alakult a helyzet. Az emberek logikusnak találták, hogy a Gyűrűhöz közeledve valakit nem találnak, eltűnik. Normálisnak hatott. Magát az utazást rossz előjelek kísérték, és általában furcsa dolgok történtek, amikor emberek túl közel kerültek valami természetfelettihez, veszélyeshez, valami kísértetjárta helyhez. A többiek idegei szintén pattanásig feszültek, és ez is fedezéket nyújtott Melbának. Ha úgy adódott, hogy elsírta magát, a társai úgy gondolták, tudják az okát. Azt hitték, hogy a félelem miatt.

Melba visszacsúsztatta diagnosztikai készletét a tokjába, felállt, és megindult a felvonó felé. A belső kiszolgálólifteket egészen apróra tervezték, alig volt elég hely bennük egy személynek és a felszerelésének.

A fedélzetek közti közlekedés itt olyannak hatott, mintha egy koporsóba lépett volna be. Miközben lejjebb vitette magát a következő szintre, elképzelte, hogy kimarad az áram. Hogy odabent ragad. Elméje csapongani kezdett, és egy pillanatra felvillant előtte a saját tárolószekrénye. A lakrészében. Amelyiket szigetelőhabbal és Rennel tömte tele. Melba megrázkódott, és gyorsan elterelte erről a gondolatait.

A Thomas Prince a földi flottilla nagyobb hajói közé tartozott, az EN által összeválogatott civil társaság otthona. Képzőművészeké, költőké, filozófusoké, papoké. Anélkül, hogy bármit változtattak volna a fizikai szerkezetén, Melbában azt a benyomást keltette, hogy nem annyira katonai jármű, mint a feladathoz rosszul megválasztott, kényelmetlen sétahajó. Clarissa annak idején többnyire jachtokon és luxushajókon utazott, valahányszor csak elhagyta a Föld gravitációs kútját, és el tudta képzelni a hajó kapitányának címzett több ezernyi panaszt, amiért nem elég szélesek a folyosók, és a fali képernyők minősége nem megfelelő. Korábbi életében őt is effélék érdekelték volna. Most a semminél is kevesebbet jelentettek neki.

Nem lett volna szabad zavarnia. Gyakorlatilag csak egy újabb halott. De Renről volt szó.

– A helyemen vagyok – jelentette be Stanni.

– Egy másodperc – felelte Melba, amint kilépett a liftből. Az új folyosó szinte mindenben megegyezett a felette lévővel. Ezek a fedélzetek csupa lakrészből és raktárból álltak, alig mutatva valamit abból a változatosságból, amivel majd a legalsó szinteken – a géptermeknél, gépészműhelyeknél, hangároknál – találkozik. Az elektromos anomália felkutatását azért kezdték itt, mert errefelé könnyebben ment. Minél tovább tart, annál nehezebbé válik majd. Mint minden.

Melba megtalálta az érintkezést, előhúzta a kabátujjából, és csatlakoztatta a hálózathoz a diagnosztikai készletet.

– Solé?

– A helyemen – válaszolta Soledad.

– Oké – mondta Melba. – Indítsuk a keresést!

Amikor megtette, amit kellett, Rent a lakrészébe vitte, és kiterítette a padlón. Már érezte, hogy közeleg az összeomlás, ezért aztán lefeküdt a priccsére, és hagyta, hogy rátörjön. Talán csak képzelte, hogy ez az alkalom keményebben megviselte, mint a korábbiak. A végén egy hosszú, rémült pillanatig azt hitte, hogy összecsinálta magát, de kiderült, hogy tiszta az egyenruhája. Ekkor kiment, miközben Ren még mindig a földön hevert, kerített magának egy ivógumó kávét, Ren terminálját becsúsztatta a kávéfőző egyik rekeszébe, és megkereste a biztonsági tisztet. A tiszt egy Andre Commenhi nevű sovány marsi férfi volt, és csak fél füllel figyelt oda Melba nem hivatalos bejelentésére. Ren nemrég felhívta a lányt, és kérte, hogy találkozzanak. Amikor Melba odaért a férfi szokásos munkaállomásához, Rennek híre-hamva sem volt. Melba átkutatta a hajót, munkatársát azonban sehol sem találta, és Ren a híváskérésekre sem reagált. Melba kezdett aggódni miatta.

Miközben átfésülték a hajót, Melba elhozta a raktárból a tömítőhab-tubusokat, visszament a lakrészébe, és eltemette a tetemet. Ren haja élénkebb színűnek tűnt, narancssárgája mintha egy korallzátonyból származott volna. A bőre fakónak hatott, akár a napfény, a vér addigra teljesen kifutott belőle. És lilának, mint egy zúzódás, ahol összegyűlt. A hullamerevség még nem állt be, így Melba be tudta hajtani a tagjait, magzatpózba húzta össze, majd szigetelőhabbal kitömte körötte az üres tereket. A habot úgy tervezték, hogy légmentesen zárjon, és ellenálljon a nyomásnak. Ha Melba jól csinálta, a bűz nem fog kiszivárogni.

– Nadie – jelentette be Soledad rezignált hangon. – Ti találtatok valamit?

– Hé! – szólalt meg Stanni. – Asszem, igen. Ebben a dobozban tízszázalékos ingadozást mértem.

– Oké – mondta Melba. – Indítsuk újra, hátha ezzel sikerül megoldani az ügyet!

– Rajta vagyok – felelte Stanni. – Ne kapjunk be valamit, amíg fut a program?

– A hajókonyhánál találkozunk – válaszolta Melba. Hangja csaknem normálisnak hatott. Mintha valaki más beszélt volna.

Az étkező jóformán üresen állt. A hajó időszámítása szerint késő éjszaka volt, és csupán néhány tiszt lézengett az asztaloknál, és figyelte az arra vetődő civileket. A szerződés feltételei között az is szerepelt, hogy a tiszti étkezdét használhatják. Melba úgy hallotta, hogy a haditengerészet berkeiben némi bizalmatlansággal tekintenek a hozzá és a csapatához hasonló civilekre. Sokkal jobban zavarta volna, ha nem ő maga lenne az élő példa, amely igazolta, hogy a gyanújuk megalapozott. Soledad és Stanni már az asztalnál ültek, kávét kortyolgattak az ivógumóikból, egy tálból muffint eszegettek.

– Hiányozni fognak ezek, amikor leállítjuk a hajtóműveket – merengett el Stanni, és maga elé tartotta az egyik muffint. – Még a legjobb szakács sem tud rendesen sütni tolóerő nélkül. Mit gondoltok, mennyi ideig fogunk sodródni?

– Ameddig szükséges – felelte Melba. – Két hónapra tervezik.

– Két hónap zéró gravitáció mellett – mondta Soledad, de hangjából és hamuszürke arcából egyértelműen ki lehetett olvasni, mire gondol. Két hónap a Gyűrűnél.

– Aha – válaszolta Stanni. – Van hír Bobról?

A csapat ötödik – most már negyedik – tagja a Cerisieren maradt. Kiderült, hogy neki és Rennek is viszonya volt az egyik férfival az egészségügyiek közül, a biztonságiak pedig behívatták a szokásos gyanúsítottakat. Eltűnt személyek esetében többnyire a család vagy a közeli barátok közül kerültek ki az elkövetők. Melba torka ismét elszorult.

– Még semmi – felelte. – Tisztázni fogják. Kizárt, hogy ő tette volna.

– Aha – helyeselt Soledad. – Bob a légynek sem ártana. Jó ember. Mindenki tudott az egészről, és ő szerette Rent.

– Felhagyhatnánk a múlt idővel – vetette közbe Stanni. – Nem tudjuk, hogy halott-e.

– Ezzel a coisával odakint, a halál mucho más óptimo, mint bármi más – jegyezte meg Soledad. – Rémálmok gyötörnek, mióta átfordultunk. Nem hinném, hogy erről az útról valaha visszatérünk. Egyikünk sem fog.

– Semmit sem használ, ha ilyeneket mondasz – mordult rá Stanni.

Egy nő lépett be a hajókonyhába. Középkorú, sűrű vörös haját kontyba tűzve viselte, amely szigorúságot sugárzott a mosolyával viaskodva. Melba ránézett, hogy elterelje a figyelmét az asztaltársaságról, aztán elfordította a tekintetét.

– Bármi történt is Rennel – mondta –, el kell végeznünk a munkánkat. És meg is fogjuk tenni.

– Az hétszentség – vágta rá Stanni, aztán még egyszer, elcsukló hangon. – Az hétszentség.

Egy percig némán ültek együtt, míg idősebb társuk halkan zokogott. Solé a férfi karjára tette a kezét, és Stanni reszkető légzése egyenletesebbé vált. A férfi biccentett, nyelt egyet. A gyász és bátorság eszményképének hatott. Nemesnek. Melbának most először tűnt fel, hogy Stanni valószínűleg egyidős lehetett az édesapjával, ő pedig sohasem látta, hogy az apja bárkit megsiratott volna.

– Sajnálom – mondta Melba. Nem állt szándékában kimondani a szót, de előbukott belőle, felköhögte azt az asztalra. Trágárságnak hatott.

– Semmi gond – válaszolta Stanni. – Jól vagyok. Tessék, főnök, egyen egy muffint.

Melba elfogadta, küszködött, nehogy megint elsírja magát. Nehogy megszólaljon. Nem tudta, mit mondana, és félt önmagától. Terminálján megszólalt a figyelmeztető jelzés. A diagnosztikai program végzett. Csupán egy másodperc kellett hozzá, hogy meglássa, a tüske még mindig látható. Stanni szentségelt egyet, aztán vállat vont.

– Nincs békesség a bűnösöknek – mondta, ahogy felállt.

– Menjetek csak! – hagyta rá Melba. – Majd utánatok megyek.

– Pas problema – válaszolta Soledad. – Még a kávéját sem volt ideje meginni, sa sa?

Melba nézte, ahogy kimennek, egyszerre érzett megkönnyebbülést, amiért már nem lesznek vele, és közben legszívesebben visszahívta volna őket. A torkát szorongató érzés mostanra lejjebb vándorolt a mellkasába. A muffinok ízletesnek és émelyítőnek érződtek. Minden erejét összeszedve néhány mély lélegzetet vett.

Már csaknem túl volt rajta. A flották megérkeztek. A Rocinante megérkezett. Minden a terv szerint alakult, vagy ha nem is pontosan úgy, legalább közelítőleg. Rennek nem lett volna szabad számítania. Melba már előtte is ölt. Elkerülhetetlen volt, hogy emberek haljanak meg, amikor a bomba felrobban. A bosszú vérontással fog járni, mert mindig azzal jár. Ez a dolgok rendje, Melba pedig a bosszú eszközének szegődött.

Ren nem az ő hibája volt, hanem Holdené. Holden gyilkolta meg azzal, hogy szükségessé tette Melba jelenlétét. Ha a férfi tisztelettel viseltetett volna a családja iránt, ez az egész nem történik meg. A lány felállt, kihúzta magát, előkészült, hogy munkához lásson, és megoldja a Thomas Prince problémáját, mint ahogy a valódi Melba tenné.

– Sajnálom, Ren – mondta abban a hitben, hogy utoljára teszi, és az egész testét megrázó fájdalom miatt újra le kellett ülnie.

Valami nem stimmelt. Nem így kellett volna alakulnia. Lassanként kicsúszott a lába alól a talaj. Eltűnődött, vajon mindazok után, amit tett, egyszerűen megfogyatkozott-e az ereje. Vagy valami más lehetett az ok. Talán a mesterséges mirigyekből szivárogtak át hívatlanul a toxinok a vérkeringésébe. Érzelmileg egyre labilisabbá vált. Lehetséges, hogy tünet. A karjára hajtotta a fejét, és próbálta összeszedni magát.

Ren kedves volt hozzá. Csakis kedves. Segített neki, ő pedig megölte ezért. Melba még mindig érezte, ahogyan a koponyája összeroppan az ujjai alatt; omlósan és puhán, mintha egy folyóparton állva azt érezné, hogy a lába alatt lassan szétfolyik a talaj. Az ujjai szigetelőhab-szagúak voltak.

Ren érintette meg a vállát, mire Melba felkapta a fejét.

– Helló – mondta valaki. – Anna vagyok. Magát hogy hívják?

A vörös hajó nő volt az, aki az imént még a tengerésztiszttel beszélgetett.

– Láttam, ahogy itt ücsörög – mondta, és letelepedett mellé. – Úgy tűnt, hogy elkelne magának a társaság. Nincs semmi gond azzal, ha fél az ember. Megértem.

Tudja.

A gondolat úgy hatolt át Melba testén, akár egy villámcsapás. A szájpadlását sem kellett megérintenie a nyelvével, és érezte, hogy a testébe rejtett mirigyek és hólyagok megtelnek. Arca és keze hidegnek hatott. Mielőtt a nő szeme elkerekedhetett volna, Melba gyásza és bűntudata szinte fékezhetetlen dühbe csapott át. A nő tudta, és mindent el fog mondani, és akkor kárba vész az egész.

Nem emlékezett rá, hogy talpra ugrott volna, mégis a nő fölé magasodott. Az is felállt, és egy lépést elhátrált tőle.

Meg kell ölnöm.

– Sajnálom. Nem akartam megzavarni.

A nő hárítón maga elé emelte a kezét, mintha ez elegendő lett volna hozzá, hogy kivédjen egy ütést. Egyszerű lett volna. Nem tűnt erősnek. Nem tudta, hogyan kell verekedni. Csak gyomron rúgja, és kivérzik. Mi sem egyszerűbb.

Melba tudatának egy hátsó zugában egy aprócska hang azt súgta neki: Egyike azoknak az idióta papoknak, akik mindenáron mások lelki üdvét igyekeznek megmenteni. Semmit sem tud. Nyilvános helyen vagy. Ha rátámadsz, elkapnak.

– Fogalma sincs, ki vagyok – mondta Melba, és csak nehezen tudott nyugalmat erőltetni a hangjára. – Fogalma sincs semmiről.

Az ajtóhoz legközelebb eső egyik asztaltól felkelt egy fiatal tiszt, és két lépést tett feléjük, készen arra, hogy közbeavatkozzon. Ha a nő miatt fogdába kerül, utána fognak nézni Melba személyazonosságának. Megtalálják Ren holttestét. Rájönnek, ki ő. Ki kellett tartania.

– Igaza van. Elnézést kérek – mondta a nő.

Gyűlölet öntötte el Melba elméjét, színtiszta és éjfekete, ahol épp nem vörösen izzott. Trágárságok özöne tolult a torkába, hogy rázúduljon az idióta lelkésznőre, aki mindent – mindent – veszélybe készült sodorni. Melba visszanyelte, és gyors léptekkel távozott.

A Thomas Prince folyosóit csupán halványan érzékelte feldúlt elméje. Hagyta, hogy a Rennel történtek felzaklassák. Elveszítette maga elől a célt, és felesleges kockázatokat vállalt miatta. Egészen mostanáig nem gondolkozott józanul, de már igen. Beszállt a liftbe, és kiválasztotta a szintet, ahol Stanni és Soledad az elektromos rendszert ellenőrizte, hogy felfedezze a hibás alkatrészt. Aztán törölte az utasítást, és a hangárt választotta ki helyette.

– Stanni! Solé! – szólt bele a kézi termináljába. – Egy kicsit tartsatok ki nélkülem. El kell intéznem valamit.

Várta az elkerülhetetlen kérdéseket, a kíváncsiskodást, a gyanút.

– Jól van – felelte Soledad. És ennyi volt.

A hangárba érve Melba engedélyt kért a kompja felszállásához, tíz percet várt, hogy megérkezzen a visszaigazolás, aztán kilőtt a Thomas Prince oldalából a feketeségbe. A komp monitorjai silányak és kicsik voltak, az űr végtelenjét egy ötvenszer ötven centméteres térbe sűrítették össze. Melba a számítógéppel kikalkuláltatta a leggyorsabb égetést, amely a Cerisierhez juttatja. Kevesebb mint egy óra kellett hozzá. Melba úgy hajolt bele a tolóerőbe, mintha hullámvasúton utazna, és hagyta, hogy a fáklyahajtóművek égessenek. A Cerisier feléje száguldó, parányi szürke pontként jelent meg a csillagok háttere előtt. A hajó, akárcsak a flottilla minden más járműve, a lassítás utolsó szakaszában járt, hogy pályára álljon a Gyűrűnél. Valahol a tündöklő hajtóműcsóvákon túl, ott várta őket a szerkezet. Melbának erről Stanni és Soledad és az ő csendes félelmeik jutottak az eszébe. Most nem foglalkozhatott velük.

Türelmetlensége megnehezítette neki az átfordulást és a fékező égetés megindítását. Szeretett volna mielőbb odaérni, már ott lenni. Legszívesebben seprűnyélen utazó boszorkány módjára száguldott volna a Cerisierre, olyan sebességgel suhanva, amely légkörben elképzelhetetlen lett volna. Túl sokáig várt, és az ugrás utolsó szakaszát közel két g-vel tette meg. A dokkolás után hasogatott a feje, az állkapcsa pedig úgy sajgott, mintha valaki ököllel egy hatalmasat húzott volna be neki.

Senki sem kérdezte, miért jött vissza korábban és egyedül. A hajónaplóban személyes okokat jegyzett fel. Nyomasztónak, ismerősnek és megnyugtatónak érezte a zsúfolt folyosókat, hogy úgy kellett átfurakodnia a legénység tagjai között. Vissza kellett jönnie ahhoz, hogy rájöjjön, mennyire zavarták őt a Thomas Prince tágasabb terei. Ott túlságosan szabadnak érezte magát, márpedig az életében most minden a kényszerről szólt.

A kabinjában hatalmas volt a rendetlenség. Mindene – a ruhái, a terminál csatlakozója, a tamponjai, a kommunikációs adatfeldolgozó egység, a fogkeféje – szanaszét hevert a padlón. Valahogy ki kell módolnia, hogy elpakolja ezeket, mielőtt abbahagyják az égetést, máskülönben az egész ki fog lebegni a folyosóra. Az embereknek szöget üt a fejébe, hogy miért nem rakta el őket. Pillantása a présülés alatti fémajtóra siklott. Apró aranyszínű szigetelőhab-csiga bodorodott elő az egyik sarkából. Keríteni fog valamilyen csomagoló hálót és néhány mágnest. Ez megteszi majd. Nem számított. Ezzel később kell foglalkoznia. Semmi, ami később következik, nem számított.

Felvette a földről, és bekapcsolta a kommegységet. A Rocinante felé küldött pingjel válaszideje harminc másodpercnél kevesebb volt. Melba betáplálta a szekvenciát, aminek a feltöltésére hónapok, évek óta készült. Egészen rövid parancsfájl volt. Egy másodperc sem telt el, és megerősítést kért tőle.

Ellobbant a félelem. És vele együtt a gyűlölet is. Egy pillanatra olyan hangulat telepedett a kis helyiségre, mintha Melba épp az imént ébredt volna fel, és testét kipihentnek érezte. Már-már könnyűnek. Oly messze eljutott már, és oly rengeteget dolgozott, és a hibák, ügyetlenkedések és kényszerű rögtönzések ellenére megcsinálta. Életében minden e pillanat felé irányult, és most, hogy elérkezett ide, majdhogynem nehéznek tűnt túlesnie az egészen. Melba úgy érezte magát, mintha a diplomaosztójára vagy az esküvőjére indulna. Mindvégig erre a pillanatra, erre a tettre készült, amely kiteljesíti mindazt, amiért eddig küzdött, és azután semmi sem lesz már ugyanaz.

Minden egyes billentyűleütést alaposan kiélvezve betáplálta a megerősítő kódot – JULES-PIERRE MAO –, és ráütött a küldés gombra. A kommegység LED-je borostyánsárgán felizzott. Egy parányi információcsomag – alig több, mint apró változás az űr háttérzajában – a fény sebességével villant ki. Ám a Rocinante szoftvere fel fogja ismerni. Holden hajójának kommunikációs hálózata alegységként rákapcsolódik a már feltelepített virtuális gépre, és nem lehet majd leállítani anélkül, hogy az egész rendszert törölnék. A Rocinante jól felismerhető aktiválókódot küld majd a Seung Unra, kivár ötvenhárom másodpercet, aztán bejelenti, hogy Holden magára vállalja a felelősséget, és közli a követeléseit. Ezután pedig a virtuális gép működésbe hozza a fegyverzetet és a célzórendszereket. És semmi, a világmindenség semmilyen ereje nem lesz képes megakadályozni ezt.

A kommegység megkapta a megerősítő választ, és a borostyánsárga LED pirosra váltott.

Tizenötödik fejezet: Bika

Bika kézi terminálja a vékony műanyag műszerfalon hevert, és ide-oda ugrált, valahányszor a kocsi zökkent egyet a folyosón. A sziréna a megszokott két hangot váltogatva vijjogott, terelte el az embereket az útjából, és szólította szolgálatba őket maga mögött. Ha még nem értesültek volna róla, pillanatokon belül megtudják. A Seung Un pusztulása nem olyasvalami volt, amit figyelmen kívül lehetne hagyni.

A romboló ismét felrobbant a kicsi, rázkódó képernyőn. Először mindössze narancsszínű fény villant fel a hajó közepén, ami lehetett volna elektromos kisülés is, vagy egy gauss-ágyú a karbantartási program befejezésekor. Fél másodperccel később sárga szikrák törtek elő ugyanonnan. Két másodperccel később következett a fő robbanás. Két képkocka között kibomolva széthasadt a romboló oldala. Aztán semmi sem történt tíz teljes másodpercen át, majd lassan előbukkant a hajó tatja felől a napnál is fényesebben ragyogó fúziós reaktor. Bika figyelte, ahogy a felhevült fehér gázok szétterjednek, és beleolvadnak a kiterjedt aranyszínű kisugárzásba, és a cseppnyi arany elveszíti egybefüggő alakját az óceánszerű feketeségben.

Felpillantott, hogy ráforduljon a rámpára, amely visszavezet a parancsnokságra. Egy fiatalember tért ki poroszkálva az útjából, Bika pedig rátenyerelt a dudára.

– Nem hallod, hogy szirénázok? – ordította Bika, ahogy elhaladt mellette, a fiatalember pedig szemtelen bólintással válaszolt.

– Jól van – szólalt meg Serge a terminálból. – Jönnek az első hivatalos biztonsági elemzések. Nagyon úgy tűnik, hogy valami szétrobbant az energiavezetékek között, kiégette a biztonsági rendszereket, és azok így nem tudták lekapcsolni. Nagyjából ennyi időbe telt volna szétolvadt salakká égetni az egész jobb oldali hálózatot.

– Mi robbant? – kérdezte Bika.

– Valószínűleg egy manőverező fúvóka. Nagyjából itt helyezkedhetett el az egyik. Ha kellően felhevül, a víz kihagyja a gőz állapotot, és egyenesen plazmává alakul. Simán áttör a körötte lévő válaszfalakon.

Bika befordult a kocsival egy éles sarkon, és lelassított, hogy féltucatnyi gyalogos kitérhessen előle.

– Miért lökték ki a reaktormagot?

– Nem tudom, de valószínűleg úgy gondolták, hogy csődöt mondhat a sugárzásvédelem. Hat hajójukat terelik el, nehogy belegázoljanak abba a mierdába.

– Ha a sugárzásvédelem sérült volna, sokkal rosszabb lenne a helyzet. Testeket és repeszeket igyekeznének elkerülni. Vannak túlélők?

– Igen. Segítséget kérnek. A sebesültek ellátásához és az evakuációhoz. Meglehetősen nagy szarban vannak, que no?

– Mi a helyzet a nyomvonal-adatokkal? Tudjuk, ki lőtt rájuk?

– Senki sem lőtt rájuk. Vagy közönséges baleset volt, vagy…

– Vagy?

– Vagy nem az.

Bika az ajkába harapott. Már egy baleset is elég rossz lenne. Oldaltól függetlenül mindenki ideges volt az egész rendszerben, és egy efféle emlékeztető, hogy a Föld flottája elavult, és nem tartották megfelelően karban, egyáltalán nem könnyítene a dolgokon. A szabotázs még ennél is veszélyesebb lenne. Jó hírként leginkább azt lehetett felfogni, hogy mindenki látta, és nem fogják ellenséges akcióval vádolni egymást. Ha egy gauss-lövedék vagy egy különösen jól irányzott rakéta hatolt volna át észrevétlenül a Seung Un védelmi rendszerén, a tudományos küldetés azonnal öldöklő csatába váltott volna át.

– Felajánljuk a segítségünket? – kérdezett rá Bika.

– Hagyj egy szusszanásnyi időt, főnök! – válaszolta Serge. – Ashford semmivel sem értesül gyorsabban a fejleményekről, mint mi.

Bika előrehajolt, két kezét addig szorította a kormányzásvezérlésre, amíg ökle teljesen el nem fehéredett. Serge a lényegre tapintott. Ami a hajón kívül történt, Ashford problémája volt. És Páé. Ő a biztonságért felelt, és azzal foglalkozott, mit szükséges megtenniük a Behemóton. Az emberek bizonyára rémültek lesznek, és neki kellett gondoskodnia róla, hogy ez ne csapjon át hisztériába. Végignézni, ahogy felrobban egy hajó – még ha ellenséges járműről volt is szó –, mindenkit arra emlékeztetett, mennyire törékeny az élet, ha csak egy vékony fém-és kerámiaburkolat tartja távol tőlük a vákuumot. Őt erre emlékeztette. A kocsi a szokásosnál nagyobbat zökkent, és Bika kézi terminálja oldalra csúszott.

– Persze – felelte Bika. – Nézd, elő kell készíteni a segélykészleteket, ha a kapitány úgy döntene, hogy felajánljuk a segítségünket. Hány túlélőt tudunk áthozni?

Serge rekedt hangon felnevetett.

– Az összeset. A pinche Behemót vagyunk. Egy egész városnak lenne hely idebent.

– Oké – válaszolta Bika, és önkéntelenül elmosolyodott. – Ostoba kérdés volt.

– Egyedül amiatt kell aggódnunk…

A vonal elnémult.

– Serge! Ez nem vicces – szólalt meg Bika. Aztán: – Szólalj meg, mondj már valamit!

– Van itt valami. Egy Rocinante nevű magánkézben lévő korvettről érkező adás.

– Vajon honnan ismerős nekem ez a név? – kérdezte Bika.

– Ja – mondta erre Serge. – Átküldöm.

A kézi egység képernyője elsötétült, ugrott egyet, majd egy ismerős arc jelent meg rajta. Bika hagyta, hogy a kocsi lelassuljon, miközben James Holden, a férfi, akinek a Canterbury nevű jégszállító megsemmisüléséről tett bejelentése kirobbantotta a Föld és a Mars közötti első háborút, ismét rontott a helyzeten.

– …hajót, amely a személyes engedélyem nélkül megközelíti a Gyűrűt, figyelmeztetés nélkül megsemmisítek. Ne tegyék próbára az elszántságomat!

– Ó, ne! – mondta Bika. – Ó, a picsába, ne!

– Mindig is személyes küldetésemnek éreztem annak biztosítását, hogy az információ és az erőforrások mindenki számára hozzáférhetőek legyenek. Igaz ugyan, hogy egyének és nagyvállalatok erőfeszítései segítettek nekünk gyarmatosítani naprendszerünk bolygóit, és tették lehetségessé az életet olyan helyeken, ahol korábban azt elképzelni sem lehetett, túl nagy a veszélye annak, hogy valamely gátlástalan egyén veszi át a hatalmat a Gyűrű felett. Jómagam bizonyítottam már, hogy méltó vagyok az övbéliek bizalmára. Erkölcsi kötelességem megvédelmezni ezt a ragyogó alkotást, és ahhoz, hogy ezt megtegyem, bármennyi vért hajlandó vagyok kiontani.

Bika felmarkolta a kézi terminált, és megpróbált kapcsolatba lépni Ashforddal. A parancsnoki tömb vörös lóhereszimbóluma villant fel a képernyőn, és léptette automatikusan tovább egy menüre, amely lehetőséget biztosított neki, hogy későbbi megtekintésre rögzítsen egy üzenetet. Próbálkozott Pával, de csak ugyanezt sikerült elérnie. Holden bejelentése mostanra újraindult, ám a visszajátszott szavak másodszorra is éppoly idiótának és mérgezőnek hatottak. Bika a szavakat a fogai között szűrve elkáromkodta magát, és rátaposott a gyorsítópedálra. A központi felvonók legfeljebb egy-két perc távolságra lehettek. Odaérhet. Csak az Isten szerelmére, Ashford nehogy valami ostobaságot tegyen, még mielőtt ő feljut a hídra.

– Ez most igaz, főnök? – kérdezte Serge. – Holden épp igényt jelentett be a nevünkben a Gyűrűre?

– Mindenkit azonnal mozgósíts a biztonságiaktól! – utasította Bika. – Ellenséges tevékenységre felkészülni! Folyosókat kiüríteni, átjárókat lezárni. Aki fegyverzeti vagy kármentő csapatba tartozik, mindenkit felébreszteni, és közöljétek velük, hogy azonnal öltözzenek! Ezt te fogod lebonyolítani.

– Meglesz, főnök – felelte Serge. – Ha valaki kérdezné, merre jársz?

– Megpróbálom elérni, hogy ne legyen szükség rájuk.

– Bien.

Az ismerős folyosók most hosszabbaknak tűntek a megszokottnál, a falnak épült padlók és a mennyezetnek szánt falak célszerűtlensége még szürreálisabbnak hatott. Egy valódi hadihajón lett volna egyszerű, közvetlen útvonal. Ha a Behemót hatalmas gyomra forgott volna, jobb lett volna ennél a helyzet. Bika akaraterejével próbálta noszogatni a kocsit, és nagyobb sebességre ösztökélni a motort, mint amire képes. Megszólalt a riadókészültséget jelző sziréna. Serge üzent mindenkinek, hogy készüljenek fel az összecsapásra.

A liftnél kisebb tömeg gyűlt össze: férfiak és nők igyekeztek visszajutni az álláshelyükre. Bika, mind közt a legalacsonyabb, keresztülnyomakodott a sokaságon. Földi volt, akárcsak Holden. A felvonónál aktiválta a biztonsági felülíró protokollt, lehívta a legközelebb fülkét, és belépett. Egy magas, sötét bőrű férfi megpróbált bemenni mögötte. Bika a férfi mellkasára tette a kezét, hogy megállítsa.

– Majd a következővel – mondta Bika. – Nem oda megyek, ahova te igyekszel.

Amint megindult felfelé a lift, mintha a mennybe emelkedne, Bika a kézi terminálját használta, hogy némi információhoz jusson. A biztonságos csatornákhoz nem volt hozzáférése – ez kizárólag a kapitány és a PH kiváltságának számított –, de nyilvános eszmecserékből bőségesen meríthetett. Végigszaladt a nyílt hírcsatornákon, próbálta felmérni a helyzet értékelését, pár másodpercre belehallgatott ide, pár másodpercre oda.

A marsi tudományos csapat és a kísérőik minden létező csatornán kikeltek Holden ellen, terroristának és bűnözőnek titulálták. A földi flottilla visszafogottabban reagált. A nyilvános beszélgetések többnyire a Seung Unon folyó mentési műveleteket koordinálták. A reaktormag kivetése nyomán kiszabadult nagy energiájú gáz zavarta némelyik mentőcsapat kommberendezéseit, mígnem egy különösen jó eszű egyén a nyilvános csatornákra nem váltott a csapatok összehangolásához. Egy katonai akció hátborzongató hatékonyságával folyt a mentés, és reményt adott Bikának, hogy a földi Seung Un legénysége még mindig él, ugyanakkor rémülettel töltötte el azt illetően, ami ezután következik.

Holden üzenete szüntelenül ismétlődött, elözönlötte a nyilvános csatornákat. Először csupán a Rocinante sugározta, de csakhamar a hírcsatornák is elkezdték leadni a kommentárokkal együtt. Amint a jel eljut az Övbe és a belső bolygókra, mindenki csak erről fog beszélni. Bika már most el tudta képzelni a Föld és a Mars közti tárgyalásokat, szinte hallotta, ahogy arra a következtetésre jutnak, hogy KBSz túlságosan elbízta magát, ezért egy kicsit meg kell regulázni.

A Behemóton valaki Holden üzenetét a félbevágott kör jelvénnyel és azzal a megjegyzéssel kiegészítve adta közre, hogy épp ideje, hogy a KBSz elfoglalja jogos helyét, és megkövetelje a neki kijáró tiszteletet. Bika utasította Serge-et, hogy kutassa fel, és kapcsolja le a forrást.

Óráknak ható, de valószínűleg négy percnél nem hosszabb várakozás után a lift felért a hídra, az ajtaja halkan szétnyílt, és Bika beléphetett.

A hidat nem csatákhoz tervezték. A valódi harci gépezetek összetett állomásai és szigorú feladatmegosztása helyett a Behemót hídja a valaha épült leghatalmasabb vontatóhajóénak készült, ahol a falakat kizárólag harsonákat fújó angyalok díszítették. Az állomásoknál – az egyedi állomások forgó váltással működtek – egymást bámulva csevegő övbéliek ültek. A biztonsági állomáshoz egy különálló ajtó vezetett, és senki sem ült mögötte. A híd személyzete gyerekek vagy civilek módjára viselkedett, arcukról derűt és izgatottságot lehetett leolvasni. Csupa olyanokból állt, akik nem ismerték fel a veszélyt, ha szembesültek vele, és azt feltételezték, hogy végül bármilyen válsághelyzet magától megoldódik.

Ashford és Pa a parancsnoki állomásnál álltak. Ashford egy kamerába beszélt, a többi hajó egyikéről értekezett valakivel. Pa haragos tekintettel megindult Bika felé. A nő szeme résnyire szűkült, ajkából kifutott a vér.

– Mi az ördögöt keres maga itt, mister Baca?

– Beszélnem kell a kapitánnyal – felelte Bika.

– Ashford kapitány pillanatnyilag elfoglalt – válaszolta erre Pa. – Talán észrevette, hogy gondjaink adódtak. Elvártam volna, hogy az álláshelyén maradjon.

– Igenis, PH, de…

– Az álláshelye nem a hídon található. Haladéktalanul távoznia kell.

Bika összeszorította az állkapcsát. Legszívesebben ráordított volna a nőre, de nem ez volt erre a legalkalmasabb pillanat. Azért küldték, hogy gondoskodjon a zökkenőmentes működésről, és a kiabálás itt nem segítene.

– Le kell lőnünk őt, asszonyom – jelentette ki Bika. – Tüzet kell nyitnunk a Rocinantéra, mégpedig most rögtön.

Minden fej feléjük fordult. Ashford befejezte az üzenetét, és kilépett az irányukban. A bizonytalanság dölyfösnek mutatta. A kapitány tekintete tétován a legénység tagjait kereste az állomásaiknál, aztán megint rájuk szegeződött. Bika látta, Ashford mennyire tudatában van annak, hogy figyelik. Ez eltorzította minden döntését, de nem volt rá idő, hogy négyszemközt beszélhessenek.

– Ura vagyok a helyzetnek, mister Baca – szólalt meg Ashford.

– Már megbocsásson, kapitány – felelte Bika –, de le kell lőnünk Holdent, és még azelőtt meg kell tennünk, hogy más megelőzne minket.

– A világon semmit sem teszünk addig, amíg nem tudjuk, mi a fene folyik itt, mister – felelte Ashford fenyegető mellékzöngével a hangjában. – Tisztázási kérelmet küldtem a Ceresre, hogy kiderítsük, magasabb szinten engedélyezték-e Holden akcióját, és figyelemmel kísérem a földiek flottájának tevékenységét.

A nyelvbotlás sokat elárult. Nem EN, hanem földiek. Bika érezte, hogy a nyakába tolul a vér. Ashford félvállról vett rasszizmusa és alkalmatlansága miatt mindannyian oda fognak veszni. A fogát csikorgatta, leszegte a fejét, és felemelte a hangját.

– Uram, ebben a pillanatban a Föld és a Mars egyaránt a lehetséges megoldásokat mérlegeli…

– Ez egy potenciálisan robbanékony helyzet, mister Baca…

– …ahol arról kell határozniuk, hogy közvetlen ellencsapással reagáljanak, vagy hagyják Holdent győzedelmeskedni…

– …és nem fogom én önteni az olajat a tűzre. Ezen a ponton az erőszak eszkalálódása…

– …és abban a pillanatban, hogy lőni kezdenek rá, egyúttal ránk is lőni kezdenek.

Pa hangja úgy hasított bele a levegőbe, akár egy magányos fuvola a basszushangszerekre írt szimfóniában.

– Igaza van, uram.

Bika és Ashford egyszerre fordultak felé. Az Ashford arcára kiülő meglepetés a biztonsági parancsnokénak a tükörképe volt. Az érzékelő állomásnál ténykedő férfi valamit motyogott a mellette lévő nőnek, sziszegése jól hallatszott a hirtelen beállt csendben.

– Mister Bacának igaza van – ismételte el Pa. – Holden a KBSz képviselőjeként azonosította magát. Rátámadt a földi haderőkre. Az ellenséges parancsnokok az ő támogatóiként fognak tekinteni ránk.

– Holden nem a KBSz-t képviseli – ellenkezett dühösen Ashford, és ez csak egy gyenge kifogásnak hangzott.

– Megkereste a Cerest – mondta erre Bika. – Ha ön nem biztos ebben, ők sem lehetnek azok.

Ashford arca rákvörössé vált.

– Holden nem tölt be hivatalos posztot a KBSz-nél, mióta Fred Johnson kirúgta a ganymedesi helyzet kezelése miatt. Ha ez kérdéses, tisztázhatom a többi parancsnokkal, hogy Holden nem a nevünkben beszél, de senki sem fog tenni semmit. A legjobb, ha kivárunk, és hagyjuk, hogy lecsillapodjanak a dolgok.

Pa lepillantott, aztán megint felnézett. Az nem volt érdekes, hogy korábban az egész tisztikar előtt megszégyenítette Bikát és Samet. Csak az számított, hogy ebben az új helyzetben helyesen cselekedjen. Bika szerette volna a nő felé nyújtani a kezét, megérinteni a karját, és bátorságot adni neki ahhoz, hogy szembeszegüljön Ashforddal.

Kiderült, hogy nem volt szüksége rá.

– Uram, ha mi nem teszünk valamit, más fog, és akkor már túl késő lesz a tisztázáshoz. A tagadással nincs semmi gond, ha elhiszik, de Holdenről és a legénységéről köztudott, hogy korábban nekünk dolgoztak, és most azt állítják, hogy a mi nevünkben járnak el. Négy óra az időeltolódás a Ceres és közöttünk. Nem várhatjuk meg a válaszokat. Egyértelművé kell tennünk, hogy Holdennel nem azonos oldalon állunk. Mister Bacának igaza van. Meg kell támadnunk a Rocinantét.

Ashford arca hamuszürkévé vált.

– Nem fogok háborút kirobbantani – jelentette ki.

– Ugyanazt a csatornát hallgatja, mint én, uram? – kérdezte Bika.

– Mindenki más úgy gondolja, hogy már megtettük.

– A Rocinante egyetlen hajó. Kiiktathatjuk – érvelt tovább Pa. – Ha a Földdel vagy a Marssal keveredünk harcba, veszíteni fogunk.

Az igazság előttük hevert a földön. Ashford az állához emelte a kezét. Tekintete idegesen járt ide-oda, mintha valami ott sem lévőt olvasott volna. Minden másodperc, amíg nem válaszolt, a gyávaságát igazolta, és Bika látta, hogy a kapitány tudja ezt. Bosszantotta. Ashfordnak kellett döntenie, de nem akart döntést hozni. Sokkal jobban félt attól, hogy ez rossz színben tünteti fel, mint attól, hogy veszít.

– Mister Chen – határozta el magát végül Ashford. – Irányított sugárnyalábbal lépjen kapcsolatba a Rocinantéval! Közölje Holden kapitánnyal, hogy sürgős az ügy.

– Igenis, uram – válaszolta a kommunikációs tiszt, majd egy pillanattal később hozzátette: – A Rocinante visszautasítja a kapcsolatkérelmet, uram.

– Kapitány! – szólalt meg az érzékelőrendszert kezelő férfi. – A Rocinante irányt változtat.

– Merre megy? – kérdezte Ashford, de közben továbbra is Bacával nézett farkasszemet.

– Izé. Felénk? Uram?

Ashford lehunyta a szemét.

– Mister Corley! – mordult fel. – Aktiválja a bal oldali rakétarendszert! Mister Chen, irányított sugárnyalábbal létesítsen kapcsolatot a földi és a marsi parancsnokokkal, méghozzá most azonnal.

Bika válla megereszkedett. A sürgető tenni akarás érzetét megkönnyebbülés és egyfajta búskomorság váltotta fel. Megint, Johnson ezredes. Megint sikerült elhajolnunk a golyó elől.

– A fegyveregység bevetésre készen áll, uram – jelentette a fegyverzeti tiszt erőteljes és izgatott hangon, akár egy kisgyerek a játékteremben.

– Mérje be a célt! – utasította Ashford. – Működnek már azok az irányított sugárnyalábok?

– Visszaigazolták a kérést, és várjuk, hogy létrejöjjön a kapcsolat, uram – felelte Chen. – Tudják, hogy beszélni akarunk velük.

– Ez megteszi – válaszolta Ashford, és elkezdett fel-le járkálni a hídon, akár egy óvilági kapitány a deszkából ácsolt hátsó fedélzeten. Kezét összekulcsolta maga mögött.

– Cél rögzítve – jelentette a fegyverzeti tiszt. Aztán: – A Rocinante aktiválja a fegyverrendszereit.

Ashford az ülésébe rogyott. Arcára keserűség ült ki. Mostanáig abban reménykedett, jött rá Bika, hogy igaz lehet. Hogy a KBSz játszott rá, hogy birtokába vegye a Gyűrűt.

A fazon egy idióta volt.

– Nyissunk tüzet, uram? – érdeklődött a fegyverzeti tiszt. A nő hangja feszültnek hatott, akár egy pórázát ráncigáló kutya. Szerette volna megtenni. Rettenetesen szerette volna. Bika ettől nem tartotta többre. Pára pillantott, de az tüntetően nem nézett vissza rá.

– Igen – felelte Ashford. – Csak nyugodtan. Nyisson tüzet!

– Egy kilőve, uram – jelentette a fegyverzeti tiszt.

– Hibaüzenetet kapok – szólalt meg a vezérlési tiszt. – A kilövőegységtől jelez vissza.

Bika szájíze megkeseredett. Ha Holden a Behemóton is bombát helyezett el, akkor a problémáik még csak most kezdődnek.

– A rakéta kint van? – csattant fel Pa. – Mondja, hogy nem ragadt bele a csőbe egy élesített torpedó!

– Igen, parancsnok – válaszolta a fegyverzeti tiszt. – A rakétát sikerült kilőni. Megerősítve.

– A Rocinante elkerülő manőverbe kezdett.

– Viszonozza a tüzet? – kérdezte Ashford.

– Nem, uram. Még nem, uram.

– Hibajelzést kapok az elektromos hálózatból, uram. Azt hiszem, valahol rövidzárlat keletkezhetett. Lehetséges, hogy mindjárt…

A híd sötétbe borult.

– …kikapcsol az energiaellátás. Uram.

A képernyők elsötétültek. A lámpák kikapcsoltak. Egyedül a légvisszaforgatók duruzsolása törte meg a csendet, amelyeket, morfondírozott magában Bika, minden bizonnyal az akkumulátoros tartalékáramkörök tápláltak. Ashford hangja szólalt meg a feketeségből.

– Mister Pa, teszteltük már a rakétakilövő-rendszereket?

– Úgy tudom, a jövő hétre ütemeztük be, uram – válaszolta a PH. Bika a legfényesebbre állította kézi termináljának képernyőjét, majd zseblámpaként maga elé emelte. Körbepillantott az egész termen végigfutó vészvilágítás falakba ágyazott lámpasorán, amely éppoly sötét volt, mint minden más. Újabb rendszer, amit még ki sem próbáltak.

Fél másodperccel később a híd legénységének fele zseblámpákat húzott elő a süllyesztett segélyrekeszekből. Valamivel világosabb lett, ahogy a pászmák ide-oda cikáztak a helyiségben. Senki sem szólalt meg. Senkinek sem kellett. Ha a Rocinante most visszalő, tehetetlen célponttá válnak, de minden valószínűség szerint nem veszítik el az egész hajót. Ha vártak volna, amíg éles harcba nem keverednek a Földdel vagy a Marssal, vagy mindkettővel, a Behemót megsemmisül. Ehelyett azt demonstrálták az egész rendszer előtt, mennyire felkészületlenek. Bika első alkalommal örült neki, hogy csupán biztonsági parancsnok.

– PH! – szólalt meg Bika.

– Tessék.

– Engedélyezi, hogy a főmérnököt kiengedjem a házi őrizetből?

Pa arca szürkének hatott a gyenge fényben, és komornak, mint a sír. Bikának ennek ellenére úgy tetszett, mintha keserű öröm csillant volna meg a szemében.

– Az engedélyt megadom – felelte Pa.

Tizenhatodik fejezet: Holden

Hát – hümmögött Amos. – Ez rohadtul különös.

Az üzenet újraindult.

– Itt James Holden kapitány beszél. Amit az imént láttak, annak a veszélynek a szemléltetése, amely önöket fenyegeti…

A vezérlőfedélzetre döbbent csend telepedett, aztán Naomi hangtalan dühvel munkához látott a hajó vezérlőkonzolján. Holden látómezejének peremén Monica intett a stábjának, és Okju felemelte a kamerát. Egyszerre úgy tűnt, hogy a hallgatólagos megegyezés, amely szerint lazítaniuk kellene a „civileket nem engedünk a vezérlőfedélzetre” szabályon, talán hibás döntés lehetett.

– Hamisítvány – jelentette ki Holden. – Én sosem rögzítettem ilyet. Ez nem én vagyok.

– Viszont mégis egészen úgy hangzik, mintha te lennél – állapította meg Amos.

– Jim! – szólalt meg Naomi a pániktól lassan eltorzuló hangon. – Ez az üzenet tőlünk jön. A Roci adja le ebben a pillanatban.

Holden a fejét ingatta, határozottan cáfolva a kijelentést. Magánál az üzenetnél egyedül az a feltételezés tűnt nevetségesebbnek, hogy az az ő hajójáról származik.

– Az üzenetet mi sugározzuk – csapott a képernyőre Naomi. – És nem tudom leállítani.

Holden úgy érezte, egyszerre minden eltávolodik tőle, a hangok mintha a messzeségből érkeztek volna. Felismerte a pánikreakciót, de nem küzdött ellene, elfogadta a pillanatnyi nyugalmat, amit hozott. Monica ordítva bombázta kérdésekkel, amiket alig hallott meg. Naomi ujjai őrült tempóban dolgoztak a munkaállomásán, gyorsabban váltogatta a menüképernyőket, mint azt Holden követni tudta. A hajószintű csatornán Alex ordítva kérdezgetett és adott ki utasításokat. A helyiség túloldaláról Amos bámult rá már-már komikus zavarodottsággal. A két operatőr, akik még mindig a felszerelésüket szorongatták egyik kezükben, a másikkal egy-egy présülésbe igyekeztek becsatolni magukat. Cohen a helyiség közepén lebegett összeszorított szájjal, a homlokát ráncolva.

– Csapdába csaltak minket – jelentette ki Holden. – Erre ment ki ez az egész.

Minden: a marsi per, a titaniai munka elvesztése, a Gyűrűre induló stáb, minden ehhez vezetett. Holden egyedül azt nem tudta elképzelni, miért.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Monica, és közelebb húzódott, hogy a kapitánnyal együtt ő is bekerüljön a képbe. – Miféle csapdába?

Amos a nő vállára tette a kezét, és jobbra-balra ingatta a fejét.

– Naomi, a kommunikáció az egyetlen rendszer, ami felett elvesztettük az irányítást? – kérdezte Holden.

– Nem tudom. Azt hiszem.

– Akkor iktasd ki! Ha nem megy, segíts Amosnak leválasztani a rendszert az energiahálózatról! Vágjátok ki az átkozott hajóból, ha kell!

Naomi ismét bólintott, és Amoshoz fordult.

– Alex! – folytatta Holden. Monica mondani akart neki valamit, de Holden egyik ujját feltartva jelezte neki, hogy maradjon csendben, mire a nő tüstént becsukta a száját. – Indulj meg a Behemót felé! Ténylegesen nem támasztunk igényt a Gyűrűre a KBSz nevében, de amíg mindenki úgy hiszi, hogy igen, annak a legkisebb az esélye, hogy ők lőjenek ránk.

– Mit tud mondani arról, ami most itt folyik? – fordult hozzá Monica. – Veszélyben vagyunk itt?

Megszokott önelégült mosolyának nyoma sem volt. Leplezetlen félelem váltotta fel.

– Kössék be magukat! – felelte Holden. – Mindannyian. Most rögtön.

Okju és Clip már becsatolták magukat a présülésekbe, Monica és Cohen pedig gyorsan követték a példájukat. Az egész dokumentumfilmes stáb felismerte, hogy jobb, ha most csendben maradnak.

– Kapitány – szólalt meg Alex. Hangja jóformán álmosnak hatott, ami a különösen stresszes helyzetekben jellemezte. – A Behemót épp az imént terített be minket a célzólézereivel.

Holden becsatolta magát a taktikai vezérlőállomáshoz, és működésbe helyezte a rendszert. A Roci nekilátott, hogy számba vegye a veszélyes zónán belül tartózkodó hajókat. Kiderült, hogy mindegyik a hatósugáron belül tartózkodott. A hajó rákérdezett, hogy ellenségesként jelölje-e meg valamelyiket.

– Én is csak találgathatok, szívem.

– Hogyan? – kérdezte Naomi.

– Öhm – szólalt meg ismét Alex. – Aktiváltátok már a fegyverzetet?

– Nem – vágta rá Holden.

– Ó, ezt sajnálattal hallom – válaszolta erre Alex. – Fegyverrendszerek aktiválása.

– Lövünk valakire?

– Még nem.

Holden utasította a Rocit, hogy mindent, ami rájuk irányította a célzórendszereit, ellenségesként jelöljön meg, és megkönnyebbülve nyugtázta, hogy a hajó ténylegesen reagált a parancsra. A Behemót vörösbe váltott a képernyőn. Aztán, pillanatnyi gondolkodás után Holden kiadta a hajónak, hogy rendezze két csoportba az összes földi és marsi hajót. Ha végül összetűzésbe kerülnének egy hajóval valamelyik csoportból, az összessel kellene megküzdeniük.

Túl sokan voltak. A Roci Fred Johnson két kilométer hosszú KBSz-es túlkompenzálása és a megmaradt marsi hadiflotta jelentős hányada közé szorult. A marsiakon túl pedig a Gyűrű várta volna őket.

– Jól van – mondta, és kétségbeesetten próbálta kiötleni, hogy mitévők legyenek. Bármiféle helytől, ahol elrejtőzhettek volna, a lehető legtávolabb kerültek a naprendszeren belül. Két hónapnyi utazás választotta el őket a legközelebbi olyan szikladarabtól, amely nagyobb volt a hajónál. Holden nem bízott benne, hogy két hónapon át maguk mögött tudnák hagyni a három flottát és a torpedóikat. Vagy akár két percig, ha tényleg erre kerülne sor. – Mi a helyzet a rádióval?

– Nem működik – felelte Amos. – Elég könnyű egyszerűen csak kikapcsolni az áramellátását.

– Tudjuk közölni bármilyen módon a többiekkel, hogy nem mi adtuk le az üzenetet? Ezen a ponton önként és boldogan megadom magam – mondta Holden.

– Anélkül nem, hogy visszakapcsolnánk a rádiót – válaszolta Amos.

– Odakint most valószínűleg mindenki kapcsolatba próbál lépni velünk – morfondírozott Holden. – Minél tovább nem válaszolunk, annál rosszabb színben tűnünk fel. Mi van a fegyverzettel?

– Aktív, de nem tüzel – válaszolta Amos. – És nem reagál nekünk.

– Ezeknek az áramellátását is ki tudjuk kapcsolni?

– Igen – felelte fájdalmas arccal Amos. – De a fenébe is, eszem ágában sincs megtenni.

– Ránk lőttek! – ordította Naomi.

– A szentségit! – szólalt meg Alex. – A KBSz torpedót lőtt ki ránk.

Holden konzolján sárga pont vált le a Behemótról, és sötétedett narancssárgává, amint több g-re gyorsult.

– Kitérni! – adta ki az utasítást Holden. – Naomi, meg tudod vakítani?

– Nem. Nem működik a lézerünk – felelte a lány immár meglepően nyugodt hangon. – Sem a rádiónk. A védelmi eszközök nem reagálnak.

– Ezt nem hiszem el! – tört ki Amosból. – Mi a retkes picsának csaltak ki ilyen messze minket, ha csak végezni akarnak velünk? Ezt a Ceresen is megtehették volna, és akkor megspórolhatták volna az utat.

– Alex, itt a vektorod. – Holden átküldte a pilótának a röppályát, amely egyenesen a marsi flotta sűrűjén haladt át. Legjobb tudomása szerint a marsiak csupán letartóztatni akarták őket. Ez elfogadhatónak hangzott. – Azóta lőtt ránk a Behemót?

– Nem – felelte Naomi. – Elsötétültek. Se aktív érzékelők, se hajtóművek.

– Túl nagy és túl közel van ahhoz, hogy lopakodni próbáljon – jegyezte meg Alex a legkevésbé sem viccesen. – Jön a lé.

Miközben az ülések gyógyszerekkel pumpálták tele mindnyájukat, hogy a több g-s gyorsulás meg ne ölje őket, Cohen különösebb ok nélkül elkáromkodta magát:

– A rohadt ribanc!

Mielőtt Holden rákérdezhetett volna, mit akart ezzel mondani, Alex rákapcsolt, és a hajó meglódult, akár egy megsarkantyúzott versenyparipa. A hirtelen gyorsulás kellő erővel préselte Holdent az ülésbe ahhoz, hogy a kapitány pár pillanatra elkábuljon. A hajó szinte rögtön fel is berregte őt bódultságából, amikor közelségi riasztás figyelmeztetett arra, hogy a Behemót torpedója hamarosan beéri őket. Mivel semmit sem tehetett ez ellen, Holden a narancssárga pontot figyelte, amely a menekülő Rocinantén tartózkodókhoz egyre közelebb settenkedő halált jelentette. Felpillantott Naomira, a lány pedig visszanézett rá, éppoly tehetetlenül, mint ő, hiszen a kommrendszer kiiktatásával a leghatásosabb trükkjeitől fosztották meg.

A gravitáció váratlanul lecsökkent.

– Támadt egy ötletem – jelentette be Alex a hajószintű rendszeren, aztán a hajó rángatózva néhány hirtelen manővert hajtott végre, és újra megszűnt a nehézkedés. A Rocinante újabb szólammal bővítette a szirénák kakofóniáját. Felharsant az ütközési riasztás. Holden rájött, hogy a gyakorlatoktól eltekintve még sosem hallott ütközési riasztást. Mégis, mikor fordul elő olyasmi, hogy két űrhajó egymásba rohan?

Aktiválta, és az egyöntetű kinti feketeségre irányította a külső kamerákat. Egy pillanatig azt hitte, hogy felmondták a szolgálatot, ám aztán Alex átvette felettük az irányítást, és végigpásztázta a marsi cirkáló gigantikus burkát. A célrögzítő riasztás elhallgatott, a rakéta elveszítette őket.

– Úgy intéztem, hogy a torpedó útjába kerüljön ez a nagydarab marsi hajó – magyarázta csaknem suttogva Alex, mintha a rakéta meghallhatná őt, ha túl hangosan beszél.

– Mennyire vagyunk közel hozzájuk? – kérdezte Holden, Alexhez hasonlóan visszavéve a hangerejét.

– Úgy tíz méterre – felelte Alex leplezetlen büszkeséggel a hangjában. – Pár centi ide vagy oda.

– Ez eléggé fel fogja baszni az agyukat, ha nem tér ki a rakéta – állapította meg Amos. Aztán szinte elmerengve még hozzátette: – Nem is tudom, mire képes ilyen kis távolságból egy pontvédelmi ágyú.

Mintegy válaszként, a cirkáló rájuk irányította a célzólézerét. Aztán a többi marsi hajó szintén ugyanígy járt el, és újabb tucatnyi riasztás tette még teljesebbé a hangzavart.

– A francba! – fakadt ki Alex, és visszatért a nehézkedés, mintha sziklatömböt görgettek volna Holden mellkasára. Egyetlen marsi hajó sem nyitott tüzet rájuk, de az eredeti torpedó ismét feltűnt a radarernyőn. Most, hogy a Behemót láthatólag harcképtelenné vált, a marsiak vezették feléjük a rakétát. Holden elmerengett azon, hogy még épp sikerült megélnie a tényleges együttműködést a Mars és a KBSz között. Közel sem érezte annyira örömtelinek, mint remélte.

Marsi hajók suhantak el mellettük mindkét oldalon, miközben a Rocinante gyorsítva átvágott a flotta sűrűjén. Holden szinte maga előtt látta, ahogy a célzórendszerek és pontvédelmi ágyúk elfordulva követik őket, ahogy elhaladnak mellettük. Amint túljutottak rajtuk, más nem marad, csupán a Gyűrű, és az objektumot körülvevő végtelen, csillagokkal teleszórt feketeség.

A terv úgy ugrott be neki, mint valami émelyítő, gyomorszorító rettenet előérzete, amiről mindig is tudott, és igyekezett megfeledkezni.

A rakéta egyre közelgett feléjük, és ha le is ráznák, újabbakat lőnek majd ki rájuk. Örökösen nem térhetnek ki előlük. Megadni nem tudta magát. Legjobb tudomása szerint a fegyverrendszerek bármelyik pillanatban tüzet nyithatnak. Egy szemvillanásnyi időre mintha elcsendesült volna a vezérlőfedélzet, az idő lelassult, ahogyan katasztrofális események közben szokott. Holden erőteljesen tudatában volt az ülésébe préselődve heverő Naomi jelenlétének. A félelemtől és a tolóerőtől elkerekedett szemű Monicáénak és Okjuénak. Clipének, aki maga mellett sután a zselébe nyomta a kezét. Cohen enyhén eltátott szájának és sápadt arcának.

– Arh – hörögte alig hallhatóan Holden a g-erőktől összesajtolt torokkal. Jelzett Alexnek, hogy csökkentse le a tolóerőt, és újra megszűnt a nehézkedés.

– A Gyűrűbe! – szólalt meg Holden. – Indulj a Gyűrűbe! Gyerünk!

A nehézkedés lökésszerűen visszatért, Holden pedig a munkaállomásához fordította az ülését, és előhívta a navigációs konzolt. Miközben a szeme sarkából a sebesen közelgő narancssárga pontot figyelte, navigációs csomagot állított össze Alex számára, mely nagy sebességgel a Gyűrűhöz juttatja őket, aztán közvetlenül azelőtt, hogy belépnének, átfordítja őket az erőteljes és már-már öngyilkos lassításhoz. Becsúsztathatják a hajót a sebességhatár alatt, amely megállította az Y Quét és az azóta behatolt összes nagy sebességű szondát. Kis szerencsével a torpedót megragadja majd a túloldalon működő erő, bármi legyen is az, míg a lassabban haladó Rocit megkíméli. A hajó figyelmeztette, hogy ilyen nagy gravitációs erők még rövid égetés esetében is 3 százalékos eséllyel a legénység egyik tagjának halálát okozzák.

A torpedó mindnyájukkal végezne.

Holden átküldte a navigációs csomagot Alexnek, és titokban arra számított, hogy nemet mond rá. Reménykedett benne. Ehelyett a Roci végtelennek ható huszonhét másodpercen át gyorsított, amit a gyomorforgató zéró g-s átfordulás követett, kevesebb mint négy másodperc leforgása alatt, végül a négy és fél perces lassító égetés, amitől a fedélzeten mindenki elveszítette az öntudatát.

– Ébresztő! – szólalt meg Miller a sötétben.

A hajó szabadesésben zuhant. Holdenre vad köhögési roham tört rá, amint tüdeje megkísérelte újra felvenni megszokott alakját a kegyetlen lassító égetés után. Miller mellette lebegett. Úgy tűnt, egyelőre senki más nem nyerte vissza az eszméletét. Naomi egyáltalán nem moccant. Holden addig figyelte, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy a lány mellkasa alig észrevehetőn emelkedik és süllyed. Naomi élt.

– Sarkok és ajtónyílások – mondta Miller. Hangja halk és nyers volt. – Szólok, hogy ellenőrizze a sarkokat és ajtónyílásokat, erre előhúzott farokkal beront a szoba közepére. Rohadt szerencséje van. Azt viszont meg kell hagynom, hogy konzekvensen jár el.

A hanghordozásában valami a szokásosnál józanabbnak hatott. Összeszedettebbnek. Mintha a gondolataiban olvasott volna, a nyomozó feléje fordult. Elmosolyodott.

– Itt van? – kérdezte Holden. A feje még mindig kóválygott, agyát meggyötörte a tolóerő és az oxigénhiány. – Valóságos?

– Nem gondolkodik ésszerűen. Ne kapkodjon! Várja ki, amíg kitisztul a feje! Felesleges sietni.

Holden a külső kamerákra kapcsolt, hosszan kifújta a levegőt, és a végén kis híján elsírta magát. A KBSz rakétája a hajó előtt lebegett, alig száz méterre a Roci orrától. A torpedó hajtóműve továbbra is működött, dühödten fehérlő fáklyacsóvája csaknem egy kilométer hosszan nyúlt el mögötte. Ám a rakéta mozdulatlanul állt az űrben.

Holden nem is sejtette, hogy a lövedék ennyire közel járt már hozzájuk, amikor beléptek. Gyanította, hogy nem is így történt. Sokkal valószínűbb, hogy egyszerűen ennyire közel kötöttek ki egymáshoz, amikor mindketten megszűntek mozogni. Ennek ellenére a monumentális fegyver látványától, amelynek hajtóműve még mindig ádázul égetett, hogy beérje őket, a hideg futott végig a hátán, heréje pedig a hasába húzódott fel. Ha tíz méterrel közelebb kerül, jeleztek volna az érzékelői. Felrobbant volna.

Miközben figyelte, a rakéta lassan lemaradt, egy ki tudja, miféle helyre húzta félre a ki tudja, miféle erő, amely a Gyűrű innenső felén felállította a sebességkorlátozást.

– Sikerült – jelentette ki Holden. – Átjutottunk.

– Igen – mondta Miller.

– Ezt akarta, ugye? Ezért csinálta.

– Túl sokra tart képesnek.

Amos és Naomi egyszerre nyögtek fel, ahogy ébredezni kezdtek. A dokumentumfilmes stáb mozdulatlanul hevert. Akár halottak is lehettek. Holden nem tudta megállapítani anélkül, hogy kicsatolja magát, a teste pedig még nem engedte meg ezt. Miller közelebb hajolt a képernyőhöz, hunyorogva fürkészte, mintha keresne rajta valamit. Holden előhívta az érzékelők adatsorait. Hatalmas információtömeg töltődött be. Rengeteg objektum, összezsúfolva egy egymillió kilométeres sugarú gömbben, egymáshoz egészen közel, akár borsóhüvelyben a szemek. Mögöttük pedig: semmi. Még csillagfény sem.

– Mik ezek? – kérdezte Holden. – Mi van odakint?

Miller lepillantott a kijelzőre. Arca kifejezéstelen maradt.

– Semmi – felelte a halott férfi. Aztán még hozzátette: – És ez a frászt hozza rám.

Tizenhetedik fejezet: Bika

Mi a frász vagyunk? – dühöngött Serge, ahogy óvatosan ellebegett a biztonsági parancsnoki asztal mellett. – Biztonságiak vagy kibaszott pesztrák?

– Az, ami segít végrehajtani a feladatot – felelte Bika, de nem sikerült sok meggyőződést beleszőni a szavaiba.

Harminc óra telt el azóta, hogy elsötétült a Behemót, és Bika ebből mindössze hatot aludt át. Serge, Casimir, Jojo és Corin folyamatosan váltották egymást a parancsnoki asztalnál, és koordinálták a helyreállítást. A biztonsági egység több tagja ad hoc csapatokban munkálkodott, levertek kisebb, vakrémületből eredő zavargást, összehangolták a fizikai erőforrásokat, hogy a raktárcsarnokokból, ahol a légvisszaforgatók nem indultak újra, kiszabadítsanak tucatnyi embert, és letartóztassanak néhány lépegetővezetőt, akik a káoszt kihasználva akartak visszavágni egy személyes sérelemért.

A lámpák most már az egész hajóban égtek. A kómájukból felocsúdott kárenyhítő rendszerek kétszeres tempót felvéve igyekeztek behozni a lemaradásukat. A csapatok kimerültek, féltek, és idegesek voltak, a rohadt James Holden pedig átmenekült a Gyűrű túloldalára, bármi várta is ott. A biztonsági parancsnokság áporodott izzadságtól és attól a tofu maszalától bűzlött, amit előző nap Casmir hozott be magának. Az első nap tudat alatt még próbálták megtartani az irányokat – lábbal a padló, fejjel a mennyezet felé közlekedtek. Mostanra mindenki olyan pózban lebegett, amilyenben épp találták magukat. Az övbélieknek ez jóformán természetesnek tűnt. Bikát időnként továbbra is elfogta a szédülés.

– Ámen, alles, ámen – válaszolta nevetve Serge. – Mi vagyunk azok, akik olajozzuk a dugattyúkat.

– Ennél általában jobban élvezem a dugattyúolajozást – jegyezte meg Corin. Bika felfigyelt rá, hogy amikor Corin kifáradt, hajlamossá vált rá, hogy szexuálisan kétértelmű megjegyzéseket tegyen. A saját tapasztalata szerint mindenki másképp birkózott meg a túlzott hajtással. Volt, aki felmérgesedett, akadt, aki ingerlékenyebbé vált, mások levertebbek lettek. Valószínűleg minden a gátlások elvesztéséből fakadt. Elég, ha a tűréshatár feletti munka vagy félelem, vagy mindkettő miatt megrepedezik a külszín, és előbukkan a mögötte várakozó valódi én.

– Jól van – szólalt meg Bika. – Ti ketten most pihentek egyet. Én majd tartom a frontot, amíg visszaérnek a többiek. Már így is többet tettetek…

Megszólalt a parancsnoki asztal jelzője. A kapcsolatkérés Samtől érkezett. Bika az ujjával intett Serge-nek és Corinnak, aztán odahúzta magát az asztalhoz.

– Sam? – fogadta a hívást Bika.

– Bika – válaszolta Sam, és ezt az egyetlen rövid és éles szótagot a már-már dühbe átcsapó bosszúság terhelte. – Le kell jönnöd ide!

– Felhívhatsz, akit csak akarsz – szűrődött be egy férfihang a háttérből. – Nem érdekel, érted? Már nem érdekel. Csinálhatsz, amit csak akarsz.

Bika ellenőrizte a kapcsolat helyét. Sam lentről, a gépészműhelyek közeléből hívta. Nem túl messziről.

– Kézi fegyvert is vigyek? – érdeklődött Bika.

– Nem ragaszkodom hozzá, hogy ne tedd, kicsim – felelte Sam.

– Már megyek is – mondta Bika, és bontotta a kapcsolatot.

– Gehst du – fordult Serge-hez Corin. – Te régebb óta vagy fent. Én majd ügyelek, nehogy leégjen az iroda.

– Elboldogulsz? – kérdezte Serge, és Bikának pár pillanatba telt, míg rájött, hogy a férfi hozzá beszél.

– Elsöprő leszek – felelte Bika, és próbálta ezt magával is elhitetni.

Súlytalanságban nem ugyanúgy hatott a kimerültség, mint tolóerő keltette nehézkedés mellett vagy egy gravitációs kútban. Gyerekkorában Bika elég sokszor érezte holt fáradtnak magát, és a súly, a csontjairól túlfőzött csirkehúsként leváló izmok érzete jelentette az irtózatos kimerültséget. Mostanra több időt eltöltött a Földtől távol, mint odalent a bolygón, és még mindig csaknem sejtszinten összezavarta, amikor egészen az ájulásig kifáradt, mégsem érezte ezt az ízületeiben. Az eszével felfogta, hogy emiatt úgy érzi, többre képes, mint ténylegesen. Másféle jeleket észlelt: égett a szeme, fájt a feje, a kín mintha a koponyája közepéből terjedt volna szét, enyhén émelygett. Egyik sem bírt ugyanazzal az erővel, és egyik sem volt túl meggyőző.

A folyosókon csak néhány ember lézengett. Még így, teljes riadókészültség mellett, megduplázott műszakokban, a lelküket kiadva dolgozó csapatokkal együtt is alig néhányan lézengtek a Behemóton. Bika végigment a hajón, kapaszkodótól kapaszkodóig taszította előre magát, úgy repült át a hosszú egyenes szakaszokon, akár egy álomban. Kísértést érzett, hogy felgyorsítson, elhaladtában csak rácsapjon a kapaszkodókra és hágcsófokokra, és csupán annyi kinetikus energiát adjon hozzá a mozgáshoz, hogy úgy ússzon előre, mint egykor a tengerészgyalogságnál tette a társaival. A játék annak idején nem kevés ütközéssel járt, és ilyesmire most nem volt ideje, ráadásul a feje lágya is benőtt már.

Samre és csapatára a hatalmas szervizcsarnokban talált rá. Négy hegesztőfelszerelésbe öltözött férfi lebegett a fal közelében, amihez szikrazuhatag és a napnál is ragyogóbb fények kíséretében erősítették hozzá a kábelcsatornákat. Sam nem messze tőlük úszott a levegőben, teste negyvenöt fokos szöget zárt be a munkafelülettel. Mellette egy fiatal övbéli lebegett, ferdén Sam felé fordított lábakkal. Bika megértette, hogy ez sértésnek számít.

– Bika! – szólalt meg Sam. A fiatal férfi arca teljesen elfehéredett a dühtől. – Ő itt Gareth. Arra jutott, hogy a kábelcsatornázás alantas feladat.

– Mérnök vagyok – jelentette ki Gareth, és olyan durván köpte ki a szót, hogy enyhe perdületet kapott tőle. – Nyolc évet dolgoztam a Tycho Állomáson! Senki sem fog kibaszott technikusi munkára kényszeríteni.

A többi hegesztő nem fordította el tekintetét a munkájáról, de Bika látta, hogy figyelnek. Egy pillantást vetett Sam felé, de a nő arcáról semmit sem lehetett leolvasni. Bika nem tudta megállapítani, vajon nehezére esett-e segítségét kérni, vagy ez is annak része volt, amit elvárt a Pa-féle ügy jóvátételeként. A tény, hogy emberemlékezet óta nem került sor ennél rövidebb elzárásra, nem enyhítette Sam bosszúságát, hogy a férfi politikai küzdelmeinek áldozata lett. Bárhogy is, Sam áthárította rá a problémát.

Bika mély lélegzetet vett.

– Szóval, min dolgozunk itt? – kérdezte, nem annyira azért, mert érdekelte, hanem hogy pár másodpercnyi gondolkodási időt nyerjen, mivel az agya nem működött épp csúcsformában.

– Az egyik fővezeték meghibásodott – felelte Sam. – Három nap alatt átvizsgálhatom az egészet, vagy húsz óra alatt kiváltathatom.

– És a kábelcsatorna a kiváltáshoz szükséges?

– Ahhoz.

Bika az övbélieknél bólintásnak megfelelő gesztusként felemelte az öklét, aztán a fiú felé fordult. Gareth fiatal volt és fáradt, a KBSz kötelékébe tartozott, ami annyit tett, hogy soha nem vett részt valódi katonai kiképzésen. Bika arra következtetett, hogy Sam alaposan leordította már a fejét, mielőtt segítségért folyamodott volna.

– Nos, rendben – mondta Bika.

– Está-hey lószar – jelentette ki a fiatalember, a nyomás alatt elhagyva a tanult nyelvezetet.

– Megértem – válaszolta Bika. – Elmehetsz. De előbb segíts rám adni a felszerelésedet.

Gareth értetlenül pislogott. Bikának úgy tűnt, mintha mosoly játszadozott volna Sam szája sarkában, de ez bármit jelenthetett. A Bika hangjából kiérződő elgyötörtség vagy Gareth zavara felett érzett örömet, vagy az is lehetséges volt, hogy rájött, mit akar elérni Bika, és kifejezetten ügyesnek ítélte ezért.

– Majd beszélek a kollégákkal a többi hajóról – folytatta Bika. – A földiekkel vagy a marsiakkal. Valaki egészen biztosan indít haza hajót. De mindenképp elintézem, hogy legalább a Ceresig elvigyenek.

Gareth csak tátogott, akár egy aranyhal. Sam ellökte magát, egyik kezét beleakasztotta a hegesztőfelszerelésbe, és közelebb vonta magához, hogy felgyorsítsa a fordulást, aztán kinyújtotta a karját, hogy újra lelassítsa. Bika átvette tőle, és sorra magára húzta a hevedereket.

– Tudod, hogyan kell csinálni? – kérdezte Sam.

– Annyira igen, hogy rögzítsek egy csatornakábelt – felelte Bika.

– Nem fogsz hiányozni a biztonságiaknál?

– Végeztem a műszakkal – válaszolta Bika. – Éppen a kabinomba készültem, hogy ledőljek, viszont ennek meg kell lennie, szóval megcsinálom.

– Rendben – mondta Sam. – Állj neki a végének, és összekapcsoltatom Marcáéval. Egy perc, és megyek ellenőrizni a munkádat.

– Részemről oké – felelte Bika. Másodpercenként mindössze néhány fokot fordult el a tengelye körül, és hagyta, hogy a lendületének köszönhetően végül szembekerüljön a fiúval. Még mindig látta rajta a dühöt, de fokozatosan elfedte a megszégyenülés. Tombolt és vitatkozott, amiért alantas munkát kellett volna végeznie, erre a biztonságiak parancsnoka a pihenőidejében megcsinálja helyette ugyanazt. Bika érezte, hogy a többi hegesztő rájuk figyel. Felemelte a hegesztőpisztolyát, hogy kipróbálja, és kettejük közt egy pillanatra fehéren felizzott a levegő. – Jól van. Menni fog. Most már elmehetsz, ha akarsz.

A fiú elfordult, hogy a csarnokon át visszalökje magát, ki a hajóba. Bika próbálta felidézni, mikor hegesztett utoljára súlytalanságban. Egészen biztosra vette, hogy meg tudja csinálni, de lassan kell kezdenie. Aztán Gareth válla hirtelen megereszkedett, és Bika tudta, hogy nem lesz szükség rá. Nekilátott lehúzni magáról a hevedereket, Gareth pedig közelebb lebegett hozzá, hogy segítsen neki.

– Fáradt vagy – mondta Bika, és lehalkította a hangját, hogy a többiek ne hallhassák. – Túlhajtottad magad, és ez egy kicsit megviselt. Bárkivel előfordulhat.

– Bien.

Erőteljesen a fiú kezébe nyomta a hegesztőpisztolyt.

– Ezt inkább kiváltságnak vedd – mondta Bika. – Az, hogy eljutottál ide, és ezzel a baromsággal foglalkozhatsz, és hiába strapálod magad, senki le se szarja, hidd el, hogy privilégium. Ha még egyszer le akarod járatni mások előtt Sam Rosenberg főmérnököt, hazaküldelek, és a hivatalos indoklásban azt írom majd, hogy nem tudtál megbirkózni a feladatoddal.

A fiú motyogott valamit, amit Bika nem tudott kivenni. A többi hegesztőpisztoly lángjában arca fehéren, barnán, majd ismét fehéren táncolt. Bika a karjára tette a kezét.

– Igenis, uram – mondta Gareth. Bika elengedte, a fiú pedig ellökte magát a falhoz, és elhelyezkedett a rá váró csőszakasz felett. Sam bukkant fel Bika könyökénél, a felette és mögötte lévő vakfoltból előcsúszva.

– Ez bejött – jelentette ki.

– Igen.

– Most nem ártott, hogy földi vagy.

– Nem. Hogy megy a dolog?

– Szét – válaszolta Sam. – De ha kell, rágógumival fogjuk megint összeragasztani.

– Legalább lőni nem kezdtek ránk.

Sam kacajából némi kedélyesség érződött ki.

– Nem kellett volna kétszer próbálkozniuk.

A riasztás egyszerre szólalt meg mindnyájuk kézi termináljából, a hajó hangosbeszélő rendszerével együtt. Bika érezte, hogy összeszorított ajkából kifut a vér.

– Hát, ez kissé baljós időzítés volt – állapította meg Sam, mielőtt Ashford kapitány hangja betöltötte a hajót. A tágas tereknek és a különböző hangszóróknak köszönhetően szavai úgy visszhangoztak, mintha Isten szólt volna hozzájuk.

– Itt a kapitány beszél. Az imént megerősítést kaptam a KBSz központi parancsnokságától, hogy a James Holden nevű bűnöző cselekedeteire nem adott engedélyt a Külső Bolygók Szövetségének egyetlen szervezeti egysége sem. Tettével nem csupán ennek a hajónak, hanem a szövetség egészének jó hírnevét veszélyeztette. Tájékoztattam a központi parancsnokságot, hogy azonnal és határozottan felléptünk James Holden ellen, és hogy kizárólag annak köszönhetően sikerült elszöknie előlünk, hogy a Gyűrűbe menekült.

– Egyébként köszönöm – szólalt meg Sam.

– De nada.

– Felhatalmazást kértem és kaptam rá – folytatta Ashford –, hogy belátásom szerint járjak el, hogy reagáljak a minket ért inzultusra.

A saját érzékelőink, valamint a számunkra hozzáférhető marsi és földi csatornák összegyűjtött adatai alapján egyértelmű, hogy a Rocinante jó állapotban jutott át a Gyűrűn, és a jelek szerint semmiféle rongálódást nem szenvedett el a túloldalon tapasztalható fizikai anomáliák ellenére.

Ennek fényében úgy döntöttem, hogy Holden nyomába eredünk a Gyűrűn át, és őrizetbe vesszük őt és a legénységét. Minden részlegvezetőnek elküldöm a számukra kijelölt feladatokat, és felvázolom, miféle előkészületeket kell megtenniük, mielőtt égetni kezdenénk, de úgy tervezem, hogy hat órán belül üldözőbe vesszük a szökevényeket.

A KBSz becsülete, méltósága és büszkesége múlik azon, hogy ez az inzultus ne maradjon megtorlatlanul, és hogy Holdent mi magunk állítsuk bíróság elé.

Mindenki tudtára szeretném adni, mekkora megtiszteltetésnek érzem, hogy egy ilyen derék legénységgel szolgálhatok, és hogy együtt történelmet fogunk írni. Az elkövetkező néhány órát mindenki használja pihenésre és felkészülésre. Az Isten áldja meg mindnyájukat és a Külső Bolygók Szövetségét!

Ashford a száz hangszóró visszhangzó kattanásával bontotta a kapcsolatot. A hegesztőpisztolyok villódzó fehér fénye kialudt, a csarnok elsötétedett. Bika zsigereiben kitörni készülő kacagás viaskodott a kétségbeeséssel.

– Szerinted részeg? – kérdezte Sam.

– Rosszabb. Megszégyenült. A tekintélyét igyekszik megőrizni – felelte Bika.

– A Behemót Isten és mindenki színe előtt piszkította össze a gatyáját, így a naprendszer legmenőbb fenegyerekei leszünk, hogy jóvátegyük ezt?

– Nagyjából.

– Le fogod beszélni róla?

– Megpróbálkozom vele.

Sam megvakarta az arcát.

– Valószínűleg nehéz lesz visszakoznia azok után, hogy a kis akciójával még egy lapáttal rátett a viszálykodásra.

– Nem fogja megtenni – jelentette ki Bika. – De meg kell próbálnom.

A belső bolygók annak tudatában jöttek ki a feketeségbe, hogy mindannyian idegen földre vezényelt katonák. Bika még mindig emlékezett rá, milyen érzés volt az első kihajózás: hogy maga mögött hagyja az otthonát. A belső bolygóbeliek számára a naprendszerbeli terjeszkedés mögött mindig a hadsereg állt.

Az övbéliek esetében viszont nem. Ők idevalósiaknak számítottak. Az őseiket az Övbe csábító erők az üzletben, kereskedelemben és a szabadság ellenállhatatlan ígéretében gyökereztek. A KBSz inkább szakszervezetként, mint nemzetként kezdte meg életét. A különbség hajszálnyi, mégis erőteljes volt, és különös módokon nyilvánult meg.

Ha a Gyűrű körüli sötétségben lebegő bármelyik földi vagy marsi hajón lettek volna, a kapitánytól kapott alapos és kemény fejmosás után Bika a hajókonyhába vagy a kantinba indult volna Pa PH keresésére. De ők a Behemóttal jöttek ide, így az egyik bárban talált rá a nőre.

A hely meghitt volt, a szeszekkel, kakaóval, kávéval és teával töltött ivógumók szopókáit hőfokszabályzókkal látták el, így az egyformán langymeleg italok a csaknem nyelvégetőn forrótól a jéghidegnél alig valamivel melegebbig bármelyik köztes szinten kijöhettek. A berendezés éjszakai mulatót idézett, színes lámpákkal és a falat eltakaró olcsó, képekkel díszített fedőfóliával. Fél tucatnyian lebegtek odabent fogódzókba vagy pányvákba kapaszkodva, köztük Pa is.

Ahogy Bika a nő felé húzta magát, elsőként az ötlött fel benne, hogy Pának fodrászhoz kellene mennie. Mivel megszűnt a gyorsítás keltette álgravitáció, haja kócosan úszott körülötte, ahhoz túl rövid volt, hogy hátrakösse, ahhoz mégis eléggé hosszú, hogy akadályozza a látásban, és bekússzon a szájába. Másodikként az a gondolat jutott eszébe, hogy a nő épp olyan fáradtnak tűnt, mint ő maga.

– Mister Baca! – üdvözölte Pa.

– PH! Megengedi, hogy csatlakozzak?

– Már vártam. A kapitánynál járt?

Bika most szívesen leült volna, nem annyira valamely konkrét okból, inkább az apró megszakítás miatt, amely a beszélgetésük új szakaszát jelezné.

– Nála. Nem örült különösebben nekem. Megmutatta az ön által összeállított javaslatot, hogyan mozdíthatnának el a pozíciómból.

– Az csak egy vészforgatókönyv – jegyezte meg Pa.

– Aha. Szóval, ami ezt az ötletet illeti, hogy átvigyük a Behemótot a Gyűrűn, nem szabad megtennünk. Ha komoly égetésbe kezdünk, tüstént két hadiflotta ered utánunk. És fogalmunk sincs, mi van a túloldalon, azt kivéve, hogy sokkal többre képes nálunk.

– Azt szeretné elérni, hogy egy idegen civilizáció James Holden alapján alkosson képet az emberiségről?

Ashford nem sokkal korábban ugyanezt mondta, szóról szóra. Ez volt a leghathatósabb érve, de Bika már tudta, kitől vette. Odafelé a hosszabb utat választotta lefelé a lifttel, hogy időt adjon kialvatlan agyának az ellenérv megfogalmazására.

– Ez nem különösebben fog számítani, ha szétlövik a tökünket, mielőtt odaérnénk – jelentette ki. – Komolyan gondolja, hogy a Föld és a Mars elhiszi nekünk ezt a „mi csak rendőrködünk” halandzsát? Jó páran lesznek köztük olyanok, akik még mindig úgy gondolják, hogy bármit tett is James Holden, mi is benne voltunk. De még ha nem is így áll a helyzet, kizárt, hogy félreállnának, és hagynák, hogy mi irányítsunk. Mérget vehet rá, hogy a marsi haderő főparancsnoka épp azt kérdezi a PH-jától, hogy azt szeretné-e elérni, hogy egy idegen civilizáció Ashford alapján alkosson képet az emberiségről.

– Ez ügyes volt – állapította meg Pa. – Ez a megfordítás okos húzásnak bizonyult.

– Lehet, hogy a belső bolygók még nem álltak elő fenyegetéssel – folytatta Bika –, de…

– Már megtették. A Mars azzal fenyegetett meg minket, hogy tüzet nyitnak ránk, ha a Gyűrű ezer kilométeres körzetébe hatolunk.

Bika a szájához kapta a kezét. Érezte, hogy elméje csak nehezen dolgozza fel a szavakat. A marsi haditengerészet már ultimátumot adott. Ashford még csak említést sem tett róla.

– Akkor mi a fenét művelünk?

– Felkészülünk, hogy három és fél óra múlva megkezdjük az égetést, Mister Baca – felelte Pa. – Mert ezt a parancsot kaptuk.

A keserűség nem csak a hangjából érződött ki. Látszott a tekintetén és a szája görbületén. Együttérzés és felháborodás viaskodott egymással Bika lelkében, mögöttük pedig az előtörni készülő pánik. Túl fáradt volt ehhez a beszélgetéshez. Túlságosan fáradt ahhoz, hogy megtegye, amit meg kell tennie. A kimerültség megfosztotta mindenféle védelemtől, amely meggátolhatta volna, hogy kereken kimondja, amit gondol. Ha csak egyszer is rendesen kipihenhette volna magát, talán más megoldást talál, de ezeket a lapokat osztották neki, így ezeket kellett kijátszania.

– Nem ért egyet vele – állapította meg Bika. – Ha maga dönthetne, nem tenné meg.

Pa jókorát húzott az ivógumójából, és a rugalmas fólia behorpadt a szívóerőtől. Bika egészen biztosra vette, hogy Pa nem az ital íze miatt iszik, és a vágy, hogy egy whiskyt rendeljen magának, váratlanul bevitt ütésként érte.

– Nem érdekes, mit tennék, vagy nem tennék – mondta Pa. – Nem én parancsolok, ezért nem is dönthetek.

– Hacsak nem történik valami a kapitánnyal – válaszolta Bika. – Akkor megtehetné.

Pa elnémult. A zene hangjai, a változó fénymintázatok mintha mind háttérbe szorultak volna. Magukra maradtak kettejük kicsiny zárt univerzumában. Pa az ujjával bekapcsolta az ivógumó mágnesét, és falhoz tapasztotta maga mellett.

– Pár óra hátravan még az égetésig. Aztán az út ideje. Változhat a helyzet, de nem fogok részt venni zendülésben – jelentette ki Pa.

– Talán nem is lesz szükség ilyesmire. Nem kell, hogy köze legyen hozzá. De ha nem adja határozottan parancsba, hogy ne…

– Határozottan megparancsolom, Mister Baca. Megparancsolom, hogy ne lépjen fel a kapitány ellen. Megparancsolom, hogy tartsa tiszteletben a parancsnoki hierarchiát. És ha ez azzal jár, hogy végre kell hajtanom Ashford parancsait, akkor gondolkodás nélkül megteszem. Megértett?

– Igen – felelte kimérten Bika. – Bárhogy legyen, vagy mindannyian meghalunk, vagy áthaladunk a Gyűrűn.

Tizennyolcadik fejezet: Anna

Tizenegyen jelentek meg Anna első istentiszteletén. Először felkavarónak hatott a kontraszt az itteni és az europai gyülekezet között. Az Europán húsz-egynéhány család érkezett volna meg összevissza a szertartás kezdete előtti fél órában, néhányan pedig késve szállingóztak volna be. Minden korosztály képviseltette volna magát a guruló székeken közlekedő nagypapáktól a visító kisgyerekekig és csecsemőkig. Némelyikük a legfessebb vasárnapi öltözékét viselné, mások vacak göncöket. A szertartás előtti beszélgetésbe az orosz és angol szavak a külső bolygók többnyelvű dialektusával keverednének. Az istentisztelet végére páran hortyogva szenderegnének a padokon.

Anna ENH-s gyülekezete egy csoportban jelent meg, pontban 9:55-kor. Ahelyett, hogy besétáltak és leültek volna, laza csoportban úsztak be, aztán nyugtalanító felhőként lebegtek a szószék előtt. Mindannyian makulátlanul tiszta egyenruhát viseltek olyan élesre vasalva, hogy úgy tűnt, akár húsba is belevághatnának vele. Nem beszéltek, csupán várakozón bámultak Annára. És mindannyian roppant fiatalok voltak.

A legidősebb sem lehetett több huszonötnél.

A rendkívüli körülmények miatt nem használhatta a szokásos szertartásszövegét – nincs szükség gyerekeknek szóló üzenetekre, sem egyházi bejelentésekre –, így Anna tüstént belekezdett egy imádságba, amit a szentírás egy részletének felolvasása és rövid prédikáció követett. Eredetileg azt fontolgatta, hogy a kötelességről és az önfeláldozásról tart szentbeszédet; a katonai környezetben ez tűnt a legalkalmasabbnak. Ám ehelyett végül úgy döntött, hogy főként Isten szeretetéről beszél. Figyelembe véve a félelmet, amelyet Chris említett neki pár nappal korábban, ez tűnt szerencsésebb választásnak.

Amikor végzett, lezárásként újabb imát mondott el, aztán áldoztatott. Az úrvacsora bensőséges rítusa láthatólag feloldotta a teremben érzett feszültséget. A tizenegy fiatal katona mindegyike a hevenyészett áldozóasztalhoz járult, átvett egy ivógumó szőlőlevet és egy ostyát, majd visszatért a helyére, és tovább lebegett a közelben. Anna felolvasta Máté és Lukács evangéliumainak jól ismert szavait, majd elmondta az áldást. A gyülekezet megette az ostyát és kiitta az ivógumó tartalmát. És, akárcsak az első emlékezetében megmaradt istentisztelet óta mindannyiszor, Anna úgy érzete, valami hatalmas és nyugodt erő telepedik rá. Érezte a gerincén felkúszni igyekvő borzongást és az ezzel együtt mélyről felszakadni vágyó nevetést. Hirtelen látomásként megjelent előtte Jézus, aki egykor arra kérte a tanítványait, hogy ezt cselekedjék az

Ő emlékezetére, figyelte, ahogy kis létszámú gyülekezete előtte lebeg a mikrogravitációban, és az ivógumókból kiszívja a porból készült szőlőitalt. A szertartás igen tág értelmezése volt annak, amit Ő értett ez alatt.

A záró ima és az istentisztelet véget ért. A gyülekezetéből senki sem indult meg az ajtó felé. Tizenegy ifjú arc fordult felé várakozón. A félelem nyomasztó aurája, amit az úrvacsora alatt sikerült eloszlatnia, lassanként újra rátelepedett a helyiségre.

Anna áthúzta magát a szószék túloldalára, és csatlakozott lebegő nyájához.

– Számíthatok valakire a jövő héten is? Most kicsit ideges voltam.

Chris szólalt meg elsőként.

– Ugyan, roppant kellemes volt.

Úgy tűnt, mondani szeretne még valamit, de belészorult a szó, és a földre szegte a tekintetét.

– Annak idején az Europán szendvicseket és kávét hoztak, hogy elbeszélgessünk még az istentisztelet után – mondta Anna. – Legközelebb kipróbálhatjuk, ha van kedvetek hozzá.

Pár bátortalan bólintás. Egy tengerészgyalogos egyenruhában érkezett izmos fiatal nő félig előhúzta zsebéből a kézi terminálját, hogy megnézze, mennyi az idő. Anna érezte, hogy elveszíti őket. Valami mást vártak tőle, de nem voltak hajlandók megkérni rá. És egyértelműen nem kávéra és szendvicsekre vágytak.

– Egy teljes szentbeszéddel készültem Dávidról – mondta végül köznapi hangon. Mintha csak társalogna. – A terhekről, amelyeket a katonáinkra rakunk. Az áldozatokról, melyeket értünk, többiekért kell meghozniuk.

Chris felpillantott a kezéről. A fiatal tengerészgyalogos visszacsúsztatta a helyére a kézi terminálját. A szószékkel a háta mögött a tárgyaló jellegtelen szürke doboznak hatott. A katonák kis csoportja előtte lebegett, és hirtelen elmozdult a perspektíva, és Anna fölébük került, feléjük zuhant. Gyorsan pislantott egyet, hogy eloszlassa a látomást, és visszanyelte a hányingernek a torkából feltörő citromos ízét.

– Dávidról? – kérdezte egy barna hajú és sötét bőrű fiatalember. Akcentusát Anna ausztrálként lőtte volna be.

– Izrael királyáról – szólalt meg egy másik ifjú férfi.

– Ez a szépített változat – vágta rá a tengerészgyalogos. – Ő az a fickó, aki megölte az egyik saját emberét, csak hogy ágyba vihesse a feleségét.

– Az országáért és a hitéért harcolt – vágott közbe Anna azzal a tanári hanghordozással, amit a kamaszok bibliaóráin használt. Amelyik egyértelművé tette mindenki számára, hogy itt rá kell hallgatniuk. – Pillanatnyilag engem ez érdekel. Mielőtt királlyá kenték fel, katonaként harcolt. Akiket szolgált, sokszor nem értékelték őt. Újra meg újra odavetette magát a veszély és azok közé, akiknek a védelmére felesküdött, még akkor is, ha a vezérei méltatlanok voltak hozzá.

Még páran bólogatni kezdtek. Senki sem pillantgatott a kézi termináljára. Anna érezte, hogy lassan újra megnyeri őket.

– És ugyanezt kértük a katonáinktól az idők kezdete óta – folytatta. – Itt mindenki lemondott valamiről azért, hogy itt legyen. Sokszor méltatlanok vagyunk hozzátok, mégis megteszitek.

– Akkor miért nem ezt tette? – érdeklődött Chris. – Miért nem Dávidról prédikált?

– Mert rettegek – felelte Anna, és a baljába fogta Chris kezét, a jobbjával pedig az ausztrál fiúét ragadta meg. Anélkül, hogy bárki egyetlen szót szólt volna, a laza csoportból egymás kezébe kapaszkodó kör alakult ki. – Rettenetesen félek. És nem akarok katonákról és áldozathozatalról beszélni. Arról szeretnék beszélni, hogy Isten figyel engem. Érdekli, hogy mi történik velem. És úgy gondoltam, mások is erre kíváncsiak.

Újabb biccentések. Aztán Chris szólalt meg:

– Amikor a nyápicok felrobbantották azt a hajót, azt hittem, mindannyian odaveszünk.

– Ja, a picsába! – helyeselt a tengerészgyalogos. Zavartan odabólintott Anna felé. – Elnézést, hölgyem.

– Semmi gond.

– Azt mondják, nem ők voltak – jelentette ki egy másik nő. – Rálőttek Holdenre.

– Aha, aztán a hajójukon titokzatos módon hirtelen minden kikapcsolt. Ha a porevők nem jelölik meg Holdent, sértetlenül megúszhatta volna.

– Követni fogják – jegyezte meg a fiatal tengerészgyalogos.

– A porevők azt állítják, hogy kifüstölik, amint bejutottak.

– A porevők rohadjanak meg! – morgolódott az ausztrál. – Mindegyiket kicsináljuk, ha bármit tenni merészelnek.

– Jól van – vágott közbe Anna szándékosan szelíd hangon. – A porevők marsiak. Ők jobban szeretik, ha marsiaknak hívják őket. És a külső bolygókról származókat is udvariatlanság nyápicoknak nevezni. Az efféle jelzők csak arra valók, hogy dehumanizáljanak egy csoportot, és ezért ne bántson minket annyira, ha megöljük őket.

A tengerészgyalogos fújt egyet, és elfordította a tekintetét.

– És – folytatta Anna – idekint még véletlenül sem lenne szabad összecsapnunk egymással. Igazam van?

– Igen – válaszolta Chris. – Ha idekint egymásnak esünk, mindannyian meghalunk. Nincs hátország, nincs erősítés, nincs hova elrejtőzni. Három flotta, fedezékként pedig egy kóbor hidrogénatomnál semmi terjedelmesebb. Ezt hívjuk haláldoboznak.

Egy hosszú pillanatra megült a csend, aztán az ausztrál sóhajtott fel, és annyit mondott:

– Aha.

– És a Gyűrűből is előbukkanhat valami.

Azzal, hogy ezt kimondták, aztán tudomásul vették, feloldotta a feszültséget. Mivel mindannyian mikrogravitációban lebegtek, egyikük sem tudott magába roskadni. De a válluk és homlokuk elernyedt. Páran szomorúan elmosolyodtak. Még a dühös tengerészgyalogos is végigsimította rövidre nyírt szőke haját, és anélkül, hogy bárkire ráemelte volna a tekintetét, bólintott magában.

– Ezt ismételjük meg a jövő héten – javasolta Anna, amíg még vele volt a csoport. – Úrvacsorát vehetünk, aztán kötetlenül elbeszélgethetünk. Közben az ajtóm mindig nyitva áll. Nyugodtan keressetek meg, ha úgy érzitek, meg kell osztanotok valakivel, ami a lelketeket nyomja.

A csoport tagjai elkezdtek az ajtó felé szállingózni. Anna nem engedte el Chris kezét.

– Tudnál maradni egy percre? Kérdezni szeretnék valamit.

– Chris – szólalt meg a tengerészgyalogos gúnyosan kántáló hangon. – Összemelegedhetsz kicsit a lelkésznővel.

– Ez egyáltalán nem vicces – reagált Anna oktatói hangnemének teljes erejét beleadva. A tengerészgyalogosban volt annyi becsület, hogy elpiruljon.

– Sajnálom, asszonyom.

– Most elmehetsz – mondta Anna, és a tengerészgyalogos meg is tette. – Chris, emlékszel még arra a fiatal nőre, akit a tiszti étkezdében láttunk a megismerkedésünkkor?

A fiú vállat vont.

– Rengetegen megfordultak ott.

– Ennek hosszú barna haja volt. Roppant levertnek tűnt. Civil ruhát viselt.

– Ó – mosolyodott el Chris. – Arra a csinibabára. Igen, emlékszem rá.

– Ismered?

– Nem. Csak egy civil, aki a vezetékeket tartja karban, azt hiszem. Jött pár hajó a flottával, amelyik tele van az ilyenekkel. Miért?

Jó kérdés volt. Anna őszintén szólva nem tudta biztosan, miért nem képes napok óta elfelejteni a haragos ifjú nőt, de valami miatt megragadt az emlékezetében, ahogyan a bogáncs tapad a ruhára. Ingerültség és idegesség tört rá, és hirtelen megjelent lelki szemei előtt a lány arca.

A dühe, a fenyegetés, ami a tekintetéből sugárzott. Hogy mennyire kevés választotta el azt a találkozást az ellenséges akcióktól, a sérült hajóktól és az egymásra lövöldöző emberektől. Semmi sem kapcsolta össze őket, Anna mégsem tudott megszabadulni a gondolattól, hogy összefüggenek.

– Aggódom miatta? – felelte végül Anna. Így legalább nem hazudott.

Chris a kézi termináljával babrált. Pár másodperc múlva bejelentette, hogy:

– Melba Koh. Elektrokémiai mérnök. Valószínűleg rendszeresen felbukkan majd a hajón a hazaút alatt. Talán még össze is fut vele.

– Nagyszerű – válaszolta Anna, és eltűnődött, vajon tényleg szeretné-e, hogy ez megtörténjen.

– Tudod, mi a szívás? – kérdezte Tilly. Mielőtt Anna bármit felelhetett volna, Tilly azt mondta: – Ez a szívás.

Nem kellett kifejtenie. A civilek büféjében lebegtek együtt egy asztalnál. Az asztalhoz mágneslábakkal kis műanyag dobozt rögzítettek. Benne különféle színű és ízű fehérje-és szénhidrátkrémekkel teli tubusok sorakoztak. A doboz mellett két ivógumó hevert. Annáéban tea volt. Tillyében kávé. A tiszti étkezde az udvarias pincérekkel, a rendelésre készült ételekkel és az ingyenes bárral már csak távoli emléknek hatott. Tilly napok óta nem ivott alkoholt. Ugyanennyi ideje, hogy egyikük sem evett olyasmit, amit rágni kellett volna.

– A mazsolás zab nem rossz. Szerintem elképzelhető, hogy valódi mézzel készült – mondta Anna, és feltartotta az egyik lágy fehér tasakot. Tilly nem először vett részt űrutazáson. A férje ingatlanokkal rendelkezett minden jelentősebb szikladarabon az egész naprendszerben. De Anna azt gyanította, hogy még soha életében nem evett műanyag tubusokból. Ha bármelyik pilóta hanyagul úgy időzített volna, hogy étkezéskor szünteti meg a gravitációt a hajón, valószínűleg a következő kikötőben kirúgták volna.

Tilly kivett egy tasakkal a zabkásából, fintorogva méregette, aztán megpöccintette az ujjával. A tasak pörögve lebegett a fejénél akár egy miniatűr helikopter.

– Annie – szólalt meg Tilly. – Ha gusztustalan nedveket akartam volna kiszívni egy petyhüdt tömlőből, otthon maradok a Földön a férjemmel.

Annát egy idő után Annie-nek kezdte szólítani, és tiltakozása cseppet sem zavarta Tillyt.

– Előbb-utóbb enned kell. Ki tudja, mennyi ideig leszünk még idekint.

– Már nem sokáig, ha van ebbe bármi beleszólásom – harsant fel egy mennydörgő hang Anna mögött.

Ha a földön állt volna, Anna felugrik ijedtében. Ám a levegőben lebegve csupán idétlenül megrándult, és felvinnyogott.

– Elnézést, hogy megijesztettem – szabadkozott Cortez, és beúszott Anna látóterébe. – De azt reméltem, hogy beszélhetünk.

A férfi a padlón csoszogott a haditengerészet által kiosztott mágneses bakancsban. Anna szintén kipróbálta már, de amikor a földhöz tapadva ingott súlytalanul ide-oda, úgy érezte magát, akár a hínár a tenger áramlataiban, és ettől még erősebben émelygett, mintha csak szabadon lebegne. Így inkább nem használta a bakancsot.

Cortez odabiccentett Tillynek, mogyoróbarna arcbőrétől még hangsúlyosabb, vakítóan fehér mosolyát ragyogtatta rá. Anélkül, hogy megérdeklődte volna, csatlakozhat-e hozzájuk, az asztal étlapképernyőjével rendelt magának egy szódavizet. Tilly visszamosolygott rá. Hamis „nem igazán látlak” mosolya volt, amelyet olyanokra szokott rávillantani, akik a csomagjait cipelték, vagy ételt szolgáltak fel neki. Miután egyértelművé tették kölcsönös megvetésüket, Tilly a kávéját kortyolgatta, és tudomást sem vett a férfiról. Cortez Anna vállára tette egyik hatalmas tenyerét, és belekezdett mondandójába:

– Doktor Volovodov, koalíciót szervezek épp a hajón tartózkodó tekintéllyel bíró civil tanácsadókból, hogy petíciót adjunk be a kapitánynak, és szeretném a támogatását kérni.

Anna bámulattal adózott az abszolút őszinteség előtt, amit Corteznek a szinte teljes egészében hízelgésből álló mondatba sikerült becsempésznie. Cortez mégiscsak a főtitkár spirituális tanácsadójaként volt jelen. Anna azért jött el, mert az Egyesült Metodista Tanács nélkülözni tudta őt, és az otthona véletlenül útba esett. Ha tekintéllyel bíró tanácsadók bármiféle listáján szerepelt, akkor nagyon alacsonyra került a léc.

– Szívesen megvitatom a kérdést, doktor Cortez – válaszolta Anna, aztán a teás ivógumójáért nyúlt. Ez ürügyet szolgáltatott arra, hogy kihámozza a karját a férfi markából. – Miben segíthetnék?

– Először is meg kell dicsérnem a kezdeményezőkészségét, amiért istentiszteletet szervezett a hajón szolgálók számára. Szégyellem, hogy nem nekem jutott elsőként eszembe, de örömmel követem a példáját. A hajón képviseltetett különböző vallások vezetőivel már szervezzük a hasonló összejöveteleket.

Anna érezte, hogy elönti a pír, noha sejtette, hogy Cortez minden szavával manipulálni igyekszik őt. Rendkívül ügyesen csinálta, és mindig a megfelelő reakciót váltotta ki, hiába lehetett pontosan tudni, mit akar elérni. Anna nem tudta nem csodálni egy kicsit ezért.

– Biztosra veszem, hogy a tengerészek értékelni fogják.

– De más feladatok úgyszintén elvégzésre várnak – tette hozzá Cortez. – Jelentősebb feladatok. És ezért kerestem meg magát.

Tilly visszafordította az asztalhoz a tekintetét, és éles pillantást vetett Cortezre.

– Mégis, mire készülsz, Hank?

Cortez ügyet sem vetett rá.

– Anna, ugye nem baj, ha tegeződünk?

– Helyben vagyunk, Annie – jegyezte meg Tilly.

– Annie?

– Nem – vágott közbe Anna. – Az Anna megfelel. Kérem, hívjon csak Annának!

Cortez odabiccentett neki hatalmas barna-fehér fejével, a mosolyával elvakította a nőt.

– Köszönöm, Anna. Arra szeretnélek megkérni, hogy írj alá egy petíciót, amit terjesztek, és a szavad erejével támogass minket.

– Minket?

– Ugye tudod, hogy a Behemót égetni kezdett a Gyűrű felé?

– Hallottam róla.

– Arra akarjuk felkérni a kapitányt, hogy tartson vele.

Anna kettőt pislantott, aztán szóra nyitotta a száját, de rájött, hogy nincs mit mondania. Hangos csattanással összecsukta az ajkait, aztán észrevette, hogy Cortez és Tilly is őt bámulja. Behatolni a Gyűrűbe? Holdennek sikerült bejutnia, és minden jel szerint még életben volt. De az, hogy ténylegesen belépjenek a Gyűrű belsejébe, egyáltalán nem szerepelt a tervek között, amikor vállalkoztak a küldetésre, a civil kontingens számára legalábbis nem.

Arról fogalma sem volt senkinek, miféle szerkezetek várakoznak a Gyűrűn túl, vagy hogy miféle változásokat okoz a féreglyuk a rajta áthaladó emberekben. Ahogyan azt sem tudhatták, hogy egyáltalán nyitva marad-e a Gyűrű. Lehetséges, hogy létezik egy előre megállapított tömeghatár, vagy korlátozott az energiaellátás, vagy bármi. Előfordulhat, hogy váratlanul bezárul, ha már elegendő számú hajó átjutott a túloldalára. Továbbá az is megtörténhet, hogy olyankor zárul be, amikor még csak félig haladt át rajta egy hajó. Anna elképzelte a félbevágott Prince-et, ahogy a két darab egymástól több millió fényévnyi távolságban lebeg egymástól, és mindkét végéből emberek zúdulnak ki a vákuumba.

– A marsiakat is fel akarjuk kérni, hogy tartsanak velünk – folytatta Cortez. – Hallgass csak végig! Ha együttesen vágunk neki ennek…

– Rendben – szólalt meg Anna, mielőtt tudatosodott volna benne, hogy igent fog mondani. Nem tudta, miért akarja mindenképp elérni ezt Cortez, és nem is érdekelte. Talán a szavazatokra hajtott a földi választásokon. Talán Cortez így óhajtott hatalmat gyakorolni a katonai vezetők felett. Talán úgy érezte, ezt kell megcselekednie. Nem felfedezőkként jöttek ide, nem igazán. Azért jöttek, hogy otthon láthassák őket azok az emberek, akik figyelemmel kísérik a küldetést. Ezért volt a sok dráma és tiltakozás az induláskor. Eredetileg a látványról szólt mindez, de megváltozott a helyzet, és ez lehetett a válasz arra a félelemre, amit a templomban megtapasztalt.

A közvetlen veszélyt nem a Gyűrű jelentette. Legalábbis ebben a pillanatban nem. Sokkal inkább az, hogy az emberek a hozzájuk ténylegesen legközelebbi ellenségen vezetik le a szorongás miatti feszültségüket: vagyis egymáson. Ha a KBSz kitart a terve mellett, hogy Holden nyomába ered a Gyűrűbe, az EN és a marsiak pedig erőiket egyesítve követik őket, senkinek sem lesz oka egymásra lőni. Újra azzá válnak, amiként kezdték. Egyesített akciócsoportként derítik fel az emberiség történetének eddigi legnagyobb felfedezését. Ha maradnak, három feldühödött flottaként igyekeznek majd megakadályozni, hogy bármelyikük előnyhöz jusson. Az egész kifejezetten megkönnyebbülésként özönlött be Anna agyába.

– Rendben – ismételte el. – Aláírom. Mindaz, amit meg kell tudnunk, mindaz, amivel vissza kell térnünk az otthon maradt, rémült emberekhez… minderre ott kaphatunk válaszokat. Nem itt. A túloldalon. Köszönöm, hogy megkért rá, doktor Cortez.

– Hank, Anna. Hívj Hanknek!

– Ó – szólalt meg Tilly, aki teljesen megfeledkezett az arca előtt lebegő kávés ivógumóról. – Nekünk befellegzett, bassza meg.

– Szia, Nono! – mondta Anna kabinja kommunikációs konzoljának videokamerájába. – Szia, Nami! Anya nagyon szeret téged. Borzasztóan szeret.

Megragadta, és szorosan a melléhez szorított a párnát.

– Ez itt ti vagytok. Ti ketten.

Lerakta a párnát, és egy pillanatot kivárt, hogy összeszedje magát.

– Nono, azért hívlak, hogy megint csak bocsánatot kérjek tőled.

Tizenkilencedik fejezet: Melba

A helyzet ordító igazságtalansága nem hagyta nyugodni; elaludni sem tudott miatta. Már alig kellett hozzá egy kevés, hogy sikerüljön. Már annyi minden ténylegesen összejött belőle. Aztán Holden belevetette magát a Gyűrűbe, és valami megmentette, és Melba úgy érezte, mintha egy hatalmas és láthatatlan ököl vágta volna gyomorszájon. És még mindig a zsigereibe hatolt.

A körletében nézte végig a kibontakozó eseményeket, miközben törökülésben ült a présülésén, és a kézi terminálja információk után kutatott bármely elérhető csatornán. A hálózatot olyannyira leterhelte a rengeteg ember, akik ugyanezzel próbálkoztak, hogy a saját jele alig tűnt ki. Senkinek sem fog szemet szúrni, hogy figyel, amikor mindenki más ugyanezt teszi. Amikor a KBSz tüzet nyitott, Melba szinte hallotta, ahogy a földi haderők levegőért kapnak, hogy felkészüljenek a be nem következett bénító robbanások sorozatára. A Holdenre irányuló düh, az elítélő, vádaskodó megnyilatkozások égő sebre öntött hűsítő vízként hatottak számára. A csoportját vészkarbantartásra rendelték át a Seung Unra¸ hogy helyrehozzák a károkat, amiket Melba okozott, de a lány bejelentkezett, valahányszor egy szabad perce akadt. Amikor a Mars a Rocinantéra irányította a célzólézereit, és a hajó felé vezette a rakétát, Melba hangosan felkacagott. Holden addigra leállította a lány kimenő üzenetét, de csak annak az árán, hogy kiiktatta a teljes kommunikációs rendszert. Most már semmiképp sem küldhetett ki időben tagadó nyilatkozatot.

Amikor Holden áthaladt a Gyűrűn, Melba épp három beszélgetést folytatott párhuzamosan, közben pedig az árammérőjét figyelte, tapasztal-e veszélyes ingadozásokat. Nem tudta meg, amíg vissza nem küldték őket a Cerisierre, hogy Holden nem halt meg. És nem is fog. A torpedót megállították, az ellenségnek megkegyelmeztek.

A hajóra visszaérve Melba rögtön a kabinjába ment, összegömbölyödött a présülésen, és próbált nem pánikba esni. Az agya mintha kibomlott volna; gondolatai véletlenszerű irányokban cikáztak. Ha a marsiak néhány saját rakétát lőttek volna ki ahelyett, hogy kivárják, amíg a KBSz elvégzi helyettük a feladatot, Holden most halott lenne. Ha a Rocinante pár ezer kilométerrel közelebb lett volna a Behemóthoz, amikor a csillagbárka tüzet nyitott rájuk, Holden most halott lenne. Az ülés gömbcsuklózata előre-hátra járva lecsillapodott a lassító égetés utolsó löketei közt, és Melba rájött, hogy rázza a testét, a hátát a gélhez csapkodja. Ha az a valami, ami a protomolekulát megalkotta – az a megnevezhetetlen, gonosz lény, amely a Gyűrű túloldalának végtelen feketeségében kuporgott –, nem módosította volna a fizika törvényeit, Holden most halott lenne.

Holden élt.

Melba mindig is tudta, hogy James Holden elpusztítása törékeny dolog. Ha valaki alaposabban vizsgálódni kezd, ellentmondásokra lel. Melba nem igazíthatta a bejelentést egészen pontosan ahhoz az égetéshez, amivel a Rocinante épp gyorsult, amikor lecsapódott a csapda. Olyan eszközök lesznek a videóban, amelyeket kellően beható elemzéssel könnyen felfedezhetnek. Ám ennek megtörténtekor már elkéstek volna. James Holden története végleges formát öltött volna. Az új keletű teóriákat tébolyult elmeszüleményként és összeesküvés-elméletekként vethették volna el. Ám ehhez az kellett volna, hogy Holden és a legénysége halott legyen. Melba az édesapjától hallotta folyton ezt. Ha a másik halott, a bíró csak egyetlen verzió alapján tud dönteni. Amikor Holden újra összerakja a kommunikációs rendszerét, megkezdődhet a nyomozás. Melbát el fogják kapni. Rá fognak jönni, hogy ő tette.

És – a gondolattól a félelem fémes íze töltötte meg a száját – rátalálnak Renre. Meg fogják tudni, hogy ő ölte meg. Megtudja majd az édesapja. A cellájába is eljut majd a hír, hogy Melba verte agyon Rent, és ez minden másnál borzalmasabb lesz. Nem az, hogy megtette – gondolta Melba. Hanem hogy elkapták.

A hang az ajtó felől érkezett, három hangos koppanás, és Melba akaratlanul felsikoltott. Szíve hevesen kalapált, vére a torkában lüktetett, a bordáit püfölte.

– Miss Koh? – szólalt meg Soledad hangja. – Odabent van? Lenne egy kis… beszélhetnék magával, ha már…

A másik hangjából kiérződő félelem hallatán mintha szédülés fogta volna el. Melba lekászálódott az ülésről. Vagy a pilóta változtatott épp a hajó helyzetén, vagy Melba támolygott. Nem tudta megállapítani, melyik. Belenézett a tükörbe, és az onnan visszabámuló nő akár hétköznapi személy is lehetett volna, aki mély álmából riadt.

– Egy pillanat – mondta, és ujjaival végigsimított a haján, a fejbőréhez szorította a sötét fürtöket. Arcát mintha nyirkos veríték borította volna. Semmit sem tehetett. Ajtót nyitott.

Soledad állt a szűkös folyosón. Állkapcsa mozgott, mintha rágott volna valamit. Elkerekedett szemével idegesen pillantgatott Melbára, elkapta, majd újra ráirányította a tekintetét, el, és megint rá.

– Sajnálom, Miss Koh, de nem… nem tudom megtenni. Nem tudok átmenni oda. Nyugodtan kirúghatnak, akkor sem tudok átmenni.

Melba feléje nyúlt, és a nő karjára tette a kezét. Az érintéstől láthatólag mindketten megriadtak.

– Semmi baj – mondta. – Nem lesz semmi baj. Hová nem tudsz átmenni?

A hajó elmozdult alattuk. Melba nem csak képzelte ezt, mert Solé is megtántorodott.

– A Prince-re – felelte. – Nem akarok… nem akarok önként jelentkezni.

– Önként jelentkezni mire? – kérdezte Melba. Úgy érezte, mintha valamiféle idegösszeomlásból próbálná visszacsalogatni a lányt. Még maradt benne annyi öntudatosság, hogy felfogja a helyzet iróniáját.

– Nem kapta meg az üzenetet? A cég felügyelőjétől érkezett.

Melba hátrapillantott a válla felett. Kézi terminálja a présülésen hevert, a képernyőn zöld-piros sáv mutatta, hogy sürgős üzenet érkezett. Ujját felemelve jelezte Soledadnak, hogy maradjon kint, amivel távol tarthatta őt a szekrénytől, majd megragadta a terminált. Az üzenet tíz órája érkezett, és SÜRGŐS ÉS VÁLASZT KÉREK felirattal volt megjelölve. Melba eltűnődött, vajon mennyi ideje fekhetett a pánikrohamtól öntudatlanul a présülésén. Fogadta az üzenetet. Sűrű jogi szöveg árasztotta el a képernyőt, pimaszul, akár egy ordítás.

Danis Általános Vállalkozásszervezés, a flotta civil kisegítő hajóinak, köztük a Cerisiernek a tulajdonosa és működtetője a szokványos szerződés rendkívüli helyzetre vonatkozó záradékát léptette érvénybe. Minden alcsoportnak kijelölt önkéntest kellett választania az ENH Thomas Prince fedélzetén végzendő feladatok ellátására. A díjazás a szerződés érvényének lejártáig a szokványos szinten marad, amikor megállapítják a veszélyességi pótlékokat és adómentesítéseket.

Melbának háromszor végig kellett olvasni a szöveget, hogy megértse.

– Nem tudok bemenni oda – mondta valahonnan a távolból, tőle balra Soledad. Hangja idegesítő nyafogássá vékonyodott. – Az édesapám. Már meséltem róla magának. Biztosan megérti. A maga nővére is ott volt. Meg kell mondania Bobnak és Stanninak, hogy nekik kell menniük. Én nem tudok.

Holdent vették üldözőbe. Át fognak menni a Gyűrűn, hogy elkapják Holdent. Melba páni félelme megszűnt, és helyét a feladatra való fókuszálás vette át.

– Egyikőtök se megy oda – jelentette ki Melba. – Ezt én vállalom el.

A hivatalos áthelyezés az eddigi legsimább ügynek bizonyult, mióta felszállt a fedélzetre. Üzenetet küldött a személyzeti tiszthez az azonosítószámával és rövid kísérőszöveggel, melyben közölte, hogy elfogadja a Prince-re való áthelyezését. Két perccel később megérkezett az utasítás. Három órája maradt, hogy elrendezze a dolgait a Cerisieren, aztán beszáll a siklóba, és elhúz innen. Ezt az időt, jól tudta, azért hagyták neki, hogy találkozzon a csapatával, és megkönnyítse a váltást. Melbának viszont más elintéznivalója akadt.

Ipari szigetelőanyaggal megtölteni egy szekrényt, az egy dolog. A habot úgy készítették el, hogy gyorsan felvihető legyen, és pár másodpercig még képlékeny maradjon, mielőtt a sárga pép aranybarnává sötétedik, és megszilárdul. A túlfolyást egy órán belül szikével le lehetett vágni. Ezután viszont a megfelelő oldószeren kívül semmivel sem lehet eltávolítani, de még azzal is förtelmes, fáradságos folyamat.

Ám mégsem hagyhatta olyan helyen a tetemet, ahol rátalálhatnak. Valakinek ki fogják utalni a kabinját, és az új lakó használni akarja majd a szekrényt. Ráadásul valamiért helytelennek tűnt ott hagynia Rent. Így aztán két és fél órával a hajó indulása előtt Melba a szobájába vitt két vállig érő latex kesztyűt, három kanna oldószert, egy köteg oldószeres rongyot, és egy vákuumbiztos szerszámosládát, aztán magára zárta az ajtót.

A szekrényajtó először nem akart kinyílni, odaragasztotta egy csepp szigetelőhab, amit Melba korábban nem vett észre, de elég volt párszor ráfújnia az oldószerből, és kellően meggyengült ahhoz, hogy Melba az ujjával felfeszítse az ajtót. A szigetelőhab egyetlen, durva felületet alkotott, mint egy lekicsinyített szirtfal. Melba felnyitotta a szerszámosládát, mély lélegzetet vett, és szembefordult a sírral.

– Sajnálom – mondta. – Tényleg nagyon sajnálom.

A felpermetezett oldószernek először látszólag semmi hatása nem volt az orrfacsaró bűztől eltekintve, de aztán a szigetelőhab pattogni kezdett, mintha több ezer bogár rohanna kövön. Barázdák és repedések alakultak ki a falban, aztán nyálkásan megfolyt az anyag. Melba a földön kiterített néhány rongyot, hogy felfogják a lecsorgó nedvességet.

Ren térde bukkant elő elsőként, a kerek térdkalács és a haláltól megfeketedett bőr kövületként emelkedett ki a szétolvadó habból. Egyenruhája szövetét nyákos üszög itatta át. Melba orrát megcsapta a bűz, de közel sem érezte annyira rettenetesnek, mint amire számított. Mielőtt nekilátott, elképzelte magát, ahogy könnyek közt öklendezik, de közel sem volt ennyire durva. Amikor megragadta Ren lábát, hogy kihúzza, csípőből leszakadt mindkettő, így aztán Melba levágta a nadrágot, rongyokba csavarta, majd a szerszámosládába fektette a lábakat. Elméje csendes és nyugodt maradt, mint egy régészé, aki évszázadok óta halott emberek maradványait hozza a napvilágra. Íme, Ren gerincoszlopa. Íme, a förtelmes lucsok, ahol a gyomrában lévő sósav, amit immár nem tartottak féken az élet mechanizmusai, szétmarta a gyomorfalát, a máját, a beleit. Utolsóként Ren fejét húzta elő, az élénkvörös haj megsötétedett, és agyonhasznált konyhai felmosórongyhoz hasonló anyag tapadt hozzá.

Melba átemelte a csontokat a szerszámosládába, a fennmaradó helyet kibélelte az alvadt vérrel és bomló szövettel átitatott rongyokkal, aztán lecsukta az új koporsót, aktiválta a légmentes zárat, és beállította a zárkombinációt. Még negyven perce maradt.

Újabb tíz percet a halott Ren eddigi lakhelyeként szolgáló szekrény kitisztításával töltött el, aztán lehúzta és a visszaforgatóba dobta a kesztyűt. Megfürdött, próbálta lesúrolni magáról a bűzt, és mintha kívülről nézné magát, észrevette, hogy zokog. Nem törődött vele, és mire átöltözött új egyenruhájába, könnyei, úgy tűnt, elapadtak. Fogta és egy zsákba rakodta holmija utolsó darabjait, még mindig nedves haját hátul copfba fogta össze, és a rakodócsarnokba húzta Rent, ahonnan a többi felszerelést átszállítják a Prince-re. Így nem maradt ideje elbúcsúzni Soledadtól, Stannitól és Bobtól. Sajnálta, de ezt a terhet el tudta viselni.

Összesen nagyjából harmincan voltak. Férfiak és nők, akiket már látott a hajón, egy-két alkalommal hallotta a nevüket, odabiccentett nekik a hajókonyhán vagy az edzőgépeknél. Amint a Prince-re értek, egy kis fehér tárgyalóba vitték őket, ahol a templomi padokra emlékeztető széksorokat a padlóhoz csavarozták. Már működtek a hajtóművek, már megindultak a Gyűrű és a túloldalon rájuk váró ismeretlen felé. Míg a túlzottan is lelkes tisztes a Thomas Prince-ről locsogott nekik, Melba körbepillantott a körötte lévő arcokon. Egy csenevész ősz szakállas, kék szemű idős férfi. Egy komoran összeszorított állkapcsú, tömzsi szőke nő, aki valószínűleg fiatalabb nála, és nem tudja, hogyan kell használni a szemceruzát. Mindannyian a saját szabad akaratukból jöttek ide. Pontosabban a szerződés által megszabott kereteken belül szabad akaratukból. Mindannyian át fognak kelni a Gyűrűn, bármi várta is őket a túloldalon. Melba eltűnődött, vajon mi indíthatta őket arra, hogy megtegyék, miféle titkokat rejtegettek a saját szerszámosládáikban.

– Mindvégig maguknál kell tartaniuk a személyazonossági kártyáikat – magyarázta a tisztes, és feltartotta a nyakában függő fehér műanyag lapocskát. – Ez nemcsak a lakrészük kulcsa, hanem a civil büfében is erre kaphatnak ételt. És tudatják önökkel, hogy a megfelelő helyen vannak-e.

A szőke nő Melba felé fordult, és haragosan meredt rá. Melba elkapta a tekintetét, arcát pír öntötte el. Nem állt szándékában megbámulni másokat. Soha ne viselkedj szándékosan udvariatlanul, mondogatta folyton az édesapja.

A tisztes fehér kártyájának színe mély, vérsötét vörösbe váltott.

– Ha ezt látják – mondta –, akkor tiltott területen járnak, amit haladéktalanul el kell hagyniuk. Ne aggódjanak túlságosan. Ez itt egy hatalmas hajó, és időnként mindannyian elkeveredünk. Az első itt töltött hetem során négyszer jeleztek rám. Senkinek sem fogják leszedni a fejét egy akaratlan tévedésért, de a biztonságiak mindenesetre szemmel tartják utána, szóval ne lepődjenek meg ezen.

Melba egy pillantást vetett a saját fehér kártyájára. A neve szerepelt rajta és egy mosolytalan arckép. A tisztes közben azt fejtegette, mennyire nagyra értékelik a jelenlétüket, és hogy a szolgálataik nagy megtiszteltetést jelentenek a hajó és önmaguk számára. Mindannyian együtt, egyetlen nagy csapatként vesznek részt ebben. Melbában felhorgadt a férfi iránti gyűlölet, így igyekezett mással lekötni magát.

Elképzelése sem volt, mit fog tenni, amint átérnek a túloldalra, de feltétlenül meg kell találnia Holdent. El kell őt pusztítania. Ahogy a hangmérnököt is. Minden nyomot, ami elvezethetett hozzá, meg kell semmisítenie, vagy hiteltelenné kell tennie. Elmerengett, vajon tudna-e szerezni hamis azonosító kártyát, vagy olyasvalakiét, aki jóval több helyre bejuthat egy Melba Kohnál. Esetleg egy olyat, amivel igénybe vehet egy kompot. Ennek utána kell néznie. Ezúttal rögtönöznie kell, és a számára elérhető legjobb eszközök megszerzése életbe vágó lehet.

Körötte sorra felálltak az emberek. Az unott tekintetekből és a csendből arra következtetett, hogy most kezdődik a hajó bejárása. Melba már dolgozott a Thomas Prince minden fedélzetén. Jól ismerte a magas mennyezeteket és a széles folyosókat, ahol hárman is elfértek egymás mellett. Lehetséges, hogy nem ismeri mindennek a pontos helyét, de tehet úgy, mintha tudná. Besorolt a többiek mögé.

– Vészhelyzet esetén mindannyiuknak vissza kell menniük a körletükbe, és be kell szíjazniuk magukat – mondta hátrálva a tisztes, hogy folytathassa az előadást, miközben a civilek csordaként, egymásba botolva haladtak. Melba mögött valaki halkan felbőgött, akár egy borjú, egy másik társuk pedig kuncogni kezdett ezen. A vicc eljutott a világűr mélységeibe, ahol még tehén se járt.

– És ha itt átmegyünk, a civil büfébe érkezünk – magyarázta a tisztes, amint keresztülhaladtak két acél tolóajtó között. – Akik már dolgoztak itt önök közül, megszokhatták, hogy a tiszti étkezdében kapják meg az ételüket és a kávéjukat, de most, hogy katonai küldetést hajtunk végre, ide kell jönniük.

A civil büfé alacsony, szürke, dobozszerű helyiség volt, padlóhoz csavarozott székekkel és asztalokkal, ahol elszórtan tucatnyi különböző korú és nemű ember üldögélt. Egy valószerűtlenül fakó hajú férfi a kipárnázott falnak dőlve állt, és az ivógumójából kortyolgatott valamit. Két papi galléros fekete csuhát viselő idősebb férfi maguknak való lurkók módjára dugta össze a fejét. Melba mostanra kezdett ismét bezárkózni önmagába, ügyet sem vetve a többiekre, amikor valami magára vonta a figyelmét. Egy ismerős hang.

Tőle alig hat méterre Tilly Fagan hajolt oda egy idősebb férfihoz, aki mintha a bosszankodás és a flörtölés között viaskodott volna. A nő feltűzve viselte a haját, nevetéséből maró gúny érződött ki, amely kettejük családjának hosszú, kényelmetlen vacsoravendégségeire emlékeztette. Melbára hirtelen atavisztikus szégyenérzet tört rá, amiért ennyire alulöltözött. Egy förtelmes pillanatra lecsúszott róla a maszk, és ismét Clarissává változott.

Lassabb, nyugodtabb léptekre kényszerítve magát elszakadt a tömegtől, és a lehető legkisebbre és legnehezebben észrevehetővé húzta össze magát. Tilly leplezetlen undorral pillantott oda a fecsegő tisztesre és a technikusok csordájára, de Melbát nem vette észre. Ezúttal nem. A tisztes kivezette őket a büféből, végig a hosszú folyosón, az új körleteikig. Melba kibontotta a copfját, és az arcára fésülte leeresztett haját. Persze tudta, hogy a Prince-en utazik a földi delegáció, de nem tartotta érdemesnek számolni velük. Most eltűnődött, vajon még hányan ismerhetik az itteniek közül Clarissa Maót. Elképzelte magában a borzalmas helyzetet, ahogy egy sarkon befordulva Micha Krausszal vagy Steven Comerrel találja szembe magát. Látta maga előtt, ahogy a szemük elkerekedik a csodálkozástól, és belegondolt, vajon tőlük is meg kell-e szabadulnia. Ha nem tudja eltenni őket láb alól, a hajó fogdája, a hírfolyamok és egy édesapjáéhoz hasonló cella következik.

A tisztes most a körleteikről beszélt, sorra kijelölt egyet-egyet az önkéntes technikusoknak. Apró kabinok voltak, ám mivel vészhelyzet esetén mindegyiküknek saját présülés kellett, nem fognak megosztozni a kabinokon. Melba bezárkózhat a sajátjába, lefizethet valakit, hogy hozza el az ételét. Viszont patkányként egy lyukba rejtőzve hatványozottan nehezebb lenne felkutatnia és megölnie Holdent. Kell lennie olyan megoldásnak…

A tisztes a nevét szólította, és Melba csak most figyelt fel erre.

– Jelen – mondta. – Elnézést.

Besietett a szobájába, az ajtó felismerte a fehér kártyáját, és kinyílt előtte, aztán becsukódott, amint Melba belépett. A lány egy hosszú pillanatig csak állt, és a karját vakarta. A kabin világos és tiszta volt, oly mértékben különbözött a Cerisiertől, mint Nepál Kolumbiától.

– Rögtönözni jöttél – szólalt meg Melba, és a szavakat mintha valaki más mondta volna ki. – Hát tessék. Kezdj rögtönözni!

Huszadik fejezet: Holden

Ahelyett, hogy fesztelenebbé tették volna, az interjúzás hetei és hónapjai új személyiséget alakítottak ki Holdenben. Önmaga másik verzióját, amely kiállt a kamera elé, és megválaszolta a kérdéseket. Amely megmagyarázott dolgokat, és történeteket mesélt kellően szórakoztató modorban ahhoz, hogy folytonosan lekösse a figyelmet. Olyasmi volt ez, amiről nehezen tudta volna elképzelni, hogy valaha a gyakorlatban alkalmaznia kellene.

Újabb meglepetés a több másik mellett.

– Amit itt láthatunk – intett Holden a mögötte lévő vezérlőpult nagy videokijelzője felé –, a lassú zónának hívjuk.

– Rettenetes elnevezés – jegyezte meg Naomi. A hajó vezérlőberendezései előtt ült, épp a dokumentumfilmes stáb kameráinak látószögén kívül. – Lassú zóna? Most komolyan?

– Van jobb névötlete? – érdeklődött Monica. Valamit odasúgott Clipnek, mire a férfi kissé balra fordult, és a kamera lassan pásztázva fordult vele együtt. A szemében elpattant ér vörössége lassacskán kifakult.

A hajót a Gyűrűn átrepítő több g-s égetés mindnyájukat megviselte.

– Nekem még mindig Alexé tetszik a leginkább – felelte Naomi.

– Pitypang ég? – mondta megvetőn Monica. – Először is, kizárólag a Földről vagy Marsról származóknak lehet egyáltalán fogalma arról, mi is az a pitypang. Másodsorban pedig ostobán hangzik.

Holden tudta, hogy még mindig őt mutatja a kamera, így csak elmosolyodott, és hagyta, hogy a két nő kivesézze a kérdést. Valójában kifejezetten tetszett neki Alex elnevezése. Onnan, ahol elhelyezkedtek, tényleg egészen úgy hatott, mintha egy pitypang kellős közepén ülnének, az eget pedig óriási gömbalakzatban törékeny kinézetű szerkezetek töltötték meg.

– Befejezhetnénk ezt? – kérte Monica, és megjegyzését anélkül vetette oda Naominak, hogy ránézett volna.

– Elnézést, hogy közbeszóltam – felelte Naomi, de egyáltalán nem látszott rajta, hogy sajnálkozna. Odakacsintott Holdennek, a kapitány pedig visszamosolygott rá.

– És három… kettő… – Monica Holdenre mutatott.

– Az érzékelők adataiból kiindulva egymillió kilométeresre becsüljük a lassú zóna átmérőjét. – Holden a háta mögötti képernyőn megjelenített 3D-s ábrázolásra bökött az ujjával. – Nincsenek látható csillagok, így a zóna pontos helyét lehetetlen meghatározni. A külső határt a gömbhéjon egymástól egyenlő távolságokban elhelyezkedő ezerháromszázhetvenhárom különálló gyűrű alkotja. Ez idáig egyedül azt találtuk közülük „nyitva”, amelyiken átjutottunk ide. A velünk együtt kiutazó flották továbbra is láthatóak a túloldalon, jóllehet a Gyűrű eltorzítja a képi és érzékelőkkel begyűjtött adatokat, így az onnan származó észlelések megbízhatatlanok.

Holden megérintette a monitort, majd a közepe egyszerre kinagyítódott.

– Ezt itt jobb kifejezés híján Gyűrű Állomásnak neveztük el. Fémes anyagból álló szilárd gömbnek tűnik, melynek hozzávetőlegesen öt kilométer lehet az átmérője. Körötte különféle tárgyakból, köztük a lassú zónába belőtt szondákból és az Y Que nevű övbéli hajóból összeálló gyűrű kering lassan. A Gyűrűig bennünket üldöző torpedó szintén a gömb felé halad, és a pályaívéből ítélve ugyancsak a szemétgyűrű részévé fog válni.

Újabb érintés, és már a központi gömb töltötte be az egész képernyőt.

– Leginkább csak azért hívjuk állomásnak, mert a lassú zóna közepén található, és abból a teljesen megalapozatlan feltételezésből indulunk ki, hogy a kapuk valamiféle vezérlőállomása ott helyezkedhet el. Az állomás felszínén nincsenek látható folytonossági hiányok. Semmi, ami légzsilipre, antennára, érzékelőrendszerre vagy bármire emlékeztetne. Csak egy ezüstöskéken ragyogó labda.

Holden kikapcsolta a monitort, és mindkét operatőr elfordult, hogy ő kerüljön a kép fókuszába.

– Ám a lassú zónával kapcsolatos legkülönösebb tényező, és amiről a nevét kapta, az, hogy az abszolút sebességének felső határa hatszáz méter per szekundum. Kvantumszint felett bármely ennél gyorsabban haladó tárgy mozgását korlátozza valamiféle tehetetlenségtompító mező, ezt követően pedig lehúzza azt a központi állomás körül keringő szemétbe. Azt mondanám, hogy valamiféle védelmi mechanizmus lehet, amely magukat a kapukat óvja. A fény és a radarjelek továbbra is a megszokott módon viselkednek, de a nagyobb részecskékből álló sugarak, mint amilyen az alfa-és a béta-sugárzás, nem léteznek a lassú zónán belül. Azaz, a hajón kívül legalábbis nem. Bármi irányítja a sebességeket idebent, úgy tűnik, kizárólag a tárgyak külsejével foglalkozik, nem pedig a belsejével. A hajón belül megmértük a sugárzás és a tárgyak sebességét, és mindeddig minden a megszokott módon viselkedett. Viszont az utolsó szondát, amit kilőttünk, tüstént megragadta a mező, és jelenleg úton van a szemétgyűrű felé. Az alfa-és béta-sugárzás hiányából arra következtetek, hogy a szemétgyűrű részeként szabad elektronok és hélium-atommagok felhője is kering az állomás körül.

– Elmondaná, mit tervez most? – kérdezte Monica a képen kívülről. Cohen ráirányította a mikrofont, aztán visszafordította Holden felé.

– Jelenleg az a tervünk, hogy mozdulatlanok maradunk, igyekszünk nem felhívni magunkra a Gyűrű Állomás figyelmét, és tovább tanulmányozzuk a lassú zónát a rendelkezésünkre álló eszközökkel. Addig nem távozhatunk, amíg meg nem javítjuk a kommrendszert, és nem tudathatjuk a külvilággal, hogy nem vagyunk elmebeteg gyilkosok, akik maguknak követelik a Gyűrűt.

– Nagyszerű! – jelentette ki Monica, és feltartott hüvelykujjával erősítette meg ezt. Clip és Okju körbejárt a kamerával, hogy később bevágható képeket készítsenek. Felvették a műszerfalakat, a Holden mögötti monitort, még a vezérlőállomás présülésében henyélő Naomit is. A lány édesdeden rájuk mosolygott, aztán elhessegette őket.

– Hogy érzi magát a társaság az égetés után? – érdeklődött Holden, akinek még mindig Clip vértől rózsaszín szeme vonta magára a figyelmét.

Cohen megfogta az oldalát, és elfintorodott.

– Az egyik bordám szerintem csak ma reggel ugrott vissza a helyére. Még sosem utaztam olyan hajón, amelyik ilyen vadul manőverezett volna. Ettől most kissé többre becsülöm a hadiflottát.

Holden ellökte magát a válaszfaltól, és átlebegett Naomihoz. Egészen halkan odasúgta neki:

– Ha már szóba került a hadiflotta, hogy állunk azzal a kommrendszerrel? Igazán szeretném már bejelenteni, hogy ártatlan vagyok, mielőtt valaki kiötli, hogyan eresszenek be utánunk egy lassú torpedót.

Naomi kétségbeesetten fújt egyet Holden felé, aztán a haját kezdte tépkedni, ahogy olyankor szokta, amikor valamilyen bonyolult problémával küszködik.

– Az a kis trójai, amelyik folyton magához ragadja az irányítást, valahogy visszasettenkedik, valahányszor törlöm és újraindítom a rendszert. Mostanra teljesen elkülönítettem a kommunikációt a többi rendszertől, és még mindig bejut.

– És a fegyverek.

– Újra meg újra bekapcsolnak, de lőni nem lehet velük.

– Tehát kell lennie valamilyen kapcsolatnak.

– Igen – jelentette ki Naomi, és kivárt. Holden furcsán zavarban érezte magát.

– Ezzel semmi újat nem mondtam neked.

– Nem.

Holden lehúzta és becsatolta magát a Naomié melletti présülésbe. Próbált higgadtnak mutatkozni, valójában azonban minél tovább nem tudták tisztázni magukat, vagy legalább visszautasítani a vádakat a kinti flották felé, annál inkább nőtt az esélye, hogy odakint valaki módot talál a Roci elpusztítására, függetlenül a lassú zónától. A puszta tény, hogy Naominak nem sikerül megoldást találnia, csak még jobban aggasztotta. Bárki tette is ezt, ha egy mérnöki problémában túl tudott járni Naomi eszén, nagy bajban voltak.

– És most mivel fogsz próbálkozni? – kérdezte, és igyekezett elnyomni hangjában a türelmetlenséget. Naomi ennek ellenére kihallotta belőle.

– Egy ideig nem foglalkozunk vele – felelte a lány. – Megkértem Alexet, hogy ladarral pásztázza végig a lassú zónát körülhatároló többi gyűrűt. Csak hogy megtudjuk, különbözik-e bármelyik is a többitől. Amosszal pedig megjavíttatom azt a villanykörtét a hajóorrban. Nincs más tennivalónk, és szerettem volna elérni, hogy ne lógjon állandóan a nyakamon, amíg ki nem ötlöm, hogyan lehet másképp nekiállni ennek a kommunikációs problémának.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Holden. Már háromszor átnézte a hajó összes többi rendszerét, hátha rosszindulatú rejtett programra bukkan bennük. Egyet sem talált, és semmi más nem jutott az eszébe, amivel segíteni tudna.

– Eleve azt teszed – válaszolta Naomi, és finoman Monica felé intett a fejével, de anélkül, hogy ténylegesen ránézett volna.

– Úgy érzem, nekem jutott a legszarabb meló.

– Na ne! – vigyorodott el Naomi. – Imádod, ha a figyelem központjába kerülsz.

A fedélzet zsilipajtaja hangos dörrenéssel oldalra siklott, és Amos mászott elő a legénységi hágcsón.

– A rohadt geci! – ordította, miközben a zsilipajtó becsukódott mögötte.

– Mi történt? – kérdezte volna Holden, de Amos tovább üvöltözött.

– Amikor lehámoztam a burkolatot arról az akadozó áramkörről, ezt a kis szemétládát találtam a LED foglalatában, ami leszívta az energiát.

Amos feléje hajított valamit, és Holden alig tudta elkapni, mielőtt arcon találta volna. Apró jeladónak tűnt, egyik oldalán hálózati vezetékekkel. Naomi elé tartotta, mire a lány arca elkomorult.

– Ez az – mondta, és elvette Holdentől.

– Hétszentség, hogy ez az! – bömbölte Amos. – Valaki elrejtette ott, és ez töltötte fel a kalózprogramot, ahányszor újraindítottuk a rendszert.

– Valaki, aki bejuthatott a hajóorrba – mondta Naomi Holden felé fordulva, de ő már kikövetkeztette ezt, és épp kicsatolta a hevedereit.

– Van nálad fegyver? – kérdezte Holden Amostól. A termetes gépész előhúzott egy pisztolyt a zsebéből, majd leeresztette a combjához.

A mikrogravitációban erőteljesen hátrataszítaná Amost, ha elsütné, de a válaszfalaktól körülvéve ez nem jelenthet különösebb gondot.

– Hé! – szólalt meg Monica, tekintetében a zavarodottságot rettegés váltotta fel.

– Valaki maguk közül átvette az irányítást a kommrendszerünk felett – közölte Holden. – Valaki maguk közül annak dolgozik, aki ezt kitervelte ellenünk. Bárki is az, azonnal árulják el nekem.

– Elfelejtett megfenyegetni minket – szólalt meg Cohen. Hangja majdhogynem betegesnek hatott.

– Nem. Dehogy felejtettem.

Mostanra Naomi is kicsatolta magát, és Holden mellett lebegett. Megérintett egy fali kapcsolótáblát, és beleszólt:

– Alex, gyere le!

– Nézzék – mondta Monica, és a kezével legyezte a levegőt. – Hibát követnek el azzal, hogy minket vádolnak.

Clip és Okju a nő mögé húzódott, és magukhoz rántották Cohent is. A dokumentumfilmes stáb kifelé forduló körbe rendeződött, öntudatlanul is védekező állásba helyezkedtek. Újabb pleisztocén-kori viselkedésmintázat, amit az emberek a mai napig megőriztek az ösztöneikben. Alex lelebegett a pilótafülkéből; általában derűs arcára zord kifejezés ült ki. Egy súlyos csavarkulcsot tartott a kezében.

– Árulják el, ki tette! – ismételte el Holden. – Esküszöm mindenre, ami szent, hogy a hajóm védelmében az egész átkozott bagázst kihajítom az űrbe, ha kell.

– Nem mi voltunk – válaszolta Monica, és a tekintetében bujkáló félelem eltüntette arcáról a videosztár behízelgő csinosságát, öregebbnek, nyúzottabbnak mutatta.

– A picsába ezzel! – szólt közbe Amos, és rájuk szegezte a pisztolyát. – Hadd vonszoljam oda őket a légzsiliphez, hogy most rögtön az űrbe hajítsam mindegyiket! Még ha csak az egyikük tette is, huszonöt százalék eséllyel a jót dobom ki elsőre. A második körben már harminchárom százalék lesz. A harmadikban ötven-ötven, és ennyit bármikor kockáztatok.

Holden nem vett tudomást a fenyegetésről, de nem is vitatkozott vele. Hadd izzadjanak csak!

– A francba – szólalt meg Cohen. – Nem hiszem, hogy bármit számítana, hogy engem is ugyanúgy felültettek, mint magukat, ugye?

Monica szeme elkerekedett. Okju és Clip hitetlenkedve fordult a vak férfi felé.

– Maga? – kérdezte Holden. Logikusan nézve voltaképp semmi sem zárta ki, hogy ő tette volna, de őszintén nem gyanakodott a vak fickóra. Egyszerre érezte úgy, hogy elárulták, és hogy bűnös, amiért előítéletesen gondolkodott.

– Megfizettek, hogy helyezzem el azt a kütyüt a hajón – magyarázkodott Cohen, közben pedig kilépett a védelmi körből, és fél méterrel közelebb lebegett Holdenhez. Eltávolodott a csoporttól, hogy ha bármi történne vele, nekik ne essen bajuk. Holden becsülte ezért. – Fogalmam sem volt, mire való a kütyü. Azt gyanítottam, hogy valaki egyszerűen lehallgatja majd az üzenetváltásaikat. Amikor kiment az a közlemény, és repkedni kezdtek a torpedók, ugyanúgy meglepődtem, mint maguk. És én is ugyanúgy otthagytam volna a fogam.

– Rohadt geci – ismételte el Amos, de már minden hév nélkül. Holden ismerte annyira, hogy a dühös Amos közel sem annyira veszélyes, mint a higgadt Amos. – Azt hittem, nehezemre esik majd kihajítanom az űrbe egy vak ürgét, de kiderült, hogy különösebb gond nélkül megteszem.

– Még nem – szólt közbe Holden, és leintette Amost. – Ki fizette le? Ha hazudik nekem, hagyom, hogy Amos megtegye, amit tervez.

Cohen megadón maga elé emelte mindkét kezét.

– Hé, megfogott, főnök. Tudom, hogy hajszálon múlik az életem. Semmi okom eltitkolni bármit is.

– Akkor mondjon el mindent!

– Csak egyszer találkoztam vele – folytatta Cohen. – Fiatal nő. Kellemes hang. Rengeteg pénze volt. Megkért, hogy rejtsem el ezt. Azt feleltem: „Persze, juttasson fel a hajóra, és elrejtem oda, ahova csak akarja.” Rögtön erre Monicát megbízták, hogy készítse el ezt a dokut magukról és a Gyűrűről. Fogalmam sincs, hogyan intézte el a nő.

– Szemétláda! – sziszegte Monica, akit nyilvánvalóan éppúgy meglepett ez a vallomás, mint mindenki mást. Holden ettől egy kicsivel jobban érezte magát.

– Ki volt ez a fiatal nő azzal a rengeteg pénzzel? – érdeklődött Holden. Amos nem mozdult, de már senkit sem vett célba a pisztolyával. Cohen hangjából nem érződött ki a megtévesztésnek bármilyen jele. Úgy beszélt, mint akinek az élete múlik a szavain.

– A nevét nem árulta el, de bármikor könnyedén megformázhatom.

– Tegye meg! – utasította Holden, és figyelte, ahogy Cohen rácsatlakoztatja a modellező programját a nagy monitorra. A következő pár percben lassan kirajzolódtak egy fiatal nő vonásai. Természetesen az egész egyszínű volt, a haj tömegben lett megformázva, nem szálanként. Ám amikor Cohen végzett, Holdennek kétsége sem volt a nő kilétét illetően. Megváltozott, de nem annyira, hogy Holden ne ismerte volna fel a halott lányt.

Julie Maót.

A hajóban csend honolt. Monica és a két operatőr mozgását ismételten a legénységi fedélzetekre korlátozták, és amikor Holden legutóbb ellenőrizte őket, a hajókonyhában ültek szótlanul. Cohen árulása őket is meglepte, és még mindig nem sikerült feldolgozniuk. Magát Cohent a légzsilipbe zárták. Ez hasonlított leginkább fogdára. Holden csak arra gondolhatott, hogy a férfin lassanként csendben eluralkodik a pánik.

Alex visszament a pilótafülkébe. Miután Amos a légzsilipbe dugta Cohent, visszavonult a gépészműhely magányába merengeni. Holden hagyta elmenni. Négyük közül Amos viselte legnehezebben az árulást. Holden tudta, hogy Cohen életben maradása azon áll vagy bukik, hogy Amosnak sikerül-e túltennie magát ezen. Ha elszánná magát a cselekvésre, Holden semmit sem tehetne, hogy megakadályozza ebben, és azt sem tudta, egyáltalán megpróbálkozna-e vele.

Így Naomival kettesben ült a vezérlőpultnál, miközben a lány az utolsó igazításokat végezte, hogy ismét működésbe hozza a kommrendszert. Most, hogy Cohen eszközét eltávolították, anélkül tudták újraindítani, hogy valaki átvette volna felette a hatalmat.

Naomi rá várt, hogy megszólaljon. Holden a helyiség túlsó végéből is érzékelte a lány vállában a feszültséget. De fogalma sem volt, mit mondjon. Miller egy éven át zavart árnyképnek tűnt, aki véletlenszerűen bukkant fel, és badarságokat fecsegett. Most minden, amit Miller az egy év alatt mondott, egyszerre baljóslatú próféciákká súlyosbodott. Talányos jövendölésekké, amelyek értelmét valahogy meg kell fejteni, különben katasztrófa fenyeget. És nem egyedül Miller szelleme kísértette Holdent.

Immár Julie Mao is beszállt a játékba.

Miközben Miller naprendszerszerte követte Holdent, a protomolekula valamiképp Julie Maót használta, hogy megvalósítsa titkos terveit. Julie szervezte meg a marsi pert, amely megfosztotta a kapitányt a biztonságos kikötők használati jogától és a munkájától. Ő rendezte el, hogy dokumentumfilmes stáb kerüljön a hajóra, és így Holdennek a Gyűrűhöz kelljen utaznia. És most úgy tűnt, hogy ő állt a gondosan megtervezett megtévesztés mögött, aminek köszönhetően ténylegesen át kényszerült hatolni a Gyűrűn, hogy életben maradhasson. A szellem Julie a legkevésbé sem hasonlított Holden Milleréhez. Egészen határozott céllal tevékenykedett. Pénzforrásokkal és befolyásos kapcsolatokkal rendelkezett. Mindössze annyiban emlékeztetett Millerre, hogy nyilvánvalóan ő is Holdent pécézte ki magának. És ha mindez igaz, akkor minden cselekedetét egyetlen cél hajtotta.

Hogy idehozza őt. Hogy rákényszerítse a Gyűrűn való áthatolásra.

Borzongás kúszott fel Holden gerincoszlopán, amitől a férfi karján és nyakán felállt a szőr. Odafordult a hozzá legközelebb eső munkaállomáshoz, és behívta a külső teleszkópképeket. Semmi sem mutatkozott ebben a csillagtalan ürességben, csupán az inaktív gyűrűk és középen a hatalmas gömb. Miközben a kijelzőt nézte, a torpedó, amely a kapuig üldözte őket, fokozatosan beúszott a képbe, és az állomás körül keringő hordalékgyűrű részévé vált.

Végül minden megtér hozzám – mintha ezt mondta volna az állomás.

– Oda kell mennem – jelentette ki fennhangon, amint felötlött benne a gondolat.

– Hova? – kérdezte Naomi, és a kommrendszeren végzett munkáját felfüggesztve odafordult feléje. Holden ugyan látta a lány arcán a megkönnyebbülést, amiért végre megszólalt, az öröm rövid életűnek bizonyult. Emiatt bűntudat hasított Holdenbe.

– Az állomáshoz. Vagy bármi legyen is az. Oda kell mennem.

– Szó sem lehet róla – ellenkezett Naomi.

– Minden, ami az elmúlt egy évben történt, azért történt, hogy idejuttasson engem. – Holden két kézzel megdörgölte az arcát, egyszerre enyhítette szemének viszketését, és rejtőzködött el Naomi fürkész tekintete elől. – És itt nincs más hely ezen kívül.

– Jim! – felelte feddőn Naomi. – Ez az idegesítő szokásod, hogy mindig neked kell…

– Sosem fogom megtudni, miért beszélget velem a protomolekula, ha nem megyek oda hozzá, hogy szemtől szembe kerüljek vele.

– Az Eros, a Ganymedes, az Agatha King – folytatta Naomi. – Mindig azt hiszed, hogy oda kell menned.

Holden abbahagyta arca dörzsölgetését, és felnézett Naomira. A lány gyönyörűen, mérgesen és szomorúan nézett vissza rá. Holden érezte, hogy a torka mindjárt elszorul, ezért megkérdezte:

– Talán tévedek? Mondd, hogy tévedek, és kitalálunk valami mást. Magyarázd el, hogy mindaz, ami történt, hogyan jelenthet valami mást, amit csak én nem látok át.

– Nem – válaszolta Naomi, de egészen másra gondolt.

– Jól van. – Holden felsóhajtott. – Akkor jól van.

– Kezdem unni, hogy mindig nekem kell hátramaradnom.

– Nem maradsz hátra – ellenkezett Holden. – Te tartod a lelket a többiekben, amíg én valami egészen nagy ostobaságot művelek. Ezért vagyunk ennyire nagyszerű csapat. Most te vagy a kapitány.

– Az pocsék egy munka, és ezt te is jól tudod.

Huszonegyedik fejezet: Bika

A Gyűrűbe való behatolás előtti utolsó órákban egyfajta nyugalom telepedett a Behemótra. Az előcsarnokokban és a folyosókon az emberek egymással beszélgettek, ámde higgadt, csendes, hűvös hangnemben. A független hírcsatornák, melyek mindig is gondot jelentettek, meglehetősen visszafogottan nyilatkoztak. A biztonsági parancsnokságra egy idő után egyetlen panasz sem érkezett. Bika szemmel tartotta azokat a helyeket, ahol az emberek bepiálhattak és ostobaságokat csinálhattak, de sehol sem lángoltak fel az indulatok. A kommunikációs lézeren a Tycho Állomásra és a nap felé irányuló forgalom sávszélessége a szokásos hatszorosára duzzadt. A hajón hirtelen rengetegen szerettek volna üzenni valamit valakinek – a gyereküknek, testvérüknek, édesapjuknak, szeretőjüknek –, mielőtt áthaladtak a jeltorzító peremen, és behatoltak az ismeretlenbe, ami a túloldalon várta őket.

Bikában felmerült a gondolat, hogy ő is üzen. Hónapok óta először bejelentkezett a családi csatornába, és hagyta, hogy elárasszák a Baca rokonság életének apró eseményei. Az egyik unokatestvére eljegyezte magát, egy másik válni készült, és egymással osztották meg tapasztalataikat és világnézetüket. Bika földi nagynénjét a csípője gyötörte, ám mivel alapjövedelmen élt, várólistára került az orvosi vizsgálathoz. Bika fivére üzenetet hagyott neki, hogy állást kapott a Lunán, de azt nem árulta el, miféle munkát, és más részleteket sem közölt. Bika hallgatta a családtagok hangját, akiket legfeljebb képernyőn látott, és akiknek az útjai sohasem keresztezték az övét. Meglepte őt az irántuk érzett szeretet, és emiatt végül nem számolt be magáról nekik. Csak megijesztené őket, és nem értenék. Már hallotta is unokatestvérei hangját, ahogy azt tanácsolják neki, hogy szökjön meg a hajóról, és szálljon át valamire, ami nem készül átkelni a túloldalra. Mire az üzenet odaérne, ő már amúgy is átkel.

Ehelyett Fred Johnson számára rögzített személyes videót, melyben csupán annyit közölt:

– Ha ennek vége, te jössz nekem egy szívességgel.

Amikor már csak egy óra volt hátra az áthaladásig, Bika harckészültséget rendelt el az egész hajón. Mindenki a présülésébe, egy helyen egyvalaki. Tilos osztozni a helyeken. Minden szerszámot és személyes holmit rögzíteni, minden kocsit visszavinni az állomáshelyére, és lelakatolni, a főbb szakaszok közötti válaszfalakat lezárni, hogy ha bármi történne, egyszerre legfeljebb egy fedélzetről szökjön ki a levegő. Befutott néhány panasz, de zömében csak zúgolódás volt.

Lassan keltek át, a tolóerő keltette gravitáció alig jelentett többet puszta tendenciánál, hogy a tárgyak a padló felé sodródjanak. Bika nem tudta, vajon Sam határozott-e így technikai megfontolásból, nehogy túl gyorsan lépjenek át a gyűrű mögötti, hátborzongató csökkentett sebességű tartományba, vagy Ashford akart időt adni a földi és marsi hajóknak, hogy beérjék őket, és mindannyian nagyjából egyszerre jussanak át. Vagyis, ha ez lehetett az ok, nem Ashford döntött így. Az efféle diplomatikus gondolkodás Pára vallott.

Valószínűleg az lehetett a magyarázat, hogy a főhajtóművel nem haladhattak volna elég lassan, és a manőverező fúvókák mindössze ennyire tudták felgyorsítani a hajót.

Bika nem aggódott túlságosan a földi haderők miatt. Ők hozták tető alá a megállapodást, és civilek tartózkodtak a fedélzeten. Ugyanakkor a Mars hiába hangoztatta, hogy tudományos küldetést teljesítenek, a kísérőhajóik határozottan katonaiak, és amíg a Föld közbe nem lépett, hajlandónak tűntek addig lyuggatni a Behemótot, amíg el nem fogy az összes levegőjük.

Túl sokan voltak túl sok titkolt tervvel, és mindenki amiatt aggódott, hogy a másik hátba lövi. Az összes megoldás közül, ami szóba jöhetett, hogy találkozzanak a protomolekulát megalkotó istenszerű idegen akármikkel, ez tűnt a legostobábbnak, a legveszélyesebbnek és – Bika megítélése szerint – a legemberibbnek.

Az áthaladás ténylegesen érzékelhető időt vett igénybe – a Behemót óriási tömege pár másodperc alatt vonszolta át magát a Gyűrűn. Baljós fütyülő csikorgás futott végig a hajón, Bika pedig, aki a biztonsági parancsnokság présülésébe csatolva várta a következő katasztrófát, érezte, hogy libabőrözik a karja és a nyaka. Végigfutott a képernyőképeken, akár egy apuka, aki benéz minden szobába, hogy ellenőrizze, zárva vannak-e az ablakok, és mindegyik gyerek ágyba bújt-e már. Az Erosról érkező képek emlékei motoszkáltak a tudata felszíne alatt: ahogy fekete rostszálak spiráljai borítják el a folyosókat; ahogy ártatlanok és bűnösök tetemei egyformán eltorzulnak, szétesnek, és úgy alakulnak át valami mássá, hogy közben nem pusztulnak el; a kék szentjánosbogarak izzása, amire eddig senkinek sem sikerült magyarázatot adnia. Minden képváltáskor arra számított, hogy a Behemótot ugyanilyen fényben látja majd, és valahányszor ez nem történt meg, rettegve kapcsolt át a következő monitorképre.

A külső érzékelők felvételeire váltott át. A ragyogó kék tárgyra az anomáliák gömbterének közepén, amelyet a számítógépek nagyjából a Gyűrűével megegyező méretűnek becsültek. Az Isten tudja, mire nyíló kapuéval.

– Fogalmam sincs, mi a jó fenét keresünk mi itt – mormogta maga elé.

– A-chatté, öreg – szólalt meg az asztala mellől a holt sápadt Serge.

Bika kézi terminálján hirtelen felvillant a kapcsolatkérés, a parancsnokság tagjainak vörös jelzése. Bika a torkát egyre erősebben elszorító rettegéssel fogadta a hívást. Sam jelent meg a kijelzőn.

– Helló – köszönt. – Ez az egész harckészültség izé, ami alatt nem kelhetünk fel a présülésekből, az agyamra megy. Értékelni tudnám, ha legalább annyit enyhítenétek a szigoron, hogy ellenőrizni tudjuk, nem esik-e darabokra a hajó.

– Riasztásokat kapsz?

– Nem – ismerte be Sam. – De az imént az űr egy olyan régiójába hajóztunk be a Behemóttal, ahol, tudod, mások a fizika törvényei, meg hasonlók. Szívesen vetnék rá egy pillantást.

– Nyolc hajó lép be közvetlenül mögöttünk – válaszolta Bika. – Tarts ki, amíg ki nem derül, hogyan alakul a helyzet.

Sam mosolya tökéletesen kifejezte, mennyire neheztel a férfira.

– Időnként egy egész picit atyáskodó tudsz lenni, Bika. Tisztában vagy vele?

Újabb jelzés jelent meg Sam feje mellett. Sürgős üzenet érkezett a kommrendszeren. A Rocinantéról.

– Sam, van itt valami. Majd kereslek.

– Itt fogok ücsörögni az ülésemben, tétlenül – válaszolta a nő.

Bika átkapcsolt a bejövő üzenetre. Hivatalos közlemény volt. Egy övbéli nő nézett a kamerába, aki olyan stílusban fésülte hátra arcából fekete haját, hogy Bikának az a benyomása támadt, az adás előtt hegeszthetett valamit, és amint befejezte, folytatni fogja a munkát.

– …Nagata, a Rocinante parancsnokhelyettese beszél. Egyértelműen tisztázni szeretném, hogy az előző adás, amely a Gyűrűre való igényt jelentett be, hamisítvány. Átvették az uralmat a kommunikációs rendszerünk felett, minket pedig kizártak belőle. A fedélzeten tartózkodó szabotőr bevallotta tettét, és az adás végén közzéteszek egy adatfájlt, benne e bűncselekmények tényleges elkövetőjéről rendelkezésünkre álló összes bizonyítékkal. Ezenkívül elküldök egy Monica Stuart és stábja által készített rövid dokumentumfilmet mindarról, amit kiderítettünk a belépésünk óta eltelt időben. Ismételten hangsúlyozni szeretném, hogy Holden kapitányt senki sem bízta meg azzal, hogy igényt jelentsen be a Gyűrűre, egyáltalán nem állt szándékában ilyesmi, és egyikünk sem vett részt, vagy tudott a Seung Unon vagy bármely más hajón elhelyezett bombákról. Csupán egy dokumentumfilmes stábot szállítottunk ide, és semmiféle szándékos fenyegetést nem jelentünk bármely más hajóra.

Serge kétkedőn felhorkantott.

– Szerinted felrobbantották a coyót?

– Jim Holdent, hogy ne kaparinthassa meg a kamerát? Felrobbantották, vagy lekötözték – felelte Bika. Viccnek szánta, de volt benne valami. Miért nem a Rocinante kapitánya tette a bejelentést?

– Nem adjuk fel a hajónkat – közölte az övbéli –, de az alábbi feltételekkel ellenőröket fogadunk a fedélzeten, hogy igazolják az általunk jelentetteket. Először is, az ellenőröknek be kell tartaniuk az alapvető biztonsági…

Öt újabb kapcsolatkérelem jelent meg, mindegyik más-más hajóról. Mindegyik hivatalos közlemény. Ha most egy gigászi és gonosz földönkívüli intelligencia szájába repültek be, az Istenit neki, akkor egymással civakodna fogunk odaveszni.

– …elfogadhatatlanok. Követeljük a Tachi azonnali átadását és minden járulékos…

– …mivel tudják igazolni, hogy…

– …James Holdent, hogy kihallgathassuk. Amennyiben helytállóak az állításaik, megígérjük…

– …Üzenet újraindul. Kérjük, erősítsék meg a hajón kívüli tevékenység tényét, Rocinante! Ki hagyta el a hajót, és hová készül?

Bika előhívta az érzékelőrendszer képernyőjét, és gondosan végigpásztázta a Holden hajója melletti területet. Fél percbe telt megtalálnia. Egyetlen manőverezhető szkafander égetett kifelé a hajótól, és tartott a gömbtér közepén kéken izzó szerkezet felé. Elkáromkodta magát. Öt perccel később a Rocinante PH-ja jelentkezett be újra, és erősítette meg Bika legszörnyűbb gyanúját.

– Itt Naomi Nagata, a Rocinante első tisztje és megbízott kapitánya beszél. Holden kapitány pillanatnyilag nem tartózkodik itt, hogy kérdésekre válaszoljon, képviselőkkel találkozzon, vagy bárkinek megadja magát. Jelenleg… – Körbepillantott. Bika nem tudta eldönteni, félelmet vagy kínos zavart látott-e rajra, vagy mindkettőből egy keveset. Az övbéli mély lélegzetet vett, és folytatta: – Jelenleg a hajót elhagyva a lassú zóna közepe felé tart. Okunk van azt feltételezni, hogy… odahívták.

Bika kacaját hallva Serge odafordult feléje. Serge felkapta a kezét, az övbéliek gesztusnyelvével jelezte, hogy kérdezni szeretne valamit. Bika a fejét rázta.

– Épp azon gondolkodom, hogy szúrhatnánk el ezt még jobban – mondta.

Ashford ragaszkodott hozzá, hogy személyesen találkozzanak, így aztán Bika hiába rendelte el, hogy a legénység nem elengedhetetlenül fontos tevékenységet végrehajtó tagjai ne hagyják el a présüléseiket, ő maga odalebegett a lifthez, és felvitette magát a hídra.

A hídon visszafogott hangzavar uralkodott. Minden állomás telemetriával, jelátállítással és szenzoradatokkal zsonglőrködött, még ha alapvetően semmi sem volt folyamatban. Egyszerűen az izgalom követelte meg, hogy mindenki buzgólkodjon, komolynak és zaklatottnak mutassa magát. Az izgatottság, vagy ha nem az, akkor a félelem. A monitorokat a taktikai kijelzőre állították, a Földet kék, a Marsot vörös, a Behemótot narancssárga, a gömb középpontjában található objektum sötét erdőzöld szín jelképezte. A szemétgyűrűt fehérrel jelölték meg. És volt két aranysárga pont: az egyik a Rocinante, messze a többi hajó előtt, és egy másik a naszád kapitánya. A méretarányt kicsire állították, Bika mégis ki tudta venni a nagyobb hajók szögletes és otromba körvonalait, ahogy a vákuumban mozgó szerkezeteket szokás építeni. Az univerzumot, amely a naprendszerhez képest egy porszem volt, egy ember számára mégis elképzelhetetlenül kiterjedt.

És a sötétség, titokzatosság és rettegés eme buborékában két pont – egy kék és egy vörös – haladt kitartóan egymás mellett Holden parányi aranyszínű pettye felé. Tengerészgyalogosokat szállító szkiffek, alig nagyobbak, mint egy fúziós hajtóműre erősített széles présülés. Valamikor régen Bika már utazott ilyen kistestű hajón, ami mintha egy másik életben történt volna, de ha lehunyta a szemét, szinte érezte a tolórakéták rázkódását páncélja burkolatán át. Van, amiket soha nem lehet elfelejteni.

– Mennyi időbe telik – szólalt meg Ashford –, amíg összeállít egy hasonló üteget?

Bika a tenyerével megdörgölte az állát, és vállat vont.

– Mennyi időbe telik visszaérni a Tychóra?

Ashford feje elvörösödött.

– Nem a humorérzékére vagyok kíváncsi, Mister Baca. A Föld és a Mars egyaránt elfogó csapatokat indított a jogfosztott bandita James Holden után. Ha nem képviseltetjük magunkat saját egységgel, gyengeséget mutatunk. Azért vagyunk itt, hogy bizonyítsuk, a KBSz továbbra is egyenrangú a belső bolygókkal, és pontosan ezt fogjuk tenni, bármibe kerül is. Érthetően fogalmaztam?

– Érthetően, uram.

– Tehát mennyi idő kell hozzá?

Bika Pára nézett. A nő ügyelt rá, hogy arcáról semmit se lehessen leolvasni. Ő is ugyanúgy tudta a választ, mint Bika, de nem volt hajlandó kimondani. A földire hagyta a pocsék feladatot. Hát, jól van.

– Nem megvalósítható – válaszolta Bika. – A szkiffek mindegyike fél tucat tengerészgyalogost szállít, teljes harci felszerelésben. Motoros páncélzatban. A marsiak esetében talán Goliath-osztályúban, a földieknél Reaver-osztályúban. Bárhogy is, nekem nem áll rendelkezésemre semmi, ami ezekkel összemérhető. Azokat a páncélzatot viselő katonákat pedig pontosan erre a fajta küzdelemre képezték nap mint nap, éveken keresztül. Egy siklóba beültethetek pár puskával felfegyverzett vízvezeték-szerelőt.

A híd elnémult. Ashford összefonta maga előtt a karját.

– Vízvezeték-szerelőt. Puskával felfegyverezve. Ilyennek lát minket, Mister Baca?

– Nem vonom kétségbe senki bátorságát és elkötelezettségét a legénység tagjai közül – válaszolta Baca. – Hiszem, hogy bármilyen csapatot küldenénk oda, hajlandó lenne az életét áldozni az ügyért. Ehhez természetesen mindössze tizenöt másodperc kellene, így nem fogom odaküldeni az embereinket.

A sugalmazás finoman megült köztük a levegőben. Maga a kapitány. Kiadhatja a parancsot, de magának kell vállalnia érte a felelősséget. És tudni fogják, hogy a földi előre megmondta, mi lesz. Pa résnyire összehúzta a szemét, és elfordította a tekintetét.

– Köszönöm, Mister Baca – nyugtázta Ashford. – Leléphet.

Bika tisztelgett, megfordult, és előrelendítette magát a felvonó felé. A háta mögött ismét beszélgetni kezdett a híd legénysége, de nem kifejezetten hangosan. Valószínűleg mindegyiküket pokolian lehordják, amint Bika hallótávon kívül kerül, csupán mert jelen voltak, amikor Ashfordot kínos helyzetbe hozták. Csekély volt annak az esélye, hogy bárkit odaküldenek ahhoz a valamihez. A maghoz, bázishoz, bármi legyen is. Bika nem tudta elképzelni, hogyan érhetett volna el ennél többet, így győzelemként fogja elkönyvelni.

A visszaúton az állomása felé még egyszer átnézte az adatfájlt, amit a Rocinante szétküldött. A szabotőr kellően hitelesnek tűnt. Bika elég hamis vallomást látott már ahhoz, hogy felismerje a jeleket, és itt egyet sem fedezett fel. Ezután viszont az egész átkozott dolog esti mesébe csapott át. Egy titokzatos nő, aki kormányokat és civileket manipulált, aki több tucat embert megölt, és ezrek életét sodorta veszélybe, csak hogy… hogy mégis mit érjen el? Átűzze James Holdent a Gyűrűn, oda, ahova most tartott épp?

Az arcmást, amit a fogoly megépített, mintha jégből faragták volna ki. Senki sem tett hozzá színeket. Bika sima kreol bőrt és barna hajat adott neki, de az arc nem tűnt ismerősnek. Juliette Maóé, mondták. Nem a lány volt az első, aki megfertőződött a protomolekulával, de előtte mindenkit ilyen vagy olyan módon autoklávba vetettek. Ő lett a kristálymag, amit az Eros felhasznált, hogy megalkossa magát, hogy megalkossa a Gyűrűt. Szóval ki állíthatta biztosan, hogy nem kóborol mindenfelé, bérel fel árulókat, és rejt el bombákat?

A csodákkal mindössze az volt a probléma, hogy minden mást elképzelhetőnek tüntettek fel. Évmilliárdokon át egy földön kívüli eredetű fegyver rejtőzködött a Szaturnusz körüli pályán. Több ezer embert falt fel, saját céljaihoz átvette az irányítást a testük mechanizmusai felett. Féregjárat-kaput nyitott valamiféle elátkozott gömbtérbe. Szóval miért ne lehetne igaz a többi is? Ha mindez lehetséges volt, minden más is az.

Bika nem vette be.

Amint visszaért a biztonsági parancsnokságra, utánanézett, hogy állnak. A földi tengerészgyalogosok szkiffje túl gyorsan haladt, hogy megpróbálják megelőzni a marsi egységet. A lassú zóna elkapta őket, és a szkiff immár a szemétgyűrű felé sodródott. A benne lévő emberek jó eséllyel halottak voltak. A marsi hajó továbbra is tartotta az irányt, de Holden oda fog érni a szerkezethez, mielőtt elkaphatnák. Bizonyos szempontból sajnálatosan alakult a helyzet. Mindvégig a marsiak fenyegetőztek erőszakkal. Pillanatnyilag meglehetősen csekélynek tűnt annak esélye, hogy bárki kivallathatja majd Holdent.

Bika a fogát szívta, félig kialakult elképzelések cikáztak a tudata mélyén. Holdent nem lehet kihallgatni, de ez még nem jelentette azt, hogy mást ne lehetne. Ellenőrizte a biztonsági kódjait. Ashford nem blokkolta a hozzáférését a kommunikációs lézerhez. Az eljárási rend megkövetelte volna, hogy előbb Ashforddal, vagy legalább Pával megbeszélje ezt, de nekik egyébként is elég dolguk akadt. És ha bejön a húzása, aligha tiltakozhatnának ellene. Adut tarthatnának a kezükben az egyezkedéshez.

A Rocinante PH-ja jelent meg a képernyőn.

– Miben segíthetek, Behemót?

– Itt Carlos Baca beszél. A biztonsági parancsnok. Azt szerettem volna megbeszélni, esetleg hogyan tudnánk megszabadítani egy problémától.

A nő szemöldöke felszaladt, feje jobbra-balra ingott, mintha az álmosságot igyekezett volna kirázni belőle. A tekintete intelligenciát sugárzott.

– Pillanatnyilag rengeteg problémám akad – válaszolta a nő. – Melyikre gondolt?

– Van egy csapat civil a hajójukon. Az egyikük őrizetben. A Mars továbbra is kitart amellett, hogy az ő hajójukat használják. A Föld nem tudja eldönteni, maguk szaggatták-e darabokra az övéik egyikét. Át tudom venni a foglyukat, a többieknek pedig biztonságosabb helyet tudok felajánlani, mint maguk.

– Ha jól emlékszem, eddig egyedül a KBSz lőtt ténylegesen ránk – felelte a nő. Szépen mosolygott. Bikához túl fiatal volt, de tíz évvel ezelőtt még rákérdezett volna, lenne-e kedve együtt vacsorázni vele. – Ez nem a legjobb ajánlólevél.

– Én voltam – felelte Bika. – Legközelebb nem teszek ilyet.

Apró kacaj volt a válasz, ám a humortalan fajtából. Ahogy az olyanok nevetnek, akiknek a poklon kell átgázolniuk.

– Nézze, épp elég dolguk van, és ott a nyakukon pár ember, akik nem tartoznak a legénységhez. Gondoskodniuk kell a biztonságukról, és ez elvonja a figyelmüket. Ha átküldi ide őket, mindenki látni fogja, hogy nem akarja meghatározni, ki beszélhet velük. Így sokkal hihetőbbé válik mindenki számára, hogy nem maguk pusztították el a Seung Unt.

– Szerintem már elkéstünk a kegyes gesztusokkal – felelte a nő.

– Kizárólag a kegyes gesztusokkal lesz esélye elkerülni a harctéri előléptetést – jelentette ki Bika. – Gyilkosokat küldtek rá a kapitányára. Profikat. Itt senki sem gondolkodik racionálisan. Maga meg én elérhetjük, hogy lassan csillapodjanak a kedélyek. Ha felnőttként viselkedünk. És ha így teszünk, talán ők is követik a példánkat. Senki másnak nem szükséges meghalnia.

– Erre nincs sok remény – felelte a nő.

– Nekem semmi más reményem nem maradt. Nincs mit rejtegetniük, szóval mutassa meg nekik! Mindenkinek mutassa meg!

Naominak húsz másodperc kellett, hogy átgondolja.

– Rendben – mondta. – Megkaphatják őket.

Huszonkettedik fejezet: Holden

Pfú – morogta maga elé Holden. – Tényleg semmi kedvem megtenni ezt.

Hangja visszhangot vert a sisakjában, kizárólag rádiója halk sziszegésével vetekedett.

– Én próbáltalak lebeszélni róla – felelte Naomi. Hangja bensőségesnek hatott, hiába tompították és torzították el a szkafander apró hangszórói.

– Ne haragudj. Nem tudtam, hogy figyelsz.

– Ah – felelte a lány. – Ironikus.

Holden elszakította tekintetét a lassan forgó gömbről, ahova tartott, és hátraperdült, hogy egy pillantást vessen maga mögé a Rocinantéra. Nem látta meg a hajót, amíg Alex egy pillanatra működésbe nem hozta az egyik manőverező fúvókát, és a fátyolszövetszerű gázkúpon meg nem csillant a gömb kékes ragyogásának visszfénye. Szkafandere elárulta neki, hogy a Roci több mint harmincezer kilométerre helyezkedett el tőle – több mint kétszer akkora távolságra, mint amennyire a Földön két ember lehetett egymástól –, és egyre távolodott. Ő pedig itt volt, az űr vákuumához tervezett páncél űrruhában, hátán eldobható manőverező egységgel, amely nagyjából ötpercnyi tolóerőt biztosíthatott. A gömb irányába gyorsítva Holden már elégetett egy percet. Újabb egy percnyit fog elhasználni a lassításhoz, amikor odaér. Így elegendő marad ahhoz, hogy amikor ott végzett, visszajusson a Rocihoz.

Az optimizmus a delta v megőrzéseként kifejezve.

A három flottából már azelőtt átjöttek az első hajók, hogy Holden útnak indult volna. A Rocit immár kizárólag a lassú zóna abszolút sebességhatára óvta meg tőlük. A hajó közvetlenül e határ alatti sebességgel haladt, hogy a lehető legmesszebb kerülhessen a flottáktól. Egy egymillió kilométer átmérőjű gömbtér jelentette a játékterüket anélkül, hogy átléptek volna a kapuk által kijelölt határokon. A kapuk között közel ötvenezer kilométeres üres terület tátongott, de Holden megborzongott a puszta gondolattól is, hogy kirepüljenek a lassú zónából a mögötte húzódó csillagtalan ürességbe. Naomival megegyeztek, hogy ezzel a lehetőséggel csak a legvégső esetben fognak élni.

Amíg senki sem tudott ballisztikus fegyverrel lőni a másikra, a Roci kellő biztonságban tudhatta magát az ötszáz billiárd négyzetkilométeren, ahol mozoghatott.

A manőverező egység két negyed másodperces löketével Holden ismét átperdült a túloldalára, majd megmérte a gömbtől való távolságát. Még mindig több órányira járt tőle. A manőverező egység egyperces égetése az induláskor csillagászati mértékkel számolva lassú vánszorgásig gyorsította fel, a Roci pedig relatív nyugalmi állapotba került, mielőtt eleresztette volna Holdent. Nem lett volna a megálláshoz elegendő hajtóanyaga a manőverező egységben, ha a hajó a lassú zónában lehetséges maximális sebességgel veti ki őt.

Előtte, a csillagtalan feketeség közepén a kék gömb várta.

Kétmilliárd éve várakozott, hogy valaki átlépjen ezen a bizonyos kapun, feltéve, hogy a kutatók nem tévedtek azzal kapcsolatban, mennyi ideje fogta be a Szaturnusz a Phoebét. Ám mostanában a protomolekulával és a Gyűrűvel kapcsolatos furcsaságok azt a nyugtalanító érzést keltették Holdenben, hogy az eredetüket és céljukat illető minden eddigi feltételezésük helytelen.

A Protogen nevezte el a protomolekulát, és arra a következtetésre jutott, hogy valamiféle eszköz lehet, amely átértelmezi, mit jelent embernek lenni. Jules-Pierre Mao fegyverként kezelte a protomolekulát. Embereket ölt, következésképp csak fegyver lehetett. Ám a sugárzás is elpusztította az embereket, az orvosi röntgenkészüléket mégsem fegyvernek szánták. Holden kezdte úgy érezni, hogy mindannyian mikrohullámú sütővel játszadozó majmokként viselkednek. Ha megnyomsz egy gombot, odabent felgyullad a fény, szóval lámpa. Ha megnyomsz egy másik gombot, és bedugod a kezed, megégsz, tehát fegyver. Ha megtanulod, hogyan nyisd ki, és zárd be újra az ajtaját, dolgokat rejthetsz el benne. Egyáltalán nem jöttek rá a tényleges rendeltetésére, és talán nem is rendelkeztek a megértéséhez szükséges elméleti keretrendszerrel. Majom még sosem melegített fel kihűlt pizzát.

Itt volt hát a sok majom, böködték a fényes dobozt, és találgatták, vajon mire való. Holden elmondhatta, hogy az ő esetében a doboz arra kérte, hogy böködje, de még ez is túlságosan sok feltételezésen alapult. Miller embernek nézett ki, egykor ember volt, ezért könnyen lehetett úgy tekinteni rá, mint akit emberi indítékok hajtanak. Miller kommunikálni akart. Azt szerette volna elérni, hogy Holden megtudjon vagy megtegyen valamit. De éppily valószínűnek tűnt – talán még valószínűbbnek is –, hogy Holden egyszerűen emberi vonásokkal ruházott fel valami sokkal különösebbet.

Elképzelte magát, amint leszáll az állomásra, és Miller kijelenti: James Holden, maga, és az egész világmindenségben egyedül maga rendelkezik a megfelelő kémiai összetétellel ahhoz, hogy tökéletes féreglyuk-üzemanyagként használhassuk! – aztán betuszkolja őt egy szerkezetbe, hogy feldolgozza.

– Minden rendben? – kérdezte Naomi a kuncogásra reagálva.

– Még mindig az jár a fejemben, mennyire hihetetlen ostobaság ez az egész. Miért is nem hagytam, hogy lebeszélj róla?

– Úgy tűnik, mégis sikerült, épp csak pár órába telt, amíg feldolgoztad magadban. Szeretnéd, ha érted mennénk?

– Nem. Ha most megfutamodom, még egyszer nem lesz elég merszem megpróbálkozni vele – felelte Holden. – Arrafelé mi a helyzet?

– A flották úgy két tucat hajója jött át, többnyire méretesebbek. Alex kiszámította, hogyan lehet rövid égetésekkel útnak indítani egy torpedót, hogy épp ne lépje túl a megengedett sebességhatárt. Ami azt jelenti, hogy azokon a hajókon mindenki más ugyanezt teszi. Eddig senki sem lőtt ránk.

– Elképzelhető, hogy elég meggyőzően hangoztattad az ártatlanságomat?

– Talán – felelte a lány. – Két kisebb hajó levált a flottáról, és megindult feléd, hogy elfogjanak. A Roci a partra szálló szkiffek osztályába sorolta őket.

– A picsába, tengerészgyalogosokat küldtek rám?

– A sebességhatárig gyorsítottak, de a Roci szerint előttük odaérsz az állomásra. De csak alig valamivel előttük.

– A fene essen belé! – átkozódott Holden. – Nagyon remélem, hogy lesz valami bejárat!

– Az EN hajója odaveszett. A másik marsi. Szóval meglehet, hogy Bobbie-t hozták el. Ő elérheti, hogy a többiek rendesen bánjanak veled.

– Nem – sóhajtott fel Holden. – Azok lesznek, akik még mindig dühösek rám.

A tudattól, hogy tengerészgyalogosok üldözik, viszketni kezdett a tarkója. Mivel szkafandert viselt, ez is csak hozzáadódott a megoldhatatlan problémák hosszú lajstromához.

– Jó hír viszont, hogy Monica stábját átszállítják tőlünk a Behemótra.

– Sosem kedvelted.

– Nem igazán.

– Miért?

– Az a dolga, hogy előásson régi dolgokat – felelte Naomi könnyeden, amivel kis híján sikerült ellepleznie szorongását. – És a régi dolgok előásása efféle zűrzavarokhoz vezet.

Amikor Holden kilencéves volt, elpusztult a család labradorja, Rufus. A kutya már felnőttnek számított, amikor Holden megszületett, így kisfiúként kizárólag a hatalmas, fekete és nyáladzó szeretetgombócot ismerte meg. Első lépései közül néhányat egyik zömök öklével a kutya szőrébe kapaszkodva tett meg. Még alig nőtt ki a bölcsődés korból, és egyedül Rufus vigyázott rá, miközben montanai farmjukon szaladgált. Holden azzal a fajta őszinte odaadással szerette a labradort, amire csak a kisgyerekek és a kutyák képesek.

De amikor kilencéves lett, Rufus már tizenöt volt, ami ilyen hatalmas kutyák esetében öregnek számított. Lelassult. Már nem futkározott Holdennel, még a könnyű ügetés is nehezére esett, hogy beérje őt, végül pedig már vánszorogni is alig tudott. Nem kívánta az ételt. Egyik este lehuppant a fűtőnyílás elé, és zihálni kezdett. Elise anya elmondta a kis Holdennek, hogy Rufus aligha fogja megérni a másnap reggelt, és ha mégis, ki kell hívniuk az állatorvost. Holden könnyek között megesküdött, hogy a kutya mellett marad. Az első két órában Rufus fejét az ölében tartva sírdogált, Rufus pedig nehezen vette a levegőt, és hébe-hóba tétován megcsóválta a farkát.

A harmadik órára, akarata és legnagyobb jóindulata ellenére, Holden elunta magát.

Olyan leckét kapott, amit soha nem felejtett el. Nevezetesen, hogy az embereknek egy idő után elapad az érzelmi energiájuk. Nem számít, mennyire viharos a helyzet, vagy mennyire erőteljesek az érzések, lehetetlen a végtelenségig fenntartani a felfokozott érzelmi állapotot. Végül mindenki belefárad, és szeretné letudni az egészet.

Ahogy a gömb felé sodródott, az első órában Holden ámulattal figyelte az őt körülvevő üres és csillagtalan teret. Félelem töltötte el amiatt, vajon mit akarhat tőle a protomolekula, az őt elkapni igyekvő tengerészgyalogosok miatt, amiatt, hogy rossz döntést hozott, és amikor megérkezik az állomásra, semmit sem talál. Leginkább mégis attól félt, hogy soha többé nem látja viszont Naomit és a legénységet.

Ám a szkafanderben magára hagyatottan eltöltött négy óra után még a félelem is kialudt benne. Egyszerűen szeretett volna túl lenni az egészen.

Mivel mindenfelé végtelen és megbontatlan feketeség vette körül, az egyedüli látható fény pedig a közvetlenül vele szemben lévő kék gömbből áradt, könnyen kialakult benne az az érzés, hogy valamilyen mérhetetlen hosszú alagútban halad lassan a kijárat felé. Az emberi elme nehezen birkózott meg a végtelen terekkel. Falakat akart, horizontot, határokat. Maga alkotta meg ezeket, ha kellett.

A szkafander rácsipogott Holdenre, hogy ideje feltölteni az oxigénkészletét. Előhúzott egy pótpalackot a manőverező egységéhez csatolt hálóból, és az űrruha csőillesztéséhez erősítette. A sisakkijelző szintmérője visszakúszott négy órára, aztán megállapodott. Amikor legközelebb újra kell töltenie, már vagy az állomáson, vagy marsi őrizetben lesz.

Így vagy úgy, de már nem lesz egyedül, és ez megkönnyebbüléssel töltötte el. Elmerengett, vajon az édesanyjai mit gondolnának erről az egészről; helyeselnék-e a meghozott döntéseit; hogyan tudná elintézni, hogy a gyerekeinek kutyája lehessen, hiszen Naomi nem élhet egy gravitációs kút fenekén. Figyelme elkalandozott, aztán a gondolatai is.

Éles berregő hangra ocsúdott fel, és pár másodpercig a semmit csapkodta maga előtt, hogy megpróbálja kikapcsolni az ébresztőóráját. Amikor végre kinyitotta álomtól leragadt szemét, a sisakkijelzőjén látta villogni a közelségi figyelmeztetést. Valahogy sikerült elaludnia, amíg pár kilométerre meg nem közelítette az állomást.

Ebből a távolságból enyhén ívelt, belső fénytől ragyogó fémes kék falnak hatott. A műszerek nem jeleztek sugárzásveszélyt, szóval bármitől világított is, a szkafandere nem ítélte veszélyesnek. A repülési program, amit Alex állított össze neki, a sisakkijelzőn bomlott ki, és számlált vissza a percnyi hosszú lassító égetés beindításának pillanatáig. Ahogy a kezével legyezgetett, miután felriadt, lassan pörögni kezdett, a repülési program pedig engedélyt kért tőle, hogy pályakorrekciót hajthasson végre. Mivel navigációs kérdésekben feltétel nélkül megbízott Alexben, Holden felhatalmazta a szkafandert, hogy automata üzemmódban hajtsa végre a leereszkedést.

Nem sokkal később néhány gyors gázlöketnek köszönhetően ismét a feketeséggel nézett szembe, a gömb pedig a háta mögé került. Ezután következett az egyperces lassító égetés, amikor a manőverező egység könnyed fél méter per szekundumos sebességre csökkentette a sebességét a talajt éréshez. A sarkával bekapcsolta a bakancsmágneseit, habár nem tudta, érnek-e valamit vagy sem – a gömb fémesnek tűnt, ám ez nem sokat jelentett –, és megfordult.

A ragyogó kék golyóbis kevesebb mint öt méterre volt tőle. Holden behajlította a térdét, felkészült a becsapódáshoz, és remélte, hogy elegendő energiát sikerül elnyelnie ahhoz, hogy ne pattanjon vissza a felszínről. Lassan elfogytak a fél méterek, minden másodperc egyszerre végtelenül hosszúnak hatott, és túl gyorsan lepergett. Egyetlen méterrel a becsapódástól Holden rájött, hogy idáig visszatartotta a lélegzetét, és hosszan kifújta a levegőt.

– Na most – mondta magában.

– Hé, főnök! – szűrődött át Alex hangja a rádió sercegésén.

Mielőtt Holden válaszolhatott volna, a gömb felülete irizálva megnyílt, és elnyelte.

Miután Holden áthaladt a portálon, és bejutott a gömb belsejébe, egy kifordított kupolára emlékeztető terem enyhén ívelt padlóján ért földet. A falak a gömb külső burkának fémes kékjében ragyogtak. A felületek textúrája szinte mohaszerűnek mutatkozott, és apró fények villantak fel, és hunytak ki, akár a szentjánosbogarak. Holden szkafandere jelentette, hogy a légkört javarészt benzolvegyületek és neon alkotják. A mennyezet megint irizálva bezáródott, lapos, sima felültén semmi sem jelezte, hogy valaha bármiféle nyílás lett volna ott.

Miller pár méterre állt attól a helytől, ahol Holden leérkezett, gyűrött szürke öltönye és kerek kalapja egyszerre tűnt köznapinak és egzotikusnak az idegen környezetben. A belélegezhető levegő hiánya láthatólag egy cseppet sem zavarta.

Holden kiegyenesítette a térdét, és meglepetten tapasztalt egyfajta gravitációhoz hasonló ellenállást. Érezte már a perdület és a tolóerő keltette súlyt, valamint a gravitációs kutak természetes mély vonzását.

A manőverező egységet nehéznek érezte a hátán, de a nehézkedés jellege másfélének hatott. Majdhogynem úgy érezte, mintha felülről nyomná valami, ahelyett, hogy a talaj közeledne feléje.

– Hé, főnök! – ismételte el Alex, hangjában némi aggodalommal. Miller a kezével jelezte, hogy ő nem bánja. Szavak nélkül engedélyt adott Holdennek, hogy feleljen.

– Veszem, Alex. Mondd csak!

– Az előbb elnyelt téged a gömb – kezdett bele Alex. – Minden rendben odabent?

– Aha, abszolút. De már azelőtt szóltál, hogy bementem volna. Mi történt?

– Csak figyelmeztetni akartalak, hogy hamarosan társaságot kapsz. Úgy saccolom, hogy öt perc múlva számíthatsz rájuk.

– Kösz, hogy szóltál. Remélem, Miller nem engedi be őket.

– Miller? – kérdezte egyszerre Alex és Naomi. A lány nyilván figyelte a beszélgetésüket.

– Kereslek, amint többet megtudok – válaszolta Holden, miközben egy nyögés kíséretében lecsatolta a hátáról a manőverező egységet. A szerkezet tompa puffanással ért földet.

Ez furcsa.

Holden aktiválta a szkafander külső hangszóróit, és megszólalt:

– Miller!

A saját hangját hallotta visszhangozni a falakról és mindenfelé a helyiségben. A légkör nem lehetett elegendően sűrű ehhez.

– Helló! – felelte Miller, de a hangját nem tompította le az űrruha, mintha csak a Roci fedélzetén álltak volna egymás mellett. Kimérten odabiccentett, szomorú kopóábrázata mosolyra emlékeztető ráncokba gyűrődött. – Mások is jönnek. Magával vannak?

– Nem, nem velem – felelte Holden. – A szkiff lesz az a tengerészgyalogos felderítőkkel, akik el akarnak kapni engem. Vagy egyszerűen lelőni. Bonyolult ügy.

– Barátokra tett szert a távollétemben – állapította meg Miller gúnyos derűvel.

– Hogy van? – kérdezte Holden. – Most összeszedettebbnek tűnik, mint általában.

Miller övbéli vállrándítással reagált.

– Hogy érti?

– Amikor beszélgetünk, általában olyan érzésem van, mintha csak a jel fele jönne át.

Az idős nyomozó szemöldöke felszaladt.

– Már látott engem?

– Az elmúlt egy évben időről időre felbukkant.

– Hát, ez meglehetősen nyugtalanító – válaszolta Miller. – Ha arra készülnek, hogy lelőjék magát, akkor ideje lenne mennünk.

Miller mintha vibrálva ellobbant volna, majd ismét felbukkant a mohaszerű fal mellett. Holden megindult utána, teste a súlytalanság és a nehézkedés egyszerre megtapasztalt, émelyítő érzetével küszködött. Amikor közelebb került, látta a falakon tekergőző spirálvonalakat. Korábban már látott ehhez hasonlót ott, ahol a protomolekula volt, azonban ez jóval bujábbnak hatott ahhoz képest. Bonyolultnak, sűrűnek, valamint mélynek. Mintha kiterjedt hullám suhant volna végig a falon, mint amikor követ dobnak a tóba, és noha a levegőt saját elkülönített rendszeréből kapta, Holden orrát narancshéjat és esőt idéző illat csapta meg.

– Hé! – kiáltott oda neki Miller.

– Bocs – szabadkozott Holden. – Mi az?

– Mennünk kellene? – válaszolta a halott férfi. A mohában támadt gyűrődésszerűség felé intett, de amikor Holden odaért, egy repedést talált mögötte. A nyílás szélei puhának tűntek, akár a hús, és csillogott valamitől. Könnyezett.

– Hová megyünk?

– Mélyebbre – felelte Miller. – Ha már itt vagyunk, van valami, amit valószínűleg érdemes lenne megtennünk. Viszont meg kell mondanom, hogy nem kis bátorság kellett ehhez.

– Mihez? – kérdezte Holden, és kezét végigsimította a falon. Nyálkaréteg tapadt szkafandere ujjaihoz.

– Hogy idejöjjön.

– Maga utasított rá – válaszolta Holden. – Maga hozott ide. Julie hozott ide.

– Nem szeretnék beszélni arról, ami Julie-val történt – mondta a halott férfi.

Holden követte a szűk alagútba. A folyosó falai olajosan simák, szervesek voltak. Mintha mély barlangban vagy egy óriási állat torkán ereszkedett volna le.

– Határozottan érthetőbben beszél, mint szokott.

– Eszközöket találni itt – mondta Miller. – Nem… nem megfelelőek, de legalább itt vannak.

– Ezek szerint még mindig elképzelhető, hogy tesz valami rejtélyes kijelentést, aztán eltűnik a kék szentjánosbogarak felhőjében?

– Valószínűleg.

Miller nem fejtette ki részletesebben ezt, így Holden majd száz méteren át bandukolt utána az alagúton, míg az újra elfordult, és egy jóval tágasabb terembe vezetett.

– Huh, azta! – sikerült kinyögnie.

Mivel az első terem és a belőle kivezető alagút egyaránt következetesen „lefelé” tartott, Holden úgy vélte, hogy oldalirányban haladt, közvetlenül az állomás külső burka alatt. Ebben tévedhetett, mert a teremnek, amelybe az alagút nyílt, sokkal magasabban helyezkedett el a mennyezete, mint az lehetséges lett volna, ha Holden feltevése helyes. A folyosó végén több száz méter átmérőjű, katedrális méretű csarnokká terebélyesedett ki a tér. A befelé dőlő falak kupolaszerűen hajoltak össze, közepe húsz méterre magasodhatott a padló fölé. A helyiségben látszólag véletlenszerűen elszórva két méter vastag oszlopok emelkedtek, anyaguk kék üvegnek tűnt, bennük fekete, elágazó erek futottak. Az oszlopok pulzálva világítottak, és minden rezzenést hallásküszöb alatti dobbanás kísért, amit Holden a csontjaiban és a fogazatában érzett. Mérhetetlen, gondosan kordában tartott erőnek hatott. Akár egy suttogó óriás.

– A szentségit! – nyögte ki végül Holden, amikor megint levegőt kapott. – Nagy bajban vagyunk, ugye?

– Igen – felelte Miller. – Nem lett volna szabad idejönnie.

Miller otthagyta, és elindult a terem túlsó oldala felé, Holden pedig szapora léptekkel a nyomába eredt.

– Várjon, hogyan? – kiáltotta utána. – Azt hittem, maga akarta, hogy idejöjjek.

Miller megkerült valamit, ami távolról egy rovar kék szobrának hatott, ám közelről nézve kiderült róla, hogy fémes nyúlványok és kitüremkedések kusza halmaza, akár egy önmagába roskadt lépegető. Holden megpróbálta kitalálni, vajon mire való, de kudarcot vallott.

– Mégis, miért hitte ezt? – kérdezte Miller járkálás közben. – Fogalma sincs, mi van idebent. Sarkok és ajtónyílások. Sose hatoljon be egy bűntett helyszínére, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy senki sem várja odabent, hogy leterítse. Előbb ellenőriznie kell, hogy tiszta a terep. De most talán szerencsénk lesz. Egyelőre. Viszont még egyszer nem ajánlanám, hogy megtegye.

– Nem értem.

Előttük a padló egy részét csillókra vagy növényi kacsokra emlékeztető nyúlványok borították, és lengedeztek lágyan a nem létező szellőben. Miller megkerülte a foltot. Holden elővigyázatosan követte a példáját. Ahogy elhaladtak, kék szentjánosbogarak rajzottak ki a foltból, és röppentek fel a mennyezetben nyíló kürtőhöz, ahol eltűntek.

– Szóval, volt itt ez az engedély nélkül működő bordély a 18-as szektorban. Úgy szálltunk ki, hogy majd tizenöt-húsz embert beviszünk. Talán még többet is. Odaértünk, és a helyet a szikláig kipucolták – mesélte Miller. – Nem mintha megneszelték volna a jövetelünket. A Loca Greiga tudomást szerzett a helyről, és elküldték az embereiket, hogy tisztítsák ki. Úgy egy hétbe telt felkutatni a holttesteket. Az orvosszakértők szerint mindegyiküket nagyjából akkor lőtték kétszer fejbe, miközben mi a kávénkat kortyolgattuk a bevetés előtt. Ha kicsit jobban sietünk, épp belesétáltunk volna a közepébe. Semmi sem árulkodik egyértelműbben arról, hogy valamit kurvára elbasztak, mint amikor egy csapat kölyök azt hiszi, hogy gyorsan meggazdagodik a szexiparból, de helyette egy szervezett bűnbanda kivégzőosztaga ront rájuk.

– És ennek mi köze bármihez is?

– Ez a hely ugyanilyen – felelte Miller. – Kellett volna lennie itt valaminek. Rengeteg valaminek. Kellett volna lennie itt… a francba, még a megfelelő szavakat sem ismerem. Egy birodalomnak. Civilizációnak. Otthonnak. Nem pusztán otthonnak, úrnak. Ehelyett egy rakás ajtó van itt, meg időzített fények. Nem szeretném, ha berontana ezek közé. Ott fogja hagyni a fogát.

– Hogy az ördögbe érti ezt? – kérdezte Holden. – Maga, vagy a protomolekula, vagy Julie Mao, vagy bármi legyen is, maga szervezte meg ezt az egészet. A megbízást, a robbantást, mindent.

Miller megtorpant. Értetlen arckifejezéssel hátrafordult.

– Julie halott, kölyök. Miller is halott. Én csak egy gép vagyok az elveszett dolgok felkutatására.

– Nem értem – motyogta Holden. – Ha nem maga csinálta, akkor ki tette ezt?

– Látja, ez már jó kérdés, több szinten is. Attól függően, mit ért „ez” alatt. – Miller felszegte a fejét, akár egy furcsa szagot szimatoló kutya.

– Megérkeztek a barátai. Mennünk kell.

Ezúttal gyorsabb léptekkel megindult a terem túlsó fala felé.

– A tengerészgyalogosok – mondta Holden. – Meg tudja állítani őket?

– Nem – felelte Miller. – Semmit sem védelmezek. Közölni tudom az állomással, hogy fenyegetést jelentenek. Annak viszont következményei lennének.

Holden gyomra görcsbe szorult a rettegéstől.

– Ez rosszul hangzik.

– Semmi jó nem származna belőle. Jöjjön! Ha meg akarjuk tenni, lépéselőnyben kell maradnunk.

A folyosók és átjárók kiszélesedtek és összeszűkültek, egymásba futottak és elágaztak, akár egy gigászi élő szervezet véredényei. Holden szkafanderlámpájának fénye szinte beleveszett a mérhetetlen sötétségbe, a kék szentjánosbogarak pedig hullámokban ragyogtak fel, aztán ismét eltűntek. Útközben újabb fémes kék színű, rovarszerű szerkezetek mellett haladtak el.

– Mik ezek? – kérdezte Holden, és az egyik különösen nagy és félelmetes kinézetű modellre mutatott maga mellett.

– Aminek lenniük szükséges – felelte Miller anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Ó, remek, szóval megint visszatértünk a rejtélyeskedéshez, ugye?

Miller megperdült, arcára aggodalmas kifejezés ült ki, aztán ellobbant. Holden hátrafordult.

A hatalmas terem túloldalán egy alak lépett elő az alagútból. Holden látott már hasonló páncélzatot. A marsi tengerészgyalogosok motoros páncélja felerészt hatékonyságból, felerészt fenyegetésből állt össze.

Sehogy sem lehetett elmenekülni előle. Egy ilyen páncélban bárki könnyedén elfoghatta. Holden nyílt frekvenciára kapcsolta át az űrruháját.

– Hé! Itt vagyok. Beszéljük meg a dolgot! – mondta, aztán megindult a csapat felé. A nyolc tengerészgyalogos egyszerre emelte fel a fegyverét, és nyitott tüzet rá. Holden felkészült a halálra, habár valahol tudta, hogy nem lehetne ideje rá. Ebből a távolságból a nagy sebességű lövedékeknek a másodperc törtrésze alatt el kellett volna találniuk. Már rég halott lenne, mire a lövések hangja elér hozzá.

Hallotta a fegyverek fülsiketítő körfűrészrecsegését, de semmi sem csapódott belé.

Zavaros szürke felhő terjedt szét a tengerészgyalogosok előtt. Amikor végül abbamaradt a fegyverropogás, a felhő a terem falai felé sodródott. Lövedékek. Pár centivel a fegyverek csőtorkolata előtt megálltak, és most tehetetlenül sodródtak, éppúgy, mint az állomáson kívüli tárgyak.

A tengerészgyalogosok megiramodtak a terem túlsó vége felé, Holden pedig igyekezett eliszkolni előlük. A maga módján gyönyörűek voltak, a páncélruhák halálos erejét a többéves kiképzés zabolázta meg, hogy mozdulataik majdhogynem táncszerűnek tűnjenek. Még fegyver híján is apró darabokra téphetik őt. A páncél egyetlen ütése szilánkokra törhetné minden csontját, és folyós péppé zúzhatná a zsigereit. Egyedül úgy menekülhetett volna meg, ha lefutja őket, lefutni viszont nem tudta őket.

Kis híján észre sem vette a mozgást. Kizárólag a tengerészgyalogosokra, az ismert veszélyre összpontosított. Tudatosan fel sem fogta, amikor az egyik rovarszerű valami megindult, míg a tengerészgyalogosok oda nem fordultak.

Az idegen lény mozdulatai gyorsak és darabosak voltak, akár egy felhúzós gépezeté, amely kizárólag vagy teljes sebességgel haladt, vagy megállt. A tengerészgyalogosok felé csörömpölt, minden lépésnél rándult egyet, és jó fél méterrel a legmagasabb marsi fölé tornyosult.

A katonák úgy estek pánikba, ahogy az erőszakos ellenállásra felkészítettek szokása. Kettő a korábbihoz hasonló eredménnyel tüzet nyitott. Egy másik marsi elmozdított valamit a páncélján, és egy nagyobb öblű fegyver csöve bukkant elő. Holden eliszkolt az összecsapás elől. Biztosra vette, hogy kétségbeesett kiáltozás folyik azokban a páncélzatokban, épp csak olyan frekvencián, amihez nincs hozzáférése. A méretes cső fehéren felizzott a torkolattűztől, és lomha ívben szálló öklömnyi fémlövedék repült ki az idegenszerű levegőbe.

Egy gránát.

A kattogó szörnyeteg rá sem hederített, közelebb lépett a tengerészgyalogosokhoz, aztán a földre hullott gránát felrobbant rovarszerű lábainál. Az idegen valami hátrarándult, a végtagjaival kapálózott, gombaspórák füstjére emlékeztető finom por ömlött elő leszakadt testnyúlványaiból. A bonyolult szövetű mohaszőnyeg narancssárgán izzott, ahol az imént felperzselte a robbanás.

És a tengerészgyalogosok körül tucatnyi idegen szobor elevenedett meg. Ezúttal gyorsabban mozogtak. Mielőtt a katonák reagálhattak volna, a gránátot kilövő társukat finoman felemelték, és szétszaggatták. Vér spriccelt szét a levegőben, és maradt – állapított meg dermedten Holden – túlságosan sokáig lebegve, mielőtt lehullott a talajra. Az életben maradt tengerészgyalogosok visszavonultak, fegyvereikkel az idegen lényekre céloztak, amelyek a halott férfi köré gyűltek. Miközben Holden figyelte őket, a tengerészgyalogosok visszahúzódtak a túloldali alagútba. Rendezték a soraikat.

Az idegen lények saját sérült társukra vetették magukat, karmolni és marcangolni kezdték, mintha éppúgy az ellenségük lett volna, mint pár pillanattal azelőtt a tengerészgyalogosok. Aztán, amikor eltűnt, a szörnyek közül öt a robbanás nyomán megperzselődött foltnál gyűlt össze. Megreszkettek, mozdulatlanná dermedtek, megint megreszkettek, aztán mind az ötből híg, átlátszatlan sárga, undorító lé fröcsögött a sérült területre. Holden lenyűgözve és undorodva figyelte, ahogy a moha magába szívja a folyadékot, és visszanő, mintha semmiféle sérülés nem érte volna. Mintha meg sem történt volna a támadás.

– Következmények – szólt Miller az oldalán. Hangja fáradtnak tűnt.

– Az előbb… az előbb tényleg péppé aprították azt a szerencsétlent?

– Tényleg – felelte Miller. – Viszont megérdemelte. Azzal, hogy mindenáron használni akarta a gránátvetőt, egy csomó embert megölt.

– Hogy mi? Hogyan?

– Megtanította az állomásnak, hogy bármi, ami egy erős baseballütés sebességével halad, még mindig veszélyt jelenthet.

– Bosszút fog állni?

– Nem – válaszolta Miller. – Csak védelmezni fogja magát. Újraértékeli, mi számít veszélyesnek. átveszi az irányítást minden olyan hajó felett, amelyik gondot jelenthet.

– Ez mi a fenét jelent?

– Azt jelenti, hogy egy egész halom embernek igencsak rossz napja lesz. Amikor lelassít valakit, nem bánik kesztyűs kézzel vele.

Holden érezte, hogy egy hideg kéz markolja meg a szívét.

– A Roci…

Sajnálkozó, sőt, együtt érző kifejezés jelent meg a nyomozó arcán.

– Talán. Nem tudom – mondta Miller, és bánatosan vállat vont. – Így vagy úgy, az előbb rengetegen meghaltak.

Huszonharmadik fejezet: Melba

Julie megmentette őt. Nem lehetett másképp nézni a dolgot.

Holden helyettese a tőle megszokott módon mindent leleplezett. Cohen, miután lebukott, elmondott mindent, amit csak tudott, és ezzel együtt közzétette az elorzott arcképet. Melba elmentette a kézi termináljára: a fiatal nő arcképe jégszoborként. Fogalma sem volt róla, hogy a hangmérnök rögzítette az adatokat, amikor találkoztak, de sejthette volna, hogy ezt teszi. Visszatekintve nyilvánvalónak tűnt a hiba.

Ez véget kellett volna vessen az üldözésnek. A hatalmi pozícióban lévőknek elég lett volna ránéznie, aztán egy vállrándítással ki kellett volna hajítaniuk őt egy légzsilipen. Ám az információt már a közreadáskor félreértelmezték. Ő itt – mondta Holden – Julie Mao, így aztán mindenki őt látta benne. Az ő szemében rögtön kiütköző különbségek mások számára láthatatlanná váltak. Arra számítottak, hogy a protomolekula beszivárog, fenyeget, és feltámasztja a holtakat, így aztán pontosan ezt látták.

Melba mindent megtett azért, hogy mások ne fedezhessék fel a hasonlóságokat. Cohennel a Földön találkozott, ahol egy teljes g húzta le. Mivel a Thomas Prince már most a Gyűrű által megszabott felső határhoz közeli sebességgel haladt, megszűnt a tolóerő biztosította nehézkedés. Melba arca teltebbnek, kerekebbnek tűnt. Akkor kiengedve viselte a haját, így most hátul copfba fonta össze. Az arcmás színezetlen maradt, ezért kissé kisminkelte magát, hogy megmásítsa a szeme és a szája alakját. Bármiféle radikális változtatással felhívta volna magára a figyelmet, szóval megelégedett a kisebbekkel.

A Thomas Prince-en teljesen betáblázták az idejét. Halálra szándékoztak dolgoztatni őt – mindnyájukat. Nem érdekelte. A kiszolgáló állványzatok és szervizjáratok biztonságosak lesznek. Arrafelé nem jár majd senki, aki egykor ismerte Clarissa Maót. Amennyire lehetséges, távol fog maradni a hajó nyilvános részeitől, és amilyen gyakran csak lehet, valamelyik technikus társával hozat majd magának egy tubus valamit a civil büféből.

A műszak végeztével az arzenálját fogja bővíteni.

Holdenhez pillanatnyilag nem férkőzhetett közel. Már-már viccesnek tűnt. Melba oly rengeteg energiát fektetett abba, hogy megátalkodott megalomániásnak tüntesse fel, erre, amint magára maradt, Holden az egész emberiség de facto nagykövetének nevezte ki magát. Julie a férfit is becsapta. Egy kis szerencsével Holdent vagy tűzharcban terítik le, vagy a protomolekula pusztítja el. Melbára mindössze az a feladat hárult, hogy megsemmisítse a Holden ártatlanságát alátámasztó bizonyítékokat. Nem lesz nehéz.

A Rocinante jól tervezett és megépített hajó volt, de évek teltek el az utolsó feljavító karbantartása óta. Nem kellett sokat keresgélni a védelmében mutatkozó hiányosságot: a raktér reaktorhoz legközelebb eső ajtaja megsérült, ezért kicserélték, és szinte bizonyosan gyengébb az eredetinél.

Melba úgy gondolta, mindenképp utat fog találni a bejutáshoz. Egy meghibásodott zsilipajtók diagnosztizálásához és javításához készült kis hatótávolságú adókészülék is a felszerelésébe került. Ha ez csődöt mondana, a raktérajtón már nehezebb lesz bejutnia. Abban reménykedett, sikerül megkaparintania valamiféle robbanóanyagot, de a Thomas Prince komolyan odafigyelt a lőszerkészleteire. A menetlevélen egy roncsmentő fél-űrruhaként funkcionáló szerelőgépezet is szerepelt a felszerelések lajstromában. Azt ráerősítheti a karjára és a mellkasára – lábrészt nem terveztek hozzá –, a lángvágóval rést nyithat a fémlapon, aztán valószínűleg kellő mértékben ki tudja majd hajlítani a lemezt, hogy beférjen. Ezenkívül méretre és súlyra is eléggé kicsi volt, hogy magával vihesse, a kártyája pedig megfelelő szintű volt ahhoz, hogy vételezhessen egyet.

Ha már bejutott, egyszerű dolga lesz. Mindenkit megöl, túlterheli a reaktort, és atomjaira robbantja szét a hajót. Parányi szerencsével ettől újra gyanússá válik, ki rejthette el a bombát a Seung Unon. Ha sikerül időben kimenekülne, nagyszerű. Ha nem, akkor nem.

Már csupán azt kellett kiötlenie, hogyan jusson oda.

Épp aludt, amikor beütött a katasztrófa.

Álmában egy iskolaépület előtti mezőn sétált át. Tudta, hogy tűz tombol, és hogy meg kell találnia a kivezető utat. Hallotta a tűzoltógépek szirénázását, de a szerkezetek sötét körvonalai nem tűntek fel az égen. Emberek ragadtak bent az épületben, neki pedig be kellett volna mennie értük. Hogy kimentse őket, vagy megakadályozza, hogy megszökjenek, vagy mindkettő.

A tetőn volt, lemászott egy nyíláson. Körötte füst gomolygott a lyukból, ő mégis tudott lélegezni, mert korábban immunizálták a lángokkal szemben. Lefelé nyújtózott, ujjbegyével matatott az alacsony gravitációjú kapaszkodók után. Rájött, hogy valaki szorongatja a csuklóját, tartja, miközben ő a sötétség és a tűz felé törekszik. Ren. Nem tudott ránézni a férfira. Zúgó áradatként öntötte el a bánat és bűntudat, és beájult egy kék fényekkel megvilágított bárba, ahol présülések álltak az asztalok helyén. Párocskák vacsoráztak, beszélgettek és dugtak körülötte a félhomályban. A vele szemben ülő férfi egyszerre volt Holden és a saját édesapja. Próbált megszólalni, közölni vele, hogy ezt nem akarja. A férfi megragadta a vállát, és belenyomta a puha zselébe. Melba egy pillanatra megrémült, hogy a férfi most rá fog mászni, ám ehelyett gyilkos erővel mellbe öklözte a lányt, Melba pedig a szirénák vijjogására és a levegőben úszó vércseppek látványára ocsúdott fel.

A testében érzett fájdalom olyannyira átható és megmagyarázhatatlan volt, hogy nem is fájdalomnak hatott; csupán érzetnek, hogy valami nagyon nincs rendben. Melba köhögni kezdett, torkából vérpermet tört elő. Arra gondolt, hogy valamiképp aktiválta mesterséges mirigyeit, de a hajószintű riasztás valami sokkal rosszabbat sugallt. Melba a kézi termináljáért nyúlt, de nem találta a tartójában. Kiderült, hogy az ajtótól fél méterre lebeg, pörög lassan a levegőben. A műgyanta tokon csillag alakban szétterjedő repedés azt mutatta, hogy kellően nagy erővel csapódott valaminek ahhoz, hogy eltörjön. A hálózati hozzáférés ikonja élénkvörös sávot mutatott. Nincs kapcsolat. A rendszer nem működik.

Melba az ajtóhoz húzta magát, és aktiválta a nyitó mechanizmust.

A folyosón lebegő halott nő karja kinyújtva meredt előre, haja szétterült, mintha vízbe fulladt volna. Arca bal oldalának alakja furcsának hatott, puhábbnak, kerekebbnek és kékebbnek tűnt a kelleténél. Szeme félig nyitva volt, kötőhártyáját vörösre festették a szétrobbant erek. Melba átnyomakodott a tetem mellett. Lejjebb a folyosón egy futball-labda méretű vérgömb úszott lomhán a szellőzőjárat felé, és semmilyen jel nem utalt rá, honnan kerülhetett oda.

A hajó közepén lévő szélesebb folyosókon még rosszabb volt a helyzet. Holttestek lebegtek minden ajtónál, minden átjáróban. Amit nem csavaroztak a padlóhoz, minden a falak mentén úszott a hajó orra felé. A halványszürke falakat horpadások borították, ahol a kézi terminálok, szerszámok és fejek hozzájuk csapódtak. A levegőt a vér és valami mélyebbnek és bensőségesebbnek a szaga hatotta át.

A büfé előtt három katona szigetelőhabbal rögzítette a tetemeket a falhoz, hogy ne legyenek útban. Gravitáció mellett tűzifaként halmozták volna egymásra a holttesteket.

– Nem esett baja? – kérdezte az egyikük. Melbának némi időbe telt, míg rájött, hogy a nő hozzá beszél.

– Jól vagyok – felelte Melba. – Mi történt?

– Honnan a picsából tudhatnám? Maga a karbantartók egyike, ugye? – kérdezte ellenségesen a nő.

– Igen – válaszolta Melba. – Melba Koh. Elektrokémikus.

– Akkor húzzon gyorsan a környezetszabályozáshoz, Koh! – parancsolt rá a nő. – Ha jól sejtem, elkel ott a segítsége.

Melba bólintott, a mozdulattól kissé megperdült, amíg a nő oda nem nyúlt, és meg nem állította.

Még sosem vett részt csatában, vagy járt természeti katasztrófa helyszínén. A legközelebb akkor jutott ehhez, amikor nyolcévesen São Paolóban élt át egy hurrikánt, és az édesapja a vállalati óvóhelyre menekítette a családot, amíg le nem vonultak az áradások. A károkból jóval többet látott a hírcsatornákon, mint személyesen. A Thomas Prince mintha maga lett volna a pokol. Több kétségbeesett tempóban dolgozó embercsoport mellett elhaladt, de mindenfelé halottakat és haldoklókat látott. Vércseppekből és műanyagszilánkokból álló felhők gyűltek össze, ahol a szellőzőnyílások légörvényei összeterelték őket. Súlytalanságban a vér a sebekben gyűlt össze, melyek nem tisztultak. A gyulladás még rosszabbnak számított. A tüdő sokkal könnyebben telt meg folyadékkal. Akárhányan haltak már meg eddig, még többen fognak erre a sorsra jutni. Hamarosan. Ha Melba nemrégiben még nem a présülésében pihent volna, másodpercenként hatszáz méteres sebességgel csapódott volna a falba, akárcsak a többiek. Nem, ez nem stimmelhet. Ezt senki sem élte volna túl.

Eddig nem sok időt töltött a környezetszabályozó fedélzeteken.

A Stannival és Soledaddal együtt végzett munka java része az energiaelosztással volt kapcsolatos. A levegőés vízellátó rendszereket az arra specializálódott alkalmazottak, a Melbáénál magasabb fizetési osztályba tartozó szakértők tartották karban. A helyiségek felépítésének köszönhetően minden elérhető távolságban maradt, de a Cerisierre jellemző zsúfoltságérzet nélkül. Melba megkönnyebbülten lebegett be, mintha önmagában az odaérkezésével elért volna valamit. Mintha ettől valamilyen mértékben urává vált volna a helyzetnek.

A levegő az ózon és az égett szőr szagától bűzlött. Egy zúzódásoktól kék-zöld arcú fiatal férfit kötéllel és két elektromágnessel erősítettek oda a válaszfalhoz. Valami söprűszerű tárgyat lengetett, a végén kiterjedt hálószövettel, mintha egy gigantikus légycsapóval hadonászott volna.

A vért gyűjtötte össze a levegőből. Sérült ábrázata döbbentnek tűnt. Szemében lassanként könnyek gyűltek fel, és homályosították el a látását.

– Maga ott! Ki a fene maga?

Melba odafordult. Az újabb férfi tengerész-egyenruhát viselt. Lábát felfújható merevítővel rögzítették. A kilógó lábfej kékeslila színekben játszott, a férfi nehézkes légzése hallatán pedig Melbának tüdőgyulladás vagy belső vérzés jutott rögtön az eszébe.

– Melba Koh. Civil elektrokémiai technikus a Cerisierről.

– Ki a közvetlen felettese?

– Mikelson felügyeli a csoportomat – felelte Melba, de csak nehezen tudta eszébe idézni a főnöke nevét. Mindössze egyszer találkozott vele, és a férfi nem tett rá különösebben mély benyomást.

– Nikos – mutatkozott be a törött lábú férfi. – Mostantól nekem dolgozik. Jöjjön!

A férfi könnyedebben lökte el magát, mint az lehetséges lett volna. Melba kissé túl gyorsan indult meg utána, és meg kellett markolnia egy kapaszkodót, nehogy a másik hátába ütközzön. Nikos egy hosszú átjárón keresztül a gépterembe vezette. Vékony fém-és kerámialemezek hatalmas halma állt az egyik falnál, amire nyolcnyelvű figyelmeztetést nyomtak. A legkülső lemezen körkörös perzselésnyomok, a levegőben pedig égett műanyag és még valami átható bűze. A lemez közepén jó hatvan centiméter széles lyuk tátongott. Benne egy ember holtteste, amit fémrepeszek tartottak mozdulatlanul a helyén.

– Tudja, mi ez, Koh?

– Légtisztító – felelte Melba.

– Ez az elsődleges légvisszaforgató egység – mondta a férfi, mintha Melba meg sem szólalt volna. – És ez átkozott nagy gondot jelent. A másodlagos egység e pillanatban még mindig lángokban áll, a harmadlagos kisegítők pedig nagyjából hétórányi levegőt tudnak biztosítani nekünk. A csoportomból mindenki vagy összetört, vagy halott, szóval maga fogja helyreállítani ezt. Megértett?

Nem fog menni. Valójában nem elektrokémiai technikus vagyok. Fogalmam sincs, hogyan kell ezt csinálni.

– Mindjárt… idehozom a szerszámaimat.

– Nem tartom fel – mondta a férfi. – Ha találok valakit, aki segíteni tud magának, ideküldöm.

– Az jó lenne – válaszolta Melba. – Na és maga? Jól van? Segíthetek valamiben?

– Nagyjából mi bajom lehet? Megrepedt a medencém, a hasüregemben talán valami még rosszabb történik. Időnként pár pillanatra elájulok – felelte széles mosollyal a férfi. – De totál felpörögtem a vészhelyzetekre rendszeresített speedtől, és dolgozni kell. Szóval essen neki!

Melba ellökte magát. Torka összeszorult, és érezte, ahogy az elméje lassan kikapcsol. Túlpörgés. Sokk. A tetemek és romok között elbotorkált a raktárcsarnokba, ahol a Cerisierről áthozott szerszámosládákat tárolták. A kártyája mindegyiket nyitotta. Az egyik teljesen széttörött, egy bevizsgáló konzol maradványai, zöld kerámiaszilánkok és aranyszínű vezetékdarabok lebegtek felette. Ren is ott volt, szerszámosláda koporsója az elektromágneses saruk ellenére elmozdult. Melbára egy pillanatra rázúdult a tűzről szóló álom emléke. Eszébe jutott, hogy talán még mindig álmodik, a halálhullám pedig csupán a saját elméjén szétterjedő sötétség része. Ren ládájára tette a kezét, és már-már azt várta, hogy a férfi visszakopog. Hirtelen szédülés fogta el Melbát, és olyan érzése támadt, mintha a hajó zuhanna, hogy mindjárt rászakad. Agyonnyomja. A rengeteg vér és a rengeteg szörnyűség, a halottak, akiket lerögzítettek, nehogy a holttestük ellebegjen, minden itt kezdődött. Minden bűn, amit Melba valaha elkövetett a múltban, és el fog követni a jövőben, a keze alatti csontokban találta meg az eredőjét.

– Elég! – mondta Melba. – Legyen elég!

Fogta a szerszámosládáját, az igazit, és visszasietett a gépterembe, a légtisztító berendezés szétzúzott vezérművéhez. Nikos időközben talált még két embert, egy civil ruhát viselő férfit és egy idősebb nőt tengerész uniformisban.

– Maga Koh? – szólalt meg a nő. – Jól van, ragadja meg a lábát!

Melba a fedélzetre tette a szerszámosládáját, és aktiválta a mágneseket, aztán a légtisztítóban tátongó lyukhoz lökte magát. A gépet addigra kilazították a foglalatából, hogy a tetemnek valamivel több mozgástere legyen. Melba a halott combjára tette a kezét, összemarkolta a nadrágja szövetét. Kitámasztotta magát az egység fémoldalán.

– Készen áll? – érdeklődött a férfi.

– Készen.

A nő visszaszámolt háromtól, és Melba húzni kezdett. Egy végtelennek tűnő pillanatig azt hitte, hogy a tetem nem fog kijönni, aztán valami elszakadt, és Melba a kezén keresztül érezte a rezgéseket. A test kicsusszant.

– Egy nulla a jófiúk javára – szólalt meg Nikos a csarnok túloldalán. Arcbőre egyre szürkébbé vált. Mintha haldokolna. Melba örült volna, ha a férfi végre elmegy a gyengélkedőbe, de valószínűleg nem tudtak mit kezdeni a rengeteg sebesülttel. Vagy itt hal meg munka közben, vagy ott, amíg egy megüresedő kórteremre vár. – Tüntessék el! Vigyék ki innen! Semmi szükség rá, hogy visszalebegjen.

Melba bólintott, erősen megmarkolta, és ellökte a tetemet, hogy az a túloldali válaszfalnál landoljon. A hulla feje szinte teljesen szét volt lapulva hátul, de olyan gyorsan érte a halál, hogy alig vérzett. A falnál Melba szigetelőhabbal lerögzítette, és pár pillanatig fogta, amíg megkötött az anyag. A halott arca egészen közel került az övéhez. Látta a borotválkozáskor kihagyott szőrszálakat. Üveges szemének barnaságát. Melbára hirtelen rátört a vágy, hogy megcsókolja a férfit, aztán undorodva elfojtotta a késztetést.

Az egyenruhájából ítélve a férfi tiszt lehetett. Talán hadnagy. A nyakában lógó fehér kártyán lévő képen komoly tekintettel nézett maga elé. Melba a kezébe vette a kártyát. Nem hadnagy. Tengerészőrnagy. Stepan Arsenau tengerészőrnagy, aki sosem kelt volna át a Gyűrűn, ha Melba miatt nem kényszerül erre. Nem halt volna meg itt. Melba próbált bűntudatot érezni, de effélének nem maradt helye benne. Már így is túl sok vér tapadt a kezéhez.

Már épp odanyúlt, hogy visszadugja a kártyát a helyére, amikor a tudata mélyén megszólalt a kísértő hang: Fogadok, hogy ezzel a fickó vételezhetne magának egy manőverező egységet. Melba pislantott. Elméje mintha egyik pillanatról a másikra kitisztult volna, és ahogy körülnézett, az álom vagy delírium utolsó darabkái is szertefoszlottak. Immár megszerezhette a számára szükséges felszerelést. A hajón teljes káosz uralkodott. Elérkezett a pillanat. Most kínálkozott az a lehetőség, amire várt. A kártyát letépte a szalagról, és a saját zsebébe csúsztatta, aztán idegesen körbejáratta a tekintetét.

Senki sem vette észre.

Cuppantott a szájával.

– Szükségem lesz valamire, amivel megoldhatom ezt – jelentette ki a fiatal férfi. – A csavarfej körbenyíródott. Nem tudom lecsavarni.

Az idősebb nő elkáromkodta magát, majd Melbához fordult.

– Van megfelelő szerszáma ehhez?

– Itt nincs – felelte Melba. – Viszont sejtem, hol szerezhetek valamit, amivel kipörgethetjük.

– Igyekezzen. Nem szeretném, ha befülledne idebent a levegő.

– Rendben. Maguk addig tegyék a dolgukat. Mindjárt visszajövök – hazudta Melba.

Huszonnegyedik fejezet: Anna

Az eszkatológia mindig is Anna legkevésbé kedvelt teológiai tárgyának számított. Amikor az Armegeddonról kérdezték, rendre azt válaszolta, hogy Isten maga is meglehetősen óvatosan nyilatkozott a témában, szóval nincs sok értelme aggódni emiatt. Higgyünk abban, hogy Isten azt teszi, ami a legjobb, és a bűnösökkel szembeni bosszújának elkerülése a legkevésbé nyomós ok arra, hogy imádjuk Őt.

Az igazság azonban az volt, hogy nézetei mélységesen különböztek a futurista és millenarista értelmezések zömétől. Nem feltétlenül magától a teológiától, hiszen az idők végezetéről szóló próféciák tényleges jelentését illetően az ő vélekedésük sem ért kevesebbet másokénál. Elsősorban amiatt nem tudott egyetérteni velük, mivel tanításaikban időnként eltúlzottnak érezte a bűnösök elpusztítása felett érzett örömet. Ez különösen a millenarista szektákra állt, akik az Armageddont ábrázoló festményekkel töltötték meg az írásaikat. A képeken emberek menekülnek rémülten valamiféle formátlan tüzes csapás elől, amely felégeti mögöttük a világukat, míg az önelégült hívők – természetesen a megfelelő vallás követői – biztonságos távolságból figyelik, amint Isten lesújt. Anna képtelen volt megérteni, hogyan láthat ebben bárki is mást, mint tragédiát.

Szívesen megmutatta volna nekik a Thomas Prince-t.

Anna épp olvasott, amikor megtörtént. A kézi terminálját a mellén támasztotta ki egy kispárnával, a kezét a feje mögé kulcsolta. A háromhangú riasztás több g-s nehézkedésre figyelmeztetett, de elkésett vele. Anna olyan erővel nyomódott a présülésbe, hogy érezte a műanyagkeretet a húszcentis ütközéstompító zselé alatt. Úgy tűnt, sosem lesz vége, pedig valószínűleg csupán pár másodpercig tartott. A kézi terminálja lecsúszott a mellkasán, és hirtelen nehezebbnek tűnt, mint Nami, amikor Anna legutóbb a karjaiba vette a kislányát. Ronda lila foltot hagyott maga után Anna szegycsontján, aztán akkora erővel csapódott az állának, hogy felhasította a bőrt. A párna tízkilós homokzsákként nehezedett a hasára, és a gyomorsav íze töltötte meg Anna száját.

A legrosszabbnak mégis a vállát kínzó fájdalom számított. Mindkét karja hátrabicsaklott, és a vállgödréből átmenetileg kiugorva nekilapult az ágynak. Amikor véget értek a lassulás örökkévalóságnak tűnő másodpercei, mindkét ízület visszapattant a helyére, ami még annál is nagyobb fájdalommal járt, mint amikor kificamodtak. A présülés zseléje, ami a műszaki előírásokban megengedettnél nagyobb igénybevételnek lett kitéve, nem fogta körbe úgy, ahogyan kellett volna. Ehelyett visszaugrott, hogy felvegye korábbi alakját, és lassított felvételre emlékeztetőn kabinja mennyezete felé taszította Annát. A próbálkozástól, hogy maga elé kapja a kezét, gyötrő fájdalom hasított a vállába, így fellebegett, és arccal a mennyezetnek csapódott. Az ütközés jókora vérfoltot hagyott a szövettel fedett habon.

Anna szelíd természet volt. Soha életében nem verekedett össze senkivel. Soha nem érte komolyabb baleset. Az eddigi legnagyobb fájdalmat a szüléskor tapasztalta meg, ám az utána a testét elárasztó endorfinok szinte teljesen kitörölték az emlékét. Attól, hogy most egyszerre ennyi helyen megsérült, elkábult, és egyfajta senkire sem irányuló harag gyűlt fel benne. Nem igazságos, hogy valaki ennyire megsérüljön. Legszívesebben ráüvöltött volna a présülésre, mely megcsalta azzal, hogy hagyta ezt megtörténni, és beleöklözött volna a mennyezetbe, amiért arcon csapta, jóllehet, életében nem ütött még meg senkit, és a karját is alig bírta mozgatni.

Amikor végül képessé vált már úgy mozogni, hogy nem kerülgette az ájulás, elindult segítséget keríteni, és azzal kellett szembesülnie, hogy a folyosón még rosszabb a helyzet.

Alig néhány méterre Anna kabinjának ajtajától egy fiatal férfi péppé zúzódott. Úgy nézett ki, mint akire rátaposott egy óriás, aztán szétmorzsolta a talpa alatt. A fiú nem csupán kilapult, de tagjai oly módokon csavarodtak ki, hogy alig lehetett emberi lényként azonosítani. Vére ráfröccsent a falakra, és piros gömbökként lebegett a teteme körül, akár valamiféle rémséges karácsonyi dísz.

Anna segítségért kiáltott. Valaki bugyborékoló, fájdalommal teli hangon visszakiáltott neki. A folyosó egy távolabb részéről. Anna óvatosan ellökte magát az ajtókerettől, és lebegve megindult a hang felé. Két kabinnal odébb újabb férfi feküdt félig a présülésben, félig mellette. Nyilvánvalóan épp felkelni készülődhetett, amikor a hajó hirtelen lelassult, és a medencéjétől lefelé mindene kicsavarodott és eltörött. Felsőteste még mindig a présülésen hevert, karjával erőtlenül integetett Annának, arcát eltorzította a fájdalom.

– Segítsen! – kérte, aztán vért és nyálkát köhögött fel, amely vörös-zöld labdaként úszott el tőle.

Anna feljebb lebegett, hogy a válla használata nélkül aktiválhassa a fali kommtáblát. Nem reagált. Kizárólag azok a lámpák égtek rajta, amelyekről korábban elmagyarázták neki, hogy vészhelyzet miatti áramkimaradást jeleznek. Láthatólag semmi más sem működött.

– Segítsen! – nyögött fel újra a férfi. Hangja erőtlenebbnek tűnt, és még több folyadéktól telve hörgött. Anna Alonzo Guzmant, az EN dél-amerikai régiójának híres költőjét ismerte fel benne. A főtitkár egyik kedvence, mesélte neki egyszer valaki.

– Segítek – válaszolta Anna, és meg sem próbálta elállítani hirtelen eleredt könnyeit. A vállába törölte a szemét, és annyit mondott: – Mindjárt idehívok valakit. Megsérült a karom, de idehívok valakit.

A férfi csendben sírdogált. Anna a lábujjaival elrugaszkodva visszalökte magát a folyosóra, és a holttestek mellett elúszva próbált keríteni valakit, aki nem sérült meg.

A millenaristák ezt a részt nem festették meg soha a képeiken.

Különösen kedvelték a bűnös emberiség feletti igazságos istenítéletet lefestő jeleneteket. Szerették azt ábrázolni, hogy Isten kiválasztott népe a bajoktól védve, boldog arccal figyeli, hogy igazuk bebizonyosodott az egész világ előtt. Ám a következményeket sosem mutatták. Sosem mutatták a szétzúzott, saját testnedveik tócsáiban haldokló, zokogó embereket. A vörös húspéppé zúzott fiatal férfiakat. A fiatal nőt, aki pusztán azért lett félbevágva, mert épp arra járt, amikor beütött a katasztrófa.

Ez volt az Armageddon. Így nézett ki. Vér és cafatokban lógó hús és segélykiáltások.

Anna két folyosó találkozásához ért, és elfogyott minden ereje.

A teste túlságosan fájt ahhoz, hogy tovább tudjon menni. És a folyosók padlóját és falait mind a négy irányban az erőszakos halál nyomai borították. Mindez túl soknak bizonyult. Anna pár percig csak lebegett az üres térben, aztán lassacskán odaúszott a falhoz, és ott maradt. A hajó már mozgott. Nagyon lassan, de ahhoz elegendő sebességgel, hogy a falhoz szorítsa. Anna ellökte magát, és újra lebegett. Vagyis még nem gyorsítanak.

Rájött, hogy a hajó relatív mozgása iránti érdeklődéssel csak az őt körülvevő látványról igyekezett elterelni a figyelmét, és újra elsírta magát. Rászakadt a felismerés, hogy talán sosem fog hazatérni erről az útról. Amióta ideutazott a Gyűrűhöz, először tárult elé olyan lehetséges jövő, amelyben többé nem foghatja a karjaiba Namit. Többé nem érezheti a haja illatát. Nem csókolhatja Nonót, és nem bújhat be mellé, és karolhatja át a forró ágyban, hogy magához szorítsa. A fájdalom, amit afelett érzett, hogy mindettől megfoszthatják, messze felülmúlta a testi szenvedést. Nem törölte le a szeméből kibuggyanó könnyeket, így azok teljesen elvakították. Nem zavarta. Semmi olyasmi nem akadt itt, amit látni vágyott volna.

Amikor hátulról valami megragadta és átperdítette, izmai megfeszültek, arra számított, hogy valamiféle újabb rettenettel találja majd szembe magát.

Tilly volt az.

– Ó, hála Istennek! – szólalt meg a nő, és oly szorosan ölelte át Annát, hogy a vállába újra belehasított a fájdalom. – Odamentem a szobádhoz, és mindenfelé vér borította a falakat, és nem voltál ott, és egy holttestet láttam az ajtód előtt…

Mivel nem tudta viszonozni barátnője ölelését, Anna csak az arcát nyomta oda egy pillanatra Tillyéhez. Tilly eltolta magától, de nem eresztette el.

– Nem esett bajod? – Az Anna arcán éktelenkedő mély sebet nézte.

– Az arcommal nincs gond. Csak egy apró vágás. A karom viszont rettenetesen fáj. Alig tudom mozgatni. Segítséget kell kerítenünk. Alonzo Guzman súlyosan megsérült a kabinjában. Tényleg súlyosan. Te tudod, mi történt?

– Még senkivel sem találkoztam, aki tudná – válaszolta Tilly, és előbb az egyik, majd a másik irányba fordította el maga előtt, és vizsgálta meg tüzetesen Annát. – Próbáld mozgatni a kezedet! Jól van. Hajlítsd be a könyöködet!

Megtapogatta Anna vállát.

– Nem ugrott ki a helyéből.

– Azt hiszem, egy pillanatra igen – mondta Anna, amint szóhoz jutott a fájdalomtól, amit Tilly érintése okozott. – És mindenfelé fáj mindenem. De sietnünk kell.

Tilly bólintott, majd levett egy piros-fehér hátizsákot az egyik válláról. Amikor kinyitotta, kiderült, hogy több tucat, apró fekete betűkkel teleírt műanyag zacskóval van tele. Tilly elővett néhányat, elolvasta rajtuk a feliratot, aztán sorra visszarakta mind. Jó pár próbálkozás után lehúzta a védőfóliát három kis injekciós ampulláról.

– Az micsoda? – érdeklődött Anna, de válaszként Tilly egyszerűen mindhármat beléfecskendezte.

Anna érezte, hogy egyszerre euforikus érzés önti el. A vállában hirtelen megszűnt a fájdalom. Mindenféle fájdalom megszűnt. Még a félelme is, hogy soha többé nem látja viszont a családját, egészen távoli és lényegtelen problémának tűnt.

– Épp aludtam, amikor történt – mesélte Tilly, miközben visszadobta az üres ampullákat az elsősegélycsomagba. – De amikor felriadtam, úgy éreztem magam, mintha egy targonca hajtott volna keresztül rajtam. Szerintem kiugrottak a helyükből a bordáim. Lélegezni is alig tudtam. Így aztán előkerestem ezt a csomagot az elsősegélyszekrényemből.

– Eszembe sem jutott, hogy megnézzem – válaszolta Anna, és sehogy sem értette, miért nem. Halványan emlékezett rá, hogy elkábította a fájdalom, de most kifejezetten nagyszerűen érezte magát. Jobban, mint életében bármikor. És vágott az esze. Hiperéber volt. Ostobának tartotta magát, amiért nem vizsgálta át az elsősegély-felszerelést. Végtére is vészhelyzet állt elő, és elsősegélyre volt szüksége. Legszívesebben homlokon csapta volna magát a tenyerével, amiért ennyire ostobán viselkedett. Tilly megint megragadta a karját. Vajon miért csinálhatta? Dolguk volt. Meg kellett keresniük az egészségügyieket, hogy odaküldjék őket a költőhöz.

– Hahó, kölyök – mondta Tilly –, pár másodperc, míg az első roham kissé lecsillapodik. Én egy egész percig igyekeztem újraéleszteni egy halom piros pépet, mire tudatosodott bennem, mennyire fel vagyok spannolva.

– Mégis, mi ez? – kérdezte Anna, jobbra-balra ingatva a fejét, amitől elhomályosodtak Tilly arcának körvonalai.

Tilly vállat vont.

– Gondolom, a katonaságnál rendszeresített amfetaminok és fájdalomcsillapítók. Beadtam neked egy gyulladáscsökkentőt is. Mert miért ne?

– Te orvos vagy? – kérdezte Anna azon ámuldozva, Tilly mennyire okos.

– Nem, de el tudom olvasni az utasításokat a csomagoláson.

– Oké – bólogatott komoly arccal Anna. – Oké.

– Gyerünk, keressünk valakit, aki tudja, mi folyik itt! – mondta Tilly, és maga után húzta Annát a folyosón.

– Utána pedig meg kell találnom az enyéimet – jelentette ki a semmi ellenállást nem mutató Anna.

– Lehet, hogy túl nagy adagot adtam be neked. Nono és Nami otthon vannak, Moszkvában.

– Nem, az enyéimre gondoltam. A gyülekezetemre. Chrisre, meg arra a másik srácra, meg a tengerészgyalogosra. Most dühös, de szerintem tudok hatni rá. Meg kell találnom őket.

– Igen – mondta Tilly. – Talán kicsit túladagoltalak. De megkeressük őket. Csak előbb keressünk segítséget!

Annának eszébe jutott a költő, és érezte, hogy a szemében újra felgyűlnek a könnyek. Ha szomorú, akkor talán csökkent valamelyest a gyógyszer hirtelen rátörő hatása. Egy pillanatig már-már sajnálkozott emiatt.

Tilly megállt egy falra kifüggesztett fedélzeti térkép előtt. Az alaprajzot közvetlenül a sötét és süket hálózati konzol mellett találták.

A hadihajókat persze mindkettővel felszerelik – állapította meg magában Anna. Az építésükkor számítanak rá, hogy ha találat éri a hajót, a dolgok nem működnek rendesen. A gondolat el is szomorította Annát. Tudata legmélyén valahol rájött, hogyan hullámzanak érzelmei az élénkítőktől, ám semmit sem tehetett ellene. Megint sírva fakadt.

– Biztonsági parancsnokság – koppintott rá a térkép egy pontjára Tilly, aztán maga után rántotta Annát a folyosón. Kétszer kellett elfordulniuk, míg végül kikötöttek egy emberekkel, fegyverekkel és minden jel szerint még mindig működő számítógépekkel teli helyiségben. Egy komor tekintetű és mákosan őszülő hajú középkorú férfi tüntetően tudomást sem vett róluk. A szobában tartózkodó többi négy ember fiatalabb volt, de ugyanúgy nem törődtek az érkezésükkel.

– Elsőként a 35C-t nyittassátok ki! – utasította az idősebb férfi a tőle balra lebegő két fiatalabbat. Rámutatott valamire a térképen. – Itt tucatnyi civil tartózkodott.

– EÜ-technikusok? – kérdezte az egyik fiatalember.

– Nem nélkülözhetjük őket, ráadásul abban a kantinban nincsenek présülések. Odabent mindenki péppé zúzódott, de a hádégyé megkért minket, hogy azért nézzük meg.

– Értettem – felelte a fiatalember, aztán a társával együtt meglódult kifelé a helyiségből Anna és Tilly mellett, de épp csak rájuk pillantottak, ahogy elhaladtak mellettük.

– Ti ketten a folyosókat fésüljétek át! – fordult az idősebb férfi az ott maradt másik két ifjú tengerészhez. – Megjelölni őket, ha élve találtok valakit, kép és tisztítás, ha nem. Mindent a hadműveleti parancsnokságra küldjetek piros-kettő-egyesen, rendben?

– Értettem – válaszolta az egyikük, és ők is kilebegtek a helyiségből.

– A 295-ösben lévő férfinak orvosi segítségre van szüksége – közölte Anna a biztonsági tiszttel. – Súlyosan megsérült. Költő.

A férfi valamit beütött a kézi termináljába, és így szólt:

– Jól van, felkerült a listára. Az EÜ-technikusok odamennek, amint tudnak. Ideiglenes kórtermekké alakítjuk a tiszti étkezdét. Azt javaslom, maguk ketten most siessenek oda.

– Mi történt? – kérdezte Tilly, és megragadta a falból kiálló egyik kapaszkodót, mint aki egy ideig még maradni óhajt. Anna a hozzá legközelebbi tárgyba kapaszkodott, amiről kiderült, hogy egy fegyverszekrény.

A biztonsági tiszt végigmérte Tillyt, és láthatólag arra a következtetésre jutott, hogy a legegyszerűbb megoldás, ha válaszol a kérdésére.

– Fogalmam sincs. Alig öt másodperc leforgása alatt nullára csökkent a sebességünk. A károk és sérülések mindegyikét a több g-s lassulás okozta. Bármi kapott el minket, kizárólag a hajó burkát ragadta meg, és semmit sem törődött azzal, ami benne van.

– Egyszóval módosult a lassú zóna? – érdeklődött Tilly. Anna egy pillantást vetett a keretekben tárolt fegyverekre, miközben lassan úrrá lett érzelmein, az elméje viszont még mindig zsongott. A keretekben különféle pisztolyok sorakoztak. Nagy, nehéz darabok, jókora csövekkel és vaskos tölténytárakkal. Kisebbek, amelyekhez hasonlókat a zsarusorozatokban látni. És egy külön tárolókereten elektromos sokkolók, mint amilyet az Europán használt. Vagyis, nem pontosan olyanok. Katonai modellek voltak. Szürkék, kézbe simulóak és ránézésre roppant hatékonyak, jóval nagyobb töltővel, mint egykor az övé. Annak ellenére, hogy nem halálos erejűnek készültek, kifejezetten veszélyesnek tűntek. Anna otthoni sokkolója kisméretű hajszárítónak hatott hozzájuk képest.

– Azokhoz ne nyúljon! – figyelmeztette a biztonsági tiszt. Anna észre sem vette, hogy épp elvenni készül egyet, amíg a férfi rá nem szólt.

– Ez nyilván átkozottul sok sérültet jelent – állapította meg Tilly. Anna úgy érezte, mintha egy hosszabb szakasz kihagyása után csatlakozna be újra a beszélgetésbe.

– Több százan csak a Prince-en – válaszolta a biztonsági tiszt. – És a korábbi sebességhatár közelébe sem értünk. Némelyik hajó viszont igen. Azok közül egyikkel sem sikerül kapcsolatot teremtenünk.

Anna körbejáratta a tekintetét az irodában működő különféle terminálokon. A kárjelentéseken, a biztonság kamerák felvételein és az utasításokon. A nagy részét nem értette. Rengeteg rövidítést és számot használtak a dolgok megjelölésére. Katonai zsargont. Az egyik kis képernyő embereket mutatott. Anna egyikükben James Holdent ismerte fel, aztán egy másik ugyanőt mutatta gyér szakállal. Körözési felhívások? A többiek közül ugyanakkor senkit sem ismert fel, amíg elő nem került annak a nőnek a fejszobra, akit Naomi, Holden parancsnokhelyettese felelőssé tett a támadásért.

– Talán az űrhajóslány okozta – szaladt ki Anna száján, mielőtt átgondolhatta volna. Még mindig a gyógyszer hatása alatt volt, és vissza kellett fognia magát, hogy ne kuncogjon.

A biztonsági tiszt és Tilly értetlenül bámultak rá.

Anna a képernyőre mutatott.

– Julie Mao, az erosi lány. Akit a Rocinante vádol. Talán ő tette ezt.

Tilly és a biztonsági tiszt egyszerre fordultak a képernyő felé. Pár másodperccel később Julie, az űrhajóslány képe eltűnt, és egy Anna számára ismeretlen személy tűnt fel a helyén.

– Ha sikerül néhány órára vallatószobába vinni James Holdent, sokkal tisztább képünk lesz arról, kit kell hibáztatni.

Tilly ennek hallatán felnevetett.

– Komolyan őt vádolják? – szólalt meg, amikor alábbhagyott a kacagása. – Az ott nem Julie Mao. És kizárt, hogy Claire itt legyen.

– Claire? – kérdezte egyszerre Anna és a tiszt.

– Az ott Claire. Clarissa Mao. Julie húga. Úgy tudom, a Lunán él az édesanyjával. De határozottan nem Julie az.

– Egészen biztos vagy ebben? – kérdezte Anna. – Mert a Rocinante első tisztje szerint…

– Annak idején mindkét kislányt a térdemen ringattam. Maóék rendszeres vendégek voltak bajai otthonunkban. Nyaranta elhozták a gyerekeket, hogy ússzanak, és halas tacót egyenek. És az ott Claire, nem pedig Julie.

– Ó! – kerekedett el Anna szája, ahogy serkentőkkel felpörgetett elméjében kibontakozott az események teljes sora. A haragos lány, akivel a hajókonyhában találkozott, az EN-hajó felrobbantása, a nevetséges üzenet Holden naszádjáról, amit bűnösségük egyértelmű tagadása követett.

– Ő tette. Ő robbantotta fel a hajót.

– Melyik hajót? – értetlenkedett a tiszt.

– Azt az EN-hajót, amelyik felrobbant. Amelyik miatt az övbéliek rálőttek Holdenre. És akkor mindannyian átjöttünk a Gyűrűn, ő pedig itt van velünk! Ebben a pillanatban is ezen a hajón tartózkodik! A kantinban láttam, és tudtam, hogy valami nem stimmel vele. Megrémített, és mondanom kellett volna valamit, de mégse mondtam, mert miért tettem volna?

Tilly és a biztonsági tiszt is csak bámult rá. Anna érezte, hogy gondolatai elragadják, és a szája mintha magától mozogna. Mindketten úgy meredtek rá, mintha megőrült volna.

– Itt van – jelentette ki Anna, és némi erőfeszítés árán gátat vetett a szóáradatnak.

– Claire? – kérdezte a homlokát ráncolva Tilly.

– A kantinban találkoztam vele. Megfenyegetett. Ő is ezen a hajón utazott.

A biztonsági tiszt haragosan ráncolta a homlokát, beütött valamit a kézi termináljába, elkáromkodta magát, aztán megint begépelt valamit.

– A rohadt kurva életbe! A hajószintű arcfelismerő rendszer találatot jelez a B hangárban.

– Oda kell mennie, hogy letartóztassa! – ordította Anna.

– A B hangárt elsősegély-állomásnak jelölték ki – válaszolta a tiszt.

– Valószínűleg a többi túlélővel együtt lehet, rommá törve. Ha egyáltalán ő az. Egy ilyen pocsék másolat rengeteg fals pozitív eredményt adhat ki.

– Van olyan programjuk, amivel bármikor azonosíthatták volna? – kérdezte hitetlenkedve Tilly. – És nem ellenőrizték?

– Asszonyom, nem szokásunk megkérdezni, „milyen magasra”, amikor az a szemétláda James Holden ránk pirít, hogy ugorjunk – morogta válaszként a tiszt.

– Van ott egy légzsilip – vetette közbe Anna, és ujjával a kijelző felé bökött. – Elhagyhatja a hajót. Bárhova elmehet.

– Mégis hová? – felelte gúnyosan a tiszt.

Mintha végszóra történt volna, felvillanó zöld lámpa jelezte a képernyőn, hogy működésbe hozták a légzsilip nyitómechanizmusát.

– Oda kell mennünk, hogy elkapjuk! – ragadta meg Tilly karját Anna.

– A tiszti étkezdébe kell menniük – ellenkezett a biztonsági tiszt. – Majd odaküldöm néhány emberemet, hogy hallgassák ki, amint túl vagyunk a vészhelyzeten. Ne aggódjanak emiatt! Jelenleg épp elég elintéznivalónk akad. Ez várhat.

– Na de…

Fiatal férfi lebegett be a helyiségbe. Arca bal oldalát vér borította.

– Az alfa-hatnál van szükség az EÜ-technikusokra. Tíz civil sérült.

– Meglátom, kit tudok valahogy szabaddá tenni – válaszolta a tiszt.

– Tudunk bármit is a sérültek állapotáról?

– A bőrüket átszúrták a csontcsonkok, de életben vannak.

Anna behúzta a sarokba Tillyt.

– Nem várhatunk. Az a nő veszélyes. Akkor sem riadt vissza a gyilkosságtól, amikor felrobbantotta azt a hajót.

– Be vagy lőve – ellenkezett Tilly, aztán kitépte Anna kezéből a karját, majd keresztülrepült a folyosón, és nekicsapódott a falnak. – Nem gondolkozol ésszerűen. Mégis mit tehetnél, még ha Claire Mao valóban ezen a hajón utazik is, és tényleg valamiféle terrorista lett belőle? Felrobbantott egy hajót. Fejbe csapod a Bibliával?

Anna félig előhúzta zsebéből a sokkolót. Tilly felszisszenve szívta be a levegőt a foga között.

– Te elloptad ezt? Teljesen meghibbantál? – kérdezte épp csak lehalkítva hangját.

– Meg fogom keresni – felelte Anna, miután a vérében zsongó tudatmódosítók végre egyetlen pontra fókuszáltak. Anna úgy érezte, hogy ha sikerülne megállítania ezt a Claire-t, azzal megakadályozhatná, hogy örökre elveszítse a családját. Felismerte, hogy az elképzelés teljesen irracionális, mégis beadta a derekát. – Beszélnem kell vele.

– Csak megöleted magad – jelentette ki Tilly. Úgy tűnt, mindjárt elsírja magát. – Jelentetted a biztonságiaknak. Megtetted a kötelességedet. Hagyd a fenébe! Lelkész vagy, nem zsaru.

– Szükségem lesz egy manőverező egységre. Tudod, hol tartják az ilyesmiket? A légzsilipek közelében?

– Te meghibbantál – erősködött Tilly. – Én kimaradok ebből.

– Semmi gond – válaszolta Anna. – Visszajövök.

Huszonötödik fejezet: Holden

Naomi! – ismételte el Holden. – Jelentkezz! Kérlek! Kérlek, válaszolj!

A néma rádió fenyegetésként hatott. Miller kivárt, komor, bűnbánó arccal nézett maga elé. Holden kíváncsi lett volna, vajon még hányan meredtek pontosan ugyanerre a kifejezésre Miller arcán. Mintha arra tervezték volna, hogy a Sajnálatos baleset történt és A DNS megegyezik a fiáéval szavakhoz passzoljon. Holden érezte, hogy reszket a keze. Nem érdekelte.

– Rocinante, Naomi jelentkezz!

– Semmit sem jelent – szólalt meg Miller. – Lehet, hogy nem esett baja, csak a kommunikációs rendszer mondott csődöt. Vagy épp azzal van elfoglalva, hogy megjavítson valamit.

– Vagy épp lassanként haldoklik – válaszolta Holden. – Mennem kell. Vissza kell jutnom hozzá.

Miller a fejét rázta.

– A visszaút tovább fog tartani, mint az idejutás. Már nem lehet gyorsan haladni. Mire visszaér, Naomi már rég rá fog jönni, amire rá kell jönnie.

Vagy halott lesz – nem mondta ki Miller. Holden eltűnődött rajta, mit jelenthet, hogy a protomolekula kesztyűbábként tudta használni Millert, a nyomozó mégis volt annyira figyelmes, hogy ne említse: talán a Roci teljes legénysége halott.

– Meg kell próbálnom.

Miller halkan felsóhajtott. A pupillája egy pillanatig kékesen vibrált, mintha parányi mélytengeri halak úsztak volna szemének feneketlen árkaiban.

– Segíteni szeretne neki? Segíteni szeretne mindnyájukon? Jöjjön velem! Most. Ha visszarohan, sosem fogjuk megtudni, hogy mi történt. És lehetséges, hogy nem lesz több alkalma visszajönni ide. Ráadásul a haverjai szinte biztosan a soraikat rendezik, és még mindig vállból kitéphetik a karját, ha elkapják magát.

Holden úgy érezte, mintha elméje két részre szakadva viaskodna magában. Naomi talán megsérült. Talán meghalt. Alex és Amos is. Oda kell mennie, hogy mellettük legyen. Lelke legmélyén mégis tudta, hogy Millernek igaza van. Hogy már elkésett.

– Szólhatna az állomásnak, hogy azokon a hajókon emberek vannak – mondta. – Megkérhetné, hogy segítsen nekik.

– Egy sziklát is megkérhetek, hogy mától ő legyen a főtitkár. Ettől még nem biztos, hogy hallgat rám. Hogy mi ez az egész? – Miller a sötét falak felé legyintett. – Ostobaság. Haszonelvűség. Szó sincs kreativitásról vagy bonyolult helyzetelemzésről.

– Valóban? – kérdezte Holden, a pánik, harag és félelem mögül egy pillanatra előbukkanó kíváncsisággal. – Miért nincs?

– Bizonyos dolgok esetében jobb a kiszámíthatóság. Senki sem szeretné, ha az állomás előjönne a maga elhibázott ötleteivel. Sietnünk kell.

– Hova megyünk? – érdeklődött Holden, és megállt, hogy pár mély lélegzetet vegyen. Túl sok időt töltött már alacsony gravitációban úgy, hogy közben nem edzette a testét. Nehezebben bírta a megerőltetést.

A gazdagság és tétlenség veszélyekkel jár.

– Szeretném, ha megtenne nekem valamit – felelte Miller. – Hozzá kell férnem a… francba is, fogalmam sincs, mihez. Nevezzük feljegyzéseknek.

Holden abbahagyta a zihálást, aztán felegyenesedett, és odabiccentett Millernek, hogy mehetnek tovább. Miközben az enyhén lejtős folyosón haladtak, így szólt:

– Nincs eleve rácsatlakozva?

– Tudatomnál vagyok. Az állomást lezárták, nekem pedig nem igazán adták meg az alapjelszót. Magának kell felnyitnia helyettem.

– Nem igazán értem, mit tehetnék meg, amit maga nem – mondta erre Holden. – Azonkívül, hogy elbűvölő vacsoravendégként viselkedek.

Miller megállt egy újabb látszólagos zsákutcánál, megérintette a falat, és irizálva kinyílt egy kapu. Intett Holdennek, hogy lépjen be, majd követte, és becsukta maguk mögött a bejáratot. Ismét egy tágas teremben találták magukat, alakja nyolcszögre emlékeztetett, és nagyjából ötven méter hosszú lehetett minden oldala. Odabent újabb rovarszerű gépezetek hevertek elszórva, azonban üvegoszlopoknak nyomát sem lehetett látni. Ehelyett a csarnok közepén jókora, ragyogó kék fémből készült szerkezet állt. Nyolcszögletű volt, alakja a helyiség kicsinyített mása, ám alig néhány méteres oldalakkal. Nem tündökölt fényesebben, mint a terem több része, Holden mégis érezte, hogy valami árad belőle, egyfajta már-már fizikai nyomás, amely megnehezítette a feléje való haladást. Holden űrruhája jelezte, hogy megváltozott a légkör összetétele, hogy a levegő bonyolult szerves vegyületekkel, valamint nitrogénnel volt tele.

– Néha a puszta tény, hogy valaki testtel bír, bizonyos státuszt jelent. Ha az illetőben nem bíznak meg átkozottul, nem sétálgathat kedvére a bukott világban.

– A bukott világban?

Miller megremegett, és nekitámaszkodott a falnak. A gesztus a gyötrelem mélységesen emberi megnyilvánulása volt. A fal tündöklő moharétege egyáltalán nem reagált. Miller ajka egyre feketébbé vált.

– Bukott világ. Szubsztrátum. Anyag.

– Jól érzi magát? – kérdezte Holden.

Miller bólintott, de úgy nézett ki, mint aki mindjárt elhányja magát.

– Előfordul, hogy olyasmiket kezdek tudni, amik felfoghatatlanok nekem. Idebent jobb, de lesznek majd olyan kérdések, amelyek nem felelnek meg nekem. Már az, hogy ezzel a tudatalattimhoz kapcsolódó sok szarral gondolkodom, full kontakt küzdelemhez hasonlít, és ha túl sok mindenhez hozzáférek, egészen biztosan… ah… mondjuk úgy, újraindítanak. Persze kétségtelen, hogy a tudat csupán illúzió, blabla, blabla, de ha nem feltétlenül szükséges, inkább kihagynám ezt. Fogalmam sincs, mennyire emlékezne a következő.

Holden megtorpant, megfordult, és erősen taszított egyet Milleren. Mindketten hátratántorodtak.

– Nekem meglehetősen valóságosnak tűnik.

Miller felemelte az ujját.

– Tűnök. Pontos kifejezés. Eltűnődött már azon, miért tűnök el rögtön, valahányszor felbukkan valaki más?

– Különleges vagyok?

– Ohó, ennyire messze azért nem mennék.

– Rendben – felelte Holden. – Találgassunk csak! Miért nem látja rajtam kívül senki más?

– Nem biztos, hogy van erre időnk, de… – Miller levette a kalapját, és megvakarta a fejét. – Szóval, az agyában van százmilliárd agysejt, és úgy ötszázbillió kapcsolódás.

– Ez is a vizsga része lesz?

– Ne legyen ilyen segg! – dorgálta könnyed hangon Miller, és a fejébe nyomta a kalapját. – És ez az egész szar egyénre szabott. Nincs két egyforma agy. Találja ki, mekkora számítási kapacitás szükséges akár egyetlen emberi agy modellezéséhez! Több, mint az emberiség összes valaha épült számítógépéé együttvéve, és ez még azelőtt van, hogy figyelembe vennénk azt a rengeteg szart, ami a sejtekben folyik.

– Oké.

– Most képzelje el ezeket a kapcsolódásokat egy billentyűzet gombjaként. Ötszázbillió gomb. És tegyük fel, hogy egy agy, amelyik néz valamit, és azt gondolja: „Ez egy virág”, a megfelelő sorrendben megnyom pár milliárdot a gombok közül. Épp csak ez közel sem ilyen egyszerű. Nemcsak a virágról van szó, hanem egy egész halom képzettársításról. Illatokról, hogy milyen érzés, ahogy megérinted a szárát, a virágról, amit egyszer az édesanyádnak adtál, a virágról, amit egy lánynak. Arról a virágról, amelyikre egyszer véletlenül ráléptél, és ez elszomorított. És a szomorúság újabb asszociációk sorát indítja el.

– Felfogtam – szólt közbe Holden, és megadón felemelte a kezét.

– Bonyolult.

– Most képzelje el, hogy pont a megfelelő gombokat kell lenyomni ahhoz, hogy gondoljunk valakire, halljuk beszélni, emlékezzünk a ruhákra, amiket hordott, és hogy milyen szaga volt, és időnként hogyan vette le a kalapját, hogy megvakarja a fejét.

– Várjunk csak! – szólt közbe Holden. – A protomolekulából van valami az agyamban?

– Nem egészen. Talán észrevette, hogy nem vagyok helyhez kötött.

– Ez meg mi az ördögöt jelent?

– Hát – válaszolta Miller. – Most arra kér, hogy magyarázzam el a mikrohullámú sütőt egy majomnak.

– Ezt a metaforát sosem ejtettem ki ténylegesen a számon. Ha nem szeretné mindenáron rám hozni a frászt, többet kellene gyakorolnia.

– Na szóval. Épp a legbonyolultabb szimuláció zajlik a maguk naprendszerének történetében, hogy úgy tehessünk, mintha egy helyiségben tartózkodnék magával. A megfelelő reakció az, ha büszke erre. Ezenkívül az, hogy megteszi, amire kérem, a rohadt életbe is.

– Vagyis?

– Megérinti azt a valamit a terem közepén.

Holden ismét ránézett a szerkezetre, és érezte a belőle áradó, szinte tudatküszöb alatti nyomást. – Miért?

– Azért – felelte Miller, mintha csak egy ostoba kisgyereknek magyarázna –, mert a hely le lett zárva. Nem fogad el távoli kapcsolatot olyan felhatalmazás nélkül, amivel én nem rendelkezem.

– És én igen?

– Maga nem távoli kapcsolatot létesítene. Maga ténylegesen itt van.

A szubsztrátumban. Bizonyos körökben ez valamiért fontos.

– De csak besétáltam ide.

– Kapott némi segítséget. Megnyugtattam a biztonsági védelem egy részét, hogy eljuthasson idáig.

– Szóval maga engedte be a tengerészgyalogosokat is?

– Ha valami nyitva van, akkor nyitva van. Mit várt?

Minél közelebb jutott Holden a nyolcszöghöz, annál nehezebb lett továbbhaladnia. Nem csak a félelem miatt, habár a torkában és végig a gerince mentén érezte a rettegést. Fizikailag bizonyult nehéznek, mintha egy mágneses mező ellenében nyomakodna előre.

Az alakzat széleiről kiderült, hogy csorbák, hajszálvékony mintázatok rajzolódtak ki rajtuk, amelyek lehettek ideogramok, vagy gombafonalak, vagy akár mindkettő. Holden előrenyújtotta a kezét, és a foga viszketni kezdett.

– Mi fog történni? – kérdezte.

– Mennyire járatos a kvantummechanikában?

– És maga? – kérdezett vissza Holden.

– Mint kiderült, meglehetősen – felelte Miller félszeg mosollyal. – Most már legalábbis igen.

– Nem fogok lángra lobbanni, vagy ilyesmi, ugye?

Miller övbéli módra megvonta az öklét.

– Nem hiszem. Nem ismerem behatóan az összes védelmi rendszert. De nem hiszem.

– Szóval – húzta el a szót Holden. – Talán?

– Igen.

– Oké – sóhajtott Holden, és a felület felé nyúlt, de a keze megtorpant, mielőtt hozzá ért volna. – Voltaképp nem válaszolt a kérdésre, tudja.

– Csak az időt húzza – mondta Miller. Aztán így szólt: – Melyik kérdésre?

– Azt már értem, miért nem látja senki más. De alapvetően az a kérdés, egyáltalán miért én? Értem én, hogy az agyammal szórakozik, és ez nehéz munka, és ha mások is jelen vannak, akikkel kommunikálhatok, ez már túl nehéz, meg minden. De miért pont én? Miért nem Naomi, vagy az EN főtitkára, vagy bárki más?

Miller bólintott, felfogta a kérdést. A homlokát ráncolta, sóhajtott.

– Miller a maga módján kedvelte magát. Tisztességes fazonnak tartotta.

– Ennyi?

– Kell ennél több?

Holden a hozzá legközelebbi felülethez nyomta a tenyerét. Nem lobbant lángra. A szkafandere kesztyűjén át egy pillanatra apró áramütésre emlékeztető bizsergést érzett, aztán semmit, mivel az űrben lebegett. Kiáltani próbált, de nem jött ki hang a torkán.

Elnézést – szólt egy hang a fejében. Milleréhez hasonlított. – Nem állt szándékomban berántani ide. Csak igyekezzen ellazítani, rendben?

Holden bólintani próbált, de ez sem ment neki. Nem volt feje.

Saját testének érzete megváltozott, átalakult, minden másnál, amit korábban elképzelni tudott, szélesebbé tágult. Puszta terjedelme bénítóan hatott. Önmagában érezte a csillagokat, magába foglalta az űr végtelen térségeit. Csupán gondolnia kellett rá, és figyelmét egy ismeretlen bolygóktól körülvett napra irányíthatta, mintha csak az ujjait vagy a tarkóját vizsgálgatná. A fényeknek mind más íze, más szaga volt. Szerette volna lecsukni a szemét, hogy kizárja az érzetek áradatát, de nem tudta. Nem rendelkezett szemekhez hasonlóan egyszerű szervekkel. Mérhetetlenül hatalmassá, gazdaggá és különössé vált. Hangok ezrei, milliói, milliárdjai zendültek fel, akár egy kórus, és Holden lett a daluk. A középpontjában pedig egy hely, ahol lényének szálai összefutottak. Nem kinézete alapján ismerte fel az állomást, hanem szívverésének döngő lüktetéséről. Amely milliónyi nap energiáját foglalta magába, terelte a kívánt irányba. Itt találta meg a világok közötti kapcsolatot, a tudás csodáját, és az energiát, amely a mennybe juttatta. A saját Bábelét.

És kihunyt egy csillag.

Nem volt különösebben kivételes. Sem szép. Elnémult néhány hang a billiárdnyiból, és ha lénye hatalmas kórusa megfogyatkozott is általuk, nem lehetett észlelni ezt. Ennek ellenére bensőjében végighaladt egy apró hullámgyűrű. Tudata színei kavarogtak, elsötétültek. Aggódás, kíváncsiság, riadalom. Sőt némi gyönyör is. Évezredek óta először valami újdonság történt.

Újabb csillag kezdett vibrálni és tűnt el. Újabb néhány hang némult el. Ezután – egyszerre lassan és hirtelen – minden megváltozott. Ádáz vitát érzett fellobbanni önmagában, akárha valamiféle lázat, betegséget. Oly régóta nem fenyegette már semmi, hogy túlélési reflexei meggyengültek, elsorvadtak. Holdenre félelem tört rá, amelyről tudta, hogy a sajátja – a gépezetben rekedt emberé –, mivel kiterjedtebb lénye nem emlékezett rá, hogy érezte volna. A gigászi parlament háborgott, gondolatok és vélemények, érvek és költészet egymásba olvadtak, és szétváltak. Csodálatos volt, akár az olajon játszadozó napsugár, de félelmetes is.

Három nap hunyt ki, és Holden érezte, hogy összemegy. A zsugorodás még mindig csekély, szinte elhanyagolható maradt. Egy fehér pont a kézfején, apró sebhely, amely nem tud begyógyulni. A fertőzés még csupán tünet volt, de kiterjedt lénye már nem vehette semmibe.

A lénye középpontjában megülő állomásból kinyúlt azokra a helyekre, amelyek egykor részét képezték, az elsötétült rendszerekbe, melyek elvesztek a számára, és kinyúlt a tűzkapukon át. Az összeomlott csillagok felé, amelyekből mostanra a puszta anyag maradt, üresen és élettelenül, felpuffadtan. Melyek tomboló sugárzással és hővel árasztották el a rendszereket, ledobatták minden atom elektronjait, és felrobbantak. Végső haláltusájuk visszhangokat vetett, Holdenre pedig gyász és békesség telepedett. A rák megtámadta a testet, de kiégették. Az egykorvolt elmék elvesztése pótolhatatlan hiány marad. A halandóság visszatért a száműzetésből, de tűzzel kellett megtisztítani.

Száz csillag hunyt ki.

Ami nemrég még dallamként áradt, sikollyá változott. Holden érezte, ahogy a teste önmagában kavarog dühödten, akár egy csapdába esett, haldokló méhraj. Kétségbeesésében elégette a száz napot, az állomás pusztítást okádott ki a kapukon, amint megjelent a sötétség, de az egyre növekvő árnyat nem lehetett megállítani. Testében mindenütt csillagok haltak, hangok némultak el. A halál végignyargalt az űr vákuumában, a fénynél is gyorsabban és kérlelhetetlenül.

Holden kristálymagként érzékelte magában a döntést, mely formát – szilárd, kemény, határozott alakot – adott az őt körülvevő káosznak. Kétségbeesés, gyász és milliónyi kölcsönös búcsúzás. A karantén szó ötlött fel benne, és az álmok logikáját követve a rettenet elviselhetetlen súlyát hordozta magában. Ám ott rejlett benne – akár Pandora szelencéjének utolsó hangja – az újraegyesülés ígérete. Egy nap majd, amikor rátalálnak a megoldásra, mindent, ami elveszett, visszaszereznek. A kapukat ismét megnyitják. A mérhetetlen elme egysége helyreáll.

Eljött a megsemmisülés pillanata, hirtelen és előre vártan, és Holden darabjaira esett.

Sötétség vette körül. Üresen, parányian és elveszve várta az ígéret beteljesülését, várta, hogy a néma kórus ismét elsuttogja, hogy az Armageddont feltartóztatták, és nem minden pusztult el. De továbbra is a csend uralkodott.

Huh – közölte vele gondolatban Miller. – Ez igencsak furcsa volt.

Mintha egy végtelenül hosszú fényfolyosóból húzták volna vissza, Holden visszatért a testébe. Egyetlen szédítő pillanatig egészen parányinak érezte magát, attól félt, hogy az őt befogadni igyekvő kicsiny bőr-és húsburok mindjárt szétrobban.

Azután már csak fáradtságot érzett, és lehuppant a padlóra.

– Jól van – szólalt meg Miller, és az arcát dörgölte nyitott tenyerével. – Azt hiszem, kezdetnek megteszi. Részben megmagyaráz mindent, részben semmit se mond. Idegesítő.

Holden a hátára hanyatlott. Úgy érezte, mintha áttuszkolták volna egy iratmegsemmisítőn, utána pedig rosszul hegesztették volna össze. Amikor megpróbálta felidézni, milyen érzés volt galaxisméretűnek lenni, belesajdult a feje, így feladta a dolgot.

– Mondjon el mindent, amit ez megmagyaráz! – kérte Millert, amint eszébe jutott, hogyan kell beszélni. A kényszer, hogy nedves húslebenyek mozgatásával formáljon szavakat, érzékinek és szemérmetlennek hatott.

– Karanténba zárták a rendszert. Lekapcsolták a hálózatot, hogy megállítsák, bármi is kaparintotta sorra markába a helybélieket.

– Szóval minden ilyen kapu mögött egy naprendszer rejlik, tele azokkal, akik létrehozták a protomolekulát?

Miller felnevetett. A hang hallatán Holden hátán valamiért végigfutott a hideg.

– Ez rohadtul valószínűtlennek tűnik.

– Miért?

– Ez az állomás nagyjából kétmilliárd éve vár az engedélyre odaátról, hogy rákapcsolódhasson a rendszerre. Ha találtak volna megoldást, nem várnának ezzel. Bármi tört is rájuk, szerintem mind elpusztította.

– Kivéve magát – jegyezte meg Holden.

– Dehogy, kölyök. Én pont úgy tartozom közéjük, ahogy a Rocinante magukhoz. A Roci okos gépezet. Rengeteget tud magukról. Valószínűleg össze tudna kapni egy durva szimulációt magáról, ha megkérnék rá. Azokhoz képest viszont? Akikkel egynek érezte magát? Hozzájuk képest legfeljebb ügyes kis kézi terminálnak számítok.

– És a semmi, amit mindez magyaráz? – kérdezte Holden. – Úgy érti, hogy mi végzett velük?

– Nos, igazság szerint valójában nem semmi – felelte Miller, és karjába fonta a kezét. – Tudjuk, hogy úgy falt fel egy egész galaxist átfogó csoportelmét, mint egy zacskó pattogatott kukoricát, szóval ez mégiscsak valami. És tudjuk, hogy túlélte a néhány száz naprendszer kiterjedésű sterilizációt.

Holdenben élénken megmaradt annak emléke, ahogy az állomás tüzet okád a gyűrűkapukon, ahogy a túloldalon léggömbökként pukkannak szét a csillagok, ahogy maguk a tűz martalékául hagyott kapuk sorra eltűnnek. Mindennek puszta visszhangja kis híján elvakította őt a felidézett fájdalom révén.

– Most komolyan felrobbantották azokat a csillagokat, hogy megállítsák?

Miller képzelt alakja könnyedén rácsapott a terem közepén álló oszlopra, habár Holden tudta, hogy Miller ténylegesen nem érinti meg. Valami a megfelelő gombokat nyomta meg agya szinaptikus billentyűzetén, hogy elhitesse vele ezt.

– Aha. Az egész placcot felégették. Egy kis pluszenergiát pumpáltak bele, és kipukkantották őket, mint holmi léggömböket.

– De most már nem tudják megtenni ezt, ugye? Úgy értem, ha azok a lények, akik ezt kezelték, mind megsemmisültek, már nem tudják meghúzni a ravaszt. Nem fogják ezt tenni velünk.

Miller zord mosolya láttán Holdenben meghűlt a vér.

– Folyton azt ismételgetem, hogy az állomás háborús módra váltott, kölyök. Nem szórakozik.

– El tudjuk érni, hogy ne érezze ennyire fenyegetve magát?

– Hát persze. Most, hogy itt vagyok, fel tudom oldani a vesztegzárat – válaszolta Miller –, de ehhez azt kell tennie…

Miller eltűnt.

– Mit? – ordította Holden. – Mit kell megtennem?

A háta mögül elektronikusan felhangosított hang szólalt meg.

– James Holden, a Marsi Elnöki Köztársaság nevében letartóztatom. Ereszkedjen térdre, és tegye mindkét kezét a tarkójára! Amennyiben ellenállást tanúsít, végzünk magával.

Holden azt tette, amire utasították, de hátrafordította a tekintetét. Hét felderítő páncélzatba öltözött tengerészgyalogos állt a teremben. Még arra sem vették a fáradságot, hogy célba vegyék a fegyverükkel, de Holden tudta, hogy pusztán a páncélzatuk erejével könnyedén elkaphatják, és darabokra téphetik.

– Most komolyan nem tudtak volna várni még öt percet?

Huszonhatodik fejezet: Bika

Hangok. Fény. Az érzés, hogy valahol mélyen, számára meghatározhatatlan helyeken valami hibádzott. Bika próbálta összeszorítani a fogát, de kiderült, hogy állkapcsa már most is fájdalmasan összefeszült. Kiáltást hallott, de fogalma sem volt róla, merről.

A fényre figyelt fel. Egyszerű LED csiszolt foglalattal, hogy megfelelően szórja a fényt. Szükségvilágítás. Az a fajta, amelyik áramkimaradás esetén kapcsol be. Fájdalmat okozott belenézni, Bika mégis megtette, hogy ennek segítségével fókuszáljon. Ha ebből sikerül értelmet kicsikarnia, minden más követi majd. Figyelmét kitartóan ismétlődő riasztás próbálta magára vonni valahonnan kintről. A folyosóról. Bika elméje iparkodott arrafelé siklani, kicsusszanni a folyosóra, ki a tágas, alaktalan zűrzavarba, de Bika visszahúzta a fény irányába. Mintha álmából igyekezett volna ébredni, épp csak eleve ébren volt.

Lassanként tudatosodott benne, hogy efféle riasztást a gyengélkedőn hallani. A gyengélkedőben feküdt egy ágyhoz szíjazva. A bal karjában érzett szorítást a beléje erőltetett infúziós tű okozta. Egy pillanatra émelyítő szédülés fogta el, amint a világ a helyére került benne – nem állt, hanem feküdt. Gravitáció hiányában ez értelmetlen megkülönböztetés, de úgy tűnt, hogy az emberi agy mindenképp irányokat keres az iránytalanságban. A nyaka fájt. A feje hasogatott. Még valami nem tűnt rendben lévőnek.

Másokat is a gyengélkedőbe hoztak. Minden ágyon feküdt valaki, többnyire lecsukott szemmel. Újabb riasztás hangzott fel, a terem túlsó oldalán fekvő nőnek csökkent a vérnyomása. Összeomlott. Haldoklott. Bika felkiáltott, mire egy ápoló-egyenruhás férfi lebegett el mellette. Állított valamit a nő ágyának vezérlőtábláján, aztán ellökte magát. Bika próbálta megragadni, amint elúszik, de kudarcot vallott.

Előtte az irodájában volt. Serge már hazament éjszakára. Néhány jelentéktelen eset gyűlt össze a nap folyamán, a nagy létszámú, fegyelmezetlen legénység tagja között folyamatosak voltak a súrlódások. Mint mindenki más, ő is azt várta, hogy Holden és a marsiak visszatérnek-e az állomásról. Vagy helyettük valami más jön elő. A félelemtől nehezen jöhetett volna álom a szemére. Visszajátszotta a közleményt, amit a Rocinante küldött szét, melyen a meglepően fiatalosnak és elbűvölőnek tűnő James Holden kijelenti, hogy: Amit itt láthatunk, a lassú zónának hívjuk. Emlékezett, hogy felfigyelt rá, ahogy mindenki átvette a Holden-féle elnevezést, és eltűnődött, vajon csak azért-e, mert ő jutott be oda elsőként, vagy inkább az űrön át is érzékelhető karizmája lehetett a magyarázat.

Aztán egyszerre itt találta magát. Tehát valaki megtámadta őket. Egy torpedó jutott át a védelmi vonalon, vagy szabotázsakció történhetett. Talán az egész átkozott hajó épp darabjaira hullott szét.

Az ágyon talált egy kommunikációs panelt. Magához húzta, és a biztonsági kóddal az ápolók állomása helyett az egész hajóra kiterjesztette a hatáskörét. Kapcsolatot kért Samhez, és pár szívverésnyi idő után a nő arca jelent meg a képernyőn. A haja a feje körül lebegett. A zéró g mindig a fuldoklókat juttatta Bika eszébe. Sam szemének fehérjét friss vér festette élénkvörösre.

– Bika! – üdvözölte a nő megkönnyebbültnek tűnő széles mosollyal. – Jézus Mária, meg egy darabka Szent József, sosem gondoltam volna, hogy örülni fogok a jelentkezésednek.

– Helyzetjelentésre van szükségem!

– Jól van – felelte Sam. – Ehhez jobb, ha odamegyek. A parancsnokságon vagy?

– A gyengélkedőn – felelte Bika.

– Egy pillanat, és ott vagyok.

– Sam! Mi történt?

– Emlékszel még arra a seggfejre, aki megcélozta a gyűrűt, és péppé zúzódott, amikor a hajója belépett a lassú zónába? Ugyanaz.

– Túl gyorsan haladtunk? – kérdezte Bika.

– Nem. Valami miatt megváltoztak a ránk vonatkozó szabályok. Megbíztam pár technikust, hogy néhány durva teszttel gyorsan derítsék ki, mi az új felső sebességhatár, de foglyul ejtettek minket, és a hajók nagy gyűrűje felé sodródunk. Akárcsak mindenki más.

– Az egész flottilla?

– Mindenki, meg az egész rokonságuk – válaszolta Sam. Komor reményvesztettség érződött ki a könnyed szavak mögül. – Már senki sem tudja használni a saját hajtóműveit, kivéve a kompokat, amelyek a hangárokban álltak, amikor ez megtörtént, és ezeket sem hajlandóak különösebben nagy sebességgel kiküldeni. Valószínűleg a Behemót haladt a leglassabban, amikor beütött a krach. A többi hajón sokkal rosszabb lehet a helyzet.

Mennyire rossz – úszott be a gondolataiba, de valami nem hagyta, hogy kimondja a szavakat. Az elméje átcsusszant felettük, megrebbent tőlük. Elárasztotta az érzés, hogy valami nagyon rosszul sült el itt.

– Gyere ide, amilyen hamar csak tudsz – mondta.

– Már megyek is – válaszolta Sam, és megszakadt a kapcsolat. Bika szeretett volna belesüppedni egy párnába, érezni szerette volna, ahogy a gravitáció megnyugtató érintése lenyomja őt. Szerette volna, ha az új-mexikói nap süt be egy üvegablakon, és beárad a friss kinti levegő és az ég kékje. Mindebből semmiben nem lehetett része. Soha semmi ilyesmiben nem lesz része már.

Majd a sírban pihenhetsz – gondolta, és megint bekapcsolta a kommterminált. Ashford és Pa nem fogadta a hívását, de mindkettőnek küldhetett üzenetet. Bika épp a biztonsági parancsnoksággal igyekezett kapcsolatot létesíteni, amikor odalépett hozzá egy orvos, és megszólította. Mihn Sterlingnek hívták. Bennie-Corland-Mapu helyettese volt. Bika csak fél füllel figyelt rá. A legénység harmada épp a présülések biztonságában pihent. A másik kétharmad – Bikát is beleértve – falaknak és fedélzeteknek csapódott, kézi termináljaik, amelyeket használtak, lövedékekké gyorsultak fel. A doktornő mondott valamit a hálózat-újraépülésről, a zéró gravitációról és a gerincfolyadékról. Bika azon tanakodott, vajon Pa hol lehet. Ha ő meghalt, és Ashford életben maradt, az gondot jelentene.

A katasztrófák utáni helyreállítás csak kétféleképp alakulhat. Vagy mindenki összefog, és életben maradnak, vagy megmaradnak a törzsi ellentétek és a félelmek, és még többen halnak meg.

Bikának módot kellett találnia rá, hogy egyeztessen a Földdel és a Marssal. Mindenkinek szűkösek lesznek az egészségügy készletei. Ha el akarja érni, hogy működjön a dolog, egybe kell terelnie az embereket. Gondoskodnia kellett róla, hogy Monica Stuart és a stábja – legalábbis a stáb azon tagjai, akiket szabotázs vádjával nem küldenek hadbíróság elé, és végeznek ki – életben maradjanak. Ha sikerülne szétküldenie a saját közleményeit, nagyjából olyasféléket, mint amilyeneket a nő Holdennel készített…

Az orvos gondterheltnek tűnt valami miatt. Bika észre sem vette, amikor Sam belépett a kórterembe; a lány csak lebegett előtte. A bal lábát nejlonszalagból és csomagolóhabból improvizált rögzítőkötés fedte. Bika feltartotta a tenyerét, hogy csendre intse az orvost, és Samhez fordult.

– Elhoztad a jelentést? – kérdezte.

– Igen – felelte Sam. – És megkaphatod, feltéve, hogy végighallgatod, amit a doki közölni akar veled.

– Hogy mi?

Sam doktor Sterlingre mutatott.

– Végig kell hallgatnod őt, Bika. Oda kell figyelned rá. Fontos.

– Sem időm, sem türelmem nincs…

– Bika! – csattant fel Sam. – Érzel valamit… bármit… a melledtől lefelé?

Ismét feltolult benne az érzés, hogy valami hibádzik, és ezzel együtt mélységes, zsigeri félelem tört rá. Megint elfogta a szédülés, és becsukta a szemét. Az orvos szavai – szétzúzott gerincvelő, szétterjedő vérgyülem, deréktól lefelé lebénult – most egyszerre jutottak el az agyába. Szégyenszemre előbuggyantak a könnyei, elhomályosították a két nő körvonalát.

– Ha a rostok nem megfelelően nőnek vissza – magyarázta az orvos –, a károsodás maradandó lesz. A testünket nem arra tervezték, hogy súlytalanságban gyógyuljon. Úgy építettek meg minket, hogy kiürülhessenek a dolgok. Az összegyűlt vér és gerincfolyadék nyomja a sérülést. Ezt le kell csapolnunk, és el kell távolítanunk az útból a csontszilánkokat. Megkezdhetnénk az újranövesztést, de legalább tucatnyi sebesültnek az életben maradáshoz kell a nootropikum.

– Értem – nyögte ki összeszorult torokkal Bika, és remélte, hogy a nő most már elhallgat, de a lendülete vitte tovább.

– Ha sikerül stabilizálnunk a sérülést, csökkenteni a nyomást, és legalább egyharmad g-s gyorsulásnak kitenni a testét, jó eséllyel képes lesz még valamennyire mozgatni a végtagjait.

– Rendben – válaszolta Bika. A tényleges csendet az orvosi berendezések riasztásai, az ápolók hangja és a kisegítő légvisszaforgatók duruzsolása helyettesítette. – Mit javasol?

– Mesterséges kómát – felelte tétovázás nélkül az orvos. – Lelassíthatjuk a szervezetét. Stabilizálhatjuk az állapotát, amíg el nem tudjuk szállítani innen.

Bika lehunyta a szemét, szemhéjával kipréselte a könnyeket. Mindössze igent kellett mondania, és onnantól mindez más problémája lesz. Mindentől megszabadul, és majd felébred tolóerő mellett, miután újra összerakták a testét. Vagy egyáltalán nem ébred fel. Elhúzódott a pillanat. Eszébe jutott, ahogy a működésképtelenné vált napelemek között sétál. Felmászik rájuk. A térdét odaszorítja a kerámiapóznához, amíg az egyik társa kettévágja azt. Ahogy szalad. Eszébe jutott a nő, akivel a Tycho Állomáson randevúzott, és hogy milyennek érezte a testéhez simuló testet. Mindezt visszakaphatná. Vagy legalább egy részét. Még nem veszett el.

– Köszönöm a javaslatát – felelte. – Sam, most már add ide azt a kárjelentést!

– Bika, ne! – ellenkezett Sam. – Tudod, mi történik, ha valamelyik hálózatom rosszul épül fel újra? Kiégetem, és elölről kezdem az egészet. Ez viszont biológia. Nem lehet egyszerűen kitépni a vezetékeket, és újraindítani a rendszert. És macsós hősködésből nem csinálhatod végig.

– Tényleg ezt tenném? – kérdezte Bika, és már-már régi önmagának hangzott.

– Komolyan beszélek – erősködött Sam. – Nem érdekel, mit ígértél Fred Johnsonnak, vagy hogy mennyire keménynek hiszed magad. Most nagyfiúként kell viselkedned, és be kell venned a gyógyszeredet, és meg kell gyógyulnod. Megértettél?

Sam mostanra már a könnyeivel küszködött. Az arcába szökő vér elsötétítette a tekintetét. A csapata több tagja egészen biztosan meghalt. Olyanok, akiket évek óta ismert. Talán egész életében. Olyanok, akikkel nap mint nap együtt dolgozott. Szinte spirituális tisztasággal rajzolódtak ki előtte gyásza mélységei, és érezte, hogy Bikában mindez visszhangra talál. Ebben a pillanatban mindenki ezt élte át. Az összes hajón mindenki azzal szembesült, hogy olyanok, akik fontosak voltak nekik, megnyomorodtak vagy meghaltak. És ha valaki gyászol, olyasmiket tesz, amik tiszta fejjel eszébe sem jutnának.

– Nézd, hol vagyunk, Sam! – válaszolta szelíden Bika. – Nézd, mit csinálunk itt! Bizonyos dolgok már sosem fognak visszazökkenni a normális kerékvágásba.

Sam a ruhaujjával törölgette a szemét, Bika pedig az orvoshoz fordult.

– Értem és tiszteletben tartom az orvosi véleményét, de pillanatnyilag nem fogadhatom meg a tanácsát. Amint a hajót és a legénységet nem fenyegeti már veszély, újratárgyalhatjuk a kérdést, de addig fontosabb, hogy elvégezzem a munkám. El tudja érni, hogy működjenek a kognitív funkcióim?

– Egy ideig igen – felelte az orvos. – De később nagy árat fog fizetni ezért.

– Köszönöm – válaszolta Bika finoman és simogatón, akár a bársony. – És most, Rosenberg főmérnök, kérem a kárjelentést!

Nem sok jót lehetett kiolvasni belőle.

Miután Bika alaposan áttanulmányozta Sam jelentését, és konzultált az orvosokkal és saját biztonsági egységének megmaradt tagjaival, a legjobb hírnek az tűnt, hogy a Behemót jobb állapotban vészelte át a vihart, mint a többi hajó. A tény, hogy csillagbárkának tervezték és építették, azt jelentette, hogy a kapcsolódásokat és a környezeti rendszereket tartós használathoz készítették. A hajó a lassú zóna korábbi maximális sebességének tíz százaléka alatt haladt, amikor bekövetkezett a változás.

A nagymérvű lassulás, amely minden hajón ugyanabban az időpontban következett be, és korábbi sebességüket alig észrevehető sodródássá csökkentette az állomás befogógyűrűje felé, alig öt másodperc alatt ment végbe. Ha egyik pillanatról a másikra történik meg, senki sem maradt volna életben. Még e viszonylag fokozatos fékezés is sokak számára az épp túlélhető szinthez közelített. Azok, akik présülésekben aludtak vagy dolgoztak épp a munkaállomásaikon, jó eséllyel élve átvészelték. Akik viszont nyitott folyosón tartózkodtak, vagy épp a nem megfelelő pillanatban keltek fel egy ivógumó kávéhoz, egyszerűen meghaltak. Pillanatnyilag kétszáz halottal és kétszer ennyi sérülttel lehetett számolni. Három marsi hajó, amelyek a Behemóténál számottevően nagyobb sebességgel haladtak, nem válaszolt, a többi pedig súlyos veszteségekről számolt be. A nagy földi hajók valamelyest jobban jártak.

A helyzetet tovább súlyosbította, hogy a Gyűrűből kifelé irányuló rádió-és lézerjelek, amelyek révén a flottilla hátramaradt részével tarthatták volna a kapcsolatot, olyannyira eltérültek, hogy a kommunikáció gyakorlatilag lehetetlennek bizonyult. Nem mintha ez számított volna. A lassú zóna – a francba, már neki is ez a kifejezés ugrott be automatikusan – minden tőle telhetőt megtett azért, hogy emlékeztesse őket a benne lévő roppant távolságokra. A jelenlegi sebességgel ugyanannyi időt venne igénybe, hogy visszajussanak a Gyűrűhöz, mint amennyi alatt az Övből elértek ide. Legalább hónapokba, és azt is kompokban töltve. Minden nagy hajót elkaptak.

Akárhányan élték is túl, magukra maradtak.

Az állomás befogta és a ragyogó kék szerkezet körüli pálya felé húzta őket, és bármekkora erővel égethettek is, semmilyen módon nem lehettek hatással a pályájukra. Nem gyorsíthattak fel, és nem lassíthattak. Senki sem használhatta a hajtóműveket, és ez még tovább rontott az egészségügyi krízishelyzeten, mivel a súlytalanság bonyolította a gyógyulást. A Behemót energiahálózatában, amely eleve meggyengülve és összetoldozva szolgálta őket a torpedó kilövésekor végbement összeomlás után, mindenfelé sorra mentek tönkre a részegységek. Sam csapata a hajót járta, alaphelyzetbe tette a kioldott biztosítókat, újabb áthidalásokkal növelték az összevisszaságot. Az egyik földi hajó reaktora kis híján szivárogni kezdett, és a rendszer automatikusan lezárta magát, aminek következtében akkumulátorokra kellett hagyatkozniuk, egy másikon a légvisszaforgatók bevetésével igyekeztek kiváltani a meghibásodott környezeti rendszert. A marsi hadihajók talán átvészelték az egészet, talán ronccsá törtek, a marsi főparancsnok viszont nem lépett kapcsolatba senkivel.

Ha csatát vívtak volna, megszégyenítő vereségként értékelik mindezt. Ám ez még csak nem is támadás volt.

– Akkor minek neveznéd? – kérdezte Pa Bika kézi termináljának képernyőjén. Ő és Ashford egyaránt életben maradt. Ashford a helyreállítási munkálatokat vezényelte brutális kegyetlenséggel, és próbálta (legalábbis Bika szerint) magát minden apró részletbe beleártva felszámolni a válságot. Így Pára maradt a feladat, hogy a kormányrúd mellől egyeztessen a többi hajóval. Ő egyébként is alkalmasabbnak tűnt a feladatra. Legalább arra volt esély, hogy meghallgatja.

– Ha én tennék ilyet, progresszív korlátozásnak nevezném – felelte Bika. – Azt a seggfejet, amelyik megcélozta a Gyűrűt, és nekivadulva átjött rajta, elkapja. Szabályozottá válik, mennyire gyorsan mehetsz. Aztán Holden és a tengerészgyalogosok behatolnak az állomásra, és történik valami. Bármi vezérli is az állomást, felkapja a vizet, és még erősebben korlátoz. Fogalmam sincs, miként éri el ezt, de a dolog logikáját az alapkiképzésen tanítják. A lehető legnagyobb szabadságot engedélyezi nekünk, de minél több mindent elszúrunk, annál szorosabb a fojtóhurok.

– Oké – felelte Pa, és beletúrt a hajába. Fáradtnak tűnt. – Ezt értem. Mindaddig, amíg nem érzi fenyegetve magát, talán nem romlik a helyzet.

– Viszont ha valaki bepöccen – folytatta Bika. – Nem is tudom. Az egyik marsi pendejo elveszítette az összes barátját, vagy ilyesmi. Ha úgy dönt, hogy beélesít egy atomtöltetet, gyalogszerrel elviszi az állomásra, és működésbe hozza, lehet, hogy sokkal durvábbá válik minden.

– Rendben.

– El kell érnünk, hogy mindenki együttműködjön – jelentette ki Bika. – A Föld, a Mars és mi is. Mindenki. Mert a magam részéről a korlátozás és a kényszerítő korlátozás után következő lépésként lőni kezdenék. Abból semmi jó nem származna, ha ez a valami ugyanígy járna el…

– Azt mondtam, rendben, mister Baca! – ordította Pa. – Ez azt jelenti, hogy megértettem, amit közölni akart. Felesleges tovább érvelnie. Mert pillanatnyilag a legkevésbé az hiányzik nekem, hogy egy újabb férfi magyarázza el, mennyire nagy a tét, és jobb, ha nem csesszük el az egészet. Felfogtam. Köszönöm.

Bika pislantott egyet, szólni akart, de meggondolta magát. A képernyőn Pa összecsippentette az orrnyergét. Bika Ashford tehetetlenségének visszhangjait hallotta ki a nő kifakadásából.

– Sajnálom, PH – mondta. – Igaza van. Helytelenül viselkedtem.

– Emiatt ne aggódjon, mister Baca – válaszolta Pa, és minden szótag súlyos terhet húzott maga után. – Ha konkrét, határozott javaslatokkal tud előállni, az ajtóm mindig nyitva áll.

– Ezért hálás vagyok – felelte Bika. – Szóval a kapitány…?

– Ashford kapitány minden tőle telhetőt megtesz, hogy a hajó megfelelő állapotban és válaszképes legyen. Úgy érzi, hogy ha a legénység láthatja őt, azzal javít a közhangulaton.

És hogy megy a dolog? – tartotta meg magának a kérdést Bika. Nem kellett megkérdeznie. Pa látta, hogy a férfi türtőzteti magát.

– Ha hiszi, ha nem, mind ugyanazon az oldalon állunk – jelentette ki a PH.

– Ezt észben fogom tartani.

Pa elkomorodott, és közelebb hajolt a képernyőhöz, ami a bensőségesség teljességgel mesterkélt gesztusának hatott a súlytalanság és a videokonferenciák világában, mégis lehetetlennek tűnt teljesen elkerülni.

– Hallottam az állapotáról. Sajnálom.

– Semmi gond – felelte Bika.

– Ha parancsba adnám, hogy ne utasítsa el a mesterséges kómát?

Bika felnevetett. Még ez is hamisnak hatott. Megcsonkítottnak.

– Majd elmegyek, ha itt végeztem – válaszolta a férfi, és csak miután kimondta, ismerte fel, hogy a kifejezés kétféleképp is értelmezhető. – Ha már biztosan megúsztuk ezt, az orvosokra bízom magamat.

– Akkor rendben – nyugtázta Pa, és jelzett a terminálja. A nő csendben elkáromkodta magát. – Most mennem kell. Még beszélünk.

– Oké – felelte Bika, és bontotta a vonalat.

A legbölcsebb az lett volna, ha alszik egyet. Már tizennégy órája ébren volt, egyeztetett a még életben maradt biztonságiakkal, átírta a szolgálati beosztást, elvégzett mindent, amit a gyengélkedőn fekve elvégezhetett, és működésben tartotta a hajót. Tizennégy óra nem számított volna hosszúnak egy válsághelyzet közepén, ha nem nyomorodott volna meg.

De megnyomorodott.

Felkavarva végighúzta ujja hegyét a torkán, a mellkasán, egészen addig a láthatatlan határvonalig, ahonnan lefelé a bőre már nem a sajátjának érződött, és valami mássá vált. Hússá. Elméje riadtan eliszkolt a gondolattól. Korábban is megsérült már, mégis felgyógyult. Négy vagy öt alkalommal egy hajszál választotta el a haláltól. Mindig történt valami, ami újra talpra segítette. Mindig szerencséje volt. Most is ugyanígy fog történni. Valahogy, valamiképp talpra fog állni. Lesz egy újabb története, és senkinek sem mesélheti el.

Tudta, hogy hazudik önmagának, de mi mást tehetett volna? Azon kívül, hogy félreáll. És talán épp ezt kellett volna tennie. Hagyni, hogy Pa intézze el a dolgot. Esélyt adnia Ashfordnak. Senki sem szarozna vele azért, ha belemenne a mesterséges kómába. Még Fred sem. Az ördögbe is, Fred valószínűleg egyenesen ezt kérte volna tőle. Utasította volna rá.

Bika lecsukta a szemét. Talán sikerül elaludnia, talán nem. Vagy belesüpped abba a féltudatos állapotba, amely sem alvásnak, sem ébrenlétnek nem nevezhető. Az egyik orvos halkan sírt a folyosón, a lassú, zsigeri hang inkább öklendezésre emlékeztetett, mint fájdalmat fejezett ki. Valaki slejmet köhögött fel. Pillanatnyilag a tüdőgyulladás jelentette a legnagyobb veszélyt. A súlytalanság megzavarta a belső érzékelőket, amelyek a tüdőt ténylegesen tisztító köhögésre késztették, mielőtt túl késő lett volna. Azután jöttek az elzáródott és megpattant erek, ahogy a vér, amelynek a gravitáció segített volna elszivárogni, felgyűlt és megalvadt. Minden hajón ugyanezzel kellett számolniuk. A túlélhető sérülések halálossá váltak pusztán a lebegés miatt. Ha sikerülne használniuk a hajtóműveket. Némi gravitációt létrehozni…

Ugyanazon az oldalon állunk – magyarázta neki Pa, miközben ő félig aludt, és Bika egy csapásra teljesen felébredt. A markába vette a kézi terminálját, de Ashford és Pa egyaránt elutasította a kapcsolatkérést. Számukra épp késő éjjel felé járhatott az idő. Bikában felmerült, hogy a beállításokat felülíró vészhívást kezdeményez, de meggondolta magát. Még nem. Előbb Samnél próbálkozik.

– Bika? – köszöntötte meglepetten a lány. A bőre szürkésnek tűnt, a szája szélén ráncok jelentek meg, ahol korábban sima volt. Véreres fél szeme rossz előjelnek hatott.

– Helló, Sam. Nézd, át kell hoznunk az összes többi hajó teljes legénységét a Behemótra. Mindenkit egybe kell terelnünk, nehogy bárki valami ostobaságot műveljen.

– Egy fekete cicababát nem akarsz ráadásként?

– Dehogynem – felelte Bika. – Az a nagy helyzet, hogy okot kell adnunk nekik az átjövetelre. Olyasmit kell ajánlani nekik, amire szükségük van, de máshol nem kaphatják meg.

– Nagyszerűen hangzik – válaszolta a fejét rázva Sam. – Talán nem forog épp a leggyorsabban az agyam, mókuska, de kérni szeretnél tőlem valamit?

– Mindnyájuknak vannak sérültjei. Mindenkinek szüksége lenne nehézkedésre. Azt szeretném kérdezni tőled, hogy mennyi időbe telne felpörgetned a belső hengert.

Huszonhetedik fejezet: Melba

A sötétség gyönyörű volt és szürreális. A flottilla hajói, amelyeket az állomás rejtélyes ereje vont egybe, jóval közelebb kerültek egymáshoz, mint emberi irányítás mellett valaha elképzelhető lett volna. Fényt egyedül az időnként aktiválódó külső karbantartó rendszerek és a hátborzongatóan derengő állomás adtak ki magukból. Mintha egy temetőben sétált volna a holdfényben. A hajók gyűrűje emelkedő ívben csillogott előtte és mögötte, mintha bármerre indul is, csak felfelé mehetne.

A manőverezhető szkafander korlátozott hajtóanyagkészlettel bírt, Melba pedig tartalékolni akart a visszaútra. Trappolva sietett előre, mágneses bakancsai ütemesen csattantak rá a Prince külső burkára, amíg el nem érte a szélét, és a marsi ellátónaszádot megcélozva kilendítette magát a csatahajók közötti űrbe. A hátán hordott karbantartó szerelőszerkezet és az összehajtogatott kisegítő légzsilip csaknem ötven kilót nyomott, ám mivel egy irányban mozogtak vele, éppoly súlytalannak tűntek, mint ő. Melba tudta, hogy mindez csupán illúzió, de a Thomas Prince és a gyűlölt Rocinante közötti időtlen úton minden terhe könnyűnek tűnt.

A manőverezhető szkafandert egyszerű sisakkijelzővel szerelték fel, amely vékony zöld vonallal rajzolta ki a Rocinante körvonalait. Nem ez volt a legközelebb eső hajó. Órákba fog telni, amíg odaér, de nem bánta. A naszád éppúgy csapdába esett, mint a többi hajó. Sehova nem mehet.

Melba magában dúdolgatott, miközben elképzelte az odaérkezését. Végigpróbálta. Abba az álomba ringatta magát, hogy Jim Holden ott lesz: addigra visszaér az állomásról. Elképzelte, ahogy a férfi rázúdítja minden dühét, miközben ő megsemmisíti a hajót. Elképzelte, ahogy Holden sírva könyörög neki kegyelemért, és ahogy tekintetében látja a kétségbeesést, amiért Melba nem bocsát meg neki. Csodás álmok voltak, és bennük ringatózva Melbának sikerült elfelednie a maga mögött hagyott vért és rettenetet. Nemcsak a Prince katasztrófáját, hanem az egészet: Rent, az édesapját, Julie-t, mindent. A nem-hold kék derengésében úgy érezte, mintha otthon lenne, a közelgő vérontás pedig betartandó ígéret.

Ha létezett még a másik énje, Clarissa egy apró darabkája, amely még nem tört szét teljesen, de mégis másként érzett, eléggé jelentéktelen volt ahhoz, hogy ne vegyen róla tudomást.

Persze éppily valószínűnek tűnt, hogy mindannyian halottak lesznek a Rocinantén, mire odaér. A katasztrófa éppoly keményen sújtotta őket, mint a Thomas Prince-t és a többi hajót. Lehetséges, hogy Holden legénységéből mostanra semmi sem maradt, csak kihűlő hús, amely arra vár, hogy Melba odaérjen, és meggyújtsa a halotti máglyát. Ennek is megvolt – merengett el – a maga szépsége. Végigszaladt a hajók külső burkán, úgy ugrott át egyikről a másikra, akár egy impulzus az idegvégződések között. Akár valamelyik roppant, szórakozott elme zagyva ötlete.

Az űrruhát elhasznált műanyag és saját verejtékének szaga töltötte meg. A hajókra rácsattanó, aztán megint leváló mágneses bakancsok löketeit közvetve érezte a lábában: lehúzták és elengedték, lehúzták és elengedték. És szemben vele, lassan, akárcsak egy analóg óra kismutatója, a szellemzöld Rocinante egyre növekedett és közeledett.

Betéve tudta a hajó műszaki adatait. Heteken át tanulmányozta a leírását. Marsi korvett, eredetileg a balsorsú Donnager kötelékébe tartozott. Bejutni a tat irányában közvetlenül a vezérlőfedélzet mögött található legénységi légzsilipen, a hátsó raktérajtókon és a karbantartó bejáraton keresztül lehetett, ez utóbbi a reaktor alatt húzódott. Az elülső légzsilip biztonsági profilját szinte biztosan megváltoztatták, amint a hajó Holden kezébe került. Csak egy tökkelütött nem módosította volna, Melba pedig nem akarta elfogadni, hogy egy tökkelütött juttatta börtönbe az édesapját. A karbantartólapon, amelyet átböngészett, az állt, hogy a raktérajtót egyszer már felfeszítették. A pótlások mindig gyengébbek, mint az eredeti szerkezetek. Nem volt nehéz választani.

A hajó helyzetéből adódóan a raktérajtó a túlsó oldalra került, a Rocinante teste eltakarta a fénytől a hibát. Melba belépett az árnyékba, és megreszketett, mintha ténylegesen hidegebb lehetne a sötétben. A hajó felületéhez erősítette a karbantartó szerkezetet, és a szkafandere lámpájának fényében összerakta, hogy felvehesse. A gépezet a friss citrom és a rendőrségi szalagok sárgájában ragyogott. A három különböző ábécét használó nyelven rányomtatott figyelmeztetés kicsiny Rosette-i kőre emlékeztetett. Megmagyarázhatatlan gyengédség öntötte el a szerkezet iránt, miközben felcsatolta a hátára, majd beillesztette a kezét a két waldo-nyúlványba. A szerkezetet nem vérontáshoz tervezték, de alkalmas volt rá. Ettől szinte egyformák lettek.

Melba begyújtotta a hegesztőpisztolyt, és a szkafander arclemeze elfeketedett. A lány a hajóba kapaszkodott, és hozzáfogott a lassú behatoláshoz. Szikrák és apró acélaszteroidák röpködtek mindenfelé a testét körülvevő sötétségben. A javítást, ahol az ajtókat kifeszítették és újraillesztették, szinte észre sem lehetett venni. Ha Melba nem tudja, hogy hol kell keresnie, nem látta volna meg a gyenge pontokat. Kíváncsi volt, vajon tudják-e, hogy közeleg. Elképzelte, ahogy a biztonsági rendszer képernyői fölé görnyednek, szemük kikerekedik a Rocinante bőre alá befurakodó ismeretlentől való rettegés miatt. Melba azon kapta magát, hogy népszerű slágerek és vakációzáshoz írt dalok foszlányait dúdolja halkan, ami épp eszébe jutott. Olyan szövegek és melódiák részleteit, amelyek illeszkedtek a hegesztőpisztoly rezgésének ritmusához.

Rést nyitott a Rocinante burkában, az ujjánál nem szélesebb, fényes acéldarab pattant ki belőle. Nem szökött ki rajta levegő a vákuumba. Vagyis nem tartották nyomás alatt a rakteret. Ez annyit tesz, hogy odabent nem ritkult meg hirtelen az atmoszféra, és nem kezdtek el vijjogni a hajó riasztói. Az egyik probléma a közreműködése nélkül megoldódott. Mintha a sors akarta volna így. Kikapcsolta a hegesztőpisztolyt, aztán szétnyitotta, és az ajtó pereméhez rögzítette a kisegítő légzsilipet. Kicipzárazta a külső réteget, lezárta, kicipzárazta a belsőt, majd belépett az így létrehozott pluszhelyiségbe. Fogalma sem volt, mennyi kárt kell tennie a hajóban, mielőtt bejut a belső terekbe. Nem akarta, hogy holmi véletlen légveszteség meghiúsítsa a bosszúját. Holdennek tudnia kell, ki tette ezt vele, és nem szabad úgy kilehelnie a lelkét, hogy azt higgye, egyszerűen tönkrement a hajója.

Óvatosan becsúsztatta a szerelőgépezet ujját a résbe, majd megragadta, és kifeszítette a raktérajtót, miközben hosszú acélszirmok nyíltak szét, akár egy írisz kibomló virága. Amikor a nyiladék kellően kiszélesedett, Melba a karbantartó szerelőszerkezet karjaival kétoldalt belekapaszkodott, és behúzta magát. Elektromágnesekkel rögzített készlettároló ládák sorakoztak a falakon és a padlókon. Az egyik széttört, a katasztrófa áldozatául esett. Állagmódosított fehérjecsomagok felhője lebegett körötte. A belső légzsilip melletti kapcsolótábla LED jelzőfénye zölden világított; a bejáratot nem zárták le. Miért tették volna? Melba megnyomta a gombot, hogy belépjen a légzsilipbe, és megvárja, amíg kiegyenlítődik a légnyomás. Amint felvillant a feltöltés végét jelző zöld fény, kihúzta a kezét a karbantartó szerkezetből, és lecsatolta a sisakját. Nem harsogtak szirénák. Nem kiáltozott, és nem fenyegetőzött senki. Sikerült anélkül bejutnia, hogy bárki észrevette volna. Széles mosolya szinte fájt.

Miután ismét belebújt a karbantartó szerkezetbe, kinyitotta a légzsilipnek a hajó belsejébe nyíló ajtaját, és kivárt. Még mindig nem szólaltak meg a riasztók. Melba óvatosan, hangtalanul behúzta magát az ellenséges területre.

A Rocinante emeletről emeletre lett megépítve, a reaktortól fölfelé előbb a gépterem és a gépészműhely következett, aztán a hajókonyha, a legénység kabinjai és a gyengélkedők, a rakodófedélzetek a legénységi légzsilippel, aztán, még feljebb, a vezérlőfedélzet, legtávolabb pedig a pilóta állomása. Tolóerő mellett keskeny épületre hasonlított. Tolóerő nélkül a hajón nem léteztek irányok.

Melbának most döntéseket kellett hoznia. A raktér kellően közel volt ahhoz, hogy onnan átjuthasson a gépterembe és a reaktorhoz. Beosonhat oda, és túlterhelheti a reaktort. Vagy felmehet, megpróbálhatja meglepni a legénységet, aztán a vezérlőfedélzetről beindíthatja a hajó önmegsemmisítő szekvenciáját.

Mély lélegzetet vett. A Rocinantét négytagú legénység látja el, Holdent is beleértve, Melba pedig nem tudta, vajon a dokumentumfilmes stáb a fedélzeten tartózkodik-e még. A rendes legénység legalább két tagja katonai kiképzésben részesült. Közelharcban felülkerekedhet rajtuk, feltéve, hogy váratlanul rajtuk üt, vagy egymás után küzd meg velük.

Túl kockázatosnak tűnt. A reaktor volt a legközelebbi, a legegyszerűbb célpont, és a raktéren át könnyedén kijuthatna. Melba végigkapaszkodott a folyosókon, amelyeket kizárólag szimulációkból ismert, és kitartóan haladt a reaktor és a hajó halálos ítéletének végrehajtása felé.

Amikor kinyitotta a gépterembe vezető zsilipajtót, egy nőt látott lebegni egy leszerelt fedelű kapcsolótábla felett, egyik kezében forrasztópákával, a másikban egy tekercs ónnal. Megnyúlt teste és a megszokottnál épp csak nagyobb koponyája arról árulkodott, hogy alacsony gravitációban nőhetett fel. Bőre barna, sötét haját praktikus kontyba tűzte hátul. Naomi Nagata. Holden kedvese.

Melbára rátört a vágy, hogy letépje magáról a roncsmentő szerkezetet, szájpadlásához szorított nyelvével kört írjon le, és érezze, ahogy a serkentők szétáradnak a testében. Hogy puszta kézzel megmarkolja az övbéli nő vékony nyakát, és érezze, ahogy elpattannak a csontok. Egy éve dédelgetett álmának érzéki és tökéletes beteljesülése lenne. Ám a legénység két másik tagja is ott volt a hajón, és Melba nem tudhatta, merre lehetnek. Ismét rátört a rémület, amit abban a lepukkant baltimore-i kártyabarlangban érzett. Ahogy tehetetlenül vonszolta magát a földön a hormonlöket elmúltával, miközben odakint az ajtót verték, hogy bejuthassanak. Addig nem kockáztathatta meg az összeomlást, amíg meg nem tudta, kit merre talál.

Naomi felpillantott a zajra, sötét szemében öröm csillant, mintha kellemes meglepetésként élte volna meg, hogy megzavarják, aztán a derűt döbbenet, majd hideg düh váltotta fel.

Egy pillanatig egyikük sem mozdult.

Aztán a nő üvöltve Melba felé lökte magát, az óntekercset pörgetve maga előtt. Melba megpróbált kitérni előle, de a karbantartó szerkezet tömege és lassú reakcióideje lehetetlenné tette ezt. A tekercs a bal arcán találta el éles hang kíséretében, mint amikor tégla zuhan a földre, és egy pillanatig elviselhetetlenül zúgott Melba feje. Védekezőn maga elé kapta a karbantartó szerkezet karját, és telibe találta vele az övbéli bordáit, amitől mindketten pörögni kezdtek. Melba próbált megkapaszkodni egy fogantyúban, elvétette a fogást, aztán egy másikat célzott meg.

A szerelőszerkezet szorítókapcsa rámarkolt, szétlapította a fémet, és kis híján kiszakította a falból, de az övbéli megelőzte őt, és fogait elővillantva, akár egy cápa, Melba felé úszott a levegőben. Melba a gép szabad karjával igyekezett odébb taszítani a nőt, de az már túl közel került. Megragadta és az öklébe szorította Melba kezeslábasának nyakát, és így megtámaszkodva többször is kegyetlen erővel beletérdelt a mellkasába, a csapásokat pedig szavaival központozta.

– Nem. Fogsz. Kárt. Tenni. A. Hajómban.

Melba érezte, hogy a bordája megadja magát. Nyelvét a szájpadlásához szorította, de ezúttal sem írta le vele a benső köröket, amelyektől a vérét elöntötte volna a tűz. Ébernek és mozgásképesnek kellett lennie, amikor véget ér a küzdelem. Összeszorította a fogát, és behajlította, magához húzta a szerelőszerkezet szabad karját, aztán összecsattintotta az ujjait. Az övbéli felüvöltött. A gép marka a vállánál ragadta meg. Melba ismét szorított egyet rajta, és hallotta a széttörő csont tompa, cuppogó hangját.

Amennyire erősen a mozgatómotoroktól telt, áthajította az övbélit a helyiség túlsó végébe. Ahol a nő nekicsapódott a falnak, véres foltot hagyott maga után. Melba várt, figyelte, hogyan forog az övbéli a levegőben, ernyedt végtagokkal és irányítatlanul, akár egy úszómedencében süllyedő rongybaba. Egyre növekvő vérgömb tapadt a nő vállához és nyakához.

– Azt teszek, amit csak akarok – sziszegte Melba, és úgy érezte, mintha valaki más hangján szólalt volna meg.

Óvatosan a kapcsolótáblához húzta magát. Az áramkört kiemelték, és egy darab szigetelőszalaggal rögzítették a fedélzethez. A benne lévő zsigerek a vezetékek és lemezek összevisszaságából álltak. A Rocinante valamennyire megsérült a szerencsétlenség során, de nem annyira, hogy Melba ne tudta volna megtenni, amire szükség volt. Kibújt a roncsmentő gépezetből, megropogtatta az ujjait, lekövette a főbb vezérlési csomópontokat, aztán sorra visszacsatlakoztatta mind a kapcsolótáblába.

A helyi memória ellenőrzése csupán pár másodpercbe telt, aztán Melba kiiktatta a teljes rendszerellenőrzést. Nem értett volna ilyesmihez, mielőtt elindult a Földről, de Melba Koh hónapokat töltött a katonai naszádok belső hálózatainak tanulmányozásával. Pontosan az ilyesmit ellenőrizte volna Soledad, Stanni és Bob a rutinkarbantartások alkalmával. Efféléket Ren tanított volna neki.

Ujjai összegörbültek, egy percre megtorpantak a billentyűzet felett, aztán minden eszébe jutott.

A kijelző a reaktorvezérlés technikai paramétereire váltott. Tudatosan bonyolultra tervezték a mágneses bura kioldását, amely meggátolta, hogy a mag átolvadjon a hajón. Magának a reakciónak úgyszintén nehezen lehetett módosítani a határértékeit, ám ez a módosítás jóval kevésbé volt bonyolult. Ez ráadásul időt is adna neki, hogy elmondhassa Holdennek, mit tett, hogy aztán elhagyja a hajót, és visszamenjen a Thomas Prince-re. A hatalmas káoszban úgysem vennék észre, hogy valaki túlélte a Rocinante pusztulását.

Csak a szeme sarkából észlelt villanás figyelmeztette a veszélyre, de ez elegendőnek bizonyult. Melba félrerándult az útból, és az övbéli súlyos csavarkulcsa elzúgott a feje mellett, ahol az imént még a halántéka volt. Melba visszalökte magát a lábával, kétségbeesetten igyekezett visszacsúsztatni a karját a szerkezetbe. Izmait megfeszítve várta a támadást, de az ütések elmaradtak. Vállát befészkelte a fémbe, kezét betuszkolta a waldo-nyúlványokba, megkapaszkodott a falban, és visszaperdült a küzdelem színterére, épp amint az övbéli felpillantott a kapcsolótábla mellől. Vér kúszott fel a nyaka mentén, a felületi feszültségnek köszönhetően odatapadt a bőréhez, és a nő győzedelmesen elmosolyodott.

A tábla pirosan villogni kezdett, a kijelzőkód pedig túl gyorsan futott át a képernyőn, hogy el lehessen olvasni. Kialudtak a lámpák a helyiségben, és pislákolva bekapcsoltak a szükségvilágítás LED-jei. Melba érezte, hogy elszorul a torka.

Az övbéli kilökette a reaktormagot. A folyamat, melyet Melba túl akart terhelni, most a hajó mögött oszlott szét kiterjedt gázfelhőként. Az övbéli arcán ádáz és diadalittas mosoly ragyogott.

– Ez semmin sem változtat – jelentette ki Melba. Fájt a beszéd. – Vannak torpedóik. Majd azok közül terhelem túl az egyiket.

– Amíg élek, kizárt – válaszolta az övbéli, és újra támadott.

Az ütés azonban féloldalasra sikerült. Sutára. A villáskulcs nekikondult a karbantartó szerkezet csuklójának, de kárt nem okozott benne. Az övbéli ellökte magát, épp amint Melba meglendítette felé a karját. Az övbéli egyáltalán nem használta a sérült kezét, és pörgő vércseppeket hagyott maga után, valahányszor irányt változtatott.

Melba eltűnődött, vajon miért nem hív segítséget a nő. Az efféle kis hajókon legtöbbször szinte csak ki kellett mondani, és máris meg lehetett nyitni egy kommunikációs csatornát. Vagy a számítógép nem működött, vagy a legénység volt halott vagy cselekvésképtelen, vagy egyszerűen nem jutott eszébe a nőnek. Nem számított. Semmit sem változtat azon, amit Melbának meg kellett tennie. A levegőben úszva jobbra húzódott, egyik kapaszkodó után a másikat ragadva meg, esélyt sem adott a másik nőnek, hogy olyankor érje el, amikor épp nem fogódzkodik, és a terem közepén lévő szabad térbe taszítsa. Az övbéli a falon kuporgott, sötét szeme ide-oda járt, előnyös pozíciót keresett. Tekintetéből nem lehetett kiolvasni se félelmet, se kétségbeesést. Melbának kétsége sem volt afelől, hogy ha alkalma adódna rá, Naomi azonnal végezne vele.

Odaért a zsilipajtóhoz, a gép markával megragadott egy kapaszkodót, aztán kiszabadította a szerkezetből az egyik kezét, hogy aktiválja az ajtóvezérlést. Provokációnak szánta, és bejött. Az övbéli elrugaszkodott, nem egyenesen Melba irányába vetette magát, hanem a felette lévő fedélzet felé, aztán elfordult, kirúgott a lábával, ellökte magát, majd lejjebb bukott, sarkával Melba fejét célozta meg.

Melba visszadugta a kezét a karbantartó szerkezetbe, és felrántotta a szabad karját, hogy röptében elkapja az övbélit. Eleresztette a kapaszkodót, és mindketten a helyiség közepére repültek. Az övbéli sérült karja a gép szorítókapcsába került, és a nő vadul rugdalni kezdett a sarkával. Az egyik rúgás talált, és Melba látása egy pillanatra elhomályosult. Áthúzta magával az övbélit a helyiségen, rázogatta, akár egy kopó a szájába kaparintott patkányt, aztán sikerült fellendítenie a szabad karját, és megragadnia a nő nyakát.

Az övbéli a szorítókapocshoz kapott, tekintetében páni félelem tükröződött. Szeme kikerekedett, megmutatkozott a fehérje. Melbának csupán meg kellene feszítenie az ujjait, hogy összeroppantsa a nő torkát, és mindketten tisztában voltak ezzel. A diadal és a mindent elsöprő öröm érzete áradt szét benne. Holdent talán nem kapta el, de a kedvese a kezében volt. Most éppúgy el fog venni tőle valakit, aki fontos a számára, mint ahogy ő vette el tőle az édesapját. Ez már nem is harc volt. Igazságszolgáltatás.

Az övbéli arca elvörösödött, nehezen, fuldokolva kapkodta a levegőt. Melba gúnyosan elmosolyodott, kiélvezte a pillanatot.

– Holden hibája – mondta. – Csak azt kapja, amit megérdemel.

Az övbéli a roncsmentő szerkezet kezét kaparta. A kiömlő vér származhatott a régi sebből, vagy a fémmarok mostanra felszakította a bőrt. Melba töredéknyit jobban összeszorította az ujjait, a nyomás pihekönnyűnek hatott. A gép szervomotorjai halkan duruzsoltak, és egy milliméterrel összébb zártak. Az övbéli mondani próbált valamit, elzáródott légcsövén igyekezett kipréselni a szót, és Melba tudta, hogy nem hagyhatja megszólalni. Nem engedheti meg, hogy könyörögjön, vagy sírjon, vagy kegyelemért rimánkodjon. Ha megtenné, Melba cseppet sem vette biztosra, hogy végig tudná csinálni az egészet, márpedig ennek meg kellett lennie. Az együttérzés a gyengéknek való – súgta a fülébe édesapja hangja.

– Naomi Nagata, ugye? – szólalt meg Melba. – Az én nevem Clarissa Melpomene Mao. Maga meg a társai támadást intéztek a családom ellen. Ami itt történik, és ami még történni fog, minden a maguk hibája.

A fény lassanként kihunyt az övbéli szemében. Fuldokolva küzdött a levegőért. Mindössze egyetlen szorítás kellett volna. Csupán annyit kellett volna tennie, hogy összezárja az öklét, és kettéroppantja a nő nyakát.

Az övbéli utolsó erejével trágár és dacos gesztust mutatva felemelte szabad kezét.

Melba teste bizseregni kezdett, mintha telibe kapta volna egy tűzoltófecskendő. Feje hátrahajolt, gerince ívben megfeszült. Keze hátragörbülve kinyílt, lábujjai visszahajoltak, mígnem úgy érezte, hogy mindjárt eltörnek. Hallotta magát, ahogy felsikolt. A karbantartó gépezet karjai széttárultak és megdermedtek, Melba pedig keresztre feszített pózba merevedett a fémvázban. A bizsergés abbamaradt, mozdulni viszont nem tudott. Bármennyire akarta is, az izmai nem engedelmeskedtek neki.

Naomi a szemközti falnál állapodott meg, ziháló, vérző halomként görnyedt önmagába.

– Ki maga? – hörögte az övbéli.

A bosszú vagyok – gondolta Melba. – A megtestesült végzeted. Ám a hang, amely válaszolt, a háta mögött szólalt meg.

– Anna. Annának hívnak. Jól van?

Huszonnyolcadik fejezet: Anna

A nő – Naomi Nagata – válaszként vörös vérgöböt köhögött fel.

– Micsoda idióta kérdés, persze hogy nincs jól – állapította meg Anna, aztán odaúszott fölé, és közben csak annyi időre állt meg, hogy a helyiség túloldalára lökje át a még mindig rángatózó Melbát. A lány és a szerelőszerkezet átlebegett a termen, nekicsapódott az egyik válaszfalnak, majd pár méterre onnan megállapodott.

– Elsősegélyszekrény – hörögte Naomi, és egy vörös burkolólemezre mutatott a falon. Anna kinyitotta, és zseblámpákat, szerszámokat meg egy piros-fehér dobozt talált benne, utóbbi nem sokban különbözött attól, amit Tilly hordozott magával a Prince-en. Megragadta. Amíg előkereste belőle a gézköteget és az alvadásgyorsító flakont a Naomi vállán tátongó sebhez, az övbéli több injekciós ampullát vett ki, és hatékony, gyakorlott mozdulatokkal sorra mindegyiket befecskendezte magának. Anna úgy érezte, mintha valami megrántaná a vállát, valahányszor Naomi felső teste köré tekert egy csík gézt, és nem sok tartotta vissza attól, hogy magának is kérjen egy injekciót.

Évekkel korábban Anna felvett egy kurzust a drogfüggőkkel való foglalkozásról. Az oktató, egy Andrew Smoot nevű mentálhigiénés ápoló újra meg újra kihangsúlyozta, hogy a kábítószerek nem csak örömöt és fájdalmat okoznak. Megváltoztatják a tudati folyamatokat, megszabadítanak a gátlásoktól, és az esetek többségében felerősítik az egyének legrosszabb szokásait és hajlamait – amit ő „patológiás elmozdulásnak” nevezett. Az introvertált személyiségek még inkább magukba fordulnak, az agresszióra hajlamosak még erőszakosabban viselkednek. A lobbanékonyak pedig még kiszámíthatatlanabbá válnak.

Anna az eszével megértette mindezt. A közel háromórás űrséta során lassanként elmúlt az amfetaminok hatása, amelyeket Tilly adott be neki, és fokozatosan visszatért a tisztánlátása, amiről nem is sejtette, hogy szüksége lenne rá. Úgy érezte, mélyebben, személyesebb szinten megismerte a saját lehetséges patológiás elmozdulását.

Anna mindössze néhány évet élt le övbéliek és a külső bolygókról származók körében. Ám ez elegendő volt ahhoz, hogy tudja, az életfelfogásuk nagyjából ennyiben összegezhető: „amit nem ismersz, megöl téged”. Senki, aki a Földön nőtt fel, nem érthette meg ezt igazán, bármennyi időt töltött is később az űrben. Egyetlen övbéli sem kapott volna magára szkafandert és manőverező egységet, hogy anélkül rontson ki egy légzsilipen, hogy tudná, miféle környezet várja a túloldalon. Eszükbe sem jutott volna, hogy ilyesmit tegyenek.

Tovább súlyosbította a helyzetet, hogy még csak üzenetet sem küldött Nonónak, mielőtt kisietett azon a légzsilipen. Nem engedélyt kérsz, hanem bocsánatot! – visszhangzott a fejében. Ha most meghal az akció közben, Nono ezt a jelmondatot vésetheti fel a sírkövére. Sosem lesz alkalma rá, hogy még egyszer, utoljára bocsánatot kérjen tőle.

Az élénk színekben játszó kijelző, amelyik mintha folyamatosan a látótere peremén lebegett volna, bármerre fordította a fejét, azt közölte vele, hogy a levegőtartalék 83%-a áll még rendelkezésre. Mivel nem tudta, mennyi ideig tart ki a teljes tartály, nem tudta mihez viszonyítani az információt.

Miközben iparkodott lelassítani a légzését, és nem pánikba esni, a mérő nyolcvankettőre ugrott. Vajon meddig állhatott 83 százalékon, mielőtt váltott? Anna nem emlékezett rá. Enyhe hányingere eszébe juttatta, mennyire kellemetlen lenne, ha az űrruhában dobná ki a taccsot, és ettől csak még rosszabbul érezte magát.

A lány, Melba, vagyis már Claire, messze előtte járt, és egyre távolodott tőle a régtől begyakorolt mozdulatok könnyed kecsességével. Olyasvalakiével, akinek mindennaposnak tűnt, hogy mágneses csizmával, űrruhában sétáljon. Anna igyekezett sietni, de csak annyit ért el, hogy lábon rúgta magát a másik csizmájával, és annyival feljebb vette a mágnes teljesítményét, hogy a hajótesthez horgonyozza őt. A lépés lendülete rántott egyet az erős mágneses rögzítés ellenében. Néhány elvesztegetett másodperc után, amíg rájött, hogyan oldhatja meg a problémát, Anna megtalálta a potmétereket, és a megszokott emberi szintig vette vissza a tapadóerőt. Ezután nem kísérletezett a gyorsasággal, és inkább biztos, egyenletes tempót diktált magának. Lassan és kiegyensúlyozottan haladt, de nem versengett senkivel. Elveszítette szem elől a lányt, de megnyugtatta magát, hogy ez nem számít. Meglehetősen pontos elképzelése volt arról, hová igyekezhet Clarissa Mao. Avagy Melba Koh. Bárki legyen is a nő.

A hírekben régebben már látott képeket a Rocinantéról. Valószínűleg ez volt a naprendszer leghíresebb hajója. James Holden központi szerepének köszönhetően az erosi és ganymedesi incidensek során, amihez hozzáadódtak a kisebb összetűzésekről és kalózellenes tevékenységről szóló híradások, a kis korvett neve éveken át rendszeresen felbukkant a médiában. Feltéve, hogy nem áll egymás mellett két marsi kísérőnaszád, Anna biztosra vette, hogy felismeri a hajót.

Tizenöt hosszú perc múlva így is történt.

A Rocinante külsőre zömök fekete fémékhez hasonlított; egy oldalára fektetett vésőre. A hajótest sima felszínét itt-ott kupolaszerű szerkezetek törték meg. Anna nem tudott eleget a hajókról ahhoz, hogy ismerje a kitüremkedések rendeltetését. Hadihajóról lévén szó, talán érzékelők vagy fegyverek lehettek, de semmiképp sem bejáratok. A korvett a tatjával fordult felé, és az egyetlen egyértelmű nyílás a hajtómű jókora fúvókája volt rajta. Anna odasétált a hajó pereméhez, amelyen épp tartózkodott, aztán elgyalogolt az egyik széléig, majd vissza a másikig, hogy jobban szemügyre vehesse a Rocinantét, mielőtt átugrik rá.

A helyzet iróniája – hogy idáig érve nézett először körül, mielőtt elugrott volna – megnevettette, és érezte, hogy kissé csökken benne a feszültség, és alábbhagy a hányingere.

Közvetlenül a fúvóka mellett egy műanyag buborékot erősítettek a hajóra, mely halványan fénylett rajta, akár egy vízhólyag. Egy pillanattal később Anna már keresztülhatolt a raktér ajtaján ejtett seben, és bejutott a hajóba. Ahogy körbejártatta tekintetét a ládák labirintusán – mindegyiket az űrruhája bakancsához hasonló mágnesekkel rögzítették a hajótesthez –, tudatosodott benne, hogy e pontnál tovább már nem gondolta át a tervét. Vajon a raktér kapcsolódik a hajó többi részéhez?

A mögötte lévő ajtókon nem látott légzsilipet, ami valószínűleg azt jelentette, hogy általában nem töltötték meg levegővel a csarnokot. Fogalma sem volt arról, ki merre lehet ehhez a helyiséghez képest, és amit még aggasztóbbnak talált, nem tudhatta, vajon a lány, akit üldöz, még mindig idebent lehet-e, valahol a ládák mögött elrejtőzve.

Anna óvatosan, ládáról ládára haladva előrehúzta magát a hosszú, szűk kamra túlsó végéig. Műanyag és hirtelen fagyasztott ételek darabjai lebegtek körülötte, akár furcsa alakú rovarok felhője. A megrongálódott ládák talán valamilyen összecsapás relikviái lehettek, vagy a hirtelen sebességváltozás miatt keletkezett szemét; Anna nem tudta megállapítani. Benyúlt a manőverező egységhez pányvával hozzáerősített kis táskába, és előhúzta belőle a sokkolót. Még sosem használt ilyet mikrogravitációban vagy vákuumban. Remélte, hogy egyik körülmény sem befolyásolja a működését. Újabb kockázat, amit egy övbéli sosem vállalt volna.

Végtelenül megkönnyebbült, amikor egy légzsilipre lelt a raktér túloldalán, és csak a kapcsolótáblát kellett megérintenie, hogy kinyissa.

A nyomáskiegyenlítés perceket vett igénybe, közben Anna megszabadult a nehéz manőverező egységtől, és a sokkolóval játszadozott, hogy kiderítse, hogyan lehet kibiztosítani. A katonai konstrukcióra könnyen rá lehetett érezni, de kevésbé egyértelmű volt rajta a feliratozás, mint a civil használatra készülteken, amelyekhez Anna hozzászokott. A kapcsolótáblán zöld fény villant fel, és felnyíltak a belső ajtók.

Senkit sem lehetett látni a közelben. Csak egy fedélzetet, amely gépészműhelynek tűnt a szerszámos szekrényekkel, munkapadokkal és a falba épített hágcsóval. A hágcsó aljának két oldalán egy-egy zsilipajtó nyílt, az egyik a hajó eleje felé, a másik hátulra. Anna épp azon gondolkodott, hogy valószínűleg akkor fut össze legbiztosabban a legénységgel, ha előre indul meg, amikor hátulról hangos dörrenést hallott, és kialudtak a lámpák.

A falba ágyazott sárga LED-ek gyulladtak ki egy pillanattal később, és egy megállapíthatatlan nemű hang bejelentette:

– Reaktormag kivetve, kizárólag tartalékenergia áll rendelkezésre – majd többször megismételte ezt. Anna sisakja letompította a hangot, de egyértelműen volt még levegő a hajóban. Lehúzta, és a hevederén lógatta a sisakot.

Egészen biztos volt benne, hogy kizárólag a géptermet érintő vészhelyzet esetén szokás kilökni a reaktormagot, ezért inkább ahhoz a zsilipajtóhoz húzódott oda. Most, hogy megszűnt a folyamatos zúgás a hajóban, ő pedig megszabadult a sisakjától, Anna zajokat hallott kiszűrődni a zsilipajtón át. Hosszú másodpercekbe telt rájönnie, hogyan léphet be, és amikor végre megtalálta a módját, az ajtó oly hirtelen siklott félre, hogy Anna majdnem felsikoltott a meglepetéstől.

Odabent Melba épp meggyilkolni készült valakit.

Melba a magára öltött mechanikus szerkezet karjaival egy hosszú fekete hajú, olajos kezeslábast viselő övbéli nő torkát igyekezett összeroppantani. Úgy tűnt, hogy a nőt – Anna már látta, hogy James Holden parancsnokhelyettese, Naomi Nagata az – Melba mostanra kegyetlenül összeverte. Karját és vállát vér borította, arca csupa horzsolás és zúzódás.

Anna belebegett a boltíves kamrába. A reaktorterem falai befelé hajlottak, akár egy templomé, a fúzió korának katedrálisaként szolgált. Anna majdhogynem ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy siessen, de tudta, hogy a sokkolópisztollyal csupán egyszer próbálkozhat, és nem bízott magában annyira, hogy menet közben tüzeljen.

Naomi arcát egyre sötétebbre, lilábbra festették a véraláfutások. Nehezen, hörögve vette a levegőt. Az övbélinek valahogy sikerült felemelnie az egyik kezét, és ellöknie magától Melbát. Anna lába a fedélzet padlójához ért, csizmája a fémhez tapadt. Kevesebb mint három méterre állt Melba mögött, amikor ujját rászorította az elsütő pecekre, és a nő hátának azt a részét célozta meg, amit nem fedett a karbantartó szerkezet fémváza, és remélte, hogy a sokkoló a szkafanderen keresztül is működik.

Mellétrafált, de az eredmény ennek ellenére hatásosnak mutatkozott.

Ahelyett, hogy Melba űrruhájának anyagába fúródtak volna, a sokkoló két mikronyila a roncsmentő félszerkezetet találta telibe. A követővezetékek egy pillanat alatt vörösen felizzottak, és fokozatosan széthullottak, akár egy égő zsineg. A sokkoló annyira felforrósodott, hogy Anna a kesztyűjén keresztül is érezte a hevét, ezért eleresztette a fegyvert, mielőtt az ragacsos szürke műanyagröggé olvadt szét. A roncsmentő szerkezet ívben meghajlott és ropogott, két karja hirtelen oldalra feszült. A kamrát szétégett elektromos kábelek bűze töltötte meg. Melba minden haja szála égnek állt, az ujjai és a lába még azután is rángatóztak és vonaglottak, hogy leállt a sokkoló. A gépezet karjának kisméretű kijelzőjén piros hibakód villogott.

– Ki maga? – kérdezte Naomi Nagata olyan pózban lebegve, amelyből Anna arra következtetett, hogy a nehézkedés első jeleire a földre rogyna.

– Anna. Annának hívnak – felelte. – Jól van?

A harmadik injekció után Naomi mély, reszkető lélegzetet vett, és így szólt:

– Ki az az Anna?

– Anna én vagyok – felelte, aztán halkan elnevette magát. – Úgy érti, ki vagyok? A Thomas Prince egyik utasa.

– EN? Nem úgy néz ki, mint aki a haditengerészetnél szolgál.

– Nem, egyszerű utas vagyok. Annak a tanácsadó csoportnak az egyik tagja, akiket a főtitkár küldött ide.

– Szóval a vándorcirkusszal jött – állapította meg Naomi, aztán felszisszent a fájdalomtól, amint Anna szorosabbra húzta az egyik kötést, és aktiválta a rögzítőt, nehogy letekeredjen róla.

– Mindenki így emlegeti – hümmögött Anna, és végigtapogatta a kötést. Már bánta, hogy nem figyelt eléggé oda a templomi elsősegély-oktatáson. A légút biztosítása, a vérzés elállítása, a sérült testrész mozdulatlanságának biztosítása. Mindössze ennyi maradt meg benne.

– Csak mert az – válaszolta Naomi, aztán felnyúlt az ép kezével, hogy megragadja a közelben lévő létra egyik fokát. – Az egész politikai szara…

Gépinek tűnő hang szakította félbe:

– A rendszer újraindítása befejeződött.

Anna hátrafordult. Melba kettejüket bámulta, a haja még mindig egyenesen meredezett a fején, de a keze már nem rángatózott irányíthatatlanul. Puhatolózón megmozdította a karjait, és a roncsmentő félszerkezet halkan felduruzsolt, tétován megtorpant, aztán mozogni kezdett vele.

– A rohadt kurva életbe! – káromkodta el magát Naomi. Hangja bosszúsnak, de meglepettnek hatott.

Anna a sokkolóért nyúlt, de eszébe jutott, hogy a fegyver szétolvadt. Melba rájuk vicsorított.

– Erre! – sürgetett Naomi, ahogy a zsilipajtó csúszva kinyílt felettük. Anna gyorsan átsiklott rajta, Naomi pedig közvetlenül mögötte az ép karjával húzta előre magát. Melba utánuk rontott, egyik lábát használta, hogy ellökje magát a reaktorburkolatról.

Naomi épp időben rántott fel a lábát ahhoz, hogy a szerelőszerkezet karja el ne kaphassa, aztán a lábujjával megérintette a záró mechanizmust, és a zsilipajtó rácsapódott a gépezet csuklójára. Az ajtó szűkölve zárult egyre szorosabbra, szikrák és törött fémdarabok záporának kíséretében igyekezett szétzúzni a kart. Anna a fájdalmas üvöltést várta, de csalódnia kellett, majd rájött, hogy a kesztyű, amellyel Melba a gépet irányította, a karbantartó szerkezet alkarjában helyezkedik el, centiméterekkel a sérült terület alatt. Nem tettek kárt a nőben, ő pedig feláldozta a szerkezet egyik karját, hogy megakadályozza a zsilipajtó bezárulását. A másik kar jelent meg a nyílásban, megragadta és meghajlította a fémet.

– Menjen! – préselte ki Naomi fájdalomtól összeszorított foga között, miközben ép kezével a következő zsilipajtóra mutatott a hágcsó végén. Miután mindketten átjutottak, Anna egy pillanatra körülnézett az újabb fedélzeten. A legénységi szállások lehettek itt. Szűk kabinok, vékonynak tűnő ajtókkal. Nem alkalmas hely az elrejtőzéshez. Naomi keresztülrepült az üres téren és a szükségvilágítás vetette halvány árnyak között, míg Anna a tőle telhető legnagyobb sebességgel követte, és egyre inkább valami rémálomban érezte magát.

Amikor a zsilipajtón átjutottak a következő szintre, Naomi megállt, és másodpercekig egy kijelzőn ütött be valamit. A szükségvilágítás vörösre váltott, és a zsilipajtó kapcsolótábláján megjelent a BIZTONSÁGI LEZÁRÁS felirat.

– Nem rekedt bent – jelentette ki Anna. – A raktéren keresztül még kijuthat. Lyukat vágott az ajtón.

– Már másodszorra tesz valaki ilyet – válaszolta Naomi, miközben felfelé húzta magát a hágcsón. – Egyébként is szerelőszerkezetet visel, és a gépészműhelyben hagytuk el. Az ott lévő felszerelés fele arra való, hogy átvághassa vele magát a hajótesten. Nem rekedt bent sehol. Ellentétben velünk.

E kijelentés meglepte Annát. Elmenekültek. Bezárták maguk mögött az ajtót. Ezzel le kellett volna zárulnia az egésznek. A szörnyeteg nem feszítheti szét az ajtókat. Ez zavart, gyerekes gondolkodásra vallott, és Anna már kevésbé vette biztosra, hogy minden serkentőszer kiürült a szervezetéből.

– Akkor mit tegyünk?

– Gyengélkedő – felelte Naomi, és egy rövid folyosóra mutatott.

– Erre!

Logikusnak tűnt. A törékeny kinézetű övbéli nő bőre egyre szürkébbnek látszott, amiből Anna jelentős vérveszteségre következtetett, a nő vállán lévő kötés pedig már átvérzett, és karmazsinvörös gömbök váltak le róla. Anna kézen fogta Naomit, és végighúzta a folyosón a gyengélkedő ajtajához. Az ajtón nem lehetett bemenni, a mellette lévő kapcsolótáblán pedig a fedélzeti átjárókon látott lezárási üzenet villogott. Naomi nekifeszült, Anna pedig várta, hogy oldalra csusszan. Ehelyett újabb, vaskosabbnak tűnő ajtó siklott a helyére az első fölött, és a tábla, amelyen Naomi beütni igyekezett valamit, elsötétedett.

– Zsilipajtó – közölte Naomi. – Ezen még nehezebb lesz átjutni.

– De ezen az oldalán vagyunk.

– Igen.

– Máshol is van bejárat? – kérdezte Anna.

– Nincs. Menjünk!

– Várjon! – ellenkezett Anna. – Be kell jutnunk oda. Súlyosan megsérült.

Naomi odafordult feléje, a homlokát ráncolta, mintha csak most látná először Annát. Elgondolkozva meredt rá. Anna érezte, hogy felmérik.

– Két sérült férfi van odabent. A legénységem. Tehetetlenek – szólalt meg végül Naomi. – Most a lehető legnagyobb biztonságban tudhatom őket. Szóval maga meg én most felmegyünk a következő fedélzetre, kerítünk magunknak valami fegyvert, és teszünk róla, hogy az a nő utánunk jöjjön. Amikor felbukkan, megöljük.

– Én nem… – hebegte Anna.

– Ölje. Meg. Meg tudja tenni?

– Megölni? Nem. Nem tudom megtenni – felelte Anna. Az igazat mondta.

Naomi még egy másodpercig bámulta, aztán csak megvonta az ép kezét.

– Hát jó, akkor jöjjön velem!

A következő átjárón át feljutottak a következő fedélzetre. A hely nagy részét egy légzsilip és tárolók foglalták el. Némelyik tárolóban szkafanderek és manőverező egységek is elfértek. Más szekrények kisebbek voltak. Naomi kinyitotta az egyik kisebbet, és előhúzott belőle egy vaskos fekete kézifegyvert.

– Még én sem lőttem le senkit soha – ismerte be, majd hátrahúzta a szánt, és a csőbe ugratott egy lövedéket. Anna szemében a lövedék apró rakétának tűnt. – De azok ketten a gyengélkedőben az én családom, és ez itt az otthonom.

– Megértem – válaszolta Anna.

– Helyes, mivel nem engedhetem meg, hogy maga… – mondta volna Naomi, aztán felakadt a szeme, teste pedig elernyedt. A fegyver odébb lebegett erőtlen kezéből.

– Nem, nem, nem! – ismételgette Anna hirtelen pánikba esve. Odaúszott Naomihoz, és megfogta a nő csuklóját. Még mindig volt pulzusa, de nagyon gyenge. Anna előhúzta az elsősegélycsomagot, olyasmit keresett, ami segíthetne. Az egyik ampullán az állt, hogy a benne lévő szer a sokkos állapot megelőzésére való, így Anna beadta Naominak. A nő nem ébredt fel.

Lassanként megváltozott a helyiség levegője. Forróság és a megolvadt műanyag szaga töltötte be, hasonló ahhoz, amilyen a használhatatlanná válásakor eldobott sokkolóból áradt. Piros pont jelent meg a fedélzeti nyíláson, aztán sárgává, majd fehérré világosodott. A roncsmentő szerkezetet viselő lány jött elkapni őket.

A felettük lévő fedélzeti nyílás, amelyik a hajó elejéhez vezetett, zárva volt, és a figyelmeztető üzenet villogott rajta. Naomi nem árulta el neki, mi a felülíró kód. A légzsilip ugyanezen a szinten volt, de az is zárva.

A fedélzeti nyílás lomhán rángatózva nyílni kezdett. Anna hallotta, ahogy Melba zihálva és káromkodva feszegeti. Naomi lezáró kódja mégsem tartotta kint az elmebeteg nőt, csak magukat ejtette csapdába vele.

Anna az egyik nagy szkafanderszekrényhez húzta Naomi ernyedt testét, majd berakta oda, és maga is követte. Az ajtón nem volt zár. Az öntudatlan nővel és az űrruhával együtt alig maradt hely, hogy behúzza maga után. Mindkét lábát ahhoz a sarokhoz támasztotta, ahol a szekrény ajtaja a fedélzettel találkozott, aztán a legmagasabbra állította a bakancsmágnesét, hogy így zárja le az ajtót. Érezte, ahogy a szkafander rákattan a fémre, rögzíti a lábát, és egészen közel húzza a szekrény ajtajához.

A túloldalon fém visított. Valami nedves súrolta Anna nyakát. Naomi ernyedt, véres keze. Anna próbált nem mozogni, próbálta nem hangosan venni a levegőt. Az ima, amelyet elrebegett, alig volt több a félelem és remény zavart szavainál.

Balra tőle kicsapódott egy szekrényajtó. Aztán valamivel közelebb még egy. Anna azon morfondírozott, vajon hová tűnhetett Naomi fegyvere. Valahol a szekrényben kellett lennie, de bent semmi sem világított, ahhoz pedig, hogy megkeresse, le kellett volna kapcsolnia bakancsa mágneseit. Remélte, hogy nem felejtették odakint, ahol a tébolyodott nő kezébe kerülhet. Újabb szekrény nyílt ki.

Anna arcától pár centiméterre megmozdult az ajtólemez, de nem nyílt ki. A tároló ajtajának szellőzőnyílásaiban és réseiben hegesztőpisztoly fehér fénye villant fel, aztán kihunyt. Gépies hang jelentette, hogy:

– A tartalékenergia kimerült.

A túloldalról beszüremlő káromkodásból elkeseredett bosszúság érződött ki. Nyögések és puffanások követték: Melba levette magáról a karbantartó szerkezetet. Annában felhorgadt a remény.

– Nyisd ki! – parancsolta Melba fojtott, nyers és állatias hangon.

– Nem.

– Nyisd ki!

– Tudja… érzem a hangján, hogy zaklatott – szólalt meg ehelyett Anna, és már ahogy kimondta e szavakat, megrémült tőlük. – Szerintem meg kellene beszélnünk ezt, ha…

Anna sosem hallott még Melbáéhoz hasonló üvöltést – mélyet, kegyetlent és vadat. Ha az emberben lakó ösztönlénynek lenne torka, efféle hang jönne ki rajta. Mintha maga az ördög szólalt volna meg.

Valami nekicsapódott a fémajtónak, és Anna hátrarántotta a fejét. Aztán újabb ütés. Majd megint egy. A fém fokozatosan behorpadt, apró vércseppek tapadtak hozzá a szellőzőnyílások széléhez. Ez az ökle – gondolta riadtan Anna. – Puszta kézzel csinálja.

Az üvöltés most még vadabbá vált, trágárrá, amikor nem artikulálatlannak hatott, embertelenné, akár egy hurrikán. Az ajtó vastag fémlemeze behajlott, a forgópántok rázkódni kezdtek, és minden újabb roham után jobban meggörbültek. Anna becsukta a szemét.

A felső forgópánt megadta magát, darabokra törött.

Aztán egyik pillanatról a másikra minden elcsendesedett. Anna kivárt, biztosra vette, hogy az éberségét elaltatva csapdába akarják csalni. Nem jött hang, csupán halk, kisállatéra emlékeztető vinnyogás. Érezte a friss hányás gyomorforgatóan savanyú szagát. Óráknak tűnő pár perc után kikapcsolta a mágneseket, és kinyomta a meggörbült, összevert ajtót.

Melba a fal mellé kuporodva lebegett, kezét a hasához szorította, és egész testében rázkódott.

Huszonkilencedik fejezet: Bika

Az igazság az volt, hogy a távolságot mindig időben mérték. Bika nem szokott belegondolni ilyesmibe, de kényszerű mozdulatlansága furcsa dolgokat művelt a tudatával. Még az események, hívások és koordinációs feladatok, az orvosa állandó dorgálásának folyamatos nyomása alatt is úgy érezte, hogy elméje egy darabja meglazul. És különös gondolatok áramlottak beléje, mint például az, hogy a távolságot időben mérik.

Évszázadokkal korábban az Atlanti-óceán átszelése gyakran hónapokba is beletelt. Egy Wheless nevű új-mexikói városról az a legenda járta, hogy hajdanán a kemény, sivatagi talajon elakadt néhány utazó, és úgy döntöttek, hogy egyszerűbb gyökeret ereszteniük, mint továbbmenniük. Új technológiákat fejlesztettek ki, mindegyik a korábbiakra épült, a hónapok pedig előbb órákká, aztán percekké zsugorodtak. És a gravitációs kútból kijutva, ahol a gépek megszabadultak a légellenállás és a nehézkedés zsarnokságától, még mélyrehatóbb volt a hatás. Kedvező keringési szakaszokban már akár tizenkét nap alatt meg lehetett tenni az utat a Lunáról a Marsra. A Szaturnusztól a Ceresig pár hónap alatt. És mivel még mindig a majomember őskori afrikai szavannákon kifejlődött agyát hordozták magukban, mindenki fel tudta mérni, mennyire messze helyezkednek el egymástól az égitestek. A Szaturnusz a Cerestől pár hónapnyira. A Luna a Marstól pár napnyira. A távolságot az idővel azonosították, így az nem taglózta le őket.

A lassú zóna megváltoztatta ezt. A kijelzőn a Földről és a Marsról ideérkezett hajók szorosan egybegyűltek, akár egy tálba beleszórt maroknyi száraz borsó. Immár sodródtak, közeledtek egymáshoz, és eltávolodtak, elfoglalták helyüket a befogott objektumok gyűrűjében a hátborzongató állomás körül. A gyűrűkkel határolt gömb térfogatával összevetve összezsúfoltnak tűntek. Ám a köztük és a Gyűrű közötti távolság idővel volt egyenlő, az idő pedig a halált jelentette.

A legtávolabbi hajótól a Behemótig komppal két napig tartott az út, feltéve, hogy a felső sebességhatár nem csökken le újra. A legközelebbire akár át is ugorhatott volna. Az emberek univerzuma hirtelen kisebbre húzódott össze, és még mindig zsugorodott. Akárhány hívást sikerült lebonyolítania, akárhány komor és rémült hangot hallott a hosszú, kétségbeesett órák során, Bikában egyre erősödött a meggyőződés, hogy működhet a terve. A világegyetem mérhetetlen nagysága, furcsasága és ésszerűtlen fenyegetése mindenkiben, akit nem pusztított el, traumát okozott. Arra vágytak, hogy hazatérhessenek, hogy otthon, a kis falujukban összekuporodhassanak. Az ösztöneik a háborúskodás ellentétét sugalmazták nekik, és amíg Bika kihasználhatta ezt, amíg a vesztegzár okozta tragédiákra adott reakcióként az emberek egymást igyekeztek védeni, és gondoskodni akartak róla, hogy akinek ellátásra van szüksége, megkapja azt, a gyász és a félelem talán nem vezet még több erőszakhoz.

A csatorna háttere zöldre, majd kékre váltott, és Monica Stuart mosolygott begyakorolt magabiztossággal a kamerába. Fáradtnak, visszafogottnak, mégis emberinek tűnt. Jól ismert arcnak számított. Olyasvalakinek, akit azonnal felismertek, és aki megnyugtatta őket.

– Hölgyeim és uraim – szólalt meg Monica. – Üdvözlöm önöket a Szabad Lassú Zóna Rádió első adásában, amelyet ideiglenes stúdiónkból, az ENH Behemót fedélzetéről közvetítünk. A Föld állampolgára vagyok és civil, de abban reménykedem, hogy a program mindnyájunknak hasznára lehet e válsághelyzetben. Amellett, hogy közzéteszünk minden nem titkosított hírt és információt, ami tudomásunkra jut, interjúkat fogunk készíteni a hajók tisztjeivel, a Thomas Prince-en utazó civil vezetőkkel, és élőben rögzített zenei adásokat sugárzunk.

Nagy megtiszteltetés, hogy a stúdiónkban köszönthetem első vendégünket, Hector Cortez tisztelendő atyát.

Belső képablak nyílt, és megjelent a tiszteletes. Bika szemében a férfi meglehetősen csapzottnak látszott. A túlságosan ragyogó fogak műnek tűntek, a tündöklően fehér haj zsírosnak hatott.

– Cortez atya – szólította meg Monica Stuart. – Részt vett a Thomas Prince-en a katasztrófát követő mentőakcióban?

Egy pillanatig úgy tűnt, mintha a férfi nem hallotta volna a kérdést. Aztán egy rándulással helyére került a mosoly.

– Igen – felelte az idős pap. – Részt vettem benne, és… Monica, minden tiszteletem az embereké. Az övék… minden tiszteletem.

Bika kikapcsolta az adást. Kezdetnek megfelelt.

A Cavalier nevű marsi fregatt, amelyen immár Scupski hadnagy vette át a parancsnokságot, jelenleg épp leállította a hajtóműveit, hogy átszállítsa a megmaradt legénységet és készleteket a Behemótra. A Thomas Prince már korábban beleegyezett, hogy átküldi a sebesülteket, az egészségügyieket és az életben maradt civileket: költőket, papokat és politikusokat. Köztük a kifürkészhetetlen tekintetű Hector Cortezt. Kezdetnek megfelelt, de ennél sokkal többet tehetett. Ahhoz, hogy folyamatosan jöjjenek, hogy a Behemót a nyugalom, stabilitás és biztonság ama jelképévé váljon, amivé Bika akarta tenni, többre lesz szükség.

A hírcsatorna hangot és arcot kölcsönözhet a fokozatos konszolidációhoz. Erről még sokat kell beszélgetnie Monica Stuarttal. Talán megszervezhetnék, hogy együtt gyászolják az elhunytakat. A bizottság, amelyben minden fél képviselné magát, elkészíthetné az evakuálási tervet, elkezdhetnék kijuttatni a Gyűrűből, és hazaszállítani az embereket.

Mindössze az volt a bökkenő, hogy a vesztegzár életbe lépésekor elveszítették az ehhez szükséges összes nagy hatótávolságú szállítójárművüket. Maga a Gyűrű pedig távolabb került, mivel lassabban kellett haladniuk, és mert a távolságot időben mérték.

Jelzett a kézi terminálja, és Bika felriadt a merengésből. A szobája előtt egy nő ordítozott, amire feszült férfihang felelt. Bika ráismert a sürgősségi mentőcsapatra, akik épp a halál torkából siettek visszahozni egy szerencsétlent. Együtt érzett az egészségügyiekkel. Ő is valami hasonlón munkálkodott, épp csak más nagyságrendben. Oldalra nyúlt, felmarkolta a terminált, és fogadta a hívást. Serge jelent meg a kijelzőn.

– Bist? – kérdezte a férfi.

– Remekül érzem magam – felelte fanyarul Bika. – Mi a helyzet?

– A Marsiak. Elkapták. Élve hozzák be a cabrónt.

Bika ösztönösen, ám hasztalanul megpróbált felülni. Ülni nem tudott, a „fel” pedig legfeljebb udvarias absztrakció volt.

– Holdent? – kérdezte.

– Mégis, ki mást? Egy szkiff döcög vele a MEKH Hammurabi felé. Várhatóan pár óra múlva megérkeznek.

– Nem – jelentette ki Bika. – Ide kell hozniuk.

Serge a bólintás övbéli megfelelőjeként felemelte a kezét, de tekintetéből erős kételyt lehetett kiolvasni.

– Asi dulcie si, de nem hinném, hogy megtennék. – Valahol mélyen Bika mellkasa alatt sziszegtek és pöfékeltek a kompressziós övek, vért és nyirkot masszíroztak a testébe, miután a mozgás már nem tudta megakadályozni, hogy felgyűljön a vér. Bika semmit sem érzett ebből. Ha lángok nyaldosnák, azt sem érezné. Valahol mélyen atavisztikus ösztönt ébresztett fel benne a félelem és az undor, ahogy a tudatalattija ezredszerre fedezte fel újra a sérüléseit. Bika az orrnyergéhez dörgölte az ökle élét.

– Rendben – mondta. – Meglátom, mit tehetek. Sam mit mondott a rá bízott feladatról?

– Leszereltette a sínágyúkat, és most a plusz torpedócsövek eltávolításán dolgoznak, de a kapitány tudomást szerzett róla, és tajtékzik dühében.

– Hát, ennek előbb-utóbb meg kellett történnie – válaszolta Bika.

– Majd ezt is elintézem. Még valami?

– Hacsak tu nem láve mis yannis, szerintem ez is bőven elég. Fújd ki magad, és váltjuk egymást, sa sa? Nem kell mindent neked csinálnod.

– Valamit mégiscsak csinálnom kell – mondta erre Bika, miközben a kompressziós övek sóhajtva újra elnyugodtak. – Majd kereslek.

Ingerült, fojtott hangok szűrődtek be a kiégetett seb perzseltmolylepke-bűzével együtt. Bika hagyta, hogy tekintete megállapodjon a kék-fehér mennyezeten az ágy felett, amelyhez odaszíjazták.

Holden visszajött. Nem végeztek vele. Ha létezett valami, ami romokba dönthette a törékeny együttműködést, aminek a felépítésén dolgozott, az egyértelműen annak kérdése volt, ki tarthatja majd a Bunsen-égő fölé Holden tökét.

Bika megvakarta a vállát, leginkább azért, hogy érezze, és nem amiatt, mert viszketett, aztán átgondolta a lehetséges következményeket. Az előírások szerint eljárva előbb kihallgatják, fogva tartják, és megkezdik a tárgyalásokat a kiadatásáról azzal a féllel, aki a Föld részéről a Seung Un ügyében nyomozott. Bika inkább arra tippelt, hogy Holdent majd félholtra verik, aztán kidobják. A férfit őrizetbe vették, de túl sok ember halála száradt a lelkén ahhoz, hogy biztonságban lehessen odaát.

Ideje volt újra megkeresni a Rocinantét. Ezúttal talán válaszolnak.

A katasztrófa óta hallgattak. Lehetséges, hogy meghibásodott a kommunikációs rendszerük, talán politikai taktikázásból maradtak némák, de az is előfordulhatott, hogy mind haldokolnak vagy halottak. Bika újra megpróbált kapcsolatot létesíteni, és különösebb remények nélkül várta, hogy válaszoljanak.

Később, amikor kijutnak majd a Gyűrűből, annyit vitatkozhatnak az illetékesség kérdésén, amennyit csak akarnak. Ebben a pillanatban Bika azt szerette volna elérni, hogy együttműködjenek. Talán ha…

Rácáfolva a várakozásaira, létrejött a kapcsolat a Rocinantéval. A képernyőn egy Bika számára ismeretlen nő arca jelent meg. Sápadt bőr,

a feje körül kócosan lebegő vörös haj. Az arcán lévő folt lehetett olaj vagy vér is.

– Tessék – szólalt meg a nő. – Halló! Ki az? Tud segíteni nekünk?

– A nevem Carlos Baca – felelte Bika, aztán le kellett nyelnie a döbbenetét és a zavarát, mielőtt megszokott modorában folytatni tudta.

– A Behemót biztonsági parancsnoka vagyok. És igen, tudok segíteni.

– Ó, hála az égnek – válaszolta a nő.

– Szóval mi lenne, ha elárulná, ki maga, és mi a helyzet odaát?

– Engem Anna Volovodovának hívnak, és sikerült… öhm… őrizetbe vennem a nőt, aki megpróbálta megölni a Rocinante legénységét. Az elsősegélycsomagban található összes nyugtatót beadtam neki, mert nem tudok bejutni a gyengélkedőbe. Ragasztószalaggal egy üléshez kötöztem. Ezenkívül szerintem valószínűleg ő robbantotta fel a Seung Unt.

Bika egymásba fonta az ujjait.

– Mesélne erről bővebben is?

Jakande kapitány ezüstösen őszülő hajú, idősebb asszony volt, azzal a fajta távolságtartóan katonás hozzáállással, amelyet Bika csak tisztelni tudott, habár nem különösebben kedvelt.

– Továbbra sem kaptam parancsot, hogy engedjem szabadon a foglyot – jelentette ki Jakande kapitány. – Nem tartom valószínűnek, hogy erre valaha sor kerül. Így belátható időn belül nem lehetséges.

– Már elindítottam egy kompot a legénységéért és a nőért, akit azzal vádolnak, hogy valójában ő követte el a szabotázsakciót – válaszolta Bika. – És ha jól értesültem, a tervek szerint két tucat embere fog átjönni ide, amint felpörgettük a belső hengert.

Jakande bólintott, tudomásul vette, amit Bika mondott, de egyáltalán nem hatotta meg. Bika olyan erősen szorította egymásba kulcsolt ujjait, hogy elfehéredett az ökle, de mindezt a kommunikációs fedélzet kameráinak látóterén kívül tette.

– Mindnyájunknak jobb lesz, ha mindenkit egy helyen tudhatunk – érvelt Bika. – Egybegyűjtjük a készleteinket, és megtervezzük a kiürítést. Ha nincsenek kompjaik, megszervezhetem, hogy átszállítsák önt és a legénységét. Itt bőségesen van helyünk.

– Azzal egyetértek, hogy szerencsésebb lenne egyetlen parancsnoknak engedelmeskedni – ismerte el Jakande. – Amennyiben felajánlja, hogy átadja nekünk a Behemótot, szívesen magamra vállalom az irányítást és a felelősséget.

– Nem egészen erre gondoltam – felelte Bika.

– Sejtettem, hogy nem.

– Mister Baca! – harsant fel a folyosóról Ashford hangja. Bika maga elé tartotta a kezét, jelezve, hogy kérne egy percet.

– Erre még visszatérünk – mondta. – Felettébb tisztelem önt és az álláspontját, és biztosra veszem, hogy megtaláljuk a módját a megfelelő lebonyolításnak.

Jakanda arcán látszott, hogy ő semmiféle problémát nem lát.

– Hamarosan keresem még – közölte Bika, és bontotta a kapcsolatot. Ennyit a nap kellemesebb részéről. Ashford áthúzta magát az ajtón, aztán megállapodott a Bika ágyának lábához legközelebb eső fal mellett. Haragosnak tűnt, de másféleképp haragosnak. Bika ahhoz szokott, hogy óvatosnak, majdhogynem tétovának látja Ashfordot. Ez a férfi egyik se volt. Minden az éppen csak visszafojtott dühről árulkodott.

A gyász tébolyba kergeti az embereket – gondolta magában Bika. A gyász, a bűntudat és a szégyenkezés együttesen talán tovább súlyosbított a helyzeten.

Akár meg is törhette az embereket.

Ashford mögött Pa lebegett leszegett tekintettel. Arca furcsán viasszerűnek tűnt, ami a kimerültség biztos jele. Nyomában az orvosok érkeztek, aztán Serge és Macondo, és mindenfelé néztek, csak rá nem. Mind bezsúfolódtak a hirtelen szűkössé vált terembe.

– Mister Baca – szólította meg Ashford kimérten szótagolva a nevet. – Úgy értesültem, hogy utasítást adott a hajó lefegyverzésére. Igaz ez?

– A hajó lefegyverzésére? – kérdezett vissza Bika, és Sterling doktor felé fordult. A nő kifürkészhetetlen tekintete egyenesen rá meredt. – Sammel leszereltettem a sínágyúkat, hogy felpörgethessük a belső hengert.

– És mindezt az engedélyem nélkül tette.

– A mire kért engedély nélkül?

Az arcába toluló vértől elsötétedett Ashford ábrázata, a düh megkeményítette a hangját.

– A sínágyúk a hajó védelmi lehetőségeinek nélkülözhetetlen részei.

– Lennének, ha működnének – javította ki Bika. – A tolóerő hajtotta vízvisszaforgató rendszert szintén szétszereltettem vele. Kilencven fokkal elfordíttattam, hogy kihasználhassa a perdületet. Sorra vegyek mindent, amit átalakíttatok vele, mert már nem használható, vagy csak az ágyúk érdekesek?

– Ezenkívül úgy hallottam, hogy nem KBSz-eseknek hozzáférést biztosított a hajó kommunikációs csatornáihoz? Földieknek? Marsiaknak? Mindenkinek, akiket kordában tartani jöttünk ide.

– Valóban ezért jöttünk ide? – kérdezte Bika. Nem tagadott semmit, és Ashford szemében ez felért egy beismeréssel. Ráadásul Bika nem is igyekezett leplezni a tetteit.

– Emellett ellenséges hadseregek tagjait engedi a hajóm fedélzetére?

Pa korábban minden átalakításhoz a beleegyezését adta, amit Ashford az imént felsorolt. Ám mindvégig csak állt a kapitány mögött, némán, kifejezéstelen tekintettel. Bika nem tudta eldönteni, mi mehet végbe a kapitány és az első tisztje között, de ha valamiféle belső hatalmi harc folyt közöttük, Bikának kétségei sem voltak afelől, kinek az oldalán szeretne kikötni. Ezért lenyelte a békát, és nem említette meg a Pával való egyeztetést. – Igen, áthozok mindenkit, akit csak tudok. Humanitárius segítségnyújtásként, és hogy úrrá legyünk a helyzeten. Tankönyvi példa. Bármelyik másodéves tudná, mit kell tennie.

Pa arca megrándult ennek hallatán.

– Mister Baca, maga túllépte a hatáskörét. Semmibe vette a hatalmi hierarchiát. Ezennel visszavonom minden eddigi parancsát és engedélyét, amit kiadott. Felmentem a szolgálat alól, és utasítást adok rá, hogy helyezzék mesterséges kómába, amíg át nem tudjuk szállítani.

– Egy faszt! – felelte Bika. Nem akarta kimondani, de a szavak reflexszerűen kicsúsztak a száján. Mintha kettejük között megültek volna a levegőben, és Bika rájött, hogy komolyan gondolta.

– Erről a kérdésről nem nyitunk vitát – közölte hűvösen Ashford.

– Ebben rohadtul igaza van – vágott vissza Bika. – Csak azért maga irányítja ezt a küldetést, és nem én, mert Fred Johnson szerint a legénység nem vette volna jó néven, ha egy földi ad parancsokat egy övbéli hajón. A választás azért esett magára, mert a megfelelő politikusok seggét nyalta ki. És tudja, mit? Kit érdekel? Remélem, hogy a karrierje felível, akár egy kibaszott rakéta. Pa ugyanezért került ide. Mert megfelelő méretű a feje, de az övé legalább nem üres.

– Ez rasszista sértegetés – próbálta felháborodottan félbeszakítani őt Ashford –, és nem tűröm…

– Én viszont azért vagyok itt, mert kellett nekik valaki, aki képes elvégezni a feladatot, és tudták, hogy szarban vagyunk. És tudja, mit? Még mindig szarban vagyunk. De én majd gondoskodom róla, hogy kijussunk innen, és nem fogom hagyni, hogy Fred szégyenkezzen amiatt, amit itt műveltünk, maga meg jobban teszi, ha nem áll az utamba, amíg ezt elintézem, pinche szemétláda.

– Ebből elég, mister Baca! Nem tűröm…

– Tudja, hogy így igaz – vetette oda Bika, aztán Pa felé fordult. A nő áthatolhatatlan, üres arckifejezéssel nézett rá. – Ha ő osztja a parancsokat, elszúrja. Maga is látta már. Tudja…

– Azonnal hagyja abba a PH győzködését, mister Baca!

– …miféle döntéseket hoz. Mindenkit vissza fog küldeni a saját hajójára, még akkor is, ha emiatt emberek halnak meg, mert…

– Fel van mentve! Most rögtön…

– …nem ő hívta ide őket. Ettől csak…

– …hallgasson el! Nem adok engedélyt magának arra, hogy…

– …még veszélyesebbé válik ez az egész, és ha még valaki…

– …a tisztjeimmel beszéljen. Azonnal…

– …felhúzza azt a valamit, mindannyian…

– …hallgasson el! – ordította Ashford, és száját dühödten megfeszítve előrenyomult. Túl erősen ütközött neki a betegágynak, nekiszorult Bikának, megragadta a vállát, és olyan erővel rázta meg, hogy összecsattant tőle a foga. – Azt mondtam, pofa be!

A szíjak elengedtek Ashford rohama alatt, a tépőzárak felszakadtak. Fájdalom hasított Bika nyakába, mintha valaki csavarhúzót nyomott volna a hátába. Próbálta ellökni magától a kapitányt, de semmibe nem tudott belekapaszkodni. Az ökle valami kemény tárgyba ütközött: az asztalba, a falba, valami másba. Nem tudta megállapítani, mi lehetett. Körötte üvöltöztek az emberek. Úgy érezte, durván kibillent az egyensúlyából, teste holtsúlya petyhüdten és tehetetlenül lebegett az üres légtérben, de mindenfelől csövek és katéterek rángatták.

Amikor helyreállt a világ, Bika negyvenöt fokos szögben állt az asztal felett, fejjel lefelé. Pa és Macondo Ashford karját markolta, a kapitány keze pedig ökölbe szorult. Serge a falhoz húzódott, készen arra, hogy bármelyik pillanatban előrevesse magát, csak azt nem tudta, melyik irányba.

Sterling doktor bukkant fel mellette, a kezébe kapta Bika lábait, aztán gyorsan és nagy szakértelemmel visszahúzta őt az ágyra.

– Megoldható lenne, hogy ne támadjunk rá a zúzódott gerincvelejű páciensre? – mondta közben. – Csak mert igencsak kellemetlen helyzetbe hoznak ezzel.

Miközben visszaszíjazták az ágyhoz, Bika nyakába és hátába újra kegyetlenül belenyilallt a fájdalom, égetőn, élesen és gonoszul. Az egyik cső szabadon lebegett, a végéhez vér és egy darab kitépett hús tapadt. Bikának fogalma sem volt, testének melyik részéből származhatott. Pa merőn figyelte, ő pedig nyugalmat erőltetett a hangjára.

– Kétszer már elkúrtuk. Átjöttünk a Gyűrűn, és hagytuk, hogy katonák induljanak az állomásra. Harmadszor nem tehetjük meg ezt. Mindenkit egybegyűjthetünk, és kijuttathatjuk őket innen.

– Veszélyes szavak ezek, uram – sziszegte Ashford.

– Én nem parancsolhatok a hajón – folytatta Bika. – Még ha nem lennék ágyhoz kötve, akkor is földi maradok. Csak övbéli lehet a kapitány. Frednek ebben igaza volt.

Ashford kirántotta a karját Pa és Macondó markából, megigazította egyenruhája ujját, aztán nekitámaszkodott a falnak.

– Doktornő, helyezze mesterséges kómába mister Bacát!

– Serge – szólalt meg Bika. – Őrizetbe kell venned Ashford kapitányt, méghozzá most rögtön.

Senki sem mozdult. Serge megvakarta a nyakát, borostáján sercegő körme minden másnál hangosabb volt a helyiségben. Pa szigorú tekintettel bámult maga elé, arca keserűnek és haragosnak tűnt. Ashford szeme résnyire szűkült, a nő felé vágott. Amikor első tisztje megszólalt, hangja élettelennek, örömtelennek hatott.

– Serge, hallotta, mire utasította a főnöke.

Ashford megfeszítette izmait, hogy nekirontson Pának, de Serge már a kapitány vállára tette a kezét, hogy visszafogja.

– Ez zendülés – tiltakozott Ashford. – Ezért még számolni fognak.

– Most velünk kell jönnie – jelentette ki Serge. Macondo határozottan megragadta Ashford másik karját, hogy kivezessék a kapitányt, majd hármasban távoztak. Pa a falnál maradt, egy hevederbe kapaszkodva, amíg az doktornő az orra alatt ciccegve és dörmögve visszahelyezte a katétereket, és ellenőrizte a monitorokat meg a Bika bőréhez erősített csöveket.

Amikor végzett, távozott. Az ajtó a helyére csúszva bezárult az orvos mögött. Csaknem egy percen át egyikük sem szólt.

– Ha jól sejtem, megváltozott a véleménye a zendülésről – mondta végül Bika.

– Úgy tűnik – felelte sóhajtva Pa. – Nem képes józanul felmérni a helyzetet. És túl sokat iszik.

– Ő hozta meg a döntést, amivel mindnyájunkat ide juttatott. Neki kell vállalnia a felelősséget az összes halottért az összes hajón.

– Nem hinném, hogy ő is így látná – válaszolta Pa. Aztán hozzátette: – De szerintem komoly erőfeszítésébe kerül, hogy ne így lássa. És egyre nehezebben megy neki. Nem hiszem… nem hiszem, hogy minden rendben van vele.

– Egyszerűbb lenne, ha baleset érné – morfondírozott Bika.

Pának sikerült elmosolyodnia.

– Ennyit nem változtam, mister Baca.

– Nem is gondoltam. De ki kellett mondanom – felelte Bika.

– Most koncentráljunk arra, hogy mindenkit biztonságba helyezzünk, aztán hazavigyük őket – váltott témát Pa. – Ígéretes karrier volt, amíg vége nem szakadt. Sajnálom, hogy így kell véget érnie.

– Lehet, hogy véget ér – mondta Bika. – De valóban azért jött el ide, hogy érdemrendeket kapjon, vagy azért, hogy helyesen cselekedjen?

Pa halványan elmosolyodott.

– Abban reménykedtem, hogy mindkettő sikerülni fog – felelte a nő.

– Egy kis optimizmussal semmi gond, feltéve, hogy nem válik vezérelvvé – jegyezte meg Bika. – Megyek, és intézem tovább, hogy mindenki átkerüljön a Behemótra.

– Semmi fegyver, kivéve a sajátjaink – kötötte ki Pa. – Továbbra is fogadjuk az érkezőket, de felfegyverzett haderő nem léphet a hajóra.

– Már intézkedtem – válaszolta Bika.

Pa lecsukta a szemét. Könnyű volt elfeledkezni róla, hogy a nő mennyivel fiatalabb nála. Nem az első küldetésén vett részt, de előfordulhatott, hogy csak a másodikon. Bika megpróbálta elképzelni, hogyan érezhette volna magát, ha szinte még gyerekként a hajó fogdájába vetteti a kapitányt. Valószínűleg pokolian megrémült volna.

– Helyesen cselekedett – jelentette ki Bika.

– Még szép, hogy ezt mondja. Miután maga mellé álltam.

Bika bólintott.

– Azt tettem, amit kellett. Köszönöm, hogy támogatott, kapitány. Tudnia kell, hogy amíg a parancsnoki székben ül, bármikor viszonzom a szívességet.

– Nem vagyunk barátok – jegyezte meg Pa.

– Nem is szükséges, hogy azok legyünk, feltéve, hogy elvégezzük a ránk bízott feladatot.

Harmincadik fejezet: Holden

A tengerészgyalogosok ugyan nem bántak kesztyűs kézzel vele, mégis szakszerűen jártak el. Holden már látott felderítő tengerészgyalogost marsi motoros páncélt használni. Miközben visszafelé haladtak az üregekben és alagutakban, vastag habszövet pányvákkal megkötözött foglyukat pedig az egyik katona cipelte a hátán, akár valamiféle felszerelést, Holden tisztában volt vele, mekkora veszély fenyegeti. A páncélozott űrruhások nem sokkal ezelőtt nézték végig, ahogy egyik társukat megöli és felfalja egy idegen lény, mélyen behatoltak egy olyan területre, amelynél fenyegetőbbet és szokatlanabbat elképzelni sem tudott, és inkább több, mint kevesebb eséllyel őt hibáztatták mindezért. A tény, hogy még nem volt halott, olyasféle fegyelemről, kiképzésről és professzionalizmusról árulkodott, amit még akkor is tisztelt volna, ha nem az élete múlik rajta.

Bármilyen frekvencián kommunikáltak is egymással, Holdennek nem volt hozzáférése hozzá, így a lopakodva megtett út az információs kamrából – vagy bármi volt is a hely – a felszínre hátborzongató csendben zajlott. Holden egyre azt remélte, hogy megpillantja Millert. Ehelyett az immár szobrokhoz hasonlóan mozdulatlan, rovarszerű gépezetek mellett haladtak el, és átvágtak a bonyolult szövetű gyepszőnyegen. Holden mintha valamiféle mintázatot, egy tó felszínére hulló esőcseppekre, vagy zenére emlékeztetően bonyolult és szemgyönyörködtető szabályszerűséget vett volna ki a falakon és a padlón végigfutó hullámokban és fodrokban. Ez sem nyugtatta meg.

Megpróbálta elérni a Rocinantét, Naomit, de vagy az őt cipelő tengerészgyalogos tette működésképtelenné az űrruhája rádióját, amikor megkötözték, vagy valami blokkolta a jelet. Bármi volt is a magyarázat, nem tudott kapcsolatot teremteni. Sem a Rocival, sem a tengerészgyalogosokkal, senkivel. Kizárólag az enyhe ringatózást érezte, és az elviselhetetlen rettegést.

A szkafandere jelzett, hogy fogytán a levegője.

Nem érzékelte, merre lehetnek, és mennyit haladtak. Akár a következő kanyar után az állomás felszínére érhetnek, de az is elképzelhető volt, hogy még félúton sem járnak. Vagy, ami azt illeti, az állomás szintén megváltozhatott köröttük, és az idevezető út talán már nem is létezett. A szkafander közölte vele, hogy húsz perce van.

– Hé! – kiáltotta. A lábát próbálta nekilendíteni az őt cipelő katona páncéljának. – Hé! Levegőre lesz szükségem!

A tengerészgyalogos nem reagált. Holden bármennyire igyekezett kapálózni, ereje és nyomatéka csupán kerekítési hibával érhetett fel a motoros páncél képességeihez viszonyítva. Mindössze abban reménykedett, hogy nem hagyják holmi figyelmetlenség miatt meghalni. Voltaképp kellemesebbnek találta, hogy emiatt kell aggódnia, mint hogy Naomi, Alex és Amos körül járjanak a gondolatai.

A levegőmérő már csak három percet mutatott, és Holden rekedtre kiabálta magát, amikor alatta a tengerészgyalogos kissé legörnyedt, majd elugrott, és az állomás eltűnt alóluk. A foszforeszkáló felszín automatikusan és gondolkodás nélkül, irizálva bezárult mögöttük. A szkiff nem több mint ötszáz méterre lebegett tőlük a vákuumban, és külső világításának köszönhetően ez tűnt a legfényesebb objektumnak a hátborzongató, csillagtalan égbolton. A nagy befogadóképességű légzsilipen át csakhamar bejutottak a hajóba. Űrruhája harsogva figyelmeztette Holdent a veszélyre, mivel a szén-dioxid-szintje lassan elérte a kritikus határt, Holden pedig erejét megfeszítve igyekezett visszatartani a lélegzetét.

A tengerészgyalogos behajította egy falra szerelt rögzítőkeretbe, és odaszíjazta.

– Elfogyott a levegőm! – ordította Holden. – Kérem!

A tengerészgyalogos feléje nyúlt, és résnyire nyitotta Holden szkafanderének tömítését. A beáramló levegő elhasznált műanyagtól és rosszul visszaforgatott vizelettől bűzlött. Holden úgy szívta be, mintha rózsát szagolna. A tengerészgyalogos felpattintotta a saját sisakját. A feje perverz módon kicsinek tűnt a harci páncél tömege mellett.

– Verbinski őrmester! – harsant fel élesen egy női hang.

– Igenis – válaszolta a tengerészgyalogos, aki nemrég még Holdent cipelte a hátán.

– Valami gond van a fogollyal?

– Pár perccel ezelőtt elfogyott a levegője.

A nő felmordult. Több szót nem vesztegettek erre.

A gyorsító égetés, amikor beindult a hajtómű, szinte érzékelhetetlen maradt. Enyhe súlyérzet nyomta Holdent a szkafanderbe, viszont szinte abban a pillanatban elmúlt, hogy megmutatkozott. A tengerészgyalogosok egymás között motyogtak, és ügyet sem vetettek rá. Bizonyosságképp mindössze ennyi kellett, Miller igazat mondott. A lassú zóna felső sebességhatára ismét megváltozott. És az arcokon tükröződő kifejezésekből Holden arra következtetett, hogy szörnyűek lehettek a veszteségek.

– Be kell jelentkeznem a hajómra – jelentette ki. – Valamelyikük kapcsolatba tudna lépni a Rocinantéval, kérem? – Senki sem válaszolt neki. Holden tovább próbálkozott. – Lehet, hogy megsérült a legénységem. Csak annyi kellene…

– Valaki elhallgattatná a foglyot? – szólalt meg az előbbi nő. Holden még mindig nem látta, ki az. A hozzá legközelebb ülő tengerészgyalogos (a bőre olyan sötéten ragyogott, hogy már-már kéknek látszott) odafordult feléje. Holden felkészült rá, hogy veréssel fenyegetik.

– Semmit sem tehet – mondta a férfi. – Kérem, maradjon csendben!

Holden cellája a Hammurabi fogdájában alig másfélszer három méteres volt. A présülés koszosan kéklett, a falak egységesen fehéren csillogtak a mennyezetről világító LED-ek fényében. A kezeslábas, amit kiosztottak neki, vékonynak érződött, akár a papír, és zizegett, amikor Holden megmozdult benne. Amikor bejöttek érte az őrök, még csak arra sem vették a fáradságot, hogy megint összeszíjazzák a kezét és a lábát.

A kapitány egy íróasztal mellett lebegett, rövidre nyírt ezüstfehér hajával ókori római császárra emlékeztetett. Holdent egy enyhén előredöntött présüléshez szíjazták, hogy fel kelljen néznie a nőre, noha a felfelé, mint irány, nem létezett.

– Jakande kapitány vagyok – mutatkozott be. – Ön pedig hadifogoly. Érti, mit jelent ez?

– Valaha a haditengerészetnél szolgáltam – felelte Holden. – Értem.

– Helyes. Ezzel úgy félórányi jogi handabandázást megspórolt nekem.

– Szívesen elmondok önnek mindent, amit tudok – ajánlotta fel Holden. – Nincs szükség keménykedésre.

A kapitány fagyosan elmosolyodott.

– Ha másról lenne szó, azt hinném, hogy képletesen érti ezt – válaszolta a nő. – Milyen kapcsolatban áll a lassú zóna középpontjában elhelyezkedő szerkezettel? Mit csinált ott?

Holden oly hosszú hónapokon át igyekezett nem beszélni Millerről, igyekezett senkinek semmit sem mondani. Kivéve Naominak, és még olyankor is bűntudat gyötörte, amiért másra kényszeríti a titokzatos látogatások terhét. Egyrészről az esély, hogy végre kiöntheti a lelkét, úgy vonzotta, akár a gravitáció. Másrészről…

Mély lélegzetet vett.

– A dolog egy kissé furcsának fog hangzani – jelentette ki.

– Rendben.

– Nem sokkal azután, hogy a protomolekula által létrehozott szerkezet felszállt a Vénuszról, és megindult, hogy összerakja a Gyűrűt… kapcsolatba lépett velem Josephus Miller nyomozó. A férfi, aki a Vénuszba irányította az Erost. Vagy legalábbis valami, ami úgy nézett ki, és úgy beszélt, mint Miller. Azóta pár hetenként felbukkan, és arra a következtetésre jutottam, hogy a protomolekula a saját céljaira használja őt. Vagyis őt és Julie Maót, aki elsőként fertőződött meg, méghozzá azért, hogy átcsaljon engem a Gyűrű túloldalára. Úgy gondoltam, hogy ők… vagyis ez a valami azt akarta elérni, hogy idejöjjek.

A kapitány arckifejezése nem változott. Holden torka furcsán összeszorult. Nem itt szerette volna megosztani ezt. Inkább Naomival beszélte volna meg a hálószobájukban a Rocinantén. Vagy egy ceresi bárban. Nem számított, hogy hol. Csak az, kivel.

Vajon a lány halott? Az állomás elpusztította?

– Folytassa! – mondta a kapitány.

– Úgy tűnik, tévedtem – közölte Holden.

Az odautazással kezdte, Miller protomolekula-képmásával, amely az állomáson várta. Elmesélte a tengerészgyalogos támadását, és a következményeket, ahogy Miller elmagyarázta azokat neki. A hatalmas birodalomról és az azon végigsöprő sötétségről szóló látomást, a csillagok halálát. Ahogy mind többet elmondott, lassanként megnyugodott, a szavak könnyebben, gyorsabban jöttek a szájára. Még neki is tébolyultnak hangzott az egész. A víziók, amelyeket senki más nem láthatott.

A mérhetetlen titkok, melyeket kizárólag neki árultak el.

Épp csak ez az egész hatalmas tévedés volt.

Egészen addig azt hitte, hogy fontos a személye. Hogy különleges és kiválasztott, és hogy mindazt, ami vele meg a legénységével történt, valamiféle hatalmas és titokzatos erő szabta meg. Mindent félreértett. Sarkok és ajtónyílások, figyelmeztette korábban Miller, és mivel nem sikerült megfejtenie, mit akart közölni vele a halott férfi, mindannyian átjöttek a Gyűrűn. És az állomáshoz. Megkönnyebbülése és önmaga iránti egyre növekvő undora keveredett egymással minden szavában. Bolond módjára a szakadék szélén táncolt, mivel biztosra vette, hogy nem zuhanhat le. Ő nem.

– Aztán pedig idekerültem, és magával beszélgetek – jegyezte meg fanyarul. – Fogalmam sincs, mi fog történni ezután.

– Jól van – válaszolta a nő. Arckifejezése semmit sem árult el.

– Teljes orvosi vizsgálatnak kellene alávetnie, hogy kiderítsék, találnak-e organikus elváltozást az agyamban – javasolta Holden.

– Valószínűleg – hagyta helyben a kapitány. – Az egészségügyieknek pillanatnyilag elég más dolga akad. Egyelőre vizsgálati fogságban marad.

– Értem – felelte Holden. – De kapcsolatba kell lépnem a legénységemmel. Ellenőrizheti a beszélgetést. Nem érdekel. Csak tudnom kell, hogy jól vannak.

A kapitány szájának íve azt a kérdést sugallta: miből gondolja, hogy nem esett bajuk.

– Megpróbálok helyzetjelentést kérni magának – válaszolta. – Jelenleg mindenki fejvesztve kapkod, és a helyzet rohamosan súlyosbodhat.

– Szóval ennyire rosszul állunk?

– Ennyire.

Az idő lassan telt a cellájában. Egy őr hordott be neki tubusos ételt: fehérjét, olajat, vizet és zöldségkrémet. Némelykor szinte homeopátiás adag curry érződött benne. Az ételt arra szánták, hogy életben tartsa az embert. Ezen túl minden más egyéni probléma volt. Holden megette, mert életben kellett maradnia. Meg kellett keresnie a legénységét, a hajóját. Ki kellett jutnia innen.

Látta, ahogy egy mérhetetlen földönkívüli birodalom összeomlik. Látta, ahogy csillagok robbannak szét. Végignézte, ahogy egy embert legyűrnek és lemészárolnak rémálomba illő szerkezetek, amelyeket nem emberkéz hozott létre. Másra sem tudott gondolni, csak Naomira, Alexre és Amosra. Arra, hogyan tarthatnák meg a hajójukat. Hogyan jutnak haza. És az otthon bárhol lehetett, csak nem itt. Nem először kívánta már, bárcsak mindannyian ismeretlen rakományt szállítanának hevenyészett ládákban a Titaniára. A koporsóméretű cellában lebegett, és próbált nem megőrülni a tétlenség és a tudatot eltorzító félelem mérgező elegyétől.

Még ha az egész legénységnek nem esett is baja, ő már marsi fogságba került. Nem ő pusztította el a Seung Unt, és erről mindenki értesülni fog. Nem ő készítette el a hamis közleményt. Minden vádról bebizonyosodhat, hogy alaptalan volt, ám ez semmit sem változtatott azon, hogy a Mars elkobozza tőle a hajóját. Próbált erre a szerencsétlenségre összpontosítani, mert bármennyire elkeserítőnek hatott is, ha megmaradhatna a hajója, de elveszítené a legénységét, azt sokkal rosszabbul viselné.

– Pocsékul tudja megválogatni a barátait – szólalt meg Miller.

– Hol az ördögben volt? – csattant fel Holden.

A halott férfi vállat vont. A szűkös cellában Holden érezte a másik lélegzetét. Kék lobbanás száguldott körbe Miller fejénél, akár valamiféle alacsonyan húzódó glória, aztán eltűnt.

– Nehéz idő ez – felelte a nyomozó, mintha megjegyzése önálló jelentőséggel bírt volna. – Mindenesetre épp beszélgettünk valamiről.

– Az állomásról. A vesztegzárról.

– Így van – bólogatott Miller. Lekapta a fejéről nevetséges kalapját, és megvakarta a halántékát. – Erről. Szóval az a helyzet, hogy amíg egy egész rakás nagy energia röpköd errefelé, az állomás nem nagyon fog megnyugodni. Mennyivel jöttek ide? Húsz nagy hajóval?

– Nagyjából ennyivel, azt hiszem.

– Mindegyik fúziós hajtóművel felszerelve. Mindegyikben kiterjedt energiahálózat működik. Önmagában egyik sem számít különösebben, de mostanában többször meglepték az állomást. Kissé felidegesedett. Egy kicsit meg kell masszírozniuk. Meg kell mutatniuk, hogy nem jelentenek fenyegetést. Ha ezt megteszik, egészen biztosan el tudom érni, hogy megint kedvükre mozoghassanak. Vagy ezt teszik, vagy az állomás fogja atomjaira bontani a hajóikat.

– Hogy micsoda?

Miller bocsánatkérőn elmosolyodott.

– Elnézést – mondta. – Csak vicceltem. Egyszerűen kapcsolják ki a reaktorokat és a belső energiahálózatokat. Ezzel a szükséges szint alá kerülnek, és innen átveszem a dolgot. Vagyis, ha emellett döntenek.

– Hogy érti azt, hogy „ha”?

Holden fészkelődni kezdett. A cella fala súrolta a vállát. Idebent nem tudta kinyújtóztatni a tagjait. Nem volt elég hely két ember számára.

Nem volt elég hely két ember számára.

Agya a másodperc töredékéig megpróbált összeegyeztetni két képzetet – a mellette lebegő Millert és a túl szűk cellát –, de kudarcot vallott. Úgy érezte, mintha a hátán apró rovarok szaladgálnának. Mindkettő nem lehet igaz, az elméje pedig belereszketett és hátrahőkölt a ténytől, hogy mégis ez a helyzet. Miller köhintett.

– Ezt ne csinálja! – kérte. – Így is épp elég nehéz. A „ha” alatt azt értem, hogy a vesztegzár az vesztegzár. Nem választhatom meg, a csapda mely része nyíljon fel. Ha feloldom a korlátozást, maguk pedig mind égetni kezdenek hazafelé, vagy lőni kezdik egymást, azzal együtt a többi kaput is megnyitom. Mindegyiket.

– Az elégett csillagokra nyílókat is?

– Nem – felelte Miller. – Azokat a kapukat felszámolták. Csak azok maradtak meg, ahol a túloldalon tényleges naprendszereket találni.

– És ez gond?

– Az attól függ, mi jön át onnan – válaszolta Miller. – Egyszerre rengeteg ajtót rúgunk be.

Egyedül a légvisszaforgatók duruzsolása törte meg a csendet. Miller bólintott, mintha Holden mondott volna valamit.

– A másik lehetőség, hogy kifundálják, hogyan tudnak lábuk közé húzott farokkal hazasomfordálni, és úgy tesznek, mintha mindez sohasem történt volna meg.

– Gondolja, hogy ezt kellene tennünk?

– Azt gondolom, hogy létezett egy több ezer csillagot érintő birodalom. Az erosi vírus az egyik eszközük. Csavarkulcs. És valami elég nagynak bizonyult ahhoz, hogy beléjük eresszen golyót. Bármi is ez, lehetséges, hogy valamelyik kapu mögött lapul, és arra vár, hogy valaki valami ostobaságot tegyen. Szóval talán jobb, ha otthon rendezkednek be.

Holden a présülésre tette a kezét, hogy megtámassza magát. Szíve percenként ezerrel vert, keze nyirkos volt és sápadt. Úgy érezte, mindjárt elhányja magát, és azon tanakodott, vajon időben be tudja-e kapcsolni a vákuumos vécét. Fejében kihunyó csillagok emlékképei tolultak elő.

– Úgy véli, ezt kellene tennünk? – kérdezte. – Elhallgatni, és elhúzni innen a francba?

– Nem, én ki szeretném nyitni őket. Már mindent megtanultam, amit itt lehetséges, különösen a vesztegzár alatt. Szeretném kideríteni, hogy mi történt, és ehhez mindenképp meg kell szemlélni a helyszínt.

– Maga a gép, amelyik felkutat dolgokat.

– Igen – felelte Miller. – Érdemes figyelembe venni a forrást, ugye? Talán szerencsésebb olyasvalakivel megbeszélnie ezt, aki nem halott. Maguknak több a vesztenivalójuk, mint nekem.

Holden egy pillanatig elmerengett ezen, és elmosolyodott. Aztán felnevetett.

– Nem hiszem, hogy ez számítana. Nem vagyok abban a helyzetben, hogy döntéseket hozzak – jegyezte meg.

– Ez igaz – ismerte el Miller. – Ne vegye személyeskedésnek, de pocsékul tudja megválasztani a barátait.

Harmincegyedik fejezet: Melba

A cellájában volt épp, amikor felpörgették a belső hengert. A zárka előző életében nagytestű állatok valamiféle állatorvosi kezelőhelyiségeként funkcionált. Talán lovaké. Vagy teheneké. Tizenkét állás, hat-hat mindkét oldalon, szálcsiszolt acélfalakkal és ráccsal. Valódi ráccsal, mint a régi videókon, eltekintve a fenti kis szárnyas ajtótól, ahol a szénát lehetett belapátolni. Minden steril fehéren ragyogott. Minden le volt zárva. A ruháit elvették, egyszerű, rózsaszínű kezeslábast adtak rá helyette.

A kézi terminálját szintén elvették. Nem hiányzott neki. A tér közepén lebegett, a falakat épp nem tudta elérni a kezével és a lábujjaival. Tucatnyi kísérletbe telt – újra meg újra elérte a falat, aztán egyre finomabban eltaszította magát –, amíg megtalálta a légellenálláshoz igazodó löketet, hogy megállhasson ott, ahol semmit sem érint, és semmi sem érhet hozzá. Ahol lebeghet, és a lebegés csapdájába eshet.

A szomszéd cellába zárt férfi folyton nekivágta magát a falaknak. Nevetett, és ordított, de többnyire duzzogott. Melba nem törődött vele. Könnyű volt rá sem hederítenie. A Melbát körülvevő levegőben enyhe szellő fújdogált, ahogy mindenfelé az egész hajón. Az ideúton meséltek neki egy olyan hajóról, amelyiken az éjszakai műszak közepén megállt a légkeringetés. Az egész legénységgel végzett az égésgázok rétege, mely buborékként gyűlt fel köröttük, így saját kilélegzett levegőjükbe fulladtak bele. Melba nem hitte, hogy a történet igaz lehet, mivel felriadtak volna. Levegőért kapkodtak, kapálóztak, felkeltek volna a présülésekről, és így életben maradnak. Akik életben akartak maradni, megtették. Azok viszont, akik meghalni szerettek volna, csak lebegtek.

A szirénák mindenütt felvijjogtak az egész hajón, a harsogó hang visszhangzott a fedélzeteken, hatalmas trombitáéhoz vált hasonlóvá. Elsőként egyetlen figyelmeztetés. Aztán újabb. Aztán megint újabb. Aztán a rács némán elhúzódott tőle, eltávolodott, és a hátsó fal érintette meg Melba vállát, mintha a lány figyelmét szerette volna magára vonni, de félt megzavarni. A bőre centiméterről centiméterre simult a falhoz.

A fal csaknem fél percig érintkezett vele, energiája és Melba tehetetlensége egymáshoz szorult, akár két imádkozó kéz. A belső henger felgyorsulása láthatatlan maradt Melba előtt. Mindössze a perdületet érezte, ahogy előresodorja, aztán, mivel előre, lefelé. A teste centiméterről centiméterre csúszott le a fal mentén, a fedélzet felé. Lassanként érezni kezdte a súlyát; térdének és gerincének ízületei elmozdultak, ahogy teher nehezedett rájuk. Melba emlékezett rá, hogy egyszer azt olvasta, egy súlytalanságban eltöltött hosszú időszak után hazatérő nő két centit nőtt csupán azért, mert a porckorongoknak sosem kellett kipréselniük a köztük elhelyezkedő kocsonyás szövetet. Ezt és az izomsorvadást összeadva a súlytalanságból a – perdületi, tolóerő biztosította, vagy gravitációs – nehézkedésbe való visszatérés alkalmával történt a legtöbb sérülés.

A porckorongoknak állandóan össze kellett nyomódnia, a kocsonyás szövetnek ki-be kellett járnia közöttük. Enélkül vízzel töltött ballonokká változtak, és időnként kipukkadtak.

Melba térde a padlót súrolta, aztán nekinyomódott. Legalább egy óra eltelhetett a szirénázás óta. Ismét létezett fel és le, és Melba hagyta, hogy a le megragadja. Összecsuklott önmagába, tartás nélkül, akár az átnedvesedett papír. A padló közepén lefolyó nyílt fehér kerámiából, állati vértől vagy húgytól szennyezetlenül. A mennyezeti világítás vibrálni kezdett, aztán megint egyenletessé vált. A másik fogoly kiáltozva követelt valamit. Talán ételt. Vizet. Őrt, aki kikíséri a fejhez.

Immár természetesnek tűnt, hogy fejként gondol rá. Nem mosdóként. Nem vécéként. Senkit sem hívott, hogy segítsen neki, csupán azt érezte, hogy a teste egyre nehezebb, valami húzza lefelé. És mivel lefelé, kifelé. Nem valódi gravitáció volt, nem valódi súly. Csupán a tömege igyekezett kirepülni a sötétségbe, és csak azt fogta vissza valami. Valaki odament a másik fogolyhoz. Melba figyelte, ahogy a vastag műanyag bakancsok keresztülvillódznak a látótere peremén. Aztán hangok. „Lojális”-hoz és „lázadás”-hoz hasonló szavak. Kifejezések, mint „Amikor eljön az ideje” és „Helyreállítani a rendet”. Mindez átzúgott rajta, Melba pedig hagyta tovafolyni. A feje sajgott kicsit, ahol a halántéka a padlóhoz szorult. Aludni szeretett volna, de félt álmodni.

Újabb léptek, ugyanaz a pár bakancs dörög el a másik irányba, halad el Melba mellett. Újabb hangok. A bakancsok visszatérnek. Mély, fémes csörrenés, ahogy a láncot leveszik az állás ajtajáról. Melba teste nem mozdult, de a figyelme összpontosult. Másik őr jött. Széles vállú nő, a kezében fegyverrel. Melbára nézett, aztán egy kézi terminált rakott elé, ahol láthatta.

A képernyőn lévő férfi nem tűnt zsarunak. Bőre sápadt barna volt, akár a süteménytészta. Valamiért furcsának tűnt a feje formája – széles áll, sötét szem, a homlokán és a szája sarkában vékony ráncok –, amit Melba nem tudott hova tenni, míg a férfi meg nem szólalt, és így mozgás közben lehetett látni. Ekkor egyértelművé vált, hogy a férfi fekszik, és felnéz a kamerára.

– Carlos Bacának hívnak – mutatkozott be a hátán heverő férfi. – Én felelek a biztonságért a Behemóton. Szóval a börtön, ahová került, az enyém.

Rendben – gondolta Melba.

– Tudja, úgy gondolom, hogy lenne mit elmesélnie. Az EN DNS-nyilvántartása szerint maga Melba Koh. Néhányan, akiknek a szavahihetőségében nincs okom kételkedni, azt állítják, hogy Clarissa Maónak hívják. A Rocinante PH-ja azzal vádolja magát, hogy megkísérelte megölni őt, és ez az orosz paphölgy megerősíti, hogy így történt. Aztán itt van ez a hangmérnök, aki szerint maga bérelte fel, hogy zavaró elektronikát helyezzen el a Rocinantén. – A férfi egy pillanatra elhallgatott. – Ezek közül bármi ismerősen hangzik?

A kézi terminál tokja zöld kerámiából készült. Vagy talán zománcozott fémből. Nem műanyagból. A képernyő hajszálrepedése végigfutott a férfi arcán, akár a gyerekkönyvekben szereplő kalózok párbajból származó sebhelyei.

– Jól van, na és erről mit tudna mondani? – folytatta a férfi. – Az orvos szerint módosított endokrin csomagot ültettek magába. Olyasmit, amit terroristák használnak, ha valami látványosat és nehezen kinyomozhatót kell megtenniük. És tudja, ők nem törődnek vele, ha az idegrendszerük pár év alatt tropára megy. Egy karbantartó technikus effélét nem engedhet meg magának. Ahogy oka sincs rá, hogy beültesse.

Furcsa érzés volt egyszerre érezni földhöz préselt arcának súlyát, és a kamerába lebámulva nézni a férfi arcát. Ennek részben az lehetett az oka, hogy Melba olyan sok időt töltött súlytalanságban. Az agya még mindig a perdületi nehézkedést igyekezett megszokni, miután korábban vizuális jelek alapján tájékozódott a helyzetéről, és most szembesült ezzel a rendellenes képi igazodási ponttal. Az eszével felfogta, mi az, de agya elemzésre szakosodott területe még rágódott rajta.

A képernyőn látott férfi – ugyan bemutatkozott, de Melba nem tudta felidézni a nevét – összeszorította a száját, aztán köhintett. Slejmes hangot adott ki, mint aki tüdőgyulladással küszködik.

– Nem hiszem, hogy megértette, milyen nagy bajba került – jelentette ki a férfi. – Egyesek azzal vádolják, hogy felrobbantotta a Föld egyik hadihajóját, és az összegyűjtött bizonyítékok mind maga ellen szólnak. Nekem elhiheti, hogy az EN nem tréfálkozik az ilyesmivel. Ki fogják végezni. Megértette? Hadbíróság elé állítják, meghallgatnak pár ügyvédet talán tizenöt-húsz percen át. Aztán szétlövik a fejét. Én segíthetek elkerülni ezt, de ahhoz beszélnie kell. Tudja, mit gondolok? Azt gondolom, hogy maga nem profi. Szerintem csak egy amatőr. Egy halom amatőr hibát követett el, és a dolgok irányítása kicsúszott a kezéből. Árulja el, hogy igazam van-e, és majd meglátjuk. De ha tovább játssza ezt a katatóniás baromságot, kivégzik. Érti, amit mondok?

A férfinak kellemes hangja volt. Az énektanára annak idején öblösnek mondta volna. Mély volt és érdes, akár a kavics, de fafúvósokra emlékeztető felhangokkal. Olyan hang, amelyet Melba azokhoz a férfiakhoz kötött, akikkel nem bánt kesztyűs kézzel a világ. Melba énekhangja mindig is szintén fafúvósokra emlékeztetett, akárcsak az édesapjáé. Petyr, szegény, sosem tudott tisztán elénekelni egy dallamot. A többieknek – Michaelnek, Antheának, Julie-nak, anyának – kristálytiszta hangja volt. Akár a fuvola. A fuvolával mindössze az a gond, hogy képtelen másmilyen lenni, mint tiszta. Még a bánat is mesterkéltnek és negédesnek hatott, ha fuvolán próbálták kifejezni.

– Corin! – mondta ekkor a képernyőn látható férfi. – A nő érti, amit mondok?

A fegyveres felvette a földről a kézi terminált, lepillantott Melbára, aztán belenézett a képernyőbe.

– Nem hiszem, főnök.

– Az orvos azt mondta, nem szenvedett agykárosodást.

– Így van – helyeselt a nő. – De ettől még nem lesz épelméjű.

Hangos sóhaj hallatszott.

– Jól van – felelte a férfihang. – Másképp kell közelítenünk. Támadt egy ötletem, de előbb vissza kell jönnöd.

– Sa sa – válaszolta a nő. Kilépett a cellából. A rács megint bezárult. Ahhoz eléggé sűrű volt, hogy egy ló patája ne férhessen át rajta. Melba elképzelte magában, ahogy a ló rúgni próbál, beszorul a lába, pánikba esik. Rettenetes lenne. Jobb kivédeni a problémát. Bölcsebb. Könnyebb kint maradni, mint kiszabadulni. Valakitől hallotta ezt, de nem tudta, hogy kitől.

– Hé! Hé! – szólongatta a másik fogoly. Nem kiabált, épp csak olyan hangosan beszélt, hogy Melba tisztán értse. – Ez igaz? Mirigy-implantátuma van? Át tudja törni az ajtót? A hajó kapitánya vagyok. Ha ki tud juttatni innen, segíthetek magának.

Julie énekelt a legszebben mindőjük közül, épp csak nem volt hajlandó rá. Nem szeretett szerepelni. Apa volt az előadóművész. Mindig ő vitte a prímet, ha dalolásra került sor. Mindig ő állította be a pózokat, ha családi fényképek készültek. Ő volt az, aki tudta, mit akar, és tudta, hogyan szerezze meg azt. Ám most börtönben ül. Még csak neve sincs, csupán száma. Melba eltűnődött, vajon a cellája ugyanolyan lehet-e, mint az övé. Jó érzés lenne, ha igen. Persze az édesapjáéban egy teljes g a gravitáció. A perdületi nehézkedés még fél g-t sem tett ki. Talán egyharmadot, talán kevesebbet. Akár a Mars vagy a Ceres. Fura, hogy az összes hely közül, ahol emberek éltek, mindig is a Földön volt a legerősebb a gravitáció. Mintha csak otthonról kellett volna elszöknöd, és minden elől elszökhettél.

– Ott van még? Ébren van? Láttam, ahogy behozták. Segítsen, és segíteni fogok magának! Amnesztiát. Elintézhetem, hogy amnesztiát kapjon. És védelmet. A Cerestől nem kérhetik a kiadatását.

Ez hazugság volt, és Melba tisztában volt vele. Annyira idegesítette, hogy majdnem felelt neki. Majdnem megmozdult. De csak majdnem.

A padló egyetlen polimerlapból készült, amit úgy alakítottak ki, hogy a lefolyó felé lejtsen. Földön nyugvó fejével Melba a lefolyót csupán fekete vonalnak látta a fehér mezőben. Varjúnak a befagyott tavon.

– Egy zendülés során vetettek börtönbe – magyarázta a férfi. – Segíthetünk egymásnak.

Melba nem volt teljesen biztos abban, hogy rajta bárki segíthetne. Vagy ha mégis, mi értelme lenne a segítségnek. Eszébe jutott, hogy valami mást akart. Holdent. Igen. A halálát akarta, és a halálnál is rosszabbat akart neki. Annyira beleélte magát ebbe, hogy fantáziái szinte valós emlékeknek tűntek. De nem, ténylegesen megtette. Mindenki meggyűlölte Holdent. Megpróbáltak végezni vele. De valami más is félresiklott, és azt hitték, Julie tette.

Olyan közel járt hozzá. Ha sikerült volna elpusztítania a Rocinantét, sosem találtak volna rá. Ha Melba is meghal a hajón, sosem lehettek volna biztosak magukban, és Holden akként az önelégült, álszent szemétládaként maradt volna meg az emberek emlékezetében, aki valójában volt. De Melba édesapja tudta volna. Annyira messze is értesült volna a történtekről, és rájött volna, ki tette. A lánya. Akire végre büszke lehet.

Melba arra eszmélt, hogy a szomszéd fogoly elhallgatott. Nagyszerű. Idegesítő volt. Melba térde sajgott. A halántéka megfájdult, ahol a padlóhoz nyomódott. A felfekvést másképp nyomási fekélynek nevezik. Eltűnődött, vajon mennyi idő kell a bőrnek ahhoz, hogy pusztán a mozdulatlanságtól lággyá váljon. Valószínűleg meglehetősen hosszú idő, ő pedig alapvetően egészségesnek mondhatta magát. Eltűnődött, vajon mennyi idő telhetett el azóta, hogy utoljára megmozdult. Hosszú idő. Ez valamiért büszkeséggel töltötte el.

Megint lépteket hallott közeledni. Ezúttal többen jöttek. A műanyag bakancsok megnyugtató klapp-klappogásába más hang is keveredett. Éles, koppanó lépések, akár egy kutya karmai a kövezeten. Parányi kíváncsiság lobbant fel benne, akár egy gyertyaláng a katedrálisban. Megérkezett a bakancs, és vele együtt a kék körömcipő. Egy idősebb nő bokája. A rács megcsördült, majd kinyílt. A körömcipő tétován állt a küszöbön, aztán belépett. Amint megindult, magabiztosan lépkedett. Határozottan.

A körömcipős nő hátát a falnak támasztva leült. Tilly Fagan bámult le rá. A haját befestette, száját ugyanazzal a valószerűtlen színű vörössel rúzsozta be, amitől a valóságosnál teltebbnek tűnt az ajka.

– Claire, kedvesem! – Halkan, zavartan mondta ki a szavakat. – Én vagyok az.

A feszültség felkúszott Melba hátán, egészen az arcáig. A feszültség, és a feszültség miatti bosszankodás. Tilly néninek semmi joga nem volt itt lenni. Nem lett volna szabad itt lennie.

Tilly feléje nyújtotta a kezét, lehajolt hozzá, és megsimogatta a fejét, mintha egy macskát cirógatna. Az első emberi érintés, amelyre Melba emlékezett, mióta eszméletre tért. Az első gyengéd érintés, amire egyáltalán emlékezni tudott. Amikor Tilly újra megszólalt, halk, szelíd, megbánással teli hangon beszélt hozzá.

– Megtalálták a barátodat.

Nekem nincsenek barátaim – gondolta Melba, aztán mélyen a szegycsontja mögött valami megmozdult, és kiüresedett. Rent. Megtalálták Rent. Kihúzta a teste alól a karját, a kézfejét a szájához szorította.

A könnyek melegen, kéretlenül, sűrűn csordultak ki szeméből. Megtalálták Rent. Felnyitották a szerszámosládáját, és megtalálták a férfi csontjait, és Soledad megtudja. És Bob meg Stanni is. Megtudják, mit tett. Felhüppögött, mintha csak köhintett volna, aztán megint és megint, és köréje záródtak Tilly karjai. És az Isten irgalmazzon neki, most már üvöltött, és Tilly Fagan combjába zokogott, miközben az asszony a haját simogatta, és csitítgatta őt.

– Annyira sajnálom! – visította Melba. A szavak tépték a torkát. Kampókkal akaszkodtak bele. – Annyira sajnálom. Annyira sajnálom.

– Tudom, kicsim. Tudom.

Most már Tilly derekát ölelte, az oldalába fúrta a fejét, úgy kapaszkodott belé, mintha az asszony meg tudná akadályozni, hogy elsüllyedjen. Hogy megfulladjon. Kérdezett valamit az őr, és Melba érezte, hogy Tilly megrázza a fejét, a mozdulat végigszaladt mindkettejük testén.

– Én tettem – zokogta. – Én öltem meg. Azt hittem, meg kell tennem. Mondtam neki, hogy nézzen a kijelzőre, hogy előrehajoljon, és előrehajlítsa a nyakát, és megtette. Én meg… én meg… én meg… ó, Istenem, mindjárt elhányom magam.

– Csak a hitványak hánynak – javította ki Tilly. – A hölgyek nem érzik jól magukat.

Ez megnevettette. Mindannak ellenére, ami történt, Clarissa elnevette magát, aztán megint leszegte a fejét, és tovább sírt. A mellkasa oly rettenetesen fájt, hogy tudta, valami tényleg tönkrement benne. Artériás aneurizma, tüdőembólia, valami. A fájdalom valójában nem hasonlíthatott ahhoz, amikor megszakad a szív, ugye? Ez csak egy üres szólam.

Egy örökkévalóságig tartott. Aztán még tovább, majd kissé lelassult. A testét petyhüdt rongynak érezte. Tilly blúzát eláztatták a könnyei, a taknya és a nyála, de az asszony még mindig ugyanúgy ült. A keze még mindig Clarissa haját simította. Körmével a füle ívét követte végig.

– Te helyezted el a bombát a Seung Unon – mondta Tilly –, és megpróbáltad elhitetni, hogy Jim Holden tette.

Nem kérdésnek vagy vádnak szánta. Nem azt akarta, hogy Clarissa valljon, hanem, hogy megerősítse. Clarissa belebólintott Tilly ölébe. Amikor megszólalt, hangja elcsuklott, a torka elszorult, sajgott.

– Bántotta apát. Tennem kellett valamit.

Tilly felsóhajtott.

– Az apád első osztályú szardarab – válaszolta, és az ő szájából nem fájt hallani.

– El kell mondanom a főnöknek – szólalt meg bocsánatkérőn az őr.

– Azt, ami történt. Kérte, hogy jelentsem.

– Nem fogom megállítani – válaszolta Tilly.

– Velem kell jönnie – jelentette ki az őr. – Nem hagyhatom itt vele. Nem biztonságos.

Páni félelem villant Melbába. Nem maradhat egyedül. Most nem. Nem hagyhatják itt bezárva és egyedül.

– Ne nevettesse ki magát – mondta erre Tilly. – Maga megy, és teszi a dolgát. Én itt leszek Claire-rel.

– Ahm. Az a lány rengeteg embert megölt, asszonyom.

A csend csak egy szívverésnyi ideig tartott, és Clarissának a fejét sem kellett odafordítania, mégis pontosan tudta, milyen kifejezés ült ki Tilly arcára. Az őr megköszörülte a torkát.

– Le kell zárnom az ajtót, asszonyom.

– Tegye, amit tennie kell! – felelte Tilly.

A rács megmozdult, és hangos csattanással becsukódott. A zár a helyére kattant. A léptek eltávolodtak. Clarissa Rent siratta. A többiekre talán később kerül majd sor. A Seung Un halott katonáira. Holden kedvesére, akit kegyetlenül összevert és megsebesített. Mindazokra, akik azért haltak meg, mert követték Holdent a Gyűrűn át. Lehet, hogy értük is könnyeket hullat majd, most viszont Renért zokogott, és úgy érezte, egész életében nem apadnak már el a könnyei.

– Halált érdemlek – jelentette ki. – Szörnyen gonosszá váltam.

Tilly nem mondott ellent neki, de a ringatásával sem hagyott fel.

– Szeretném, ha beszélnél valakivel – válaszolta.

Harminckettedik fejezet: Anna

Elsőként a biztonságiak érkeztek meg: három katona egy kompban, felfegyverkezve és béklyókkal, amiket Melbának szántak. Avagy Clarissának. Bárki volt is a lány. Aztán, jóval később, megjött az egészségügyi csapat, hogy magukkal vigyék a Rocinante legénységét.

Annáért majdnem egy egész nappal később jöttek el, nem azért, mert elfeledkeztek róla, hanem mert nem élvezett prioritást. Azok után, ahogy a dolgok alakultak, úgy érezte, a puszta tény, hogy nem elsődleges fontosságú a visszajuttatása, valószínűleg annak a jele, hogy jól alakul a helyzete.

Amikor megérkezett a Behemótra, arra számított, hogy a hajó biztonsági embereinek egyike várja majd. Vagy, ha már elég jól érzik magukat, talán Naomi és a Rocinante legénységének másik két tagja.

Hector Cortez állt a hangárban. Elmosolyodott, amikor meglátta a nőt, aztán finoman integetve üdvözölte őt. Mozdulata agg nagyapjára emlékeztette Annát: óvatosnak és kissé sutának tűnt. Először azt gondolta, hogy Cortez pár nap alatt egy évtizedet öregedett, aztán rájött, hogy nyilván megsérülhetett a katasztrófa során.

– Anna! – köszöntötte. – Annyira örülök, hogy látom.

A Behemót hatalmas belső hengere már felpörgött, és szédüléskeltő álgravitációt hozott létre. Anna lába azt közölte vele, hogy szilárd talajon áll. A belső füle amellett érvelt, hogy oldalvást zuhan, és egyre azt igyekezett elérni, hogy Anna a másik irányba döntse meg a testét. Annyira nem zavarta meg, hogy elbizonytalanodjanak a léptei, ahhoz azonban elegendőnek bizonyult, hogy minden egy kissé szürreálisnak tűnjön tőle. Az, hogy Hector Cortez, az ünnepelt híresség és a hatalmasok lelkésze arcon csókolja, nem tette kevésbé álomszerűvé a dolgokat.

– Téged is jó látni – válaszolta Anna. – Nem tudtam, hogy átjöttél a Behemótra.

– Mindannyian átköltöztünk ide – felelte a férfi. – Csak a legszükségesebb létszámú legénység maradt a Thomas Prince-en, és mindannyian átjöttünk ide. Akik megmaradtunk. Rengeteg társunkat elvesztettük. Tegnap részt vettem az elesettek búcsúztatásán. Michel atyáén. Black rabbién. Paolo Sedonén.

Annába belehasított a rémület.

– Alonzo Guzman?

Cortez a fejét csóválta.

– Sem élő, sem halott – felelte. – Mesterséges kómába helyezték, de kétlik, hogy megmarad.

Annának eszébe jutott a férfi esdeklő tekintete. Bárcsak hamarabb talált volna segítséget…

– Sajnálom, hogy nem vehettem részt a szertartáson – mondta Anna.

– Tudom – válaszolta Cortez. – Épp ezért akartam találkozni veled. Elkísérhetlek egy darabon?

– Hát persze – felelte Anna. – De fogalmam sincs, hová megyek.

– Akkor megmutatom, mit merre találsz – ajánlotta fel az idős férfi, és egy fokkal elfordulva a hangár felé emelte a kezét. – Gyere velem, és a felvonórendszer dicső színe elé viszlek.

Anna magában kuncogott, és hagyta vezetni magát. A férfi szintén óvatosan lépkedett. Nem pipiskedett, de nem is peckesen vonult. Most egészen másnak tűnt, mint az a személy, aki koalícióba hívta az emberiség három nagy csoportját, hogy együtt lépjenek be a Gyűrűn át az ismeretlenbe. És nem egyszerűen a testtartása változott.

– Úgy véltem, fontos, hogy mindannyian, akik aláírtuk a petíciót, megszólaljunk az istentiszteleten – fejtette ki a férfi. – Szerettem volna hangot adni őszinte megbánásunknak.

– Megbánásunknak?

Cortez bólintott.

– A tiédnek. Az enyémnek. Mindnyájunkénak, akik azt javasoltuk, hogy idejöjjünk ebbe a sötétségbe. Önteltségből tettük, és ártatlanok szenvedtek meg érte. Haltak meg, mert hallgattak a rossz tanácsunkra. Isten alázatra kényszerített.

Hangja még mindig egy élet gyakorlatától telten zengett, de új felhangokat lehetett belőle kihallani. Valamiféle magas, gyermekies nyafogást a ragyogás mögött. Annában együttérzés támadt gyötrelme iránt, ám ezzel együtt kíméletlen bosszúságot érzett.

– Nem hiszem, hogy én is így látnám a helyzetet – jelentette ki.

– Nem azért jöttünk ide, hogy önmagunkat dicsőítsük. Hanem azért, hogy az emberek ne essenek fegyverekkel egymásnak. Hogy arra emlékeztessük önmagunkat és egymást, hogy ez mindannyiunkat egyformán érint. Nem tudom elfogadni, hogy ez gonosz sugallat lett volna. És abban, ami velünk történt, nem a büntetést látom. Mert az időtől és a körülményektől…

– Függnek mindezek – folytatta az idézetet Hector. – Igen.

Mögöttük egy űrkomp stabilizáló rakétája dübörgött fel egy pillanatra, aztán elhallgatott. Szürke kezeslábasban, kezükben szerszámosládával két övbéli indult meg cammogva felé. Cortez a szemöldökét ráncolta.

– De tudván, hogy mi sarjadt ki abból a magból, még mindig nem úgy gondolod, hogy a bűnünkért kellett meglakolnunk? A döntést nem önhittségből hoztuk?

– A történelmet azokról írják, akik a legutóbbi csapást igyekeznek kiheverni – felelte Anna. – Ami történt: rettenetes volt. Még mindig rettenetes. Viszont továbbra sem látom benne Isten büntetésből ránk lesújtó kezét.

– Én ellenben igen – jelentette ki Cortez. – Hiszem, hogy a gonosz karmaiba kerültünk. Mi több, doktor Volovodov, attól félek, hogy meg is fertőzött minket.

– Nem értem…

– Az ördög közöttünk jár – szakította félbe Cortez. A fejét ingatta Anna tiltakozó homlokráncolása láttán. – Nem valamiféle rajzfilmbeli démon. Nem vagyok bolond. De az ördög mindig is ott élt az emberekben, amikor túl messzire mennek, amikor nem teszik fel maguknak a kérdést, hogy tényleg érdemes-e megtenniük valamit csak azért, mert megtehetik. Beleestünk… beleestem ebbe a csapdába. És ami még ennél is rosszabb, mi törtünk utat neki. A történelem nem fog kegyesen emlékezni ránk azért, amit tettünk.

Anna jó néhányat ismert az Utolsó Napok Szentjeinek egyháza tagjai közül. Bizonyos jelentéktelenebb kérdésekben, mint például abban, hogy nem isznak alkoholt, egyetértettek a metodistákkal, és ez a szolidaritás érzetét keltette a vegyes hitű összejöveteleken. Eltért a véleményük több fontos dolgot – többek között Isten természetét és a világmindenséggel kapcsolatos terveit – illetően is, ami végül nem számított annyira, mint Anna gondolta volna. Általában vidámnak, családcentrikusnak és szerénynek mutatkoztak.

A Behemót bendőjében állva Anna el sem hitte volna, hogy valaha ehhez a gigantikus csillagbárkához hasonlót építenek. A világűr ürességéhez intézett engedetlen kiáltásra hasonlított. Az univerzum túl nagy ahhoz, hogy a hajónk belátható időn belül átszelje? Semmi gond, belepakolunk mindent az univerzumból, amire szükségünk lehet, aztán a saját tempónkban haladunk. A forgó henger belső falai felfelé görbültek a messzeségben, a Coriolis-hatás tömegnek tüntette fel magát, a fémbordázat és a lemezek pedig alsó talajrétegnek, amely csak a termőföldre, növényekre és haszonállatokra vár. A belső henger közepén, fél kilométerrel Anna feje felett végigfutó élénksárga fény vékony csíkja világított le mindnyájukra. A nap, mely vékony vonallá nyúlt el az égben. A puszta elképzelés arrogánsnak, dacosnak és nagyszabásúnak hatott.

Annának felettébb tetszett.

Ahogy keresztülsétált a széles, üres acélsíkságon, amit felső talajrétegnek és növényzetnek kellett volna borítania, arra gondolt, hogy pontosan az efféle szemtelen vállalkozói kedv veszett ki az emberiségből az elmúlt néhány évszázad alatt. Amikor a régi tengeri felfedezők beszálltak fából ácsolt, nyikorgó hajóikba, hogy új utakon próbálják átszelni a Föld óceánjait, vajon az útjuk kevésbé veszélyesnek ígérkezett, mint az, amelynek megtételével a mormonok kísérleteztek volna? A végcél bármennyivel kevésbé titokzatos? Ám mindkét esetben az hajtotta őket, hogy kiderítsék, mi várja őket a hosszú út másik oldalán. Az a kényszer hajtotta őket, hogy olyan partokhoz érhessenek, amelyeket korábban senki sem láthatott. Elég egyetlen bezárt ajtót mutatni az embernek, és nem számít, hány nyitott ajtót talál, valami arra készteti, hogy megtudja, mi lehet azon egy mögött.

Akadtak, akik gyarlóságként igyekeztek feltüntetni ezt a kényszert.

A faj hibájaként. Az emberiséget vírushoz hasonlították. Olyasféle lényhez, amely szakadatlanul azon igyekszik, hogy kitöltse a rendelkezésére álló teret. A legutóbbi beszélgetésükből ítélve úgy tűnt, hogy Hector egyre inkább ezzel a nézettel azonosul. Anna viszont elvetette ezt a szemléletet. Ha az emberiség képes lett volna rá, hogy megelégedjen azzal, ami adott, még ma is fákon élne, és nyüveket enne egymás bundájából. Anna már járt a Jupiter egyik holdján. Tekintetét a kupolákon keresztül a hatalmas vörös foltra vetette, amelyhez olyan közel lehetett, hogy látta a szülőbolygójánál is hatalmasabb vihar forgó-kavargó örvényeit. Olyan vizet ivott, amelyet a naprendszerrel egy idős jégből olvasztottak. És ez az emberi elégedetlenség és szemtelen vállalkozói kedv juttatta őt oda.

Ahogy a körötte pörgő apró világot nézte, tudta, hogy az egy napon majd a csillagokat kínálja fel nekik.

A menekülttábor sátrak és előre gyártott ideiglenes építmények hálózata volt a henger belső felületén, ahol a nap-ragyogású fény úgy melegítette mindnyájukat, akár egy tavaszi délután a Földön. Annának csaknem fél órájába telt, míg rátalált Chris Williams sátrára. A Thomas Prince összekötőjétől megtudta, hogy a fiatal tiszt túlélte a katasztrófát, de közben szörnyű sérüléseket szenvedett. Anna szerette volna megtalálni őt, és talán rajta keresztül a mag köré gyűjtött kis gyülekezet többi tagját.

Miután feltett pár kérdést a segítőkész menekülteknek, fellelte a sátrat. Nem lehetett kopogni vagy becsengetni, ezért megkaparta a sátorlapot, és beszólt:

– Chris? Odabent vagy?

– Maga az, lelkésznő? Kerüljön beljebb!

Az összekötő nem tért ki Chris sérüléseinek természetére, így Anna a legrosszabbra felkészülve lépett a sátorba. Az ifjú tiszt egy katonai priccsen feküdt, a hátát több párnával polcolta fel. Az ölében kis terminál hevert, amit azonnal félretett, amint Anna bement. A fiatalember bal karja és bal lába egyaránt véget ért a középső ízületnél.

– Ó, Chris! Annyira…

– Ha most azt akarja mondani, hogy „sajnálom” – vágott a szavába a fiú –, odabicegek, és fenékbe billentem.

Anna elnevette magát, habár könnyek gyűltek a szemébe.

– Sajnálom, de már sajnálom, hogy sajnálom.

Leült az ágy szélére, és a kezébe fogta Chris kezét.

– Hogy vagy, Chris?

– Néhány tagom nyilvánvaló kivételével – körbemutatott csonkolt bal karjával –, szerencsésebben megúsztam, mint a többség. Még csak súlyosabb zúzódásaim sem voltak.

– Nem tudom, a haditengerészet egészségbiztosítása mit áll – kezdett bele a mondatba Anna, de Chris leintette.

– Teljes visszanövesztő terápia. Ha valaha kijutunk innen és vissza a civilizációba, pár fájdalmas és viszketős hónap után élénkrózsaszín pótlásokkal büszkélkedhetek majd.

– Hát, ez nagyszerű – válaszolta Anna. Épp fel akarta ajánlani, hogy kifizeti a pótlást, noha fogalma sem volt, miből tudná fedezni azt. Egy pillanatra megkönnyebbülést és szégyent érzett. – Hallottál bárkiről a csoportunkból? Még nem volt időm felkutatni őket.

– Igen – felelte Chris kuncogva. – Hallottam erről. Kommandós rajtaütést hajtott végre, amíg én itt feküdtem. Ha tudtam volna, hogy felturbózott terroristák elleni kiképzést kapnak, kölyökkoromban jobban odafigyeltem volna magukra a templomban.

– Csak menekültem előle, amíg harcképtelenné nem tette egy roham, és akkor egy székhez kötöztem. Nem túl hősies.

– Engem kitüntetnek, amiért belezuhantam egy zsilipajtóba, és az egyik karom meg az egyik lábam feláldozásával óvtam meg hét tengerészt attól, hogy bennragadjanak a hajó egyik veszélyeztetett részében. Tudatomnál sem voltam, de mindez nyilvánvalóan nem számít. A hősiesség csak egy címke, amit azért ragasztanak rá valakire, mert olyasmiket tett, amiket sohasem tenne meg, ha valóban belegondolna.

Anna ismét felnevetett.

– Mostanában nekem is pontosan ezen járt az eszem.

Chris kényelmesebben elhelyezkedett a felhalmozott párnákon, és biccentett Annának, hogy folytassa csak.

– Úgy értem, a címkéken. Az emberek gonosznak nevezik a földönkívüli idegeneket, mert ártanak nekünk. Márpedig kontextus nélkül hogyan tudhatnánk?

– Igen – helyeselt Chris. – Ha azért vesztem el két végtagomat, mert berúgok, és beleesek egy kombájnba, idióta vagyok. Ha ugyanez a veszteség ér, mert épp a megfelelő ajtónál álltam, amikor megsérült a hajó, rögtön hős leszek.

– Talán tényleg ennyire egyszerű ez az egész. Nem tudom. Úgy érzem, hamarosan valami igazán fontos fog történni, és mindannyian előre meg akarjuk határozni, mi lesz az.

Chris szórakozottan megvakarta a bal lába csonkját, aztán elfintorodott.

– Mint például?

– Azért jöttünk át a Gyűrűn, nehogy James Holden beszélhessen elsőként az idegenekkel. Közben ugyanez a férfi segített a Vénuszba irányítani az Erost ahelyett, hogy hagyta volna elpusztítani a Földet. Mégis miért feltételeztük, hogy elügyetlenkedné, ha az emberek közül elsőként ő lépne kapcsolatba az idegenekkel? És most valami hatalmas pofont kevert le nekünk, elorozta az összes fegyverünket, de nem végzett velünk. Ennek jelentenie kell valamit. Ha bármi ekkora hatalommal bír, egyértelműen éppoly könnyedén elpusztíthatott volna minket, mint ahogy kitépte a karmainkat. Mégsem tette. Ahelyett, hogy megpróbálnánk megérteni, mit jelent ez, a fájdalomra koncentrálunk, és ezért gonosznak nevezzük. Mintha csak kisgyerekek lennénk, akiket megbüntettek, és most azt gondoljuk, azért, mert a szüleink utálatosak.

– Azért állították meg a hajóinkat, hogy… miért is? Hogy lenyugtassanak minket? – kérdezte Chris.

– Ki tudja – felelte vállat vonva Anna. – Azt ellenben tudom, hogy nem tesszük fel ezeket a kérdéseket. Az emberek rettenetes dolgokat művelnek, ha félnek, és most szörnyen félünk.

– Tara meghalt – mondta Chris.

Anna a fejét törte, próbált visszaemlékezni, ki lehet Tara. Chris látta a zavarát, és hozzátette:

– Rövid szőke haj. Tengerészgyalogos volt.

– Jaj, ne! – válaszolta Anna, és érezte, hogy megint előtörnek a könnyei. Az ő haragos tengerészgyalogosa meghalt. Az egész jövő, amelyben Tarával dolgozott azon, hogy kiderítsék, miből fakad a dühe, semmivé foszlott. A fejében már lezajlott beszélgetések, a kérdések sorai, a várakozás és a megelégedés érzése, amikor a tengerészgyalogos lány végre megnyílik neki. Vége, mintha egy villanykapcsolót kattintottak volna le. Nehéz volt nem azonosulni valamennyire Cortez nézeteivel. Végtére is az idegenek megölték a gyülekezete egyik tagját.

De talán nem célzatosan – és a szándék igenis számított. A világmindenség másképp nem tűnt értelmezhetőnek Anna számára.

Sikerült úgy befejeznie a látogatást, hogy – legalábbis reményei szerint – nem mutatkozott túlzottan kétségbeesettnek. Ezután megkereste a neki kijelölt sátrat, hogy lepihenjen. Semmi oka nem volt feltételezni, hogy álom jön a szemére. Miután rátalált a helyére, Tilly Fagan jelent meg nála. Anna üdvözlésre emelte a kezét, de még mielőtt bármit szólhatott volna, Tilly átölelte, és addig szorította, amíg hallani lehetett, hogy megroppannak barátnője bordái. Tilly meglepően erősnek bizonyult vékony termetéhez képest.

– Szörnyen haragudtam magamra, amiért hagytalak elmenni – szólalt meg Tilly, aztán még szorosabban átölelte, és egész súlyával nekihajolt Annának. Nehéz volt a teste. Mindketten a pörgő belső hengerben tartózkodtak. Ehhez még hozzá kellett szokniuk.

Amikor Tilly szorítása végre kissé felengedett, Anna így szólt:

– Azt hiszem… megváltoztam.

– Ez is az én hibám – jelentette ki Tilly, aztán megint ölelgetni kezdte. Anna rájött, hogy nem tehet mást, mint hogy kivárja a végét, így megveregette Tilly derekát, amíg barátnője ki nem adta magából, amit akart.

Pár pillanattal később Tilly eleresztette Annát, és hátrébb lépett, szeme csillogott, de arcán mosoly terült szét.

– Örülök, hogy nem hagytad ott a fogadat. A Prince-ről mindenki más csak báb.

Anna úgy döntött, nem kérdez rá, mit ért „báb” alatt.

– Most a Behemót a legbiztonságosabb hely – folytatta Tilly. – Ha nem sikerül kitalálnunk, hogyan meneküljünk meg ebből a csapdából, itt fog a legtovább tartani, amíg elér minket a halál. Emiatt ez lett a lassú zóna elit negyede.

– Hát, ez… elég fontos.

Tilly felnevetett. Előhúzott egy cigarettát, aztán menet közben rágyújtott. Anna döbbent tekintetét látva így szólt:

– Itt megengedik. Rengeteg övbéli dohányzik. Megszállottan ügyelnek a légtisztító berendezésekre, aztán szórakozásképp mérgező makrorészecskékkel töltik meg a tüdejüket. Varázslatos kultúra.

Anna elmosolyodott, és ellegyezte arcából a füstöt.

– Szóval – mondta Tilly, mintha észre sem vette volna ezt. – Kértem, hogy az első komppal szállítsanak át. Sikerült visszahoznod Holdent?

– Nem találtam ott – válaszolta Anna. – Csak a legénységét. Lehetséges, hogy megmentettem az életüket.

Először úgy érezte, Tilly tekintete hűvösebbé vált, de ez nem egészen fedte a valóságot. Nem hűvösség ült ki az arcára. Hanem fájdalom. Anna megérintette Tilly karját.

– Szeretném, ha beszélnél valakivel – jelentette ki Tilly. – És valószínűleg nem fog tetszeni a dolog, de értem biztosan megteszed. Többé soha semmit sem fogok kérni tőled, és egy életre való szívességre szerzel vele jogot, bármennyibe kerüljenek is.

– Megteszek, amit csak tehetek.

– Segíteni fogsz Claire-nek.

Anna úgy érezte, elfogyott a levegő a helyiségben. Egy pillanatig ismét hallotta a torokszaggató üvöltéseket, és érezte a tárolószekrény behorpadt ajtaján csattanó ütéseket. Chris hangját hallotta, ahogy közli vele Tara halálhírét. Látta Cortezt, és hallotta a hangjából kiérződő, lélekbe maró kétségbeesést. Mély levegőt vett.

– Igen – mondta. – Természetesen.

Harmincharmadik fejezet: Bika

Fel kell kelnie! – utasította Sterling doktor. A perdület megváltoztatta arcának alakját, kétoldalt lejjebb húzta az arcbőrét és a haját.

A doktornő idősebbnek, hétköznapibbnak tűnt.

– Azt hittem, nem szabad mozognom – válaszolta Bika, és köhögni kezdett.

– Ezt még akkor mondtam, amikor a gerincveleje miatt aggódtam. Most a tüdeje aggaszt. Épp elég nehezen sikerül megszabadulnia a váladékoktól ahhoz, hogy enyhe tüdőgyulladásnak nevezzem.

– Nem lesz semmi bajom.

– A perdületi gravitáció nem sokat használ, ha csak a hátán fekszik – jelentette ki a doktornő, és hogy nyomatékot adjon a szavainak, megveregette Bika vállát. – Többet kell ülnie.

Bika a fogát csikorgatta.

– Nem tudok felülni – felelte. – Nincs hasizmom. Semmit sem tudok tenni.

– Állítható támlájú ágyon fekszik – mutatott rá cseppet sem zavartatva magát az orvos. – Állítson rajta! Maradjon függőleges helyzetben, amennyi ideig lehet.

– Ez nem teszi tönkre még inkább a gerincemet?

– Rakhatunk magára merevítőt – felelte a doktornő. – Különben is, minden további nélkül elélhet működésképtelen lábakkal. Működésképtelen tüdővel viszont nem.

A kórtermek megváltoztak. Mivel felpörgették a belső hengert, meg kellett szabadulniuk minél több módosítástól, amelyek révén nemrégiben háborús fegyverré alakították át a csillagbárkát. Korábban, az átszereléskor kilencven fokkal elfordították az egészségügyi állomásokat és a kisegítő zuhanyzókat, amelyeket vagy tolóerő melletti használatra terveztek, vagy semmilyenre. Abból, amit az immár régmúltnak tűnő időkben padlónak szántak, majd falakká változtattak, most újra padló lett. Az egész tétovázásnak hatott. Az ipari acéllal és kerámiával való bizonytalankodásnak. Mintha valami letörött, aztán rosszul nőtt volna vissza.

– Megteszem, amit tudok – válaszolta Bika, és a fogát összeszorítva igyekezett visszafojtani a feltörni készülő köhögést. – Ha már fel kell ülnöm, kaphatnék valamit, amivel némi helyváltoztatásra is képes leszek? Kezdem unni, hogy állandóan ugyanabban a szobában vagyok.

– Nem javaslom.

– Meg fog akadályozni benne?

– Nem.

Megakadt a beszélgetés. Frusztráció és ellenségesség ült meg közöttük a levegőben. Egyikük sem aludt eleget. Mindketten erejüket megfeszítve igyekeztek életben tartani másokat. És egyik sem fog a másikra hallgatni.

– Megteszem, amit tehetek, doki – szólalt meg végül Bika. – Odakint mi a helyzet?

– Sorra halnak meg az emberek. Bár egyre lassabb ütemben. Mostanra minden sürgős esetet stabilizáltunk, vagy elveszítettünk. Jelenleg nagyjából mindenkire ugyanaz áll. Sérülések ellátása és támogatás. Odafigyelünk, hátha valaki belső sérüléseket szenvedett, amelyeket a bekerülésükkor nem vettünk észre, és megpróbáljuk elkapni őket, mielőtt összeomlanának. Pihenés, sok folyadék, könnyű testmozgás, valamint ima.

– Rendben – nyugtázta Bika, épp amikor jelzett a kézi terminálja. Újabb kapcsolatkérés. A Hammurabiról, arról a marsi fregattról, amelyiken Jim Holden kapitányt tartották őrizetben.

– És mi a helyzet a maga oldalán? – érdeklődött Sterling doktor. Ajkát összepréselte. Tudta a választ. Bika az ágy kezelőegységével megközelítőleg ülő helyzetbe emelte magát. Érezte a különbséget a légzésében, de ha lehet, még nehezebbnek érezte visszatartani a köhögést.

– Egy perc, és válaszolok a kérdésére – felelte, aztán fogadta a hívást. Jakande kapitány jelent meg a képernyőn.

– Kapitány! – szólalt meg Bika, mintha a rang üdvözlés lenne.

– Mister Baca – válaszolta a nő. – Megkaptam a legutóbbi üzenetét.

– Ha jól sejtem, nem azért keresett meg, hogy megszervezzük a fogoly és a legénysége többi tagjának átszállítását.

A nő nem mosolyodott el.

– Köszönetet szerettem volna mondani azért, hogy elhelyezést biztosít az egészségügyi egységeink számára. Azonban nem fogunk további katonákat küldeni a hajójukra, és a foglyot sem adjuk át maguknak.

– Nem áll rendelkezésére elegendő állomány a hajóján ahhoz, hogy elláthassák a feladatokat. Még a minimálisan szükséges létszámot sem teszik ki. A sebesültekkel, az egészségügyiekkel és a sebesült egészségügyiekkel számolva az emberei háromnegyede tartózkodik nálunk pillanatnyilag.

– Amiért rendkívül hálás vagyok.

– Ezzel azt szeretném mondani, hogy csupán a legénység harmada, vagy még kisebb hányada harcképes. Dupla, talán tripla műszakokat kell bevállalniuk. A Föld még mindig azt emlegeti, hogy Holdent nekik kellene átadni, amíg nem tisztázta a Seung Un felrobbantását illető vádakat. – Nem említette Clarissa Mao vallomását. Ezt az adut majd máskor játssza ki. Felemelte a kezét. – Mindannyian végignéztük, ahogy számunkra fontos emberek halnak meg valami olyasmi miatt, amit nem értünk. Mindannyian gyászolunk, és félünk. Ha nem tartunk mindannyian össze, valaki a végén még olyat tesz, amit később mind bánni fogunk.

– A marsi katonai szabályzat megköveteli…

– Nyilvános nyomozást folytatok. Minden információt megosztok, amihez hozzájutottunk. Akad több meglehetősen érdekes fejlemény.

Valami elmozdult Bika mellkasában, és olyan erős köhögési roham tört rá, hogy sem beszélni, sem figyelni nem tudott. A szája slejmmel lett tele, ő pedig előrehajolt, és a karjára támaszkodva próbálta kiköpni. Talán mégiscsak lehetett valami ebben az ülés dologban.

– A marsi katonai szabályzat tiltja a foglyok átadását, hacsak nem a kormány által engedélyezett fogolycseréről van szó. Nem tudunk kapcsolatba lépni a MEK-kel, így felhatalmazást sem kaphatunk semmire.

– Megadhatná magát nekem.

A nő most felnevetett. Megrepedt a katonai szabálykövetés maszkja.

– Bárcsak tehetném. Legalább végre kialudhatnám magam. De a maguk bádogdoboza akkor sem tudna lebírni minket, ha ténylegesen tudnánk harcolni egymással.

– Amit nem tudunk, ezért leginkább csak a húsz lépés távolságból egymásnak átküldözgetett dühös levelekre hagyatkozhatunk. Hálás vagyok, amiért hívott – mondta Bika. – Jelentem a kapitánynak, hogy nem megy a dolog. De hadd kérdezzek valamit. Mit fognak tenni, ha a Föld átküld pár tucat marcona tengerészgyalogost hegesztőpisztollyal meg konyhakéssel felfegyverkezve?

– Hegesztőpisztollyal és konyhakésekkel harcolunk ellenük – felelte a nő. – Hammurabi, vége.

Bika fél percen át bámulta az üres készenléti képernyőképet, mielőtt letette a készüléket. Erről be kell számolnia Pának, de nem lesz kellemes. A parancsnoknak épp elég szerveznivalója akadt amiatt, mert Bika ágyhoz kötve vesztegelt egy kórteremben.

Függetlenül attól, Holdent miféle bűnökkel vádolta a Föld és a Mars, függetlenül attól, hányan ismerték be a tetteket, amelyekkel a férfit vádolták, mindez nem számított. Az egész csupán ürügy volt. Holden volt az egyetlen, katonai szerződések által nem védett személy, akit kifaggathattak az idegenek állomásáról. A Földnek szüksége volt rá. A KBSz-nek szüksége volt rá. A Mars tartotta fogva, és puszta kárörvendésből, hogy náluk lehet, amire mások olyannyira vágynak, nem adta át.

És előbb vagy utóbb valamelyik túlságosan feszült vagy kialvatlan marsi, aki úgy vélte, hogy Holden kényszerítette át mindnyájukat a Gyűrűn, bosszút áll a kedveséért vagy a barátjáért, akinek itt kellett meghalnia. Bika a nyakát vakargatta, a borosta dörzsölte az ujja hegyét. Teste üresen terült ki előtte az egyharmad g-ben.

– Bika!

Bika felnézett. Az ápoló, ha lehet, még a doktornőnél is fáradtabbnak tűnt.

– Néhány látogatója érkezett, ha tudja fogadni őket – jelentette be a férfi.

– Az attól függ. Kik jöttek?

– Pap – felelte az ápoló. Némi időbe telt, hogy Bikában tudatosuljon, az ápoló nem nevet, hanem foglalkozást említett.

– Az orosz nő a Rocinantéról?

Az ápoló a fejét rázta.

– A politikus. Cortez.

– Mit szeretne?

– Hogy mire tippelek? Megmenteni a lelkét. Azt hajtogatja, hogy az emberiséget meg kell védeni az ördögtől. Szerintem ehhez akarja kérni a segítségét.

– Üzenem neki, hogy Serge-et keresse meg ezzel, a biztonsági parancsnokságon. Ki szeretne még látni engem?

Az ápoló arckifejezése megváltozott. Bika egy pillanatig nem értette, mi lehet olyan furcsa rajta, aztán rájött, hogy amióta az eszét tudja, most látott először ápolót mosolyogni.

– Valaki egy apró ajándékkal szeretne kedveskedni – válaszolta az ápoló, aztán kihajolt a folyosóra. – Oké! Gyertek be!

Bika megint köhögni kezdett, és még több váladék jött fel. Sam jelent meg az ajtóban, arcán fülig érő mosoly. Mögötte két technikus cipelt egy kék műanyag ládát, amibe akár Sam is belefért volna.

– Rosenberg! Az idejét fecsérli, amikor a hajómat kellene megjavítania?

– Még szükség lenne legalább egy zendülésre, hogy a magadénak mondhasd a hajót – felelte Sam. – És igen, amikor a csapatom meghallotta, mi történt közted és Ashford között, páran úgy gondoltuk, összerakunk neked egy kis ajándékot.

Bika helyet változtatott, aztán észbe kapott. Túlságosan megszokta már, hogy a törzse megtartja őt, így valahányszor előrebukott, kissé meglepődött ezen. Többek között ez hiányzott neki a súlytalanságban természetes dolgok közül. Sam nem vette észre, vagy legalábbis úgy tett. Oldalra húzódott, és úgy ragadta meg a láda záróreteszét, akár egy bűvész, aki épp mutatványra készül a színpadon. Sterling doktor jelent meg az ajtóban, szája körül ravaszkás mosoly játszadozott. Bikát az a kényelmetlen érzés fogta el, hogy a saját meglepetésbuliját zavarja meg.

– Kezdek nyugtalankodni – jelentette ki.

– Csak egyre okosabb leszel – felelte a lány. – Felkészültél?

Félrecsúszott a láda teteje. A benne lévő lépegető bonyolultnak, zömöknek és vaskosnak tűnt. Mivel semmi sem jutott eszébe, amit mondhatna erre, Bika elnevette magát.

– Hagyományos rakodó lépegető – közölte Sam –, de a gyomrából kivéstünk egy csomó merevítést, és beraktuk a helyébe a gerincprotézist, amit az orvosoktól kaptam. Táncolni nem fogsz benne, és továbbra is csak segítséggel tudsz kimenni vécére, de többé nem vagy ágyhoz kötve. Nem annyira kényelmes, mint egy csúcsmodell kerekes szék, de a hajón bárhova eljuthatsz vele, ahová csak akarsz, ha akadálymentesített a hely, ha nem.

Bika azt hitte, ismét elkapja egy köhögési roham, ehelyett könnyek buggyantak elő a szeméből.

– A picsába is, Sam.

– Ezt hagyjuk, te nagyra nőtt óvodás. Mindjárt belesegítünk, és beigazítjuk a támasztólemezeket.

Sam nyúlt Bika egyik hóna alá, az ápoló pedig a másik oldalon támogatta. Furcsa érzés volt, ahogy cipelik. Bika már nem is emlékezett rá, mikor vitték őt utoljára. A lépegető bendőjébe szerelt merevítő fűzőre emlékeztetett, Sam ezenkívül szíjakat erősített a lépegető lábaira, hogy Bika lába ne libegjen összevissza. Mindez a megszokottak megfordítása volt; ahelyett, hogy a lábaival mozgatta volna a szerkezetet, a gépet használta arra, hogy mozgassa a lábait. Bika a katasztrófa óta először ment végig a rövid előcsarnokon, ki a közös kórterembe. Sam mellette lépkedett, és a szerkezetet tartotta szemmel, akár egy kacsamama, aki először viszi ki a kicsinyeit úszni a folyóra. Bika helytelenségérzete nem múlt el, de valamennyit csökkent.

Ide a három oldal legsúlyosabb sérültjei kerültek, férfiak és nők, övbéliek, földiek és marsiak vegyesen. Egy egészségtelenül sárga bőrű, kopasz férfi fulladozva kapkodott levegőért; egy nő, aki annyira fiatalnak tűnt, hogy Bika alig hitte el róla, hogy nem gyerek, szinte teljesen meztelenül feküdt egy ágyban – a bőre csaknem mindenütt leégett róla, tekintete a messzibe révedt; egy mokány férfi ószövetségi prófétákat idéző szakállal és csimpánzokéhoz hasonlóan szőrös testtel a rengeteg nyugtató ellenére nyöszörgött és fészkelődött. Az eldobható műanyag kórházi köpenyekben nem lehetett megállapítani, ki melyik oldalhoz tartozik. Emberek voltak, és az ő hajóján, tehát az ő emberei.

A folyosó végén Corin állt az egyik bejáratnál, derekára csatolt pisztollyal. Tisztelgése a komolyság és a gúny határán játszott.

– Sehr menő, főnök – állapította meg. – Passzol.

– Köszönöm – válaszolta Bika.

– A foglyokat jöttél megnézni?

– Persze – felelte Bika. Nem volt határozott célja, amikor elindult, de ha már mehetett, hát ment. A lezárt kórterem kisebb volt, de attól eltekintve, hogy az ő egyik embere őrködött az ajtóban, semmi sem mutatta, hogy az ottani betegek bármiben különböztek volna a többitől. A „fogoly” szó túl erős lett volna. Egyiküket sem kötelezték rá, hogy ott maradjon. A Földről származó tekintélyes civilektől a legmagasabb rangú marsi sebesültekig csupa fontos személyiség. Olyanok, akik Bika szerint határozottan hasznosak lehetnek most vagy később. Mind a tizenkét ágyon feküdt valaki.

– Milyen érzés? – kérdezte Sam.

– Mintha kicsit jobbra húzna – felelte Bika.

– Aha, arra gondoltam, hogy talán…

A hang a legtávolabbi ágy felől jött, gyengén és zavarodottan, de félreismerhetetlenül:

– Sam?

Sam felkapta a fejét, és pár tétova lépést tett a nő felé, aki az imént megszólította.

– Naomi? Azt a hétszentségét, drágám. Veled meg mi történt?

– Összeverekedtem valakivel – préselte ki zúzódásoktól feldagadt ajkai közt a Rocinante első tisztje. – Jól eltángáltam.

– Te ismered Nagatát? – kérdezte döbbenten Bika.

– A régi rossz időkből – felelte Sam, és kezébe vette Naomi kezét. – Hat napig szobatársak voltunk, amikor összeveszett Jim Holdennel.

– Hol – szólalt meg Naomi. – Hol a legénységem?

– Itt vannak – válaszolta Bika, és a lépegetővel közelebb manőverezett az ágyhoz. – Kivéve Holdent.

– Jól vannak?

– Éreztem már jobban is magam – szólalt meg egy kopaszodó, kissé pocakos, pirítósbarna bőrű férfi. Elnyújtott hangzói alapján a marsi Mariner-völgyből vagy a földi Texas állam nyugati vidékéről származhatott. Nehezen lehetett megállapítani a különbséget.

– Alex – fordult hozzá Naomi. – Hol van Amos?

– Egy ággyal errébb – válaszolta Alex. – Szinte állandóan csak alszik. Egyébként hogy kerültünk ide? Letartóztattak minket?

– Baleset történt – felelte Bika. – Rengetegen megsérültek.

– De nem tartóztattak le minket? – kérdezett rá Alex.

– Nem.

– Hát, akkor jó.

A szomszéd ágyban Naomi Nagata láthatólag megkönnyebbült.

A tudat, hogy a társai életben és mellette vannak, sokat számított neki. Bika elraktározta magában az információt, hátha később még jól jöhet.

– A nőt viszont, aki megtámadta magát, letartóztattuk – közölte vele Bika.

– Ő tette. A bomba – motyogta Naomi.

– Már vizsgáljuk az ügyet – válaszolta megnyugtatónak szánt hangon a férfi. A hatást újabb köhögési roham tette tönkre.

Naomi a szemöldökét ráncolta, próbált visszaemlékezni valamire. Bika sajnálta, hogy nem foghatja meg a nő másik kezét. Ezzel valamivel közelebb kerülhetett volna hozzá. A lépegető kiválóan alkalmas volt a közlekedésre, más szempontokból viszont korlátozta.

– Jim? – kérdezte a nő.

– Holden kapitányt a marsi haditengerészet vette őrizetbe – felelte Bika. – Próbálok megegyezni velük, hogy átadják nekünk, de eddig nem sokat sikerült elérnem.

Naomi rámosolygott, mintha a férfi jó hírt közölt volna vele, aztán bólintott. Lecsukódott a szeme.

– Mi van Millerrel?

– Kivel? – kérdezte Bika, de Naomit addigra elnyomta az álom. Sam odahúzódott Alex ágyához, Bika pedig közelebb lépett, hogy egy pillantást vessen a Rocinante szendergő gépészére. Amos Burtonre. Meglehetősen szánalomra méltó társaság voltak, jóval kevesebben ahhoz, hogy biztonsággal elvezethessenek egy olyan hajót, mint az övék. Jakande talán kaphatna pár hasznos tippet tőlük.

Amíg a kezébe nem kaparintja Holdent, hátrányban lesznek. A férfi hivatásos jelképnek számított, és ahhoz, hogy valaki nyugalmat teremtsen, amikor semmi ok nem volt a nyugalomra, jelképek kellettek. Jakande kapitány bizonyosan hajlíthatatlan marad, hiszen ha beadná a derekát, hadbíróság elé állítanák. Ha egyáltalán visszajutnak. Bikának nem tetszett a helyzet, de elfogadta. Ha nem a lassú zónában vesztegelnének, mindannyian ádázul vicsorogva csörgetnék a kardjukat. Ehelyett kizárólag tárgyalni tudtak…

Bika torka kiszáradt. Sam még mindig Naomi Nagata ágyát bámulta haragos és kétségbeesett arccal.

– Sam – szólalt meg Bika –, lenne egy perced?

A nő felnézett, és bólintott. Bika előrepöccintette az apró botkormányt, és a lépegető esetlenül megindult vele. Kivezette Samet az ajtón, aztán vissza a saját lakhelyére. Mire odaértek, Sam tekintete már kíváncsiságról árulkodott. Bika köhögve becsukta az ajtót. Egy kissé szédült, és a szíve hevesen kalapált. A félelem, az izgatottság, vagy talán amiatt, hogy amióta áthaladtak a Gyűrűn, először került függőleges helyzetbe – nem tudta eldönteni.

– Mi az, főnök?

– A kommunikációs lézer – felelte Bika. – Tegyük fel, hogy fegyverré szeretném átalakíttatni. Mi a legnagyobb teljesítmény, amire képes?

Sam homlokráncolása egyszerű mérnöki kalkulációnál többről árulkodott. A perdületi gravitáció idősebbnek mutatta. Vagy az is lehetséges, hogy a halálban való megmerítkezés és a félelem egyszerűen ezt művelte az emberekkel.

– A másodperc egy töredékrészéig annyira felforrósíthatom, mint egy csillag magja – válaszolta Sam. – Viszont csúnyán bűzölögne tőle a hajó felhevült oldala.

– Mi a legtöbb, amit elérhetünk vele úgy, hogy kihozunk belőle, mondjuk, három lövést? Anélkül, hogy szétolvasztanánk a hajót?

– Már most át tud égetni egy hajótestet, ha van rá elég ideje. Valószínűleg csökkenteni tudom ezt az időtartamot.

– Megtennéd, hogy ezt elintézed?

Sam a fejét csóválta.

– Mi a gond? – kérdezte Bika.

– Az a nagy, ragyogó gömb bármikor ki tudja kapcsolni a tehetetlenséget, ha fenyegetve érzi magát. Nem szívesen használnám fegyverként a fényt. Most komolyan, mi van, ha úgy határoz, hogy megállít minden fotont, vagy ilyesmi?

– Ha már megvan a fegyverünk, nem kell használnunk.

Sam megint a fejét rázta.

– Ezt nem tehetem meg a kedvedért, Bika.

– Na és a kapitány? Egy övbéli kedvéért megtennéd?

Sam arcát elöntötte a pír. Talán a zavartól, talán a dühtől.

– Ez csúnya volt.

– Sajnálom, de végrehajtanád Pa kapitány közvetlen parancsát?

– Az övét igen. De nem azért, mert övbéli. Hanem mert ő a kapitány, és megbízom az ítélőképességében.

– Jobban, mint az enyémben.

Sam övbéli vállvonás gyanánt felemelte mindkét kezét.

– Amikor a legutóbb megtettem neked, amire kértél, házi őrizetben kötöttem ki.

Bikának el kellett ismernie a lány igazát. Nagy nehezen kiszabadította a karját a lépegetőből, a markába vette a kézi terminálját, és sürgős kapcsolatkérést küldött Pának. A kapitány szinte azonnal fogadta a hívását. Ő is öregebbnek tűnt, nyúzottabbnak, keménynek, magabiztosnak.

A vészhelyzet illett az egyéniségéhez.

– Mister Baca! – köszöntötte. – Hogy állunk?

– Jakande kapitány nem hajlandó áthozni hozzánk az embereit, hiába tudja, hogy mindenki jobban járna vele. És nem hajlandó átadni Holdent.

– Rendben – nyugtázta Pa. – Mi megpróbáltuk.

– De önnek megadná magát – tette hozzá Bika. – És nekem úgy tűnik, sokkal könnyebb lesz a rendőrfőnök szerepét betölteni, ha szert tehetünk a lassú zóna egyetlen fegyverére.

Pa félrebillentette a fejét.

– Folytassa! – mondta.

Harmincnegyedik fejezet: Clarissa

Időnként eljöttek az őrök, sovány adag ételnek megfelelő fehérjét és kimért űrtartalmú vizespalackokat hoztak, kivont fegyverrel kikísérték a foglyokat a fejhez, aztán visszavitték őket a cellájukba. Clarissa többnyire a földön feküdt vagy nyújtózkodott, régi dalokat dúdolgatott magában, vagy a bőrét kapargatta a karján – fehér körömnyomokat hagyva. Az unalom megsemmisítő lett volna, ha érzi, de mintha teljesen kiszakadt volna az időből.

Egyedül olyankor sírt, amikor visszagondolt Ren meggyilkolására, és amikor eszébe jutott az édesapja. Egyedül Tilly vagy titokzatos barátjának látogatását várta, és a halált.

A nő érkezett elsőként, és amikor belépett, Clarissa rögtön ráismert. Most, hogy vörös haját lehúzta a perdületi gravitáció, az arca petyhüdtebbnek tűnt, de a szemét nem lehetett elfelejteni. A nő a Thomas Prince kantinjából. Később pedig a Rocinantéról. Anna. Naominak azt mondta, hogy Annának hívják.

Még valaki, akit Clarissa korábban megpróbált megölni.

– Engedélyt kaptam, hogy beszéljek vele – közölte Anna. Az őr – egy széles arcú, karján a sebhelyét mintegy kitüntetésként viselő férfi – karba fonta a kezét.

– Itt a nő, si no? Beszéljenek csak!

– Kizárt – tiltakozott Anna. – Ez teljesen magánjellegű. Mások előtt nem beszélgethetünk.

– Máshol nem lehet – jelentette ki az őr. – Van fogalma róla, hány embert ölt meg ez a coya? Implantátumai vannak. Veszélyes.

– Tudja – szólt ki Clarissa, és Anna mosolyt villantott rá, mintha csak ők ketten érthették volna a viccet. Nyugtalan érzés hűtötte le Clarissa zsigereit. Volt valami fenyegető abban a nőben, aki napirendre tudott térni afelett, hogy megtámadták, és bizalmas titokként kezelte azt. Clarissa már nem tudta biztosan, valóban szeretne-e elbeszélgetni vele.

– Hajlandó vagyok vállalni ezt a kockázatot – válaszolta Anna. – Tud keresni nekünk egy helyet? Egy… vallatószobát. Ugye van itt ilyen?

Az őr térde és csípője kissé megrogyott, a férfi rendíthetetlenül állt a helyén.

– Itt rostokolhat, amíg a nap tüze kialszik – mondta. – Az az ajtó zárva marad.

– Semmi gond – szólt ki Clarissa.

– Dehogy nincs – erősködött Anna. – A lelkésze vagyok, és amiről beszélnünk kell, az csak kettőnkre tartozik. Kérem, nyissa ki az ajtót, és vigyen el minket valahova, ahol beszélgethetünk.

– Jojo – szólalt meg a folyosó túlsó végén a kapitány. Ashford. Így hívták. – Semmi gond. Beviheti őket a fagyasztókamrába. Nincs használatban, és kívülről zárható.

– Akkor a lelkészt holtan fogom kihozni onnan, ano sa?

– Én úgy hiszem, hogy nem így lesz – felelte Anna.

– Akkor akár a vákuumtündérekben is hihet – jegyezte meg az őr, de kinyitotta a cella ajtaját. A rács hirtelen kitárult. Clarissa tétovázott. Az őr és a lelkész mögül a kegyvesztett Ashford kapitány lesett ki a rácsok között, hogy egy pillantást vethessen rá. A férfira ráfért volna egy borotválkozás, és úgy tűnt, mintha nemrégiben sírt volna. Clarissa egy pillanatra az ajtó hűvös acélrácsába kapaszkodott. A késztetést, hogy szétfeszítse, hogy visszavonuljon, szinte ellenállhatatlannak érezte.

– Semmi gond – nyugtatta Anna.

Clarissa elengedte a rácsot, és kilépett. Az őr elővette a kézi fegyverét, és a lány nyakához szorította a csövét. Annát szemmel láthatóan zavarta ez. Ashford rezdületlen arccal nézte.

– Szükséges ez? – kérdezte Anna.

– Implantátumok – válaszolta az őr, és taszított egyet Clarissán. A lány megindult.

A fagyasztókamra kellemes meleg volt, és jóval tágasabb, mint a Cerisier hajókonyhája. Fémcsíkok futottak végig a padlón, a mennyezeten és mindkét falon, pár centiméterenként elhelyezett hornyokkal, hogy a sosem volt mormon gyarmatosítók rögzíthessék a fő-és elválasztófalakat. Ésszerűnek tűnt, hogy az állatok állásai, amelyeknek kényszerűségből Clarissa börtöneként kellett szolgálniuk, a vágóhíd közelében legyenek. Kemény fehér fény áradt a falakba süllyesztett LED-ekből, tompítatlanul és irányítottan, éles árnyékokat vetve.

– Tizenöt perc múlva visszajövök – közölte velük az őr, amint átlökte Clarissát az ajtónyíláson. – Ha bármi furcsát látok, lelövöm.

– Köszönöm, hogy magunkra hagy minket – mondta Anna, és belépett a lány után. Mögöttük bezárult az ajtó. A hevederzár megcsikordult, mintha a pokol kapuja csukódott volna be. A lámpák vibrálni kezdtek, és Clarissa elsőként azt állapította meg magában kéjes rosszallással, hogy nem lenne szabad a zár mágnesét a kezelőtábla áramkörére kötni. Mint egy előző életből származó relikvia.

Anna összeszedte magát, elmosolyodott, és kezet nyújtott neki.

– Már találkoztunk – mondta –, de bemutatkoznunk nem sikerült. Annának hívnak.

Az addigi élete során belénevelt udvariasságból Clarissa elfogadta a felé nyújtott kezet. A nő ujjait igen melegnek érezte.

– A lelkészem? – kérdezte Clarissa.

– Nagyon sajnálom – válaszolta Anna. – Nem akartam tolakodó lenni. Felmérgesítettek, és próbáltam élni a rang adta lehetőséggel.

– Ismerek embereket, akik sokkal rosszabbakra képesek. Amikor mérgesek.

Clarissa eleresztette a nő kezét.

– Tilly barátnője vagyok. Ő segített nekem, amikor a hajó összetört. Megsérültem, és nem tudtam igazán összeszedetten gondolkodni, és ő segített nekem – magyarázta.

– Ehhez nagyon ért.

– Ismerte a maga nővérét is. Az édesapját. Az egész családot – folytatta Anna, aztán türelmetlenül összeszorította a száját. – Bárcsak adtak volna széket is. Úgy érzem magam, mintha egy buszvégállomáson ácsorognék.

Anna mély lélegzetet vett, az orrán át kifújta a levegőt, aztán a lábát maga alá húzva leült a fagyasztókamra közepére. Finoman ráütött maga mellett a fémfedélzetre. Clarissa egy keveset tanakodott, majd ő is leereszkedett Anna mellé a földre. Ellenállhatatlanul tört elő benne az emlék, ahogyan ötéves korában az óvodai szőnyegen ül.

– Így már jobb – jelentette ki Anna. – Szóval Tilly rengeteget mesélt magáról. Aggódik.

Clarissa félrebillentette a fejét. A megfogalmazás módjából úgy tűnt, itt illene válaszolnia. Késztetést érzett, hogy megszólaljon, miközben elképzelni sem tudta, mit mondhatna. Némi kivárás után Anna folytatta – anélkül, hogy erőltetettnek hatott volna, újra próbálkozott.

– Én is aggódom maga miatt.

– Miért?

Anna tekintete elkomorodott. Mintha önmagában beszélgetett volna. De csak egy pillanatig. Aztán két kezét összekulcsolva előrehajolt.

– Korábban nem segítettem magán. Találkoztunk, közvetlenül azelőtt, hogy a Seung Un felrobbant – válaszolta. – Közvetlenül azelőtt, hogy felrobbantotta a bombát.

– Addigra már elkésett ezzel – jelentette ki Clarissa. Ren ekkor már halott volt. – Nem tudta volna megakadályozni.

– Igaza van – ismerte el Anna. – Nem egyedül ezért jöttem ide. Ezenkívül… el is veszítettem valakit. Amikor az összes hajó megállt, elveszítettem valakit.

– Valakit, aki fontos volt magának – állapította meg Clarissa. – Valakit, akit szeretett.

– Valakit, akit alig ismertem, mégis hatalmas veszteség. Ráadásul rettegtem is magától. Még most is félek. De Tilly rengeteget mesélt magáról, és ez segített leküzdenem valamennyire a félelmemet.

– Nem teljesen?

– Nem. Nem teljesen.

Valahol a hajó szerkezetének mélyén komoran koppant valami, és egy percig úgy zengett körülöttük az egész építmény, akár egy messzi távolban megkonduló harang.

– Megölhetném – mondta Clarissa. – Még mielőtt kinyithatnák az ajtót.

– Tudom. Láttam.

Clarissa előrenyúlt, tenyerét a hornyolt csúszósínre fektette. A felület érintése sima, a fém hűvös volt.

– Akkor hát vallomást akar? – kérdezte.

– Ha hajlandó rá.

– Már megtettem – válaszolta Clarissa. – Én szabotáltam a Rocinantét és a Seung Unt. Én öltem meg Rent. Korábban, a Földön még jó néhány embert megöltem. Hazudtam a kilétemről. Mindent bevallottam. Bűnös vagyok.

– Rendben.

– Akkor végeztünk?

Anna megvakarta az orrát, és sóhajtott.

– Eljöttem a Gyűrűhöz, még ha ezzel felzaklattam is a feleségemet. Még ha emiatt hónapokig nem láthatom a kisbabámat. Azzal hitegettem magam, hogy látni akartam. Segíteni akartam az embereknek, hogy megértsék valamennyire, és bármi legyen is, ne féljenek tőle. Maga azért jött ide, hogy… megmentse az édesapját. Hogy megváltsa őt.

– Tilly ezt mondja?

– Nem ennyire udvarias formában.

Clarissa köhintve felnevetett. Amit csak mondhatott, elcsépeltnek hatott. Sőt, egyenesen naivnak és ostobának. Jim Holden tönkretette a családomat meg Azt szerettem volna elérni, hogy az édesapám büszke lehessen rám meg Tévedtem.

– Megtettem, amit tettem – mondta ehelyett Clarissa. – Ezt elmondhatja nekik. A biztonságiaknak. Elmondhatja nekik, hogy mindent bevallottam.

– Ha akarja. Elmondom nekik.

– Igen. Szeretném.

– Miért próbálta megölni Naomit?

– Mindannyiukat meg akartam ölni – felelte Clarissa, és minden szót nehezére esett kimondani, mintha nem fértek volna ki a torkán. – Holdenhez tartoztak, és azt akartam, hogy Holdenből semmi se maradjon. Hogy semmilyen formában ne létezzen tovább. Azt szerettem volna, ha mindenki megtudja, milyen rossz ember.

– Még mindig ezt akarja?

– Már nem érdekel – felelte Clarissa. – Ezt is elmondhatja nekik.

– És Naominak? Nemsokára találkozom vele. Van bármi, amit kifejezetten neki üzen?

Clarissa felidézte magában a nő zúzódásokkal teli, vérző arcát. Megfeszítette és ellazította a kezét, szinte érezte a karbantartó szerkezet kesztyűjét az ujjain. Semmibe sem került volna akkor eltörni a nő nyakát, csupán leheletnyi erőt kellett volna kifejtenie hozzá. Nem értette, miért nem tette meg. Tudatalattijának felszíne felett a hosszasan kiélvezett pillanat és a habozás viaskodott egymással, és az emlékei mindkettőt alátámasztották. Vagy egyiket sem.

– Üzenem neki, hogy remélem, hamar felgyógyul.

– Valóban ezt reméli?

– Úgy érti, nem csupán udvariasságból mondom? – kérdezett vissza Clarissa. – Mondjon neki, amit akar. Nem érdekel.

– Rendben – válaszolta Anna. – Kérdezhetek még valamit?

– Számítana, ha nemet mondok?

– Igen.

A csend nem tartott tovább három hosszú lélegzetvételnél.

– Kérdezzen csak!

– Kívánja a megváltást?

– Nem hiszek Istenben.

– Akkor szeretné, ha valami, ami nem Isten, megváltaná? Ha bűnbocsánatot nyerhetne, el tudná fogadni?

A felháborodás érzése Clarissa gyomrából fakadt, és a mellkasában terjedt szét. Ajka megfeszült, homloka ráncokba gyűrődött. Amióta elveszítette az öntudatát, miközben a Rocinante szekrényének ajtaját igyekezett betörni, először sikerült felidéznie, milyen érzés a harag. Mennyire hatalmas tud lenni.

– Miért kellene bűnbocsánatot nyernem bármiért? Megtettem. Ennyi.

– De ha…

– Miféle igazságszolgáltatás lenne az? „Ó, megölted Rent, de már megbántad, szóval minden rendben”? A picsába vele! És ha így működik a maga Istene, akkor a picsába ővele is!

A fagyasztókamra ajtaja megkondult. Clarissa felkapta a fejét, és bosszantotta, hogy épp most kell jönniük érte, aztán rájött, hogy meghallották, ahogy kiabál. Azért jöttek, hogy megmentsék a prédikátort. Ökölbe szorította a kezét, és lenézett rá. Vissza fogják vinni a cellájába. A zsigereiben és a torkában érezte, mennyire nem vágyik erre.

– Semmi gond – szólalt meg Anna, amikor az őr belépett a hűtőkamrába, és Clarissára szegezte a fegyverét. – Jól megvagyunk.

– Ja, persze – mondta erre az őr. Tekintete kemény és határozott volt. Rémült. – Letelt az idő. A találkozónak vége.

Anna csalódottságra emlékeztető arckifejezéssel pillantott Clarissára. Nem miatta, hanem a helyzet miatt. Amiatt, hogy nem sikerült mindent úgy intéznie, ahogy akart. Clarissa valamennyire együtt tudott érezni vele emiatt.

– Még szeretnék beszélni magával – jelentette ki Anna. – Ha nem gond.

– Tudja, hol lakom – válaszolta egy vállrándítással Clarissa. – Nem sokat járok el.

Harmincötödik fejezet: Anna

Bika épp nem tartózkodott az irodájában, amikor Anna megérkezett. A csípőjénél hatalmas fegyvert viselő, izmos, nagy termetű nő csak vállat vont, amikor Anna megkérdezte, hogy megvárhatja-e, aztán mintha ott se lenne, folytatta a munkáját. A fali képernyőt a Szabad Lassú Zóna Rádióra állították be, ahol épp egy komoly arccal nyilatkozó, fiatal földi férfi hajolt Monica Stuart felé. Bőrének élénkrózsaszín árnyalata nem tűnt természetesnek. Anna arra gondolt, hogy valószínűleg lehámlott.

– A Brazil Közösségi Zóna autonómiája iránti elkötelezettségem semmit sem változott – magyarázta. – Sőt, inkább úgy érzem, még határozottabban kiállok mellette.

– Milyen értelemben? – kérdezett rá Monica. Úgy tűnt, mintha tényleg érdekelné. A lehámlott bőrű férfi kinyújtott ujjaival a levegőbe bökött. Anna biztosra vette, hogy látta már őt a Thomas Prince-en, de ha az élete múlott volna rajta, akkor sem jutott volna eszébe a neve. Halványan rémlett neki, hogy mintha festő lenne. Határozottan valami képzőművészféle.

– Mindannyian megváltoztunk – jelentette ki a férfi. – Azáltal, hogy ide jöttünk. Azáltal, hogy átmegyünk azokon a megpróbáltatásokon, amelyeken átmegyünk, mindannyian megváltoztunk. Amikor hazatérünk, egyikünk sem lesz ugyanaz, mint azelőtt. A tragédia és a veszteség és a csoda érzete alapvetően változtatja meg, mit jelent embernek lenni. Érti, mire gondolok?

Anna furcsamód úgy érezte, hogy ő igen.

A lelkipásztorkodás azzal járt, hogy mások életének sűrűjében mozgott. Anna tanácsokat adott gyülekezete szerelmes tagjainak, összeadta őket, megkeresztelte újszülött kisgyerekeiket, és egyetlen szívfájdító esetben, egy évvel később ő búcsúztatta el a kicsit a temetésén. A gyülekezet tagjai életük szinte minden fontos eseményébe bevonták. Már hozzászokott ehhez, és többnyire élvezte az elmélyült emberi kapcsolatokat, amelyek ebből fakadtak. Ahogy végigkövette az életutakat, feltérképezte, kit hogyan változtat meg egy-egy esemény, hogyan lép elő belőlük egy egészen más egyéniség. Azok után, hogy átjöttek a Gyűrűn, és átélték a tragédiákat, egyikük sem maradhatott ugyanaz.

Javában folyt a kivonulás a flotta többi hajójáról a Behemótra. A sátorvárosok az egyhangú, kerámiaacél színű mezőket elborító vadvirágokként terjeszkedtek szét a belső lakóhenger ívelt felszínén. Anna nyúlánk övbélieket látott, ahogy sebesült földieknek segítettek lekászálódni a hordágy-kocsikról, becsatlakoztatni az infúziójukat és más orvosi felszereléseiket, felbolyhozni a párnáikat, és letörölni a homlokukat. Külsősök és belsősök egymásra tett megjegyzések nélkül, vegyes csoportokban rakodtak ki ládákat. Anna nem tehetett róla, hogy mindez melengette a szívét, még a nemrégiben átélt borzalmak ellenére is. Talán valódi tragédia kellett ahhoz, hogy mindannyian együttműködjenek, de megtörtént. Megtették. Ez reményt sugall.

Most már csak arra kellene rájönniük, hogyan érhetik el ugyanezt vér és jajveszékelés nélkül.

– A tevékenységét bírálatok érték – fejtette ki Monica Stuart –, amiért erőszakra buzdít.

A lehámlott bőrű férfi bólintott.

– Régebben visszautasítottam ezt a vádat – válaszolta. – Azonban arra a következtetésre jutottam, hogy mégis helytálló lehet. Szerintem, amikor hazaérünk, újra kell gondolnunk sok mindent.

– A Gyűrű miatt?

– És a lassú zóna miatt. És amiatt, ami itt történt.

– Buzdítana más politikailag elkötelezett művészeket arra, hogy jöjjenek ide?

– Kétségkívül.

Chris, Anna fiatal tisztismerőse korábban megkérdezte, lehetne-e vegyes csoportoknak egyházi szertartásokat tartani a Behemóton. Anna először azt hitte, vegyes hitűeket értett ez alatt, azonban kiderült, hogy a fiú földiekből, marsiakból és övbéliekből álló csoportokra gondolt. Vegyes csoport, mintha Isten aszerint osztályozná az embereket, hogy milyen erős gravitáció mellett nőttek fel. Annában ekkor merült fel először, hogy voltaképp nem létezik olyasmi, hogy „vegyes” csoport. Nem számít, hogyan néztek ki, vagy minek hívták a Mindenhatót, ha emberek egy csoportja közösen fohászkodott Istenhez, egyek voltak. Még akkor is, ha nem létezett Isten, vagy egy Isten létezett, esetleg több, nem számított. Hit, remény, szeretet, írta egykor Pál apostol –, ezek között pedig legnagyobb a szeretet. A hit és a remény rendkívül fontosak maradtak Anna számára. Ám immár oly módon fogta fel Pál üzenetét, ahogy régebben soha. A szeretethez nem kell semmi más. Nem szükséges hozzá közös hit vagy közös identitás. Anna a kicsinyére gondolt, és elöntötte a vágyakozás meg a magány. Szinte érezte Namit a karjaiban, érezte fejének részegítő újszülöttbaba-illatát. Nono, az ugandai és Anna, az orosz egymásba olvadtak, és létrehozták Namit. Nem holmi keveréket, vagy bármi ehhez hasonlóan durvát. Többet, mint a részeik és az eredetük összegét. Valami újat, egyénit és megismételhetetlenül egyedit.

Nem létezik tehát vegyes csoport. Csak csoport. Valami új, tökéletes és megismételhetetlenül egyedi. El sem tudta képzelni, hogy Isten másképp láthatná ezt. Anna egészen biztosra vette azt is, hogy megvan az első szentbeszéd témája is. Már az „Isten szemében nincsenek vegyes csoportok” szövegének felét begépelte a kézi termináljába, amikor Bika jött be az ajtón, és gépi lábai minden lépésnél hangosan szűköltek és koppantak le a földre. Anna úgy vélte, hogy ez még több méltóságot kölcsönzött Bikának, mint amennyivel előtte rendelkezett. A gépies szükségszerűségtől kikényszerített határozottsággal mozgott, ám ezt könnyen az ünnepélyességgel és tekintélyességgel lehetett összetéveszteni. A szerkezet elektromos nyüszítése és a nehéz dobbanás mintegy a jövetelét jelezte előre.

Anna elképzelte, mennyire felbosszantaná Bikát, ha ezt elmondaná neki, és lopva elmosolyodott ezen.

Bika épp az egyik beosztottjával beszélt, és észre sem vette Annát.

– Nem érdekel, tetszik-e nekik, vagy sem, Serge. Abban állapodtunk meg, hogy felfegyverzett katonák nem léphetnek a hajóra. Azok a páncélok még a beléjük épített rakás puska nélkül is pusztító fegyverek. Kobozd el a felszerelésüket, vagy hajíts ki őket a hajóról!

– Si, jefe – felelte a vele lévő másik férfi. – És hogyan szedjem le róluk, sa sa? Konzervnyitóval?

– Bűvöld el a szemeteket! Ha most nem tudjuk elérni, hogy bármit megtegyenek nekünk, amíg baráti a kapcsolatunk, mi lesz, ha úgy döntenek, mégsem a barátaink? Ha négy tengerészgyalogos felderítő páncélzatban úgy határoz, hogy övék lesz a hajó, akkor az övék lesz, bassza meg. Szóval elvesszük tőlük a páncélt, mielőtt ilyesmi megfordulna a fejükben. Még csak a belső hengerbe sem szeretném behozni azt a cuccot. Zárjátok be a fegyvertárba!

Serge szemmel láthatóan nagyon nem örült a feladatnak.

– Esetleg kaphatnék egy kis segítséget?

– Vigyél magaddal annyi embert, ahányat akarsz, de ha nincs szükség rájuk, csak felbosszantod vele a marsiakat, márpedig ha így lesz, nem fognak ténylegesen segítőkésznek mutatkozni.

Serge tétován állt, eltátott szájjal, aztán hangos cuppanással összezárta ajkait, és távozott. Bika csak most vette észre Annát, és így szólt hozzá:

– Mit tehetek önért, prédikátor asszony?

– Hívjon csak Annának, kérem! Azért jöttem, hogy Clarissa Maóról beszéljünk – válaszolta.

– Ha nem az ügyvédje vagy a szakszervezeti megbízottja…

– A lelkésze vagyok. Most mi fog történni vele?

Bika megint felsóhajtott.

– Bevallotta, hogy ő robbantotta fel a hajót. Ezután nem sok jóra számíthat.

– Az emberek azt rebesgetik, hogy az űrbe hajított valakit, amiért drogokat árult. Keménynek tartják magát. Ridegnek.

– Tényleg? – kérdezte Bika. Anna nem tudta megállapítani, hogy a férfi hangjából kiérződő meglepetés valódi volt-e, vagy csak gúnyolódott.

– Kérem, ne ölje meg! – hajolt közelebb hozzá Anna, hogy a szemébe nézzen. – És ne hagyja, hogy bárki más végezzen vele!

– Miért ne? – A kérdést nem kihívásnak vagy fenyegetésnek szánta. Inkább úgy hangzott, mintha egyszerűen nem tudná a választ, és kíváncsi rá. Anna visszanyelte félelmét.

– Nem segíthetek neki, ha halott.

– Ne vegye sértésnek, de engem ez nem igazán érint.

– Azt hittem, itt ön a jogrend képviselője.

– Igyekszem fenntartani a rendet, általában.

– A lányt megilleti a tárgyalás, és ha mindenki megtudja róla, amit ön tud, nem kerül bíróság elé. Fellázadnak. Meglincselik. Legalább abban segítsen, hogy bíróság tárgyalja az ügyét!

A hatalmas termetű férfi felsóhajtott.

– Akkor most tárgyalást szeretne, vagy csak az időt húzni?

– Az időt húzni – válaszolta Anna.

Bika bólintott, egy darabig latolgatott, aztán intett a nőnek, hogy lépjen be előtte az irodájába. Miután Anna leült az ütött-kopott íróasztal mellé, Bika átdöcögött a szűkös helyiségen, hogy lefőzzön egy bögre kávét. A dolog tékozlásnak hatott a nemrégiben bevezetett vízkorlátozást figyelembe véve, de Annában hamar tudatosodott, hogy a férfi immár a második legbefolyásosabb személy a lassú zónában. A ranggal privilégiumok járnak.

Nem kívánta a kávét, mégis elfogadta az odakínált csészét, hogy Bika kimutathassa nagylelkűségét. Ha a férfi most nagylelkű lehet vele, talán később is az lesz, amikor Anna olyasmit kér tőle, amit tényleg el szeretne érni.

– Amikor Holden mindenkivel közli, hogy valójában ki hajtotta végre a szabotázsakciót a Seung Unon – márpedig ő Jim Holden, és ezért meg fogja tenni –, az EN emberei Clarissa kiadatását követelik majd. És ha ők lehetővé teszik, hogy mindenkit áthozathassak ide, hogy együtt és biztonságban lehessenek, amíg ki nem jutunk ebből a csapdából, akkor cserébe át fogom adni nekik a lányt. Nem átszállíttatom, hanem itt a hajón adom át.

– Mit fognak tenni vele? – Anna előzékenyen belekortyolt a kávéjába. A forró ital megégette a nyelvét, íze az ecetére hasonlított.

– Valószínűleg rögtönzött ítélőszéket hoznak létre a flotta főtisztjeiből, gyorsan lezavarják a pert, és beledobják egy visszaforgatóba. A magam részéről, normál esetben kihajítanám az űrbe, de a jelenlegi szorult helyzetünket figyelembe véve ez pazarlás lenne. Az otthonról küldött utánpótlás ugyanannyi idő alatt ér ide a lassú zónán át, mint amennyi idő alatt eljuttatják a Gyűrűhöz.

Bika hangja kifejezéstelennek, érzelemmentesnek hatott. Logisztikai problémáról beszélt, nem egy fiatal nő életéről. Anna elfojtotta borzongását, és megkérdezte:

– Mister Baca, hisz ön Istenben?

Bika becsületére legyen mondva, hogy az égre igyekezett emelni a tekintetét. Majdnem sikerült is neki.

– Abban hiszek, ami segít átvészelni az éjszakát.

– Ne legyen tiszteletlen! – pirított rá Anna, és elégedetten nyugtázta, hogy Bika kissé kihúzta magát a lépegetőjében. Megfigyelte, hogy a legtöbb erős akaratú férfinak hasonlóan erős akaratú édesanyja volt, és pontosan tudta, hogyan tud hatni a legmélyebb ösztöneikre.

– Nézze! – próbálta visszavenni a kezdeményezést Bika. Anna nem hagyta szóhoz jutni.

– Felejtse el egy pillanatra Istent! – mondta. – Hisz a megbocsátás eszméjében? A megváltás lehetőségében? Abban, hogy minden ember élete értékes, függetlenül attól, mennyire romlott vagy eltévelyedett?

– Dehogy hiszek – csattant fel Bika. – Szerintem lehetséges olyan mélyre süllyedni, hogy onnan már képtelenség visszakapaszkodni.

– Ezt mintha saját tapasztalatból mondaná. Mennyire mélyre jutott?

– Elég messze ahhoz, hogy tudjam, van túl messze is.

– És nyugodt lélekkel meg meri ítélni, hol húzódik ez a vonal?

Bika húzott egyet lépegetője keretén, súlypontját áthelyezte a testét megtartó hevederekben. Sóvárgón nézett az irodai szék felé, amit immár nem használhatott. Anna sajnálta őt, amiért a lehető legrosszabb időpontban nyomorodott meg. Hogy miközben próbált rendet tartani apró világában, nemtörődöm önfeladással égette el utolsó erőtartalékait. A zúzódásos szemek és a megsárgult bőr hirtelen villogó töltöttség-kijelzőnek tűntek, amely arra figyelmeztetett, hogy az elem hamarosan lemerül. Annába belehasított a bűntudat, amiért tetéznie kell a férfi terheit.

– Nem akarom megölni azt a lányt – jelentette ki Bika, és megint kortyolt egyet a szörnyűséges kávéból. – Valójában rohadtul nem érdekel, mi lesz a sorsa, feltéve, hogy rács mögött marad, és nem jelent veszélyt a hajómra. Holdennel kellene beszélnie. Ő készül feltüzelni a fáklyákkal és vasvillákkal gyülekező csőcseléket.

– De hát a marsiak…

– Húsz órával ezelőtt megadták magukat.

Anna pislantott.

– Már napok óta szerették volna – mondta magyarázatképp Bika.

– Csak ki kellett módolnunk, hogyan őrizhetik meg a tekintélyüket.

– Megőrizni a tekintélyüket?

– Olyan ürügyet kaptak, amit bárkinek elmesélhetnek anélkül, hogy gyengének tűnnének. Csak ennyi kellett nekik. De ha nem találunk ki valamit, kitartottak volna a helyükön, amíg mind meg nem halnak. Semmi sem pusztított el több embert, mint a puhányság látszatától való félelem.

– Szóval Holden idejön?

– Már a komp fedélzetén tart hozzánk négy felderítő tengerészgyalogos kíséretében, ami miatt megint csak nekem fájhat a fejem. De mit szólna a következőhöz? Én nem említem a lányt, amíg nincs különösebb okom rá. Az viszont, amit Holden csinál, már tőle függ.

– Jól van, akkor beszélek vele, amikor megérkezik – egyezett bele Anna.

– Sok szerencsét hozzá! – válaszolta Bika.

Harminchatodik fejezet: Holden

Amikor a marsiak eljöttek érte – két nő és két férfi, egyenruhában és állig felfegyverkezve –, Holden elszigeteltségtől eltompult elméje egyszerre tucatnyi irányban lódult meg ellenőrizhetetlenül. A kapitány helyet keresett neki a hajó gyengélkedőjén, és újra ki akarta faggatni arról, ami az állomáson történt, és arra készültek, hogy kihajítják a légzsilipen, és kiderült, hogy Naomi halott, és értesültek róla, hogy nem az. Úgy érezte, mintha az agyától egészen a lába ujjáig minden idegvégződése kisülni készült volna. Alig tudta megállni, hogy ne lökje el magát a faltól, egyenesen ki a szűk folyosóba.

– Megkérem a foglyot, hogy azonosítsa magát! – szólalt meg az egyik férfi.

– James Holden. Nem mintha olyan rengeteg foglyuk lenne. Csak mert próbáltam beszélgetőpartnert találni, mert mintha már egy évtizede bezártak volna ide, és egészen biztos vagyok benne, hogy még egy porcica sincs idebent rajtam kívül.

Az ajkába harapott, hogy elhallgasson. Túl régóta ült bent egyedül és halálra rémülten. Egészen eddig nem értette, milyen nagymértékben hatott rá mindez. Még ha ép volt is az elméje, mielőtt a Hammurabira került, hamarosan megtébolyodik, ha semmi sem változik.

– Jegyzőkönyvbe véve, hogy a fogoly James Holdenként azonosította magát – mondta a férfi. – Kövessen!

A cellák előtt futó folyosót olyannyira keskenyre tervezték, hogy az előtte és mögötte haladó két-két katona valóságos falat alkotott. A Mars alacsony gravitációjának köszönhetően testük inkább az övbéliekére hasonlított, mint az övére, és mind a négyen kissé meggörnyedtek, és fölébe hajoltak. Holden soha életében nem érezte még ennyire megkönnyebbültnek magát egy ilyen kicsiny, szűk folyosón. Ám a megkönnyebbülést hamar felváltotta a szorongás. Az őrök nem taszigálták, csupán olyasféle határozottsággal indultak meg, amely ezt sugallta, hogy jobban teszi, ha velük tart. A zsilipajtó mindössze öt méterre helyezkedett el, ám a cellában eltöltött idő után ez is hatalmas távolságnak tűnt.

– Van hír a Rociról?

Senki sem válaszolt.

– Mi… ah… mi történik?

– Elhagyja a hajót – felelte a férfi.

– Elhagyom?

– Ez is része a fegyverletételi egyezménynek.

– Fegyverletételi egyezmény? Megadják magukat? Miért adják meg magukat?

– Mert elbuktuk a politikai tárgyalásokat – szólalt meg mögötte az egyik nő.

Ha a szkiff, amelybe beszállították, nem ugyanaz volt, mint amelyiken idehozták, a kettő kellően hasonlított egymáshoz, hogy Holden ne tudja megkülönböztetni őket. Ezúttal csupán négy katona kísérte, mindannyian teljes harci páncélzatban. A többi helyet hagyományos tengerész-egyenruhások foglalták el. Holden először arra gondolt, hogy megsérülhettek, de miután alaposabban szemügyre vette őket, kiderült, hogy látszólag egyiküknek sincs kisebb sebesüléseknél komolyabb baja. Elgyötört arcuk és testük miatt tűntek megtörtnek. A gyorsító égetést még csak be sem jelentették. A tolóerő szinte meg sem mozdította a présüléseket. Körötte a marsiak mind aludtak, vagy magukba mélyedve merengtek. Holden megkaparta a csuklóját és bokáját összekötő kemény, hajlékony műanyagszíjakat, és senki sem szólt rá, hogy hagyja abba. Ez talán jó jel lehetett.

Próbálta fejben kiszámolni a dolgokat. Ha az új felső sebességhatár egy kilőtt gránátéval egyezik meg, akkor óránként megtesznek… A fáradtság miatt képtelennek bizonyult értelmes eredményt kihozni. Ha nála lenne a kézi terminálja, pár másodperc alatt végzett volna a művelettel. Ugyanakkor nem érezte elképzelhetőnek, hogy visszakaphatná. És nem is számított.

Aludt, majd felébredt, aztán megint aludt. A közelségi szirénajelzés verte fel álmából, amelyben kenyeret sütött valakivel, aki Ceasar édesapjának tűnt és Fred Johnsonnak is, és a sót kereste. Időbe telt, míg eszébe tudta idézni, hol van épp.

A szkiff annyira kicsi volt, hogy Holden hallotta, amikor a másik hajó legénysége nekiütődött a légzsilipnek. Az üléséből látta, amikor kinyílt a zsilip ajtaja. Elsőként arra figyelt fel, hogy kissé más illatú a levegő. Teltebb és furcsán páradús. Aztán négyen léptek be a látóterébe. Övbéliek. Egy széles arcú nő, egy vaskos férfi döbbenetesen fehér szakállal és két kopaszra borotvált fejű alak, akik annyira hasonlítottak egymásra, hogy akár ikrek is lehettek. Az ikrek karjára a KBSz félbevágott kör jelképe volt rátetoválva. Mind a négyen kézi fegyvert viseltek.

A Behemót, állapította meg Holden. A Behemótnak adták meg magukat. Ez furcsának hatott.

Az egyik tengerészgyalogos, még mindig harci páncélzatban, odalebegett hozzájuk. Az övbélieken nem mutatkozott félelem. Holden ezt a javukra írta.

– Alexander Verbinski őrnagy – mutatkozott be a marsi. – Parancsot kaptam, hogy a megadáskor megkötött megállapodás értelmében átadjam ezt a szkiffet, a legénységét és az utasait.

A nő és a fehér szakállú férfi összenéztek. Holden a tartásukból látta, hogy kérdést – Te akarod közölni velük, hogy nem vihetik be a szkafanderüket? – tesznek fel egymásnak. A nő vállat vont.

– Bien alles – mondta. – Üdvözlet a fedélzeten! Hatosával hozzák be őket, és mi majd mindent elrendezünk, sa sa?

– Igenis, asszonyom – felelte Verbinski.

– Corin – szólalt meg az egyik iker. A nő odafordult, és látta, hogy a férfi Holden felé bök az állával. – Pa con esá parlan, si?

A nő kurtán biccentett.

– Most magunkkal visszük Holdent.

– Ahogy óhajtják – válaszolta a tengerészgyalogos. Holden a hanghordozásából arra következtetett, hogy ha azt kérik tőle, ugyanígy le is lőtte volna. Ám lehetséges, hogy csak a paranoia hatalmasodott el rajta.

Az övbéliek átkísérték őt a légzsilipen, aztán egy hosszú mylar-csövön át a Behemót gépészeti fedélzetére. Ott tucatnyian vártak előkészített kézi terminálokkal, hogy túlessenek a legyőzött ellenség adatfelvételének lassú és hosszadalmas procedúráján. Holdennek nem kellett kivárnia a sorát, és kétségesnek tartotta, hogy ezt megtiszteltetésnek kellene vennie.

A gépészeti részleg és a belső henger közötti átjárási pont kiterjedt kapujában álló nő túl fiatalnak tűnt kapitányi rangjelzéséhez. Szigorú kontyba feltűzött haja egyik tanárára emlékeztette Holdent, még a Földön töltött éveiből.

– Pa kapitány – jelentkezett a biztonsági tiszt, akit az egyik iker Corinnak szólított. – Vele akart beszélni.

– Holden kapitány – biccentett oda Pa kapitány. – Üdvözlöm a Behemót fedélzetén. Szabadon közlekedhet a hajón, de szeretném, ha megértené, hogy kizárólag bizonyos feltételekkel.

Holden meglepetten pislogott. Legalábbis újabb fogdára számított. Az, hogy szabadon közlekedhet a hajón, gyakorlatilag egyet jelentett azzal, hogy szabad, és pont. Végtére is, máshová nem nagyon mehetett.

– Ah. Rendben – felelte.

– Rendelkezésre kell állnia, hogy kikérdezzük, valahányszor felszólítjuk erre. Kivétel nélkül bármikor. Senkivel sem oszthatja meg, mi történt, vagy mi nem történt az állomáson, kizárólag velem és a biztonsági parancsnokkal.

– Tudom, hogyan kapcsolhatjuk ki – válaszolta Holden.

A fiatal kapitány arckifejezése megváltozott.

– Hogy mit tud?

– Tudom, hogyan érhetjük el, hogy a protomolekula feloldja a vesztegzárat – felelte, aztán ismét elmagyarázott mindent, amit korábban Jakande kapitánynak elmondott: azt, hogy találkozott Millerrel, és a tervet, amivel lenyugtathatnák az állomást, hogy alacsonyabb készültségi szintre váltson, és aztán a halott nyomozó kikapcsolhassa. Minden igyekezetével azon volt, hogy nyugodtnak, ésszerűnek és épelméjűnek tűnjön. Odáig nem merészkedett, hogy meséljen az elsöprő civilizációpusztító invázióról, amely kiirtotta a protomolekula megalkotóit. Enélkül is épp elég veszedelmesnek tűnt az egész.

Pa rezdüléstelen arccal, figyelmesen végighallgatta. Holden nem szívesen pókerezett volna vele. Ellenállhatatlanul, fájdalmasan előtört benne az emlék, amikor Naomi felajánlotta, hogy megtanítja pókerezni, és ettől elszorult a torka.

Odalebegett hozzá a fehér szakállú biztonsági tiszt, szorosan a nyomában két felbőszült tekintetű marsival.

– Kapitány! – szólalt meg az övbéli nehezen visszafojtott dühvel a hangjában.

– Egy pillanat, mister Gutmansdottir – válaszolta a nő, aztán ismét Holdenhez fordult. A bejelentésnek le kellett volna taglóznia, de a nőnek csak az állkapcsa feszült meg egy kissé, ha egyáltalán mutatott bármiféle reakciót. – Nos… megfontolom a tanácsát, de ami a közeljövőt illeti…

– A legénységem?

– A civil gyengélkedőben találja őket – válaszolta Pa, és a fehér szakállú férfi megköszörülte a torkát, habár érezhetően nem kellett köhögnie. – Útbaigazító feliratokat helyeztünk ki. Most, ha megbocsát.

– Kapitány, egy halom csempészárut találtunk az újonnan érkezett foglyoknál – kezdett bele Gutmansdottir, és erősen megnyomta az utolsó szót. – Gondoltam, érdemes lenne foglalkoznia ezzel, mielőtt Bikához kerülne az ügy.

Pa mély lélegzetet vett, és elrugaszkodva megindult a biztonsági tiszt után. Pár másodperc elteltével Holdenben tudatosodott, hogy nem annyira elbocsátották, mint elfeledkeztek róla. Lejjebb csúszott az ifjú kapitány azonnal elvégzendő feladatainak listáján, szóval ő nyugodtan elmehet a búsba. Holden kilebegett az átjárási pont és a talapzatok mellett, ahol a kis belső világ tengelye forgott. Elért a kocsiknak fenntartott hosszú rámpához, és lecsoszogott rajta, a perdület a puszta Coriolis-hatásból lassanként tényleges súlyérzetbe váltott. A térdében érezte, mennyi ideje lebeg súlytalanul, és abban reménykedett, hogy a gyengélkedők nincsenek túlságosan messze.

De még ha a naprendszer túlsó végében lettek volna, akkor is manőverezhető szkafandert kerít, amennyi tartaléklevegőt csak tud, magával visz, és elindul. A gondolat, hogy egy levegőt szív Naomival, Alexszel és Amosszal, jóformán kábítószerként hatott rá.

Épp csak Pa kapitány nem mondott ilyet. Mindössze annyit közölt vele, hogy ott vannak. A „többi” talán csak következtetés volt. Holden kísérletet tett a kocogásra, de alig pár perc után kifulladt, és meg kellett állnia, hogy kifújja magát.

A belső henger hatalmas dobja terült el előtte, egy csőbe bújtatott világ. Az ál-nap hosszú sávja fehéren ragyogott felette, most, hogy ténylegesen létezett a „fent”, és két kilométer hosszan nyúlt el a túloldalon örvénylő rámpa, a sajátjának tökéletes tükörképe felé. A levegő hozzátapadt, a hőség nyomta a bőrét, viszont el tudta képzelni, hogy a henger csupasz fémfelszínét zöld növények borítják, a levegőt az almavirág bódító illata járja át, az egészet a párolgás és kicsapódás körforgása hűti le. Vagy ha azt nem is, legalább egyetlen végtelen nyári délutánná varázsolja.

Álom volt. Valaki másé, és immár kudarcra ítéltetett, mégis nemes. Még romjaiban is csodálatos.

– Holden kapitány? Beszélhetnék önnel?

Kétoldalt szoros copfba font, élénkvörös hajú, alacsony termetű nő szólította meg, egyszerű barna kosztümben. A hozzá hasonló, rendkívül közvetlen középkorú nők mindig az édesanyjaira emlékeztették Holdent.

– Annushka Volovodovnak hívnak – mutatkozott be mosolyogva.

– De nyugodtan hívjon csak Annának!

– Engem pedig hívjon csak Jimnek – válaszolta, és kezet nyújtott neki. Már majdnem sikerült kifújnia magát. Anna a félelem legkisebb jele nélkül kezet rázott vele. Az őt „a naprendszer legveszélyesebb bűnözőjeként” feltüntető híresztelések minden jel szerint még nem jutottak el a nőhöz. – Kelet-európai?

– Orosz – felelte bólintva a nő. – Kimriben születtem. De felnőtt életem java részét moszkvaiként éltem le. Észak-amerikai?

– Montanai. Földműves szövetkezet.

– Úgy hallottam, Montana kifejezetten szép vidék.

– A népsűrűség megfelelő. Még mindig több a tehén, mint az ember.

Anna bólintott, és a kosztümjét csipkedte. Holdennek az az érzése támadt, hogy a nő valójában mondani szeretett volna neki valamit, de nehezen tudta rávenni magát.

– Kimri szintén ilyen volt. Turistahely, tudja, a tavak… – kezdett bele Anna.

– Anna – szakította félbe nyájasan Holden. – Mondani szeretne nekem valamit?

– Igen – felelte a nő. – Szeretném megkérni, hogy senkinek ne meséljen Clarissáról, és arról, hogy mit tett.

Holden bólintott.

– Jól van – válaszolta. – Ki az a Clarissa, és mit csinált?

A nő félrebillentette a fejét.

– Nem mondták el magának?

– Nem hiszem, hogy különösebben szimpatikusnak találtak volna – felelte Holden. – Van valami, amiről tudnom kellene?

– Hát, ez elég rosszul jött ki. Közvetlenül a katasztrófa után a magát Melbaként azonosító lány megtámadta a hajójukat – válaszolta Anna. – Hosszú történet, de követtem őt, és próbáltam segíteni. Az első tisztje, Naomi, megsérült a támadásban. Súlyosan.

Holden érezte, hogy a világmindenség összezsugorodik körülötte. Naomi megsebesült, amíg ő Millerrel verte el az idejét az állomáson. A keze remegett.

– Most hol van? – kérdezte, és nem tudta biztosan, Naomira vagy a nőre utalt, aki bántotta őt.

– Naomi itt van. Áthozták a Behemótra – felelte Anna. – Jelenleg a gyengélkedőben kezelik. Megnyugtattak, hogy helyrejön. A legénysége többi tagját is ott találja. Ők korábban sérültek meg. Amikor megváltozott a felső sebességhatár.

– Életben vannak?

– Igen – felelte Anna. – Életben.

A megkönnyebbülés, bánat, düh és bűntudat elegyétől egy pillanatra mintha megpördült volna Holden körül a hajó. Anna a karjára tette a kezét, hogy megtámogassa.

– Ki ez a Melba, és miért támadt rá a legénységemre?

– Nem ez a valódi neve. A barátnőm ismeri őt, és ismeri a családját. Úgy tűnik, hogy a lány rögeszmésen el akarja pusztítani magát. Clarissa Maónak hívják.

Mao.

A titokzatos és befolyásos Julie. Az a Julie, akit ugyanúgy, mint a szellem-Millert, újraépített a protomolekula. Az a Julie, aki felbérelte Cohent, a hangmérnököt, hogy törje fel a hajó rendszerét, az a Julie, akinek az arcáról a férfi később háromdimenziós képet készített nekik, és akinek a képmásával nem egészen stimmelt valami. Az a Julie, aki az elmúlt évben Holden életének minden egyes mozzanatát manipulálta csak azért, hogy átcsábítsa őket a kapun az állomáshoz.

Még csak nem is Julie volt az.

– Nincs jól – folytatta Anna –, de hiszem, hogy közel lehet kerülni hozzá. Ha van rá idő. Viszont ha kivégzik…

– Hol van Naomi? Tudja, hol találom?

– Tudom – felelte Anna. Aztán hozzátette: – Sajnálom. Nyilván túlságosan lefoglalt a saját problémám. Elkísérjem hozzá?

– Ha megtenné – válaszolta Holden.

Negyedórával később Holden egy apró kórterembe lépett be a gyengélkedőn, amelyet kis családjának különítettek el. Naomi kerekes ágyon feküdt, egyik karján felfújható merevítővel. Arcát félig felszívódott zúzódások pettyezték. Holden szemét sós könnyek csípték, és egy pillanatig megszólalni sem tudott. Gyilkos düh tombolt benne. Nem katasztrófa történt. Én nem is baleset. Valaki szándékosan tette ezt vele.

Amikor Naomi meglátta, gyengéden és derűsen elmosolyodott.

– Szia – köszönt neki. Egy pillanattal később Holden már az oldalánál termett, a lány ép kezét szorongatta, torka túlságosan elszorult ahhoz, hogy megszólalhatott volna. Naomi szemébe is könnyek szöktek, de tekintetéből nem lehetett haragot kiolvasni. Holden meglepődött, mennyire hálás ezért.

– Anna! – fordult a nőhöz Naomi. Úgy tűnt, tényleg örül, hogy láthatja, ami jó jelnek tűnt. – Jim, már megismerkedtél Annával? Ő mentett ki a karbantartó szerkezetben rám támadó pszichopata karmaiból.

– Szerintem mindannyiunkat ő mentett meg – szólalt meg Amos.

– Szóval köszönjük, Vöröske. Azt hiszem, ezért az adósa vagyok.

Holdennek némi idő kellett ahhoz, hogy rájöjjön, a „Vöröske” Annára vonatkozik. Láthatólag a nő is csodálkozott ezen.

– Örülök, hogy segíthettem. Attól félek, meglehetősen be voltam állva épp a fájdalomcsillapítóktól. Könnyen másképp is alakulhatott volna.

– Csak tegye el a zsetont – tanácsolta Alex. – Amint kideríti, mi hasznát vehetné Amosnak, beválthatja.

– Seggfej! – vágott hozzá egy párnát Amos.

– Köszönöm – mondta Holden. – Ha maga mentette meg őket, egy életre lekötelezett.

– Örülök, hogy segíthettem – ismételte el Anna. Aztán így szólt Naomihoz: – Jobban nézel ki, mint amikor legutóbb láttalak.

– Lassacskán javulok – válaszolta Naomi, aztán fintorogva próbálgatta sérült karját. – Meglátjuk, mennyire mozgékony, miután összeforrtak a csontok.

Anna bólintott, és a lányra mosolygott, aztán arcáról eltűnt a mosoly.

– Jim! Sajnálom, de még mindig beszélnünk kell – közölte Holdennel. – Talán jobb lenne, ha négyszemközt?

– Nem. Azt hittem, sosem látom már viszont őket. Itt maradok. Ha mondani akar nekem valamit, mondja itt!

A nő tekintete végigsiklott a legénység tagjain. Arckifejezését reményként vagy udvarias beletörődésként is lehetett értelmezni.

– Szükségem van valamire – szólalt meg végül.

– Csak kérnie kell, és bármit megteszek – vágta rá gondolkodás nélkül Amos, és kissé feljebb tolta magát a párnán. Holden tudta, hogy Anna fel sem foghatja, mennyire szó szerint érti ezt Amos. A lelkésznő remélhetőleg nem meggyilkoltatni akart valakit.

– Ha módunkban áll – tette hozzá Alex –, megkapja, amit akar.

Anna Holdenhez intézte a kérést.

– Beszéltem a biztonsági parancsnokkal, és ő beleegyezett, hogy titokban tartja Clarissa vallomását. Mindazt, amit a lány művelt. Azt szeretném, ha önök is hallgatnának erről.

Holden összevonta a szemöldökét, de nem felelt. Naomi kérdezett rá, hogy:

– Miért?

– Nos – válaszolta Anna. – James Holdenről van szó. Köztudott, hogy mindent rögtön közzétesz…

– Nem az érdekel, miért hozzánk fordultál – szakította félbe Naomi. – Miért nem szeretnéd, ha az emberek értesülnének róla?

Anna bólintott.

– Ha kitudódik, a jelenlegi helyzetünket figyelembe véve valószínűleg kivégzik őt.

– Nagyszerű – jegyezte meg Holden.

– Nem mondanám, hogy nem érdemli meg – tette hozzá Amos.

Anna egymáshoz szorította maga előtt a két kezét, és bólintott. Nem azt jelezte vele, hogy egyetért, hanem, hogy hallotta őket. Hogy megértette.

– Azt szeretném, ha megbocsátanának neki – jelentette ki. – Ha másért nem, azért, hogy szívességet tegyenek nekem. Azt mondták, csak kérnem kell, és bármit megtesznek. Én ezt kérem.

Amíg kivárt, Amos hosszan kifújta a levegőt, Alex szemöldöke pedig felszaladt a homlokára.

– Miért? – kérdezte meg újra Naomi nyugodt hangon.

Anna szorosan összepréselte az ajkát.

– A lány nem gonosz. Úgy hiszem, hogy Clarissa szeretetből tette, amit tett. Beteges szeretetből, de szeretetből. És ha meghal, nem marad számára remény. Nekem pedig reménykednem kell.

Holden látta, hogy a nő szavai mélyen megérintik Naomit, a lány tekintetébe fájdalom szökik, amit ő nem érthetett. Naomi vicsorítva felhúzta az ajkát, foga kivillant. Olyan halkan káromkodta el magát, hogy suttogását kizárólag Holden érthette. Megszorította a lány kezét, a bőre alatt érezte a csontjait.

– Rendben – válaszolta Naomi. – Hallgatunk róla.

Dühe váratlanul horgadt fel. Hirtelen könnyűnek tűnt megszólalni.

– Én nem fogok – jelentette ki Holden. – A Mao-klán egyik tébolyult tagjáról beszélünk, azokról az emberekről, akik már kétszer próbálkoztak azzal, hogy mindenkit kiirtsanak a naprendszerben, egy olyan nőről, aki egészen a Gyűrűig követett, és megpróbált megölni minket. Megölni téged. Felrobbantott egy űrhajót, tele ártatlan emberekkel, csak hogy rossz színben tüntessen fel engem. Ki tudja, még hány embert ölt meg? Ha az EN ki akarja hajítani az űrbe, magam fogom megnyomni az átkozott gombot.

Egy hosszú percre csend telepedett közéjük. Holden figyelte, ahogy Anna elkomorodik, amiért romba döntötte a reményeit. Alex kuncogni kezdett, és mindenki feléje fordult.

– Hát, ja – szólalt meg Alex elnyújtott hangzóival. – Naomit végtére is csupán félig verte agyon. Ő nyugodtan engedményeket tehet ennek a Clarissának, nem nagy ügy. De a kapitány barátnőjének baja esett. Itt ő az igazi áldozat.

A szoba ismét elnémult, ahogy mindenki lélegzet-visszafojtva várt. Vér szökött Holden arcába, folyóként özönlött a fülébe. Gyűlölet, fájdalom és felháborodás tört elő benne. Elméje mintha vibrálni kezdett volna, és csak nagy nehezen tudta megállni, hogy ne üsse meg Alexet, amiért így sértegeti.

Aztán felfogta Alex szavait, látta Naomi feléje forduló tekintetét, és minden lecsillapodott. Miért – szerette volna kérdezni, de nem számított. Naomiról volt szó, és ő meghozta a döntését. Nem Holdennek kellett bosszút állnia.

Holden elcsigázott volt. Kimerült. Legszívesebben összegömbölyödött volna a földön, a legénységétől körülvéve, és napokig csak aludt volna. Próbált mosolyogni.

– Tyűha – szólalt meg végül. – Időnként hatalmas seggfej tudok lenni.

– Nem – ellenkezett Amos. – Magam is kitekerném ennek a Clarissának a nyakát azért, amit művelt velünk. De Vöröske megkért rá, hogy felejtsük el, és Naomi belement, így azt hiszem, ezt kell tennünk.

– Nem szeretném, ha félreértene – fordult hűvös hangon Holden Annához. – Ennek a nőnek sosem fogok megbocsátani azért, amit tett. Soha. De magának tett szívességből, és mert Naomi beleegyezett, így nyilván nekem is el kell fogadnom ezt, nem fogom átadni az EN-nek.

– Köszönöm – válaszolta Anna.

– Ha meggondolná magát, Vöröske – jegyezte meg Amos –, szóljon nekünk! Mert még mindig szívesen agyonverném azt a nőt.

Harminchetedik fejezet: Clarissa

Először nem értette, mi változhatott. Apró dolgokban nyilvánult meg. A padlót, amin korábban még tudott aludni, egyik pillanatról a másikra nem érezte már kényelmesnek. Egyre gyakrabban merengett el azon, vajon az édesapja mit csinálhat a cellájában, tőle ötmilliárd kilométer távolságban, ami akár egy másik univerzumban is lehetett. A rácshoz ütögette az ujjait, csak hogy hallja a megkondított fémcsövek hangja közti alig észrevehető különbségeket. És gyűlölt.

A gyűlöletben nem volt semmi új. Elég ideje élt együtt vele ahhoz, hogy a megelőző időszakokról őrzött emlékek a düh és igazságérzet egyöntetű színezetében tűnjenek fel. Annyi különbséggel, hogy korábban Jim Holdent gyűlölte, most pedig Clarissa Maót. Az önutálat olyasféle tisztasággal járt, amit Clarissa vonzónak talált. Katartikusnak. Jim Holden kikerült bosszúszomjának célkeresztjéből, ellenállt neki, hogy az feleméssze őt. Clarissa együtt tudott élni a lángokkal, és tudta, megérdemli, hogy elégjen. Mintha könnyített szinten játszott volna valamilyen játékot.

Sorra megérintette a rudakat. Nem volt elég eltérés a hangmagasságok között, hogy dallamot játszhasson rajtuk. Ha lett volna, ezt tette volna, csak hogy lekösse a figyelmét. Eltűnődött, vajon a beültetett mirigyeknek köszönhetően meg tudná-e hajlítani a rácsot, vagy kiemelni a csuklópántokból. Ha kijut a cellájából, jó esetben lelövi az egyik KBSz-es őr, rossz esetben ez a szabadságot jelenti.

Legalább a kapitány nem szólongatta már. Clarissa figyelte az egymás után érkező látogatókat. Egészen pontosan meg tudta mondani, hogy az őrök közül kik teljesítették az utasításait. És eljött hozzá néhány katonai egyenruhás marsi, valamint egypár EN-tisztviselő is. Eljöttek tárgyalni Ashford kapitánnyal, és az olyanok halkszavúságával cseréltek eszmét, akik rendkívül komolyan veszik önmagukat és egymást. Clarissa az édesapja utáni hallgatózásból ismerte a hangnemet. Emlékezett rá, hogy valaha ez igencsak nagy hatást tett rá. Most nevethetnékje támadt tőle.

Fel-le járkált apró világában. Fekvőtámaszokat csinált és kitöréseket, és mindazokat a hasztalan gyakorlatokat, amelyeket a gravitáció lehetővé tett a számára. És várta a büntetést, vagy a világ végét. Amikor aludt, Ren vele volt, ezért igyekezett minél kevesebbet aludni.

És lassacskán, egyre inkább elszörnyedve ismerte fel, hogy a változás abban állt, hogy ismét önmagává válik. Éberségbe zuhan. Miután kudarcot vallott a Rocinantéval, egyfajta békesség telepedett rá. Mindentől elszakadt. Ám már azelőtt valamiféle álomban tévelygett. Nem tudta volna megmondani, vajon azzal a nappal kezdődött-e, amikor megölte Rent, vagy amikor átvette az azonosítót, hogy Melba Kohhá legyen. Vagy még korábban. Amikor meghallotta a hírt, hogy az édesapját letartóztatták. Bármikor veszítette is el önmagát, most minden visszatért, és mintha az egész tudata zsibbadtan bizsergett volna. Rosszabb volt a fájdalomnál, és értelmetlenül sokat szenvedett miatta.

Minél többet gondolkozott rajta, annál tisztábban látta, hogyan manipulálta a gondolatait a vörös hajú lelkésznő. A lelkésznő és – a maga módján – Tilly Fagan is. Anna talán azzal az elképzeléssel kereste meg, hogy a vallomás kicsikarásához folyamatosan a megbocsátás ígéretét kell lebegtetni előtte. Ha így volt, a nő kétszeresen is ostobának bizonyult: először is azért, mert azt feltételezte, hogy Clarissa nem ismerné be, amit tett, másodszor pedig azért, mert azt hitte, a bűnbocsánat olyasmi, amire Clarissa vágyik. Vagy amit elfogadna.

Még szeretnék beszélni magával – mondta korábban, és szavai akkor annyira őszintének hatottak. Annyira valósnak. Épp csak sosem tért vissza. Clarissa a tudata egy eldugott, racionális szegletében tudta, hogy azóta nem telt el különösebben sok idő. De a cellába zártság megváltoztatta az időérzetét, és emiatt elszigetelve érezte magát. Ez volt az elzárás lényege. De Anna nem jött el újra. És Holden sem. Sem Naomi, akit Clarissa nem egészen ölt meg. Többé nem érdekelte őket, és miért is érdekelte volna? Clarissa immár semmivel sem szolgálhatott nekik. Hacsak nem azzal az információval, hogy a hajón ismét változni fognak a hatalmi viszonyok, mintha ez egyáltalán számítana. Az, hogy ki ül a megpecsételt sorsú hajó kapitányi székében, szörnyen jelentéktelen kérdésnek tűnt. Mintha arról vitáztak volna, ki a legszebb lány a fogolytáborban.

Ugyanakkor egyedül ezt a műsort adták, így figyelemmel követte.

A szomszéd cellában tárgyalók hanghordozása megváltozott. Sürgetőbbnek hatott. Clarissa már a jól öltözött férfi látogatása előtt tudta, hogy kis drámájuk a végkifejlet felé közeledett. A férfi megállt az ajtóban, és benézett. Ragyogó, tökéletes frizurába fésült, hófehér haja csupán idősnek mutatta. Szerepéhez illően öreguras tekintetében sötétség bujkált. Amikor rákulcsolta az ujjait a rácsra, úgy tűnt, mintha ő lenne bezárva.

– Ha jól sejtem, nem emlékszik rám – szólalt meg. Hangja egyszerre hatott szomorúnak és szelídnek.

– Cortez atya – felelte Clarissa. – Emlékszem, ki maga. Annak idején golfozni járt az édesapámmal.

A férfi bánatosan elnevette magát, és úgy lépett hátrébb a rácstól, hogy a homloka közelebb kerüljön hozzá.

– Valóban, bár ennek már jó ideje. Kegyed nem lehetett több, mint… mennyi is? Talán hétéves?

– Azóta is láttam a hírcsatornákon.

– Ah – mondta a férfi. Tekintete a semmibe révedt. – Úgy érzem, ez is nagyon régen történt. Az imént beszéltem a kapitánnyal. Azt mondta, megpróbálta magunk mellé állítani kegyedet, ám nem különösebb sikerrel.

Két őr jött be, és lépdelt végig az állások sora előtt. Clarissa mindkettőben Ashford szövetségesére ismert rá. Cortez ügyet sem vetett rájuk.

– Valóban nem – felelte Clarissa. Aztán hozzátette: – Rengeteget hazudik.

Cortez szemöldöke felszaladt.

– Hazudik?

– Azt mondta, amnesztiát szerezhet nekem. Amikor hazatértünk, elvihet a Ceresre, és a KBSz védelme alá helyeztethet. A gond csak az, hogy nem tudja megtenni ezt.

Cortez mély lélegzetet vett, aztán kifújta a levegőt.

– Nem. Valóban nem. Lehetek őszinte kegyeddel?

– Szerintem nem vagyok olyan helyzetben, hogy meggátoljam ebben – felelte Clarissa.

– Úgy érzem, kegyedben és bennem sok a közös vonás. Vér tapad a kezéhez. Ártatlanok vére.

Clarissa próbált lefitymáló mosolyt villantani rá, közönyös pózba húzódni, de ettől csak védtelennek és kamaszosnak érezte magát. Cortez úgy folytatta, mintha mi sem történt volna. Talán tényleg észre sem vette.

– Jómagam… aktív szerepet játszottam abban, hogy átkeljünk a gyűrűn. Az emberiség mindhárom nagy csoportjának egyesített erői dicsőn olvadtak egybe. – Keserűség hatotta át a szavait, de aztán elmosolyodott, és Clarissa úgy érezte, talán a férfi is épp olyan sérülést hordozhat magában, mint ő. – A gőg az én hivatásomban szakmai ártalom. Sajnos csupán korlátozott sikerrel tudtam küzdeni ellene.

– Én kényszerítettem át Holdent a Gyűrűn – jelentette ki Clarissa, és nem tudta bizonyosan, bűnt vallott-e be, vagy Corteznek ajánlott kiutat.

– Igen. És én vezettem utána a többieket. Így amikor meghaltak, mindez azért történt, mert elértem, hogy ne lássák a rájuk váró veszélyeket. A vágóhídra vittem a nyájamat. Azt hittem, az isteni gondviselésre bízom magamat, de…

Szeme könnyekkel telt meg, tekintete kiüresedett.

– Atyám! – szólalt meg Clarissa.

– Gyermekkoromban – folytatta Cortez – az unokatestvérem egy halottat talált. A holttest egy arroyóban hevert a földünk mögött. Fogadott velem, hogy nem merem megnézni. Szörnyen féltem, mégis odamentem, és felszegett fejjel úgy tettem, mintha nem rettegnék, hogy tényleg ne féljek. Amikor megérkeztek a mentősök, kiderült, hogy a férfival az egyik régi vérzéses láz végzett. Egész nyáron profilaktikus antivirális szerekkel kezeltek. Szóval elképzelhető, hogy emiatt mindig is ugyanígy viselkedtem. Az isteni gondviselésre bíztam magam, de talán csak a félelmeimet palástoltam ezzel. És a saját félelmeim miatt rengetegen meghaltak.

– Nem a maga hibája.

– De az én gondom. És talán a gyarlóságaim egy felsőbb célt szolgáltak. Igaza volt, kedvesem. Nem kaphat amnesztiát, ahogy én sem. Ám nem abból az okból, amire gondol.

Clarissa felállt. Cortez tekintete súlyos teherként nehezedett rá. Az idős férfi vallomásának bensőségessége és az ily nagy méltósággal viselt félelem és gyász tiszteletet ébresztett benne, még ha korábban nem különösebben kedvelte is őt.

– Túl nagy a veszély, amit az idegenek jelentenek nekünk. Azt gondolni, hogy hasznukat vehetnénk, vagy velünk egyenlőként kezelhetnénk őket, önteltség, és az eddig látott pusztítás csupán egyetlen csepp lenne az óceánban. Az ördög kezébe adtuk magunkat. Nem mindenki érti meg ezt, de szerintem kegyed talán igen.

Clarissa maga is meglepődött azon, hogy rettegés szorította el a torkát. A csarnok túloldalán fém csörrent. Ashford állásának ajtaja kitárult. Az egyik őr mondott valamit, de Cortez minden figyelme Clarissára összpontosult, és ezzel mintha hideg vizet locsolt volna az égő sebre.

– Azt hiszem, megértem – válaszolta halkan Clarissa.

– Ashford kapitány kiszabadítását én intéztem el, mert vele olyasféle összhangra találtunk, amihez hasonlót nem tudtam kialakítani a jelenlegi kapitánnyal. Amikor elkezdték átszállítani ide a különféle hajók legénységeit, ezt részben egy fegyver létrehozásával érték el.

– Itt nem működnek a fegyverek.

– A fény igen, és ők ebből készítettek fegyvert. A kommunikációs lézer erejét kellően megnövelték ahhoz, hogy képes legyen átvágni a hajók burkát. És az ereje még tovább növelhető. Úgy vélem, eléggé megnövelhető ahhoz, hogy elpusztítsa a Gyűrűt, és lezárja a kaput.

– A rossz oldalán leszünk – jegyezte meg Clarissa.

– Igen. De ha várunk, még többen jönnek ide. Kísértésbe esnek. „Ha irányítani tudjuk a kapukat”, gondolják majd, „miféle dicső tetteket hajthatunk végre”. Már hallom is őket.

– Maga is pontosan ezt mondta. Maga is közéjük tartozott.

– Így van, és szörnyű árat fizettem érte, hogy megtanuljam a leckét. Kegyedet pedig a gyűlölet űzte ide. Ugye?

Ashford felnevetett. Az egyik őr így szólt hozzá:

– Üdvözöljük újra nálunk, kapitány!

Clarissa a rácshoz ütögette az ujjbegyét, és a csövek felzengtek.

– Tévedtünk – válaszolta Cortez. – De most esélyt kaptunk rá, hogy jóvátegyük. Az egész emberiséget megvédhetjük attól, hogy elkövessék ugyanezt a hibát. Megóvhatjuk őket. De ehhez áldozat szükséges.

– Mi magunk. Mindannyian.

– Igen. Itt fogunk meghalni a sötétségben, elzárva mindazoktól, akiket megvédelmezünk. Azok pedig, akik velünk maradnak, gyalázni fognak minket. Talán meg is büntetnek. Kivégeznek minket. – Odébb húzta a kezét, hogy megérintse Clarissáét. A fizikai kapcsolat, a bőrhöz érő bőr, áramütésként hatott. – Nem hazudok kegyednek, Clarissa. Azért, amit kegyedtől kérek, ebben az életben nem várhat jutalmat.

– Mit kér tőlem? – kérdezte Clarissa. – Mi az, amit maga szerint tehetnék ebben az ügyben?

– Az emberek megpróbálnak majd megállítani minket. Lehetséges, hogy megkísérlik megölni a kapitányt. Úgy értesültem, hogy a testében végrehajtott módosítások valami egészen kivételes szintig fokozhatják a természetes adottságait. Tartson velünk! Gondoskodjon róla, hogy a kapitánynak ne essék bántódása, és hogy senki se állíthassa meg! Elképzelhető, hogy semmi mást nem kell tennie, mint hogy tanúként végignézi az eseményeket. Ám lehetséges, hogy kegyed jelenti majd a különbséget siker és kudarc között.

– Bárhogy is, halottként végzem.

– Igen. De az egyik közönséges halál. A másik jelentőséggel bír.

Ashford kapitány és az őrök megindultak feléjük. A fedélzeten kopogó sarkak zaja egy mechanikus óra ketyegésére emlékeztetett. A pillanat a végéhez közeledett, a harag égetett egy kicsit. Clarissa nem akarta, hogy Ashford érte jöjjön. Itt szeretett volna maradni, és a tiszteletessel beszélgetni áldozathozatalról és halálról. A teherről, amiért olyan bűnt követett el, amelyet életében jóvá már nem tehet.

Noha a száját összeszorította, Cortez halványkék szeme rámosolygott. A férfi egyáltalán nem hasonlított az édesapjához. Az arcbőre petyhüdt volt, az állkapcsa túl széles. Őszinteség sugárzott belőle, míg az édesapja mintha mindig kinevette volna a világot az álarca mögül. Ám Clarissa ebben a pillanatban Jules-Pierre Maót látta a férfiban.

– Akiket megöltünk – mondta a lány. – Ha megtesszük ezt, ők is valamiféle cél érdekében haltak meg.

– A legnemesebb cél érdekében – helyeselt Cortez.

– Sietnünk kell – jelentette ki Ashford, és Cortez ellépett az ajtónyílásból, majd összekulcsolta a kezét. Ashford Clarissához fordult. Aránytalanul nagy feje és övbéli testalkata miatt a férfi mintha egy rossz álomból lépett volna elő. – Ez az utolsó esély – mondta.

– Megyek – felelte Clarissa.

Ashford felhúzta a szemöldökét, a lányról Cortezre pillantott, aztán megint Clarissára. Szája lassú mosolyra húzódott.

– Biztos benne? – kérdezte, de a hangjából kicsendülő elégedettség egyértelművé tette, hogy nem a lány gondolatai vagy indokai érdeklik.

– Gondoskodom róla, hogy senki se állíthassa meg – felelte Clarissa.

Ashford tekintete egy pillanatig Cortezen állapodott meg, arckifejezésében elismerés tükröződött. Szalutált Clarissának, mire a lány – sután – visszatisztelgett neki.

Clarissa a cellából kilépve egy pillanatra megtántorodott, amit nem a nehézkedés megváltozása vagy a Coriolis okozott. Az első lépést tette meg szabadon a Rocinante óta. Ashford előtte haladt, a két őr akciócsoportokról és a Behemót vesztegzár alá helyezéséről beszélgetett. A gépterem és a híd nem a pörgő belső hengerben helyezkedett el, így a hajó északi és déli végében lévő átjárási pontokat fogják elfoglalni, valamint a külső liftet, amely a kettő között közlekedett. Megvitatták, hogyan tartsák fenn a nyugalmat a belső hengerben, amíg le nem zárhatják az egészet, ki eredjen az ellenség nyomába, ki lojális eleve hozzájuk, és kit kell meggyőzni még. Clarissa nem nagyon figyelt oda. Sokkal inkább lekötötte, hogy Cortez mellette lépdel, és az érzés, hogy valamiféle terhet hagyott maga után a cellában. Hamarosan meghal, és ezzel értelmet nyer minden, ami rosszat korábban elkövetett. A Földön, a Marson és az Öv állomásain született összes gyermek biztonságban lesz a protomolekulától annak köszönhetően, amire készülnek. És Soledad, Bob és Stanni, az édesapja, az édesanyja és a testvérei, mindannyian tudni fogják, hogy halott. Mindenki, aki ismerte és szerette Rent, immár egy kissé nyugodtabban alhat, tudván, hogy a férfi gyilkosa elnyerte büntetését. Még Clarissa is nyugodtabban alhat, feltéve, hogy jön még álom a szemére.

– És harci implantátumokat ültettek bele – magyarázta Ashford, és az öklével hátrabökött feléje. Az egyik őr hátrafordult, hogy szemügyre vegye. Amelyiknek furcsa a szeme színe, és sebhelyes az arca. Jojo.

– Biztos benne, hogy a mi oldalunkon áll, kapitány?

– Az ellenségem ellensége, Jojo – felelte Ashford.

– Én kezeskedem érte – tette hozzá Cortez.

Nem lenne szabad – gondolta magában Clarissa, de hallgatott.

– Claro – mondta Jojo a vállrándításnak megfelelő gesztussal. – A nő a parancsnoki fedélzeten van, és ott van vele tu alles tu.

– Ez nem fog gondot jelenteni – jelentette ki Ashford.

Az előcsarnok egy szélesebb folyosóra nyílt. A fehér LED-ek fényében a falak sápadtnak és sterilnek tűntek. Tucatnyi lövedékes fegyverrel felszerelkezett ember várta őket, férfiak és nők vegyesen, elektromos kocsikban vagy a járművek mellett állva. Clarissa azt szerette volna, ha a levegőnek is más lett volna az illata, de nem volt az. Csak műanyagot és hőt érzett. Ashford kapitány és három fegyveres férfi zsúfolódott be a közvetlenül előttük várakozó kocsiba.

– Időbe fog telni, míg teljesen elfoglaljuk a hajót – szólalt meg Cortez. – Egybe kell gyűjtenünk, ahány szövetségest csak tudunk. El kell fojtanunk az ellenállást. Amint megszerzünk mindent, amire szükségünk van, és elhagyjuk a belső hengert, többé nem tudnak megállítani minket. – Úgy hangzott, mintha önmagát győzködte volna. – Ne féljenek. Mindez jó okkal történt. Ha erős a hitünk, nincs mitől tartanunk.

– Én nem félek – szólalt meg Clarissa. Cortez mosolygó szemmel fordult feléje. Amikor a tekintetük találkozott, mosolya lehervadt valamelyest. A férfi elfordította a fejét.

Harmincnyolcadik fejezet: Bika

Bika próbált nem köhögni. A doktornő a légzését hallgatta, pár centivel odébb húzta a sztetoszkópot, és megint belehallgatott. Bika nem tudta volna megmondani, hogy a kis ezüstszínű korong hideg. Nem érezte. Felköhögött egy kemény slejmgöböt, elfogadta a papír zsebkendőt, amelyet az orvos odanyújtott neki, és beleköpte. A doktornő bepötyögött néhány adatot a kézi termináljába. A képernyő fényében jól látszott, mennyire fáradt.

– Nos, egy kissé tisztul már – szólalt meg a doktornő. – A fehérvérsejtszáma azonban még mindig az egekben van.

– És a gerincem?

– A gerince pocsék állapotban van, és ez csak egyre romlik. Ezzel azt akarom mondani, hogy egyre nehezebb lesz javítani rajta.

– Ezt az áldozatot meg kell hoznom.

– Mégis, mikor lesz elég? – kérdezte a doktornő.

– Ez attól függ, miből – felelte Bika.

– Mindenkit egybe akart terelni. Már együtt vannak.

– A hajók felén még mindig ott a legénység.

– A minimálisan szükséges létszám – vetette ellen a doktornő. – Tudom, hány ember tartózkodik ezen a hajón. Én kezelem őket. Mindenkit egybe akart terelni. Együtt vannak. Ez nem elég?

– Jó lenne gondoskodni róla, hogy ne kezdjenek lőni egymásra – válaszolta erre Bika.

Az orvos felbőszülten felemelte a kezét.

– Szóval amint az emberek már nem a tőlük megszokott módon viselkednek, hagyni fogja, hogy végezzem a munkám.

Bika elnevette magát, amivel hibát követett el. A köhögés most mélyebbről jött, megrázkódtatta mellkasa üregeit, de nem különösebben hevesen. Ahhoz, hogy az egész hasát összerántsa a roham, mindenekelőtt működő hasizmok kellettek volna. Az orvos újabb papír zsebkendőt nyújtott oda neki. Bika a szája elé kapta.

– Amint teljesen urai leszünk a helyzetnek – mondta –, akkor kiüthet, rendben?

– Erre sor fog kerülni? – kérdezte az orvos. Mindenki ezt szerette volna tudni, ha kertelés nélkül kimondták, ha nem. Az igazat megvallva Bikának nem tetszett a terv. Részben amiatt, mert Jim Holdentől származott, részben azért, mert a protomolekulától, és részben azért, mert rettenetesen szerette volna, ha valóban működik. Ha mégsem jön be, a rendelkezésére álló űrkompokkal kellene kimenekítenie mindenkit, viszont a kompokat nem hosszabb távok megtételére építették. Ez az út nem tűnt járhatónak.

Hozzá kellett fogniuk az élelem-előállításhoz. Termőföldet kellett létrehozniuk, hogy megtöltsék a belső henger mezőgazdasági területeit. A Behemót tengelye mentén végighúzódó ál-nap sávja alatt növényeket kell termeszteniük. És úrrá kell lenniük az átkozott hőségen. Gondoskodnia kellett róla, hogy mindezt elvégezzék, bármibe kerül is.

A mesterséges kóma meglehetősen hosszú ideig elnyúlhat egy olyan hajón, amelyik egy tisztességesen megütött baseball-labda sebességével igyekszik átszelni a föld óceánjainál jóval kiterjedtebb távolságokat.

Minden, amiért idejöttek – a Föld, a Mars, a KBSz, mindannyian –, szinte képtelenül távolinak tűnt. Ilyen körülmények között amiatt aggódni, milyen helyet foglal el a KBSz a rendszer politikai erőviszonyaiban, ahhoz hasonlított, mintha azon idegeskedett volna, megadta-e a tartozását egy haverjának, aki húszéves korában fizetett neki egy sört. Egy bizonyos pont után a múlt lényegtelenné válik. Semmi, ami a lassú zónán kívül történt, nem számított. Most kizárólag az számított, hogy civilizáltan viselkedjenek, amíg ki nem derül, hogy Holden őrült terve nem csupán hiú remény.

Ahhoz pedig, hogy ezt megtegye, továbbra is lélegeznie kellett.

– Talán összejön. Pa kapitány egy olyan javaslatot vesz fontolóra, amivel elérhetjük, hogy újra égethessünk. Talán – válaszolta Bika. – Viszont amíg várunk, megtenné, hogy feltuningol kicsit?

A doktornő haragosan méregette, de odadobott neki egy inhaláló készüléket az ágy melletti csomagból. Bika karja még működött. Kétszer megrázta, a szájához illesztette a kerámia csutorát, és belélegzett. A szteroidok az óceán illatát idézték, és kicsit égették a torkát. Bika próbált nem köhögni.

– Ez semmit sem fog megoldani – figyelmeztette a doktornő. – Mindössze a tüneteket rejtjük el.

– Csak arra kellenek, hogy végig tudjam csinálni – felelte Bika, és megpróbálkozott egy mosollyal. Az igazat megvallva, pocsékul érezte magát. Semmije sem fájt, csak fáradt volt. És beteg. És kétségbeesett.

Miután elrakta az inhaláló készüléket, a lépegetővel a folyosó felé vette az irányt. A gyengélkedő kórtermei még mindig zsúfolásig telve voltak. A növekvő hőségtől minden a trópusi nyár beteges, fülledt szagát árasztotta. A testek és a kór, a vér, a bomlás és a mesterkélt virágillatú fertőtlenítőszerek bűzétől a termek szűkebbnek tűntek, mint valójában voltak. A gyakorlatnak köszönhetően mostanra könnyedebben mozgott a lépegetővel. A két botkormány segítségével kitért az ápolók és kezelőorvosok elől, és amennyire a szerkezet engedte, iparkodott másokat nem zavarva visszajutni a biztonsági parancsnokságra.

Jelzett a kézi terminálja. Befordult egy beszögellésbe, behúzódott a sarokba, hogy ne legyen útban, aztán elengedte a botkormányt, és elővette a kézi terminált. Corin hívta.

– Corin! Mi a helyzet?

– Főnök? – válaszolta tétován a nő. A hangjából kiérezhető feszültség hallatán Bika felkapta a fejét. – Ez most valami gyakorlat?

– Mi történt?

– Jojo és Gutmansdottir az előbb benézett az irodába, és bejelentették, hogy átveszik a parancsnokságot. Amikor közöltem velük, hogy majd amikor lejárt a műszakom, rám szegezték a fegyverüket.

Bika érezte, hogy fekete rémület telepedik rá. Megmarkolta a terminált, és lehalkította a hangját.

– Hogy mit csinálnak?

Előhívta a biztonsági interfészét, de a vörös keret nem engedte be. Kizárták a parancsnoki rendszerekből. Gyorsan haladtak.

– Abban reménykedtem, hogy csak valamiféle próba. Abból, ahogy beszéltek, úgy tűnt, hogy téged szerettek volna ott találni. Most Serge-hez megyek. Próbálja kideríteni, mi a fene folyik itt – magyarázta a nő. – Ha rossz döntés lett volna…

– Nem volt az. Eljöttél, és helyesen tetted. Hol kellett volna lenniük?

– Tessék?

– Szolgálatban voltak. Hol kellett volna lenniük?

Egy pillanatig Corin zavarodottan bámult maga elé. Bika figyelte,

ahogy végül felfogja, és a tekintetébe nyugalom és gyilkos összpontosítás költözik. Corinnak nem kellett kimondania. Jojónak és Gutmansdottirnak a foglyokat kellett volna őriznie. Vagyis Ashfordot.

Pának hagynia kellett volna, hogy eltegye láb alól a szemétládát.

– Jól van. Keresd meg Serge-et és mindenki mást, akiben bízol! Meg kell akadályoznunk, hogy ez továbbterjedjen.

– Bien.

Nyilván a fegyverraktárba tartanak. Miután elfoglalták a biztonsági parancsnokságot, a fegyverek és a felszerelés is az övék. Bika ajkát keresetlen trágárságok áradata hagyta el, amíg megpróbált kiötleni valamit. Ha tudná, az emberei közül hányan álltak át újra Ashfordhoz, azt is tudná, mivel kell számolnia.

– Nem hagyhatjuk, hogy bejussanak Monicához a stúdióba – jelentette ki Bika. – Ha kiszivárog, hogy harcok törtek ki a belső hengerben, tucatnyi szervezetlen mentőakcióval igyekeznek majd kijuttatni az embereiket.

– Ott vonjuk össze az erőinket? – kérdezte Corin.

– Sehol se vonjátok össze az erőket! – felelte Bika. – Addig nem, amíg nem tudjuk, mivel van dolgunk. Csak gyűjtsetek össze annyi embert és fegyvert, amennyit tudtok, és tartsátok a kapcsolatot!

Ki kellett dolgoznia egy tervet. Eleve kellett volna lennie egynek, de az agya nem működött megfelelően. Beteg volt. A pokolba is, haldoklott. Mélységesen igazságtalannak tűnt, hogy ezzel egy időben rögtönöznie kell.

– Siess Serge-hez! – mondta. – Ha odaértél, átgondoljuk a dolgot. Nekem beszélnem kell pár emberrel.

– Bien, főnök – ismételte el Corin, és bontotta a kapcsolatot.

Egy ápoló fordult be a sarkon, kerekes asztalt tolva maga előtt, Bikának pedig el kellett raknia a kézi terminálját, hogy elléphessen az útjából. Most sajnálta csak igazán, hogy nem tud járni a kézi termináljával a kezében. Sürgős kapcsolatkérést kezdeményezett Pához. Egy végtelennek tűnő pillanatig biztosra vette, hogy a kapitány nem veszi fel, és Ashford már elkapta őt. A képernyő villant egyet, és megjelent a nő. Bika nem látta, melyik helyiségben tartózkodik, de a háttérben beszélgetés hangjait hallotta.

– Mister Baca! – köszöntötte Pa.

– Ashford kiszabadult – tért rögtön a lényegre Bika. – Nem tudom, hány embere van, sem azt, hogy mire készül, de két emberem nem sokkal ezelőtt fegyvert rántott, és elfoglalta a biztonsági parancsnokságot.

Pa pislantott. Becsületére legyen mondva, egyetlen pillanatra sem látszott rajta félelem, mindössze az, hogy agya magasabb fokozatba kapcsol.

– Köszönöm, mister Baca – felelte Pa. Bika a képernyőképből meg tudta állapítani, hogy a kapitány már el is indult onnan, ahol az imént tartózkodott. Valamilyen kiszámíthatatlan helyre igyekszik. Pontosan ezt kellett tennie.

– Megpróbálom elérni, amikor már tisztábban látom, mivel állunk szemben – közölte Bika.

– Köszönöm – nyugtázta Pa. – Akadnak a közelben néhányan, akikben megbízhatok. Most hozzájuk megyek.

– Úgy sejtem, Ashford megpróbálja majd elfoglalni a stúdiót.

– Akkor erősítést próbálunk küldeni oda – jelentette ki Pa.

– Lehetséges, hogy csupán néhány seggfej az – válaszolta Bika. – Az sem kizárt, hogy Ashford igyekszik a háttérbe húzódni.

– Vagy akár arra is készülhet, hogy mindkettőnket a talaj-visszaforgatóba hajítson – felelte Pa. – Melyikre akar fogadni?

Bika elmosolyodott. Majdhogynem komolyan gondolta.

– Vigyázzon magára, kapitány!

– Maga is, mister Baca!

– És figyeljen csak – tette hozzá. – Sajnálom, hogy belerángattam ebbe.

Most Pán volt a sor, hogy elmosolyodjon. Fáradtnak tűnt. Öregnek.

– Helyettem nem hozott döntéseket – válaszolta. – Ha már meg kell fizetnem a bűneimért, legalább annyit engedjen meg, hogy a saját tévedéseimért lakoljak.

A nő elkapta a tekintetét a kézi terminálról. Ajkát összeszorította, és megszakadt a kapcsolat. Bikának erőt kellett vennie magán, hogy ne hívja újra, csak hogy megtudja, mi történt. De ilyesmire nem volt idő. Sietnie kellett. Próbált kapcsolatba lépni Ruizzal az infrastruktúrától és Chennel, de nem sikerült elérnie őket. Elgondolkozott, vajon Ashfordnak hány támogatója lehet a tiszti kar magas rangú tagjai közül. Átkozta magát, amiért hagyta Ashfordot kikerülni a látóköréből. De túlságosan sok dolga akadt…

Sammel próbálkozott, és a nő szinte a kapcsolatkérés pillanatában megjelent a képernyőn.

– Van egy kis problémánk – jelentette be. – Ashford megkísérli visszafoglalni a hajót. A biztonsági parancsnokság már az övé.

– És a gépterem is – válaszolta Sam.

Bika megnedvesítette az ajkát.

– Most hol vagy, Sam?

– Ebben a pillanatban? Furcsa, hogy ezt kérded. A gépteremben. Ashford öt perccel ezelőtt távozott. Itt hagyott nekem egy rövidke listát arról, mit szeretne, ha megcsinálnék neki, meg vagy két tucat felfegyverzett, morcos képű fickót. Annak az ürgének nincs ki mind a négy kereke, Bika. De komolyan. Régebben csak faszfejként viselkedett, de most… Azt akarja, hogy szétlőjem a Gyűrűt. A kommlézeres trükködre akar rákontrázni.

– Ugye csak viccelsz velem?

– Dehogy.

– Szét akarja bombázni a hazavezető utat?

– Ő azt hangoztatja, hogy ezzel az emberiséget védi meg az idegen fenyegetéstől – válaszolta Sam nyájasan. A tekintete kemény volt.

– Jól van – válaszolta Bika, noha ezzel kapcsolatban semmit sem tartott jónak.

– És egyáltalán nincs kibékülve veled. Tudsz esetleg valami biztonságos helyet?

Bika mindkét irányban végignézett a folyosón. Nem látott fedezéket. És még ha látott volna is, egy módosított rakodó lépegetővel kényszerült közlekedni, és a lapockájától lefelé hiányzott a gerincveleje.

– Nem – felelte. – Nem hiszem, hogy tudok.

– Talán érdemes lenne megindulnod.

– Nem ismerek biztonságos helyet, ahova elmehetnék – mondta Bika.

A vonal túlsó végén valaki elordította magát, Sam pedig felnézett rá.

– Próbálom egybecsődíteni a technikusokat, akiket elérek – kiáltotta vissza. – A dolgok parányit összezavarodtak. Némi gondunk akadt a megváltozott fizikai törvényekkel. Talán maguk is észrevették.

Az első hang visszaordított. Bika nem tudta kivenni a szavakat, de a hangszínt felismerte. Garza. A fickó, aki kávét hozott be mindenkinek, aki benn ragadt a biztonság parancsnokságon. Garza is átállt hozzájuk. Bika sajnálta, hogy nem ismerkedett meg jobban a férfival. Különösen a katasztrófa után sokkal gyakrabban kellett volna benéznie a beosztottjaihoz. Mindezt előre kellett volna látnia.

Az ő hibája volt. Ez az egész az ő hibája volt.

Sam visszafordult a képernyő felé. Bika felé.

– Jól van, mókuska – mondta. – Fel kell szívódnod. Menj a második szintre, az M részlegbe! Ott találsz jó pár üres raktárhelyiséget. A kapukódok alaphelyzetben maradtak. Csupa nulla.

– Miért maradtak alaphelyzetben?

– Mert semmi sincs odabent, beszarikám, és az üres raktárak kódjainak átállításánál mindig akadt fontosabb dolgom. Ezt tényleg most kell megbeszélnünk?

– Elnézést – szabadkozott Bika.

– Semmi vész – felelte Sam. – Pillanatnyilag mindketten kissé stresszesek vagyunk. Csak húzd le a fejed, mielőtt valaki lecsapná a nyakadról. És Pa…

– Pa tud róla. Ő is biztonságos helyre igyekszik.

– Akkor jól van. Igyekszem segítséget keríteni neked.

– Inkább ne! – tiltakozott Bika. – Nem tudhatod, kiben bízhatsz.

– Már hogyne tudnám – válaszolta Sam. – De ne veszekedjünk a gyerekek előtt!

Bika figyelmét egy hang vonta ismét a folyosóra, a gyógyászati központra. Nem a fájdalmas nyögések, és nem az ápolók hivatásszerű nyugalma. Valaki izgatottan, agresszívan követelőzött. Dühösen. Valaki halkan felelt, mire az első hang azt válaszolta: Úgy nézek ki, mint akit érdekel? Valaki balhézott, és Bika mindenek ellenére tüstént oda indult volna. Az volt a feladata, hogy a dolgok sűrűjében teremjen, és tegyen róla, hogy senki sem sérül meg, és ha mégis, akkor ő legyen az. Először ő, aztán a rosszfiúk.

– Most mennem kell – mondta, és bontotta a kapcsolatot. Csupán egy másodpercbe telt elraknia a kézi terminálját, és ismét a botkormányra helyezni a tenyerét. Ahhoz azonban elegendőnek bizonyult, hogy leküzdje az ösztöneit. Elfordította a lépegetőt a folyosó túlsó vége felé, a hangokkal ellenkező irányba. Ashford emberei voltak azok. Ashford és a támogatói. Ha most elkapnák Bikát, senki sem vehetné a hasznát. Jó eséllyel egyszerűen végeznének vele. Talán még a légzsilipig sem jutna el. A lépegető lábai lassan mozogtak. Még a legnagyobb sebesség mellett sem haladt gyorsabban szerény sétatempónál. Mögötte megváltozott a hangok jellege. Valami összetört. Bika most a saját orvosát hallotta ordibálni, és várta, hogy eldördülnek a lövések. Ha lövöldözni kezdenek, vissza kell mennie. A lépegető csigalassúsággal vánszorgott a távolabbi ajtó felé, a kijárat és a valamelyes biztonságot ígérő búvóhely felé. Bika olyan erővel szorította előre a botkormányt, hogy belesajdult az ujja, mintha a gép a nyomásból felfoghatná a veszélyt.

A hangok egyre erélyesebbnek tűntek, közeledtek. Bika oldalra húzódott a lépegetővel, így már a fal mellett haladt. Ha valaki előbukkanna az egyik sarok mögül, egy töredék-másodpercnyi előnyt nyerne vele, mielőtt meglátják. A vaskos fémláb előrecsusszant, áthelyeződött a súlypont, és a másik csusszant előre komótosan.

Az ajtónyílás alig két méterre volt tőle. Másfél. Egy. A kelleténél kissé hamarabb engedte el botkormányt, és nyúlt az ajtó felé, így újra előrébb kellett csusszannia a lépegetővel, mielőtt újra próbálkozhatott. Dőlt róla a veríték, és abban reménykedett, hogy csak a félelemtől. Ha valamelyik belső szerve esetleg felmondta a szolgálatot, még csak nem is érezte volna. Valószínűleg csupán a félelem lehetett.

Kinyílt az ajtó, Bika pedig ismét előrefeszítette az apró botkormányt. A lépegető átjuttatta a túloldalára, és Bika bezárta maga mögött az ajtót. Nem engedhette meg magának, hogy várjon, vagy átgondolja a helyzetet. A lépegetőt egy másik folyosó irányába fordította, amely a belső liftekhez és a második szint M részlegéig tartó hosszú utazáshoz vezetett.

A Behemót hatalmas előcsarnokai és hosszú folyosói sohasem tűntek ennyire kevéssé az otthonának. Ahogy haladt lefelé, a perdületi gravitáció szinte észrevétlenül erősödött. Érzéketlen teste némileg elnehezülve húzta a pányvákat. Hamarosan ki kell cseréltetnie valakivel a vizeletgyűjtő zacskóját, hacsak ki nem találja, hogyan nyúlhatna be a karjával a lépegető keretébe, de a könyöke csak egy irányban hajlott, így ez valószínűtlennek hatott. És ha a gerincveleje nem nő vissza, ha nem sikerül kiszabadítaniuk a Behemótot a csapdából, amit a protomolekula állított nekik, halála napjáig így kell majd élnie.

Ne gondolj rá! – nyugtatta magát. – Ez még túl messze van. Ne gondolj rá! Csak tedd a dolgodat!

Nem az elsődleges belső liftek egyikébe szállt be. Ashford emberei túlságosan is jó eséllyel figyelni fogják ezeket. Ehelyett megkereste az egyik hosszú, csigavonalban haladó szervizátjárót, és beállította a lépegetőt, hogy kézi irányítás nélkül haladjon tovább. Ha a gép túl közel kerülne az egyik vagy másik falhoz, Bika korrigálhat, ám ezzel másodperceket nyert. Elővette a kézi terminált. Reszketett, és a bőre szürkének tűnt a barnaság alatt.

Serge szinte azonnal felvette.

– Ganne nacht, főnök! – köszönt a tetovált övbéli. – Épp azon tanakodtam, mikor jelentkezel be.

– Ashford – lihegte Bika.

– Mindent tudok – felelte Serge. – Úgy tűnik, maga mellé állította a mieink úgy egyharmadát meg egy csapat lökött coyót a többi hajóról. Jelenleg ők ellenőrzik a két átjárási pontot a belső hengerből északra, a parancsnoki hídra és délre, a gépterem felé, ezenkívül a biztonsági parancsnokságot és a fegyvertárat. Y pár kisebb falka a hengerben kószál, és szítja a népeket.

– Mennyire vannak felfegyverkezve?

– Nicht annyira bien sa moi – válaszolta vigyorogva Serge. – Abban a hitben vannak, hogy kizártak minket a kommunikációs fedélzetről is, de kinyitottam a hátsó bejáratot.

– Hogy mit csináltál?

– Mindig kész vagyok egy kis merde malra. Később nyugodtan lecseszhetsz ezért – felelte Serge. – Összerakok pár üteget, hogy megtisztítsuk a belső hengert. Mire eljön a lefekvés ideje, leverjük ezt az egészet.

– Légy óvatos ezekkel a fickókkal, Serge!

– Úgy lesz, főnök. Tudom, mire készülnek. Mindenki másnál jobban ismerem a hajót. Húzódj meg valami biztonságos helyen, és vigyázzunk magunkra!

Bika nyelt egyet. Fájt lemondania arról, hogy ő irányítsa a dolgokat.

– Jól van.

– Próbáltuk elérni a kapitányt – jegyezte meg Serge.

– Már figyelmeztettem. Lehet, hogy nem fogadja a hívásainkat, amíg nem deríti ki, hogy kiben bízhat – válaszolta Bika. Azt már nem tette hozzá, hogy: Az is lehet, hogy már rátaláltak.

– Értve – felelte Serge, és Bika kihallotta a hangjából, hogy neki is ugyanez jutott eszébe. – Amikor elkapjuk Ashfordot?

– Nem kaptunk engedélyt rá, hogy megöljük – válaszolta Bika.

– Véletlenül megcsúszik valaki ujja, szerinted elnézik neki?

– Valószínűleg.

Serge elvigyorodott.

– Mennem kell, főnök. Csak amikor es se cerrado, és téged kineveznek PH-nak, ne feledkezz meg rólam, oké?

– A picsába is – mondta erre Bika. – Ha ennek a francnak vége, akár te is lehetsz a PH.

– Szavadon foglak, főnök – válaszolta Serge, és nyomban megszakadt a kapcsolat.

Harminckilencedik fejezet: Anna

Az első istentisztelet, amelyet Anna egykor a gyülekezete előtt tartott, közvetlenül a papnevelde elvégzése után és tele lelkesedéssel, tizenhét oldalnyi egyes sorközzel írt jegyzetet tett ki. A Malakiás első bekezdésének hosszas elemzése volt, amely a próféta intésére összpontosított, miszerint ne ajánljunk fel tisztátlan áldozatot az Úrnak, és hogy ez miként vonatkozhat a modern vallásgyakorlásra. Részletekbe menően tárgyalta ki a témát, megtámogatva minden bizonyítékkal és érvvel, amit szorgalmas természetének és hétévnyi egyetemi tanulmányainak köszönhetően össze tudott gyűjteni. Mire a végére ért, Anna egészen biztosra vette, hogy hallgatósága egyetlen tagja sincs már ébren.

Ebből néhány fontos leckét tanult meg. Volt helye a tudományos bibliakutatásnak. Még a gyülekezet előtt is volt helye ennek. De nem ezért jártak templomba az emberek. Azzal, hogy többet megtudtak Istenről, közelebbi és szorosabb kapcsolatban érezhették magukat az Úrral, és ez a közelség számított. Így aztán Anna most már legfeljebb egy-két oldalnyi jegyzetből adta elő a szentbeszédeit, és sokkal többet beszélt a lelke mélyéről. Üzenetét, hogy milyennek tűnnek a „vegyes” egyházak Isten szemében, anélkül adta elő, hogy akár egyszer is belepillantott volna a jegyzeteibe, és úgy tűnt, hallgatósága jól fogadja. Miután egy rövid imával zárta le a prédikációt, és belekezdett az áldoztatásba, övbéliek, marsiak és földiek szívélyes csendben sorakoztak fel az oltár előtt. Néhányan kezet fogtak, vagy meglapogatták egymás vállát. Anna úgy érezte, talán ez a legfontosabb üzenet, amelyet valaha átadott.

– Nos, hallottam már ennél sokkal rosszabbat is – lépett oda hozzá Tilly, amikor a szertartás véget ért. Idegesnek tűnt, mint mindig, amikor már nagyon szeretett volna rágyújtani, de Anna az istentisztelet előtt megkérte, hogy ne dohányozzon az imasátorban, ő pedig beleegyezett. – Habár be kell vallanom, hogy elég nehezen viselem az ilyen szeretettől túlcsorduló együttléteket.

– Ez igencsak hízelgő – súgta oda neki Anna, aztán elfordult, hogy kezet fogjon egy övbéli asszonnyal, aki könnyes szemmel köszönte meg neki, hogy megszervezte az összejövetelt. Tilly a létező legőszintétlenebb mosolyt villantotta a nőre, de sikerült megállnia, hogy a tekintetét ne emelje az égre.

– Innom kell valamit – jelentette ki Tilly, amint a nő otthagyta őket.

– Gyere velem! Meghívlak egy üdítőre.

– Bezárták a bárt. Spórolni kell az élelemmel.

Tilly felnevetett.

– Van szállítóm. A fazon, aki a fejadagokat osztja el, a legjobb ganymedesi kerítésszaggatóból adott el nekem egy üveggel potom ezer dolcsiért. Az üdítőt ingyen hozzávágta.

– Ezer…

– Két lehetőség közül választhatunk – vágott a szavába Tilly, aztán elővett egy cigarettát, és a szájába tette, de még nem gyújtotta meg. – Vagy kijutunk innen, és visszakerülünk a naprendszerbe, ahol dúsgazdag vagyok, és ezer dollár mit sem számít, vagy nem jutunk ki, és semmi se fog számítani.

Anna bólintott, mivel nem tudott mit mondani erre. Mostanra bármennyire élvezte és fontosnak tartotta Tilly barátságát, időnként emlékeztetőt kapott, mennyire más világban éltek. Ha Nonóval lett volna ezer felesleges dollárjuk, azonnal Nami továbbtanulási számlájára tették volna be. Tillynek soha életében nem kellett lemondania semmilyen fényűzésről, vagy hiányt szenvednie valamiben. Ha tényleges keveredésről lehetett beszélni a gyülekezetben, hát ez volt azt. Az egyetlen biztos közös pontot az övbéliek és a belső bolygók haditengerész tisztjeinek életében az jelentette, hogy egyikük sem fog ezerdolláros alkoholt iszogatni aznap este, Tilly ellenben igen.

Istent talán nem érdekli senki anyagi helyzete, de ezzel egyedül maradt.

– Nem tagadom, tényleg jólesne egy üdítő – felelte végül Anna, közben pedig a kézi termináljával legyezte az arcát. A Behemót hatalmas belső lakóhengerét eredetileg sokkal nagyobb népesség befogadására tervezték, mint a jelenlegi, ám rengeteg környezeti rendszert kiszereltek belőle, amikor hadihajóvá alakították át. Lassacskán úgy tűnt, elérik a levegőtisztítási kapacitás felső határát. Vagy csak a légkondicionálásét. A hőmérséklet immár többnyire magasabb volt, mint amit egy Oroszországban nevelkedett és nemrégiben még a Jupiter egyik jeges holdján szolgáló lány kellemesnek talált.

Miután még egyszer körbejárta a sátrat, hogy elköszönjön a gyülekezet utolsó lézengő tagjaitól, Anna kiment Tilly után. A sátor előtt sem volt hűvösebb, de a henger perdülete és a légvisszaforgatók együttesen enyhe fuvallatot keltettek. Tilly alaposan szemügyre vette barátnője kipirult arcát és az izzadságtól fejéhez tapadó haját, majd így szólt:

– Ne aggódj, aki átjön, már mind megérkezett. Pár napja hallottam, amikor Cortez a KBSz egyik nagykutyájával beszélgetett. Ennél melegebb már nem lesz. És amint rájönnek, hogyan hűsítsenek le minket anélkül, hogy a levegőnket kieresztenék az űrbe, megteszik.

Anna nem tudta megállni, hogy felnevessen. Amikor erre Tilly felvonta a szemöldökét, Anna elmagyarázta, miért:

– Átszeltük az egész naprendszert, és csaknem a Neptunusz pályájáig eljutottunk… egy olyan bolygóéhoz, amelyik annyira hideg és annyira távol kering a Naptól, hogy még a létezéséről sem tudtunk, amíg Bouvard fel nem figyelt rá, hogy valami időnként taszít egyet az Uránuszon.

Tilly szemöldöke még feljebb kúszott.

– Oké.

– És amikor ideérünk, ki tudja, milyen messzeségbe a Naptól, és minden oldalról több milliárd kilométernyi üresség vesz minket körül, valahogy sikerül elérnünk, hogy melegünk legyen, és alig férjünk el.

– Még szerencse, hogy az övbélieknek eszükbe jutott idehozni ezt a tragacsot – válaszolta Tilly, majd lejjebb hajolt, hogy belépjen a sátrába. Lehuppant összecsukható székébe, és kutatni kezdett a mellette álló műanyag hűtőtáskában. – El tudod képzelni, mi történt volna, ha mindenkit a Prince-en zsúfolnak össze? Ott tizenkettőnknek jutna egy ágy. Varázslatos kultúra az övbélieké.

Anna levetette a reverendáját, és Tilly ágyának szélére fektette. Alatta fehér blúzt és térdig érő szoknyát viselt, amiben már nem érezte annyira fullasztónak a levegőt. Tilly előhúzott egy műanyag üdítős ivógumót a hűtőtáskából, és odakínálta Annának, aztán töltött magának valami vízszerűen áttetsző italból, aminek a szaga a kórházi tisztítószerekére emlékeztetett. Amikor Anna elvette az ivógumót, meglepetten tapasztalta, hogy hideg. Az oldalán lecsapódott pára már cseppekbe gyűlt.

A tarkójához szorította a hűvös palackot, és gyönyörűséges hűvösség futott le a gerince mentén.

– Honnan szerzel jeget?

– Szárazjég – felelte cigarettával a szájában Tilly, aztán egy pillanatra félbehagyta a füstölést, hogy belekortyoljon az italába. – Úgy tűnik, hogy a levegőtisztítóban a technikusok könnyen elő tudják állítani. Rengeteg szén-dioxid áll kihasználatlanul.

Ha Tilly megengedheti magának, hogy ezer dollárt elverjen a fertőtlenítőre, amit iszik, Anna nem akarta tudni, mennyibe kerülhet neki a folyamatos jégellátás. Egy darabig kellemes csendben iszogattak, és a hideg üdítő csodákat tett Anna hőségtől kimerült testével. Tilly megkérdezte, mit szólna hozzá, ha bekapnának valamit, így kimentek ételelosztó kioszkot keresni.

A zsúfolt sátorvárosban fegyvereseket láttak járőrözni.

– Ez rossz jel – állapította meg Tilly. Ezek nem unott biztonságiak voltak, pisztolytáskába dugott kézifegyverekkel, hanem marcona képű övbéliek, elfehéredett öklükben félautomata géppisztolyokat és ismétlőpuskákat szorongatva. A sátrak között haladó csapat legalább tizenkét főt számlált, és valamit kerestek. Vagy valakit.

Anna megrángatta Tilly blúzának ujját.

– Lehet, hogy az imasátorba kellene terelnünk az embereket, hogy ott várják ki, amíg ennek vége lesz.

– Annie, ha itt golyók kezdenek röpködni, az Atyaúristen sem tudja megvédeni abban a sátorban az embereket. Kiderítem, mi folyik itt.

Anna kelletlenül követte őt a felfegyverzett csapattal párhuzamosan, akik célzatosan haladtak előre, és időnként megálltak egy-egy sátornál, hogy kikérdezzék a bentieket. Anna egyre jobban félt, noha fogalma sem volt, miért.

– Ó – szólalt meg ismét Tilly. – Kezdődik.

Bika parancsnokhelyettese – név szerint Serge, emlékezett vissza Anna –, a nyomában fél tucat biztonsági emberével, körülvette az egyik nagyobb sátrat. Ők is mindannyian fegyvert viseltek, noha csupán könnyű marokfegyvereket. Még Anna hozzá nem értő megítélése szerint is drámainak mutatkozott a különbség hat pisztolyos, és tizenkét puskával felszerelkezett fegyveres között. Serge arcán halvány mosoly játszadozott, mintha észre sem vette volna. Anna felfigyelt rá, hogy mögötte a biztonsági parancsnokságról ismerős izmos nő áll, habár az aggodalomtól elkomorodott arccal. Furcsamód attól, hogy mást is nyugtalankodni látott, Anna valamivel jobban érezte magát.

– A belső hengerben nem lehet fegyvert használni, sa sa? – szólította meg Serge az övbéliek csapatát, habár hangerejéből egyértelműnek tűnt, hogy a bámészkodókhoz is beszél. – Tegyék le a fegyvereket!

– Maguknál is van pisztoly – jegyezte meg gúnyos mosollyal egy övbéli nő. Puskáját tüzelésre készen tartotta maga előtt.

– Mi a zsaruk vagyunk – válaszolta erre Serge, majd egyik kezét fegyvere markolatára tette, és visszavigyorgott a nőre.

– Már nem azok – felelte a nő, aztán feljebb kapta a puska csövét, és fejbe lőtte a férfit. Serge homlokán apró lyuk jelent meg, mögötte rózsaszínű felhő terjedt szét a levegőben. Lassan, tétova értetlenséggel az arcán összecsuklott.

Anna érezte, hogy gégéje megfeszül, és kétrét kellett görnyednie, nehogy elhányja magát.

– Jézus Isten! – súgta fojtottan Tilly. A gyorsaságtól, amivel a helyzet nyugtalanítóból ijesztőbe váltott, Annának még a lélegzete is elakadt. Az előbb szemtanúja voltam, amint szétlövik egy férfi fejét. Még a lassú zónában történt katasztrófa szörnyűségeihez képest is ez volt a legrettenetesebb dolog, amit valaha látott. A biztonsági tiszt nem hitte, hogy a nő valóban lelövi, nem ismerte fel a fenyegetés valódi jellegét, és ezért az életével kellett fizetnie.

Ahogy belegondolt ebbe, Anna lehányta a cipőjét, aztán öklendezve térdre rogyott. Tilly rögtön leguggolt melléje, nem törődött vele, hogy nadrágja térde egy hányadéktócsába ér. Egy pillanatra átölelte Annát, aztán odasúgta neki:

– Mennünk kell.

Anna csak bólintott, mivel nem merte kinyitni a száját, hátha megint nem lesz képes uralkodni magán. Pár tucat méterrel arrébb az övbéliek épp lefegyverezték a biztonsági üteget, aztán műanyagcsíkokkal hátrakötözték a kezüket.

Legalább másokra nem lőttek rá.

Tilly felsegítette a barátnőjét, aztán az ételről teljesen megfeledkezve visszasiettek a sátrukba.

– Valami borzalmas történik a hajón – jelentette ki Tilly. Annának vissza kellett fojtania egy tébolyult kacajt. Az adott körülmények között igencsak rettenetesen kellett alakulnia a dolgoknak ahhoz, hogy Tilly borzalmasnak ítélje a helyzetet. Persze mindannyian tehetetlenül keringtek egy idegen űrállomás körül, amely időről időre változtatott a fizikai törvényeken, és jó néhányukat megölte már, de most ők maguk kezdtek lövöldözni egymásra.

Igen, borzalmas.

Hector Cortez úgy egy órával a lövöldözés után kereste fel Tillyt a sátrában. A köztes időt Anna és Tilly a földre lapulva töltötték, és Tilly néhány bútordarabjából torlaszokat emeltek maguk körül. Mintha mágikus szertartást végeztek volna. A helyiségben lévő tárgyak közül semmi sem állíthatott volna meg egy golyót, mégis körbebarikádozták magukat velük. Pokrócerődítménnyel igyekeztek távol tartani a szörnyetegeket.

Hála az égnek, nem hallottak több fegyverropogást.

Párszor lopva kilestek a sátorból, és a civil területeken kettesével vagy hármasával járőröző övbélieket láttak. Anna iparkodott kerülni a tekintetüket, ők pedig ügyet sem vetettek rá.

Amikor Cortez megjelent, hangosan megköszörülte a torkát a sátor előtt, aztán megkérdezte, hogy beléphete. Mindketten féltek válaszolni, ám a férfi ennek ellenére bement. Odakint többen várakoztak rá, noha Anna nem tudta megállapítani, hogy kik lehetnek.

Cortez gyorsan körbepillantott a félhomályos belső térben, szemügyre vette gyenge védelmi vonalukat, aztán félrehúzott belőle egy széket, és anélkül, hogy megjegyzést tett volna a barikádra, leült.

– A tűzharcnak vége. Nyugodtan fel lehet ülni – intett a többi szék felé. Régóta nem nézett ki ennyire jól. Az öltönyét kitisztították, és valahogy szerét ejtette, hogy megmossa sűrű, hófehér haját. Ám ennél többről volt szó. Visszatért valamennyi a magabiztosságából. Ismét határozottnak és a helyzet urának tűnt. Anna feltápászkodott a földről, és leült az egyik székre. Pillanatnyi habozás után Tilly is követte a példáját.

– Sajnálom, hogy ennyire megrémítettek benneteket – mondta Cortez cseppet sem sajnálkozó mosollyal.

– Mi folyik itt, Hank? – kérdezte résnyire összehúzott szemmel Tilly. Elővett egy cigarettát, és játszadozni kezdett vele, de rá nem gyújtott.

– Mire készülsz?

– Semmire sem készülök, Matilda – felelte Cortez. – Jelenleg annyi történik, hogy helyreáll a jogszerű hatalmi rend a hajón, és ismét Ashford kapitány veszi át a parancsnokságot.

– Értem, Hector – válaszolta Tilly –, de neked mi a szereped ebben? Nekem ez a KBSz belső politikai csatározásának tűnik. Neked mi közöd ehhez?

Cortez rá se hederített, és Annához fordult:

– Doktor Volovodov, beszélhetnénk négyszemközt?

– Tilly előtt nincsenek titkaim… – kezdett bele Anna, de Tilly leintette.

– Azt hiszem, most kimegyek rágyújtani.

Amikor a nő kilépett a sátorból, Cortez közelebb húzta a székét, és a térde csaknem súrolta Annáét. A férfi előrehajolt, a kezébe fogta Anna kezét. Annában soha fel sem merült, hogy Hector szexuálisan vonzódott volna hozzá, és még most sem hitte ezt, ám közelsége valahogy mégis kényelmetlenül bensőségesnek hatott. Tolakodónak.

– Anna – szólalt meg Cortez, és megszorította Anna kezét. – A dolgok hamarosan drámai módon meg fognak változni ezen a hajón, és a mi itteni szerepünket illetően. Én abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy Ashford kapitány bizalmát élvezem, aki kikérte a tanácsaimat, így némi befolyással bírok arra, hogy milyen irányt vegyenek ezek a változások.

A rákényszerített intimitás, amihez hozzáadódott a biztonsági tiszt meggyilkolása miatti savanyú szájíz, váratlan dühöt hozott elő Annából. Hevesebben húzta el a kezét Corteztől, mint szándékában állt, aztán akarata ellenére parányi elégedettséget érzett a férfi meglepett ábrázata láttán.

– Micsoda megtiszteltetés – állapította meg szándékosan semleges hangon.

– Doktor Volovodov… Anna, a támogatásodat szeretném kérni. – Anna nem tudta időben visszafojtani hitetlenkedő horkantását, ám Cortez eltökélten folytatta. – Értesz az emberek nyelvén. Jómagam megállom a helyem a kamera előtt, de szemtől szemben közel sem vagyok ennyire jó, és te pont ebben tündökölsz. Ebben vagy különösen tehetséges. És iszonyatos személyes kihívásoknak nézünk elébe. Olyasmiknek, amiket az emberek nehezen fognak megérteni. Szükségem lenne a hangodra, hogy megnyugtasd őket.

– Mégis, miről beszélsz? – kérdezte Anna, egyre jobban elszoruló torkából csak nagy nehezen kipréselve a szavakat. Az az érzése támadt, hogy hamarosan borzalmas titok tárul fel előtte. Cortezből sugárzott az igaz hívő megingathatatlan bizonyossága.

– Le fogjuk zárni a kaput – jelentette be. – A kezünkben van egy fegyver, amelyről úgy hisszük, működni fog.

– Nem! – szakadt ki Annából inkább hitetlenkedve, mint a férfi szavainak tagadásaként.

– De. A mérnökök e pillanatban is a hajó kommunikációs lézerének átalakításán dolgoznak, hogy kellően megnöveljék az erejét a Gyűrű megsemmisítéséhez.

– Nem így értettem – kezdett bele Anna, de Cortez csak mondta tovább a magáét.

– Elvesztünk, de megvédhetjük azokat, akiket otthon hagytunk. Véget vethetünk a legveszedelmesebb fenyegetésnek, amellyel az emberiségnek szembe kellett néznie. Ehhez mindössze annyi szükséges, hogy feladjuk a reményt, hogy bármikor hazatérhetünk. Csekély áldozat ez azért cserébe…

– Nem – jelentette ki Anna újra, ezúttal erélyesebben. – Nem, nem dönthetsz egyedül az itt lévők nevében.

Az én nevemben – tette hozzá gondolatban. – Nem veheted el tőlem csak úgy a feleségemet és a kislányomat. Csak mert te félsz.

– Az efféle mérhetetlen veszély és áldozathozatal alkalmával valakinek elő kell lépnie, hogy meghozza a nehéz döntéseket. Ashford ezt tette, én pedig támogatom. Most azt kell elérnünk, hogy az emberek megértsék ezt, és együttműködjenek. Tudniuk kell, hogy az áldozatukkal az otthon maradt milliárdok életét védelmezik.

– Ezt nem tudhatjuk – ellenkezett Anna.

– Ez az állomás már eddig is több száz, talán több ezer életet követelt tőlünk.

– Azért, mert folyton olyan döntéseket hozunk, amelyeknek nem ismerjük a következményeit. Holden hajója után eredtünk a Gyűrűn át, katonákat küldtünk az állomásra, hogy fogják el, rendre a szükséges információ hiányában cselekszünk, aztán bedühödünk rá, amikor árt nekünk.

– Nem egyszerűen ártott nekünk. Legyilkolta a mieinket. Sokakat.

– Úgy viselkedünk, mint a gyerekek – vitatkozott tovább Anna, és kioktatón felállt. – Akik megégetik a kezüket a forró tűzhelyen, és azt hiszik, az a megoldás, ha elpusztítják a tűzhelyet.

– Az Eros – próbált ellenérvet felhozni Cortez.

– Mi tettük azt! És a Ganymedest és a Phoebét, mindent! Mi tettük. Egyre csak gondolkodás nélkül cselekszünk, és te azt hiszed, hogy a megoldás az, ha újra így teszünk. Ostoba, erőszakos emberekkel szövetkeztél, és próbálod meggyőzni magad, hogy az ostobaság és az erőszak működni fog. Ez csak azt jelenti, hogy te is ostoba vagy. Sosem fogok segíteni neked. Mostantól harcolni fogok ellened.

Cortez felállt, és kiszólt a sátor előtt várakozóknak. Mellvértet viselő övbéli lépett be, kezében puskával.

– Még le is lövetsz? – kérdezte a lehető legmélyebb megvetéssel Anna.

Cortez hátat fordított neki, majd kivonult a fegyveres kíséretében.

Anna a székre roskadt, lába hirtelen túlságosan remegett ahhoz, hogy elbírja. Kétrét görnyedt, előre-hátra hintázott, és hosszan, reszketőn vette a levegőt, hogy lenyugtassa magát. Valamiért nem ájult el.

– Bántott? – kérdezte a háta mögül Tilly. Barátnője gyengéden Anna tarkójára tette a kezét, miközben ő csak ide-oda ingott.

– Nem – felelte Anna. Szigorúan véve nem hazudott.

– Ó, Annie. Náluk van Claire. Nem hajlandók megengedni, hogy beszéljek vele. Fogalmam sincs, vajon túsz-e vagy…

Mielőtt tudatosodott volna benne, hogy ezt fogja tenni, Anna felpattant, és kirohant a sátorból. Nyilván a felvonóhoz tartanak, amely végigfutott a belső hengeren, és a parancsnoki meg a gépészeti fedélzetekkel állt összeköttetésben. A hídra fognak menni. A Cortezhez és Ashfordhoz hasonlók, az olyanok, akiknek fitogtatniuk kell a hatalmukat, kétségkívül a hídon lesznek. Voltaképp évek óta nem futott. Mivel egy apró állomáson élt, az Europa jegébe fúrt alagutakban, egyszerűen fel sem merült az igény. Pillanatok alatt kifulladt, de tovább hajtotta magát, nem törődött a hányingerrel, sem a szúrással az oldalában.

Épp akkor ért a felvonóhoz, amikor Cortez és felfegyverzett gorillái beszálltak a fülkébe. Clarissa a csoport hátulján állt, kicsinynek és törékenynek tűnt a páncélos katonák gyűrűjében. Amikor becsukódott az ajtó, a lány Annára mosolygott, és intett neki.

Aztán eltűnt.

Negyvenedik fejezet: Holden

Hé, kapitány! – szólalt meg az ágyában Amos. – Ez már a harmadik fegyveres őrjárat volt ebben a kórteremben az elmúlt nagyjából három órában. Valami nem stimmel itt.

– Tudom – felelte csendesen Holden. Egyértelműnek tűnt, hogy a Behemóton változott a helyzet. A folyosókon zord ábrázatú fegyveresek jártak. Némelyik félrevonta valamelyik orvost, rövid, de hangos vitát folytatott vele, aztán megkötözve elvitt egy beteget. Úgy nézett ki, mintha puccs zajlana, de Naomi szerint a biztonsági parancsnok, Bika már korábban fellázadt, és erőszakkal átvette a hajó irányítását az eredeti övbéli kapitánytól. És semmi olyasmi nem történt, ami megmagyarázhatta volna, miért kell egyszerre még több bakancsost kiküldenie, hogy sorra letartóztassanak embereket.

Mintha polgárháború készülne kitörni, vagy épp leverni igyekeznének azt.

– Nem kéne csinálnunk valamit? – érdeklődött Amos.

De – gondolta magában Holden. – Csinálnunk kellene valamit. Vissza kellene jutnunk a Rocinantéra, és ott elrejtőzni, amíg Miller elvégzi, amire készült, és kiengedi a hajókat a lassú zónából. Aztán átkozott tempóban égetve, örökre el kellene tűnniük erről a helyről. Sajnos a legénysége ágyhoz kötve feküdt a gyengélkedőben, és senki sem várt rájuk, hogy a hajóhoz szállítsa őket.

– Nem – mondta helyette. – Nem, amíg nem tudjuk, mi történik. Nem olyan rég engedtek ki a fogdából. Nincs kedvem túl hamar visszakerülni.

Alex felült az ágyán, aztán felnyögött az erőfeszítéstől. A feje tetejét vérrel átitatott kötés borította, az egyik arca pépesnek, szétzúzottnak tűnt. A sebességhatár hirtelen lecsökkenésekor arccal vágódott neki a pilótafülke egyik monitorának. Ha nem lett volna legalább részben becsatolva az ülésébe, most valószínűleg halott lenne.

– Lehet, hogy keresnünk kellene egy nyugalmasabb helyet, ahol meghúzódhatunk – javasolta. – Nem úgy tűnik, mintha elleneznék a betegek letartóztatását.

Holden az öklével bólintott. Lassacskán eltanulta Naomi övbéli gesztusait, de amikor az ilyenek használatán kapta magát, mindig az a kellemetlen érzése támadt, mintha egy kisgyerek próbálná utánozni a felnőtteket.

– Ezen a hajón csak a hangárban és ebben a kórteremben jártam. Fogalmam sincs, merre lehet ennél nyugalmasabb helyet találni.

– Hát – szólalt meg Naomi. – Még így is előnyben vagy velünk szemben. Egyikünk sem volt eszméleténél, amikor behoztak minket ide.

Holden leugrott az ágya széléről, és az ajtóhoz óvakodott, majd amilyen halkan csak tudta, becsukta. Körbenézett, hátha lát valamit, amivel kiékelhetné, de hamar ráeszmélt, hogy reménytelen lenne. A Behemóton a belső henger lakótereinek megépítésekor a könnyű súlyt tartották szem előtt a strapabírás helyett. A kórterem falai és ajtói összeszőtt szénszálak és epoxigyanta papírvékony rétegeiből készültek. Egy erősebb rúgástól valószínűleg az egész szerkezet összedőlne. Ha elbarikádoznák az ajtót, azzal csak a járőrök figyelmét hívnák fel arra, hogy valami nincs rendjén. Aztán fél másodpercet hátráltatni tudnák őket, mielőtt áttörnek.

– Talán a lelkésznő segíthetne nekünk – vetette fel Alex.

– Aha – bólintott Amos. – Vöröske jóravaló embernek tűnik.

– Nem hajthatsz rá a lelkésznőre – figyelmeztette Holden, és vádlón Amos felé bökött az ujjával.

– Én csak…

– De nem érdekes, mert ha nem teljesen tökkelütött, márpedig nekem egyáltalán nem tűnik annak, akkor maga is elrejtőzött valahol. És nem idevalósi. Valaki közéjük tartozót kell keresnünk.

– Sam – szólalt meg Naomi, épp amikor Holdennek is ugyanez a név ugrott be. – Ő ennek a ladiknak a főmérnöke. Nála jobban senki sem ismeri.

– Tartozik neked valamilyen szívességgel? – kérdezte Holden.

Naomi savanyú pillantást vetett rá, és előhúzta az övéből a kézi terminálját.

– Nem, én tartozom neki úgy ezerrel – felelte, és beütötte a kapcsolatkérést Samhez. – De a barátom. A szívességek nem számítanak.

Kihangosította, és az ágyra fektette a terminált. Egy másodpercig a még nem fogadott hanghívás hármas pityegését hallották. Alex és Amos kikerekedett szemmel, izgatottan bámulták. Mintha egy bomba lett volna, amelyik bármelyik pillanatban felrobbanhat. Holden bizonyos értelemben pont ennek látta. Nem emlékezett rá, hogy valaha ennél kiszolgáltatottabb helyzetben lettek volna. Holden akarata ellenére azt kívánta, bárcsak megjelenne Miller, és valamilyen földönkívüli varázslattal mindent elintézne.

– Hahó! – szólalt meg egy hang a terminálból. – Nyomd csak, Bokszi!

Az elmúlt év során valamikor Sam a Bokszi becenevet ragasztotta Naomira. Holdennek nem sikerült kiokoskodnia, miért, Naomi pedig magától nem hozta szóba, hogy elmagyarázza.

– Sammy! – válaszolta Naomi jól hallható megkönnyebbüléssel a hangjában. – Nagyon nagy szükségünk lenne a segítségedre.

– Fura – felelte Sam. – Én pont azon tanakodtam, hogy benézek hozzátok, hogy tőletek kérjek segítséget. Véletlen egybeesés? Vagy több ennél?

– Azért hívtunk, mert búvóhelyet kellene találnunk – kiáltotta oda neki Amos. – Ha te is ugyanezért kerestél volna minket, neked befellegzett.

– Nem, ez tényleg jó ötlet. Tudok egy helyet, ahol egy ideig meghúzhatnátok magatokat, aztán ott megkereslek benneteket. Bokszi, egy másodperc, és megkapod az alaprajzot. Csak kövessétek a térképet! Ott leszek, amilyen hamar csak tudok. Vigyázzatok magatokra!

– Te is, Sammy! – felelte Naomi, aztán bontotta a kapcsolatot. Pár pillanatig a terminállal foglalatoskodott. – Jó, látom. Használaton kívüli raktárnak tűnik, pár száz méterre innen perdületi irányban a tat felé.

– Neked kell elirányítani minket – mondta neki Holden, aztán még rákérdezett: – Mindenki képes járni?

Amos és Alex is bólintott, de Naomi közbeszólt:

– Alex koponyáját pillanatnyilag enyv tartja össze. Ha megszédül, és elesik, többé nem kel fel.

– Ej már, PH! – tiltakozott Alex. – Tudok…

– Naomi nem tud lábra állni – jegyezte meg Amos. – Szóval Alexszel együtt kerekes ágyra rakjuk, és úgy toljuk őket. Én megyek elöl. Kérem a térképet!

Holden nem vitatkozott. Felkapta Naomit az ágyról, próbálta minél kevésbé összerázni a lány tagjait, aztán odafektette Alex mellé.

– Én miért tolok, és nem az élen megyek?

– Amos bal karja eltörött – felelte Naomi, és amennyire tudott, közelebb fészkelődött Alexhez, aztán mindkettejüket rögzítette a derékhevederrel. Amikor Amos berzenkedni kezdett, Naomi hozzátette: – És az összes bal oldali bordája is.

– Jól van – nyugtázta Holden, majd megragadta az ágy fejénél lévő fogantyúkat, és lábával feloldotta a kerékrögzítőt. – Menj csak elöl!

Amos végigvezette őket a rögtönzött kórház folyosóin, rámosolygott minden mellettük elhaladóra, és afféle könnyű léptekkel haladt, amelyek azt sugallták, hogy határozott céllal, de különösebb sietség nélkül tart valahová. A fegyveres járőrök is, akiket kikerültek, épp csak egy pillantásra méltatták őt. Amikor kíváncsian méregetni kezdték Holdent, hogy miért tol két sérültet ugyanazon az ágyon, Holden csak annyit mondott:

– Két emberre jut egyetlen ágy. Ennyire megtelt a hely.

Mogorva és unott arccal biccentettek neki, hogy menjen csak tovább.

Holdennek korábban nem nyílt sok alkalma rá, hogy körülnézzen a kórház többi részében. Miután bejött a hangárból, egyenesen a társai kórtermébe sietett, és azóta nem jött ki onnan. Most azonban, ahogy az előcsarnokokon és kereszteződéseken át végighaladt a kijárat felé, szemügyre vehette, mily mérvű károkat okozott a felső sebességhatár katasztrofális lecsökkentése.

Minden kórterem minden ágyában sebesültek feküdtek, néhol még a várótermek padjain és székein is. A sérülések többségét zúzódások és törések tették ki, de akadtak súlyosabbak is. Nem egy amputált végtagot látott, és jó néhányan komoly gerincsérülésekkel függtek kimerevítve. Ám a testi sérüléseken túl minden arcon döbbent hitetlenkedést látott. Azt a fajta arckifejezést, amelyről Holdennek a frissen elkövetett erőszakos cselekmények áldozatai jutottak eszébe. A Rocinante pár hónappal korábban egy működésképtelenné tett rabszolga-kereskedő kalózhajót fogott el, és a rakteréből kivezetett, megvert és kiéheztetett foglyok néztek ki így. Nemcsak sérültnek, hanem reményvesztettnek.

Orvosi köpenyes férfi figyelte Holdent, ahogy az ágyat tolja, tekintetével követte a haladásukat, de a kimerültség megölte benne a kíváncsiságot. Jobbról, egy kisebb kórteremből Holden sebkiégető pisztoly elektromos sercegését hallotta kiszűrődni, a levegőben pedig megperzselt hús bűze terjengett.

– Ez iszonyatos – súgta oda Naominak. A lány bólintott, de semmit se szólt.

– Egyikünknek sem lett volna szabad idejönni – jelentette ki Alex.

Sarkok és ajtónyílások – figyelmeztette őket jó előre Miller. Azokra a helyekre, ahol kinyírnak, ha nem vigyázol. Ahol lesből támadnak rád. Lehetett volna kissé világosabb is – gondolta magában Holden, aztán elképzelte, ahogy Miller bocsánatkérőn megvonja a vállát, és kék moszkitók felhőjévé robban szét.

Pár tucat lépéssel előtte Amos egy négyirányú kereszteződéshez ért a folyosón, és jobbra fordult. Mielőtt Holden megtehette volna a sarokig hátralévő távolság felét, két KBSz-es gorilla fordult be szemben balról.

Megtorpantak, végigmérték a görgős ágyon egymáshoz simuló Naomit és Alexet. Az egyikük gúnyosan elmosolyodott, és félig a társa felé fordította a tekintetét. Holden szinte már hallotta a viccet, amit majd elsüt neki az ágyon fekvő két emberről. Szája mosolyra húzódott, és előkészült, hogy felnevessen. Ám mielőtt a vicces kedvű alak megszólalhatott volna, a társa feléje bökött:

– Az ott James Holden.

Ezután minden rendkívül gyorsan zajlott le.

A két KBSz-es smasszer vállukra vetett puskájuk után kapott. Holden beletaszította a kerekes ágyat a combjukba, amitől azok hátrahőköltek, ő pedig valamilyen fegyver után kutatva, kétségbeesetten körbepillantott a folyosón. Az egyik smasszernak nagy nehezen sikerült lehúznia a válláról, és csőre töltenie a fegyvert, de Naomi előrébb fészkelődött az ágyon, és a sarkával a férfi ágyékába rúgott. A fickó társa hátralépett, két kézzel megragadta, aztán a lányra emelte a fegyverét. Holden meglódult előre, tudta, hogy túl lassú ehhez, tudta, hogy végig kell néznie, ahogy Naomit szétlövik, mielőtt odaérne a banditához.

Aztán a két férfi egymás felé fordult, és összecsattant az arcuk. A földre csuklottak, fegyverük kicsúszott erőtlen ujjaik közül. Amos állt mögöttük, fintorogva és a bal vállát masszírozva.

– Bocs, kapitány – szabadkozott. – Kissé előresiettem.

Holden nekidőlt a folyosó falának, a lába még ilyen alacsony nehézkedés mellett is alig bírta megtartani.

– Felesleges elnézést kérned. Szép mentés volt. – Állával a sérült váll felé bökött, amit Amos továbbra is fájdalmas arccal dörzsölgetett. – Azt hittem, hogy törött.

Amos felhorkantott.

– Nem esett le. Épp elég erő maradt benne két ilyen idiótához. – Lehajolt, és elvette a két ájult férfitól a fegyverüket és a lőszereiket. Egy ápoló lépett Holden háta mögé, kezében műanyag doboz, arcán kérdő kifejezés.

– Nincs itt semmi látnivaló – jelentette ki Holden. – Egy perc, és itt sem vagyunk.

A nő egy közeli ajtóra mutatott.

– Készletkamra. Odabent még egy darabig senki sem fogja észrevenni őket.

Aztán sarkon fordult, és visszament oda, ahonnan jött.

– Van egy rajongód – szólalt meg Naomi hangja az ágy felől.

– Nem mindenki gyűlöl minket a KBSz-en belül – felelte Holden, és arrébb tolta az ágyat, hogy segítsen Amosnak betuszkolni a két öntudatlan férfit a kamrába. – Egy éven át jó szolgálatot tettünk nekik. Az emberek tisztában vannak ezzel.

Amos átadott Holdennek egy tömzsi fekete pisztolyt és két plusztárat. Holden nadrágja övébe dugta a fegyvert, aztán ráhúzta az ingét. Amos ugyanígy járt el a másik pisztollyal, majd Naomi mellé fektette a kerekes ágyra az ismétlő puskákat, és letakarta őket a lepedővel.

– Nem szeretnénk tűzharcba keveredni – figyelmeztette Amost Holden, amikor ismét megindultak.

– Ja – válaszolta Amos. – De ha mégis úgy alakulna, nem árt, ha van nálunk fegyver.

A kórház kijárata tőlük nem messze nyílt a jobb oldali folyosó végén, és hirtelen kint találták magukat. Vagyis annyira kint, amennyire a Behemót hatalmas belső lakóhengerében bármi „kint” lehetett. Kívülről a kórházépület silánynak és hevenyészve összerakottnak tűnt. Epoxigyantával összeragasztott szén-és üvegszálból készült, futballpálya méretű kalyibának. Pár száz méterrel arrébb a sátorváros pereme pattanásokként terjedt szét a henger sima felületén.

– Arra! – szólalt meg Naomi, és egy tartósabbnak tűnő acélszerkezet felé mutatott. Holden tolta a görgős ágyat, Amos pedig pár méterrel előttük gyalogolt, és nyájasan mosolyogva odabiccentett mindenkinek, aki csak rájuk nézett. Amos tekintetében volt valami, aminek láttán tüstént eliszkoltak, és vissza se néztek.

Amikor már majdnem odaértek a zömök fémépülethez, kinyílt egy ajtó az oldalán, és Sam manóarca jelent meg benne, aztán a lány türelmetlenül intett nekik. Pár perccel és néhány kanyargós folyosóval később egy kicsiny, üres, fémfalú szobában találták magukat. Amos azon nyomban lerogyott a földre, és a padlóhoz szorította bal karját és hátát.

– Aú – jajgatott.

– Megsérültél? – kérdezte Sam, miközben egy kis kulcskártyával bezárta maguk mögött az ajtót, aztán odadobta Naominak a kártyát.

– Mindenki sérült – mondta Holden. – Szóval mi az ördög folyik itt?

Sam felfújta a száját, olajos kezével beletúrt vörös hajába. A már benne lévő fekete csíkokból Holden tudta, hogy mostanában sokszor teszi ezt.

– Ashford visszafoglalta a hajót. Valamiféle koalíciót szervezett az EN Haditengerészetének fejeseiből, marsiakból, meg pár fontos civilből.

– Jól van – válaszolta Holden, miután rájött, hogy a kontextus ismeretének hiányában a mondat nagy része meglehetősen értelmezhetetlen maradt számára, de nem akarta magyarázatokra fecsérelni az időt. – Szóval a folyosókon kóborló fegyveresek Ashford emberei?

– Aha. Mindenkit likvidál, aki az első zendülés során segített Bikának vagy Pának, vagy akit egész egyszerűn veszélyesnek tart.

– Abból kiindulva, hogy le akartak lőni minket, mi is fent lehetünk a listán – állapította meg Naomi.

– Egyértelműen – bólintott rá Sam. – Pára még nem sikerült rátalálnom, de Bika felhívott, így tudom, hogy nem esett baja.

– Sam – szólalt meg Holden, és csillapítóan maga elé tartotta a kezét. – Ne felejtsd el, hogy fogalmam sincs, kik ezek az emberek, és miért fontosak, és most nincs időnk a ki kicsodára. Csak meséld el a fontos részleteket!

Sam ellenkezni akart, aztán csak vállat vont, és röviden elmagyarázta, mire akarják használni a kommlézert.

– Ha megteszem, amire kér, olyan erejű impulzust tudunk leadni, amelyik háromnegyed másodpercen át forróbb még a Napnál is. Közben a hajónak azt az egész oldalát megolvasztja.

– És Ashford tud erről? – kérdezte hitetlenkedve Naomi.

– Nem érdekli. Ha szétégetheti vele a Gyűrűt, ha nem, meg kell állítanunk. Jelenleg több ezren vagyunk a hajón, és mindannyian meghalunk, ha Ashfordnak sikerül véghezvinnie ezt.

Holden mély sóhajjal leroskadt a kerekes ágy szélére.

– Ó, a legkevésbé mi jelentjük a gondot – mondta leverten. – Ez egy csapásra sokkal, de sokkal nagyobb problémát jelent.

Sam fejét félrebillentve odafordult Holden felé, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Láttam, mit tesz az állomás azzal, ami fenyegeti – magyarázta Holden. – Miller megmutatta, amikor ott jártam. Ez az egész lassú zóna dolog csupán enyhe elrettentés a részéről. Ha az a nagy kék golyóbis úgy ítéli meg, hogy ténylegesen fenyegetést jelentünk rá, tűzzel sterilizálja az egész naprendszert.

– Ki az a Miller? – kérdezte Sam.

– Egy halott fickó – felelte Amos.

– És ott volt az állomáson?

– Úgy tűnik – válaszolta féloldalas vállrándítással Amos.

– Jim? – tette a kezét Holden karjára Naomi. Most először hallotta mesélni őt mindarról, ami az állomáson történt vele, és Holdenbe belehasított a bűntudat, amiért eddig nem mondta el neki.

– Valami rájuk támadt, a protomolekula megalkotóira, vagy bármik voltak is. A védelmük minden… megfertőzött naprendszer központi csillagát szupernóvává változtatta. Az állomás csillagokat képes felrobbantani, Naomi. Ha Ashford megteszi, amire készül, az állomás a teljes emberiséget el fogja pusztítani. Mindenkit.

Hosszú csend telepedett közéjük. Amos abbahagyta karja masszírozását és a nyögdécselést. Naomi Holdenre bámult fel az ágyról, kikerekedett szemmel, a tekintetéből kiolvasható félelem kedvese félelmét tükrözte.

– Hát – szólalt meg végül Sam. – Akkor még szerencse, hogy nem fogom hagyni neki, vagy tévedek?

– Hogy mondtad? – kérdezte a földön heverő Amos.

– Semmit sem tudtam erről a másik ügyről a szellemekkel meg a földönkívüli idegenekkel – válaszolta Sam olyan hanghordozással, amiből egyértelműen kiderült, hogy nem teljesen veszi be Holden meséjét. – De kezdettől fogva szabotálom a lézer feljavítását. Késleltetem a folyamatot, miközben rövidzár-pontokat építek be. Olyan gyengeségeket, amelyek kioldanak, valahányszor Ashford tüzelni próbál a lézerrel. Könnyű lenne kimagyarázni ezeket, hiszen a rendszert eleve nem erre tervezték, a hajó pedig jelenleg csak egy összetákolt ócska tragacs.

– Mennyi időt tudsz nyerni ezzel nekünk?

– Egy napot. Talán másfelet.

– Azt hiszem, imádlak – motyogta fájdalomtól és gyógyszerektől kábán Alex.

– Mindannyian imádunk, Sam – kontrázott rá Holden, hogy fedezze Alexet. – Zseniális, amit csinálsz, de eléggé kevesen vagyunk, a hajó pedig nagy és összetett szerkezet. Az a kérdés, hogyan vehetjük át az irányítását.

– Bikával – felelte Sam. – Ezért hívtalak ide benneteket. Bikát egy kissé tönkrevágták, és segítség kell neki, és senki mást nem ismerek ezen a hajón, akiben bízhatok.

Az utolsó megjegyzést Naominak címezte.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk – válaszolta Naomi, és a kezét nyújtotta. Sam odament hozzá, és elfogadta. – Amit csak szükségesnek látsz, Sammy. Csak mondd meg, merre találjuk Bikát, és elküldöm érte a fiúkat.

Amos nyögve feltápászkodott, és a kerekes ágyhoz cammogott.

– Aha, amit csak szükségesnek látsz. Most már egy életre leköteleztél minket, ez az Ashford nevű alak meg hatalmas seggfejnek tűnik.

Sam megkönnyebbülten elmosolyodott, és megszorította Naomi ujjait.

– Roppant hálás vagyok ezért. De legyetek óvatosak! Ashford hívei mindenütt megtalálhatók, és már jó pár embert megöltek. Ha megint belefuttok néhányba közülük, annak nem lesz jó vége.

Amos előhúzta az egyik ismétlő puskát a lepedő alól, és lezserül a vállára fektette.

– Reménykedni azért lehet.

Negyvenegyedik fejezet: Bika

A raktárkamrák túl nagyok lettek volna börtönnek. Készletek tárolására épültek, hogy akár a századik ökológiai összeomlás után is újra nekirugaszkodhassanak. Vetőraktárak, termőföld és elegendő sűrített hidrogén meg oxigén, hogy ismét létrehozhassák a csillagbárka sekély óceánját. Bika keresztülvágott a lépegetőjével a kiterjedt üres téren, amely széles, magas és levegős volt, akár a katedrálisok, ám egyetlen Isten-ábrázolást sem lehetett találni benne. E templomot a haszonelvűségnek és a mérnöki teljesítménynek szentelték, a rendeltetés szépségének és ama kísérlet nagyszabású pompájának, amely a távoli csillagokba repítette volna az emberiséget.

Most minden szétbarmolódott körülötte. Minden információ, amihez hozzáférhetett, ahogy kézi terminálja fölé görnyedt, mintha belefúrni igyekezne magát, arra utalt, hogy Ashford átvette az irányítást a gépészeti fedélzeten, a legdélebbi pontnál elhelyezkedő reaktornál és az északon található parancsnoki hídon. Csapatai mindenfelé szabadon garázdálkodtak a belső hengerben. Pának nyoma veszett, és akár meg is halhatott. Még mindig sokan hűségesek maradtak a kapitányhoz, ahogyan saját legnagyobb meglepetésére Bika is, de ha valahol egy visszaforgatóban találnának rá a tetemére, lojalitásuk hamar semmivé foszlana. Bika már minden tőle telhetőt megtett. Mivel nem volt hatalma, előbb furfanggal próbálkozott, és amikor az mégsem vált be, magához ragadta a hatalmat. Fogta, ami megmaradt a vérfürdő után, amelyben a protomolekula állomás több ezer embert pusztított el, és ebből legalább félig sikerült felépítenie egy várost. Egy kis civilizációt a végtelen űr torkában. Ha egy kicsit kegyetlenebb, talán sikerült volna működőképessé tennie. Miközben halkan csattogott a hatalmas térben, egyedül ez bántotta. Nem a bűnei, még csak nem is az emberek, akiket megölt, hanem az a gondolat, hogy ha még eggyel vagy kettővel végez, az már talán elég lett volna.

És hiába telepedett lelkére a sötétség, így sem állhatta meg, hogy ne áhítattal nézzen a fém és kerámia efféle dimenzióira. A konstrukció ipari szépségére. Azt kívánta, bárcsak a csillagokba utaztak volna ahelyett, hogy a pokol kapujába lépnek be vele. Azt kívánta, bárcsak meg tudná oldani a helyzetet.

Próbált kapcsolatba lépni Serge-zsel, ám eredménytelenül. Próbálkozott Corinnal. Szerette volna megint elérni Samet, de nem kockáztathatta, hogy Ashford rájöjjön, még mindig tartják egymással a kapcsolatot. Rákattintott a Szabad Lassú Zóna Rádió csatornájára, de Monica Stuart és a stábja nem tett újabb bejelentéseket. Halványan abban bízott, hogy Ashford terve ugyanúgy dugába dől, ahogy korábban a sajátjai. Ennek azonban nem sok esélyét látta. Ashford csak esztelenül rombolni akart. Ez sokkal könnyebbnek bizonyult annál, hogy létrehozzon valamit.

Felmerült benne, hogy felvesz egy utolsó üzenetet Fred Johnsonnak, de nem tudta, elnézést kérjen-e, a részvétét fejezze ki, vagy bűntudatot ébresszen benne, amiért egy Ashfordhoz hasonló veszekedős kisfiút bízott meg az irányítással, így inkább kivárt, és valami váratlan eseményben reménykedett. Amitől talán jóra fordulhatnak a dolgok.

A tathoz legközelebb eső folyosó felől hallotta közeledni a lépteket. Egynél többen voltak. Ketten. Talán hárman. Ha Ashford emberei jöttek el érte, akkor nem sokat kell gyötrődnie amiatt, mit mondjon Frednek. Előhúzta a pisztolyt a tokjából, és ellenőrizte benne a tárat. A halk fémes kattanás visszhangot vert a csarnokban. A lépések tétovábbá váltak.

– Bika! – szólalt meg egy ismerős hang. – Odabent van?

– Ki kérdezi? – reagált Bika, és köhögni kezdett. Kiköpött a földre.

– Jim Holden – felelte a hang. – Ugye nem arra készül, hogy lelőjön? Csak mert Sam szavaiból azt szűrtem le, hogy ugyanazon az oldalon állunk.

Holden belépett a raktárcsarnokba. Tehát Sam rá gondolt, amikor azt mondta, tudja, kiben bízhat. És volt benne valami. Holden egyik fél fennhatósága alá sem tartozott. Hírnevét annak köszönhette, hogy semmit sem rejtett véka alá. A mögötte álló férfit az ismétlő puskával Amos Burtonnek hívták. Bika egy pillanatra meglepődött, hogy a sebesült földit talpon látja, aztán eszébe jutott saját állapota, és elmosolyodott. Leeresztette a fegyverét, de még nem rakta el.

– És Sam miből gondolja ezt? – kérdezte.

– Ugyanazok az ellenségeink – felelte Holden. – Meg kell állítanunk Ashfordot. Ha megteszi, amit tervez, mindannyian idebent rekedünk, amíg meg nem halunk. És egészen biztosra veszem, hogy a Gyűrű mindenkit elpusztít a túloldalon. A Földet, a Marsot. Az Övet. Mindenkit.

Bika érezte, hogy mélyen a mellkasában valami nyomni kezdi. Nem tudta, vajon csak beigazolódott félelmeinek súlya-e, vagy a tüdejével történik valami kellemetlen. Visszadugta a tokjába a pisztolyt, megragadta a botkormányt, és a két férfi felé fordult a gépezettel. A lépegető mozdulatai mintha nagyobb zajt csaptak volna most, hogy mások is hallhatták.

– Rendben – válaszolta Bika. – Mi lenne, ha a legelején kezdenénk, és elmondaná, mi az ördögről szövegel itt nekem.

Bika már megtapasztalta a karizmát. Az ahhoz való érzéket, hogy bizonyos emberek a szerethetőség és hatalom aurájában éljék le az életüket. Fred Johnson egyértelműen rendelkezett vele, és ugyanez halványan Holdenben is felsejlett. Valójában volt valami Holden nyílt tekintetű őszinteségében, ami Fred Johnson ifjúkori erkölcsi tisztaságára emlékeztetett. Oly egyszerűen és tényszerűen fejezte ki magát – az állomás addig nem oldja fel a vesztegzárat, amíg ki nem kapcsolták az összes reaktort és a hajók elektromos hálózatainak kellően nagy hányadát; a protomolekula megalkotóit valamely titokzatos erő pusztította el, amely még náluk is ellenségesebben viselkedett; az állomás el fogja pusztítani a naprendszert, ha arra a következtetésre jut, hogy az emberek és a fegyvereik tényleges veszélyt jelentenek –, hogy mindez elképzelhetőnek tűnt fel. Talán amiatt, mert maga is mélységesen hitt ebben. Bika egyre növekvő tiszteletet érzett Jim Holden iránt, ugyanúgy, ahogyan egy csörgőkígyót tisztelne. A férfi pusztán attól, ami volt, veszélyesnek számított.

Amikor Holden lendülete megtört, és önmagát ismételve kijelentette, hogy meg kell állítaniuk Ashfordot; hogy Sam időt nyer nekik; hogy a többi hajón ottmaradt csökkentett számú legénységeknek ki kell kapcsolniuk a reaktoraikat, és le kell állítaniuk a kisegítő rendszereket, Bika megvakarta az állát.

– Na és ha Ashfordnak van igaza? – kérdezte.

– Nem értem – válaszolta Holden.

– Mi van, ha ez az egész, amit az idegentől megtudott, átvágás volt?

Holden állkapcsa megfeszült, de egy pillanattal később bólintott.

– Lehetséges – felelte. – Semmilyen módon nem ellenőrizhetem. De Sam azt állítja, hogy Ashford fel fogja áldozni a Behemótot, amikor rálő a Gyűrűre, és ha Miller nem hazudott, akkor minden mást is feláldoz a hajóval együtt. Ezt a kockázatot hajlandó felvállalni?

– Mindenképp ezt tesszük – felelte Bika. – Lehet, hogy megállítjuk őt, és megmentjük a naprendszert. Lehet, hogy olyan lények inváziójához hagyjuk nyitva a Gyűrűt, akik az agyunkat eszik meg reggelire pirítóssal. Fej vagy írás, ese. És nincs időnk kideríteni. Semmilyen módon nem ellenőrizhetjük. Bárhogy döntünk, kockázatot vállalunk.

– Igaz – ismerte el Holden. – Szóval. Mit fog tenni?

Bika sóhaja ismét köhögésbe ment át. A felszakadó slejm íze szteroidpermetére emlékeztetett. Kiköpött. Ez volt a lényeg. Valójában nem lehetett kérdés.

– Szerintem vissza kellene foglalnunk a géptermet – jelentette ki Bika. – Valószínűleg durva küzdelem lesz, de kénytelenek leszünk megtenni. Most, hogy a belső henger pörög, a gépészeti fedélzet és a parancsnoki híd között kizárólag a külső lifttel lehet eljutni, vagy a hídra vezető átjárási ponton keresztül, aztán végig a hengeren a gépészeti átjárási ponthoz, miközben egy halom ember meg a perdületi nehézkedés lassítja őket. Ha hívhat is erősítést, az nem juthat le, mielőtt így vagy úgy, de véget ér az út.

– Sammy eleve a gépteremben dolgozik – vetette közbe Amos. – Esetleg előkészíthetné nekünk a terepet, mielőtt behatolunk.

– Az jól jönne – helyeselt Bika.

– És miután elfoglaltuk? – kérdezte Holden.

– Gondolom, bepumpálunk egy halom nitrogént a hídra, és miután mind elaludtak, kiszedjük őket – javasolta Bika. – Ha Pa kapitány még életben van, rá tartozik, mit tegyen velük.

– Na és ha nincs? – érdeklődött Amos.

– Akkor rám – felelte Bika. Amos mosolya arról árulkodott, hogy pontosan úgy értelmezte a szavakat, ahogyan Bika értette őket.

– És a reaktor? – kérdezte Holden. – Le fogja kapcsolni?

– Ez a B-terv – válaszolta széles mosollyal Bika. – Leállítjuk. És mindenki mással is leállíttatjuk.

– Megkérdezhetem, miért?

– Talán fel tudjuk oldatni a vesztegzárat, és ez a valami nem pusztítja el a Napot, még ha Ashfordnak esetleg sikerül is leadnia rá egy lövést – magyarázta Bika.

– Elfogadom – mondta Holden. – Itt a legénységem. Kissé rozzantak vagyunk.

– Viszont tiszta szívűek – tette hozzá Amos.

– Fogalmam sincs, nekem hány emberem maradt – vallotta be Bika.

– Ha néhánnyal sikerül kapcsolatba lépnem, kideríthetem.

– Akkor tehát hol rendezkedjünk be?

Bika habozott. Ha a gépészeti fedélzet ellen intéznek támadást, segítene valamiféle elterelő hadművelet. Ha valamivel el tudnák vonni Ashford figyelmét arról, ami valóban számít. Ha jókora pofont tudnának adni neki. Az önérzetében sikerülne megsérteniük. Ashfordra a katasztrófa előtt sem volt jellemző, hogy átgondolta volna a dolgokat, de mindig óvatosan járt el. Ha valamivel fel tudnák dühíteni, ki tudnák játszani az éberségét. De ehhez, és hogy az összes többi hajót értesíthessék, hogy mindent le kell állítaniuk, több idő kellene, mint amennyi a rendelkezésükre áll, hacsak…

– Jól van – jelentette ki kedvetlenül. – Tudom, hova megyünk. Lehet, hogy kissé veszélyes lesz eljutni oda. Ashford emberei ellepték a belső hengert.

– Már nincsenek annyian, mint amikor elkezdődött – jegyezte meg Amos. Bika nem kérdezett rá, mit ért ezen.

– Vezessen minket! – szólalt meg Holden. – Követjük.

Bika megérintette a két borkormányt. Feszengés és szégyen kúszott fel a gyomrában. Pillanatnyi zavar jelent meg Holden arcán. Bika hirtelen megundorodott magától. Egy csapat civil életét készült veszélybe sodorni, csak hogy elvonja Ashford figyelmét, mindezt saját elhatározásából fogja megtenni, és szégyellte magát amiatt, ami felett nem lehetett hatalma. Fogalma sem volt, mit árulhat el mindez róla, de úgy vélte, hogy túl sok jót nem.

A Szabad Lassú Zóna Rádió az egykori gyarmatigazgatási irodában működött. A szűk irodákat a hajó fő-és válaszfalai között alakították ki, amikor a bárkát még Nauvoo-nak hívták, és a fülkék visszabontása, hogy más célra használhassák ki a tereket, nem érte volna meg a befektetett erőfeszítést. Bika azért engedte át azokat Monica Stuartnak, mert a szívesség nem sokba került neki. Olyasmit adott – a régi irodákat –, amire nem volt szüksége, olyasvalamiért, amire viszont igen: egy ismert arcra és megnyugtató hangra, hogy segítsen a teljes és töredékeire esett flotta gyülekezőhelyévé tenni a Behemótot.

A stúdió belső tere egyetlen hőformázott műanyaglemezből állt, amit valaki a padlóból feszített ki, és az oldalára állított. A rögtönzött reflektorokat az épp kézre eső felületekre erősítették fel. Bika arcról felismerte a legtöbbjüket, habár nem mind ismerte őket. Monica Stuartot természetesen igen. A stábot immár csak egy Okju nevű földi nő és egy sötét bőrű marsi férfi, Clip alkotta. Holden szintén ide hívta a csapatát, de még nem érkeztek meg.

Bika harcászati szemszögből vette szemügyre a helyiséget. Nem tűnt nehéznek elbarikádozni a bejáratokat. A kis félfalak rengeteg fedezéket biztosítottak, és kellően szilárdak voltak ahhoz, hogy feltartóztassák a legtöbb lövedéket. Egy-két óra kellene csak némi szerkezeti acéllal és pár hegesztőpisztollyal, és a hely jószerével védhető lenne. Bika bosszúvágya ellenére remélte, hogy erre nem lesz szükség.

– Megszakítottuk az adást, amint elkezdődtek a harcok – mesélte Monica. – Gondoltuk, nem lenne szerencsés összevissza beszélni.

– Jó ötlet volt – értett egyet Bika, aztán jelzett a kézi terminálja. Feltartotta az egyik ujját, és ideges mozdulatokkal fogadta a hívást. Corin villant életre a képernyőn. Sápadtnak tűnt. Sokkoltnak. Bika ismerte ezt az arckifejezést.

– Mennyire rossz a helyzet?

– Nagyjából harminc emberem maradt, uram – felelte Corin. – Felfegyverkezve és páncélban. A mi kezünkben van a tiszti étkezde és a civil területek többsége. Amint Ashford elfoglalta az átjárási pontokat, az erői nagy részét visszavonta.

– Pa?

– Életben van – válaszolta Corin. – Meglehetősen pocsék állapotban van, de él.

– Ezt hívhatjuk győzelemnek.

– Elveszítettük Serge-et – közölte egykedvű, nyugodt hangon Corin. Szóval ez volt a magyarázat. Bika érezte, hogy reflexszerűen egy Sajnálom akart kicsúszni a száján, de megtartotta magában. Majd később.

A részvétét később is kifejezheti. Jelenleg viszont kizárólag az erőnek volt helye.

– Rendben – mondta. – Akit csak nélkülözni tudsz, hozd ide a gyarmatigazgatási irodába! És hozz fegyvereket! Minden fegyvert, amink van, hozz ide!

– Új főhadiszállás?

– Biztonsági parancsnokság száműzetésben – felelte Bika, és Corin halványan elmosolyodott. Vidámság nélkül, de talán már nem savanyúan. Egyelőre megteszi. A nő tisztelgett, Bika pedig, amennyire tőle telt, viszonozta a gesztust, mielőtt bontotta a kapcsolatot.

– Szóval puccs folyik – állapította meg Monica.

– Szigorúan véve ellen-ellenpuccs – válaszolta Bika. – Elmondom, mit kellene megtennie nekem. Azt szeretném, ha tudósítana arról, ami itt történik. Közvetítene. A Behemót a flotta többi hajójának. Az ördögbe is, nyugodtan közölje az állomással is, ha hajlandó meghallgatni minket. Ashford kapitányt az elmeállapota miatt mentették fel. A trauma túl soknak bizonyult neki. Ő és még néhányan, akik továbbra is hűségesek hozzá, odafent a parancsnoki hídra vették be magukat, a Behemót biztonsági egységei pedig el fogják távolítani onnan.

– És ebből igaz bármi is?

– Talán a fele – válaszolta Bika.

Monica háta mögött az Okju nevű termetes földi nő felkapta, aztán elfordított a tekintetét.

– Nem vagyok propagandista – jelentette ki Monica.

– Ashford mindannyiunkat a pusztulásba visz – mondta Bika. – Talán azokat is, akik otthon maradtak, ha megteszi, amit kigondolt. A katasztrófa és mindaz, amin eddig átestünk, csak azt mutatta meg, milyen, amikor kesztyűs kézzel bánnak velünk. Ő viszont tényleges harcot akar.

Bármily furcsa, azzal, hogy maga mondta ki a szavakat, valóságosnak tűntek, noha Holden szájából nem hangzottak annak. Azt viszont még mindig nem tudta eldönteni, hisz-e abban, hogy mindez igaz. Ám ebben a pillanatban igaznak kellett lennie, ezért az volt. Monica szeme kissé elkerekedett, arcán vörös foltok jelentek meg.

– Amikor ennek vége van – mondta –, a teljes történetet akarom. Exkluzívan. Mindenről tudni akarok, ami most itt történik. Hogy miért alakult úgy, ahogy. Mélyinterjúkat akarok mindenkivel, akik tevékenyen részt vesznek ebben.

– Jelenleg más nevében nem beszélhetek, csak a magaméban – válaszolta Bika. – De nekem megfelel. Ezenkívül rá kell beszélnie a flotta többi hajóját, hogy állítsák le a reaktoraikat és az energiahálózataikat, kapcsolják le az akkumulátorokat minden eszközükről, amit csak találnak.

– Mert?

– Próbáljuk feloldatni a vesztegzárat – felelte. – Elérni, hogy hazaengedjenek minket. És ha nem tudjuk megállítani Ashfordot, akkor egyedül a vesztegzár feloldásával van esélyünk megakadályozni, hogy az állomás megtorló csapást mérjen a Gyűrű túloldalán lévőkre.

És mert ha a sértegetés és provokáció, a hamis fenyegetés és félrevezetés mind csődöt mondana, ez elegendőnek bizonyulna. Ha Ashford látná, hogy a másik terv beválik, ha látná, hogy az ő hősi gesztusát, az ő emberfeletti áldozatát félresöprik, idejönne. Minden tőle telhetőt megtenne, hogy lezárassa a stúdiót, és minden fegyverrel, amelyet átirányít ide, kevesebb maradna a gépteremben és a hídon.

Monica láthatólag meghökkent.

– És egészen pontosan hogyan tudnám rábeszélni őket erre?

– Van rá egy ötletem – felelte Bika. – Ismerem ezt a lelkész hölgyet, akinek az istentiszteleteire szinte az összes hajóról eljárnak emberek. Arra gondoltam, hogy az ügyünk mellé állíthatnánk.

Még akkor is – tartotta meg magában –, ha ezzel a tűzvonalba kerül.

Negyvenkettedik fejezet: Clarissa

Elérkezett a végjáték ideje. Megszűnt a rohangálás, és egyfajta nyugalom telepedett Ashfordra. Cortezre. Mindannyiukra. Kiadták a parancsot, hogy biztosítsák az átjárási pontokat. Senki sem juthat ki a belső hengerből, vagy mehet be oda. Most nem. És már soha.

Már-már megkönnyebbülésnek érződött.

– Gondolkoztam az édesapjáról – fordult hozzá Cortez, miközben a felvonó az átjárási pont felé haladt, a perdületi nehézkedés egyre enyhébbé vált, és a Coriolis-hatás miatt mintha minden kissé félrehúzott volna. Akár egy álomban, vagy mielőtt letaglózna egy betegség. – Rendkívül okos férfi volt. Egyesek egyenesen azt mondanák, hogy zseniális, és a maga módján felettébb magának való.

Megkísérelte fegyverré alakítani a protomolekulát, aztán eladni a legtöbbet ajánlónak – tette hozzá magában Clarissa. A gondolatnak fájnia kellett volna, mégsem így hatott. Puszta tény volt. A vasatomok csillagokban keletkeztek; a Daimo-Koch túláramvédő kapcsolónak eggyel kevesebb bemeneti pontja volt a hagyományos modelleknél; az édesapja harceszközként próbálta felhasználni a protomolekulát. Egyáltalán nem tudta, mi az. Senki sem tudta. Ez nem akadályozta meg őket abban, hogy játszadozzanak vele. Hogy kiderítsék, mit tudnak kihozni belőle. Clarissának hirtelen eszébe jutott egy régi videofelvétel, amelyen egy részeg katona egy csimpánz kezébe adta a gépfegyverét. Ami ezután történt, az ember hangulatától függően felfogható volt könnyfakasztóan humorosnak vagy tragikusnak is. Az édesapja nem sokban különbözött attól a csimpánztól. Épp csak nagyobb léptékben történt minden.

– Sajnálom, hogy nem nyílhatott alkalmam jobban megismerni őt – jelentette ki Cortez.

Ashford és hét embere utazott együtt velük a liftben. A kapitány valamennyivel a többiek előtt állt a háta mögött összekulcsolt kézzel. Az emberei többsége szintén az övbéliek közül került ki. Nyúlánk testalkat, nagy fej. Egykor Ren is így nézett ki. Mintha mindannyian egyazon nagy családhoz tartoztak volna. Ashford katonáit kézi fegyverekkel és golyóálló mellényekkel szerelték fel. Neki semmit sem adtak. És mégis folyton rajtakapta őket, hogy feléje pillantgatnak. Még mindig Melbaként tartották számon. A harci módosításokkal ellátott terroristaként és gyilkosként. A tény, hogy külsőre hétköznapi fiatal lánynak tűnt, csupán erősítette a félelmetesség érzetét. Ashford eleve ezért akarta annyira megnyerni magának. Puszta dísznek használta. Trófeának, hogy megmutassa saját erejét, és elfedje a tényt, hogy korábban nem sikerült megtartania a hajóját.

Clarissa azt kívánta, bárcsak valamelyikük rámosolyogna. Minél inkább úgy bántak vele, mintha Melba lett volna, annál inkább érezte, hogy visszatér belé e régi lénye, papírost átitató tintaként szivárog vissza a tudatába.

– A fivére, Petyr, egy alkalommal eljött az Egyesült Nemzetek székházába, amikor épp én is odalátogattam.

– Az Michael lehetett – javította ki Clarissa. – Petyr gyűlöli az EN-t.

– Valóban? – kérdezte nyájas kacajjal Cortez. – Akkor tévedtem.

A lift a henger tengelyéhez ért, fokozatosan lelassult, hogy mindannyian belekapaszkodhassanak a korlátokba, és ne csapódjanak a mennyezetbe. Mögöttük vaskos kábelek és transzformátorok látták el energiával a henger hosszú, sávszerű napját. Mielőtt Clarissa kiutazott a Gyűrűhöz, fel sem merült benne, hogy elgondolkodjon a környezetszabályozó rendszerek energiaterhelésének kiegyenlítéséről. Az ilyesmi másokra tartozott. Értéktelenebb emberekre. Most, miután ennyi mindent megtanult, a Behemót konstrukciójának léptéke lélegzetelállítónak hatott. Bárcsak a többiek is láthatták volna ezt. Soledad, Bob és Stanni. És Ren.

Oldalra csúsztak az ajtók, és az övbéliek a gyermekkoruktól fogva alacsony vagy zéró gravitációhoz szokottak kecsességével kilendültek az átjáróba. Clarissának és Corteznek sem kellett szégyenkeznie, de rájuk sosem lesz jellemző a súlytalanságban lebegő övbéliek mozdulatainak spontán harmóniája.

A parancsnoki fedélzetek gyönyörűek voltak. A lágy fényű háttérvilágítás eltüntette az árnyékokat. Melba ellökte magát Ashford és az övbéliek után, úgy úszott a levegőben, akár egy delfin a tenger vizében.

Magát a parancsnoki hidat ugyancsak gyönyörűen tervezték meg. Az elnyújtott, rombusz alakú helyiség irányítópultjait kerámia asztalokba építették be. A rombusz egyik végén a kapitány irodájának ajtaja, a másikon a biztonsági parancsnokságé. A gömbcsuklós présülések nem annyira funkcionálisan szükségszerű berendezésnek, mint a hajó természetes, csodálatos kinövéseinek hatottak. Akár egy orchidea. A falakon angyalokat és idilli jeleneteket ábrázoló freskók. Az összhatáson alig rontott valamit a féltucatnyi felnyitott szerelvényfedőlap, ahol még nem végeztek a hirtelen megállás miatti károk helyrehozásával. Valahogy még a híd zsigerei is szépnek tűntek. Clarissa azon kapta magát, hogy legszívesebben odamenne, hogy bepillantson, hátha értelmezni tudja az áramköri felépítést.

A férfiak, mindannyian övbéliek, odalebegtek az irányítópultokhoz.

– Üdvözöljük újra itt, kapitány! – köszöntötte Ashfordot az egyikük.

Ashford átlebegett az üres téren a kapitány állomásához. Három katona kiúszott, hogy elfoglalják őrhelyüket a folyosón, a többiek odabent sorakoztak fel úgy, hogy mindegyikük rálásson a terembe nyíló ajtókra. Ha bárki el akarná foglalni a parancsnoki hidat, golyózáporban kellene behatolnia. Clarissa a biztonsági parancsnokság ajtajához húzta magát, leginkább talán azért, hogy ne legyen szem előtt, Cortez pedig követte, tekintete elszántnak, komolynak és zaklatottnak tűnt.

Ashford begépelt egy parancssorozatot, mire a konzolja elmozdult, kivilágosodott. Tekintetével végigpásztázta a kijelzőket és képernyőket. Alulról megvilágítva már jóval kevésbé tűnt az emberiség jövendő megmentőjének – aki saját és legénysége életét készült feláldozni –, mint kezdő egyetemi tanársegédnek, aki épp azt iparkodik elérni, hogy rendetlenkedő szimulációi a kívánt módon működjenek.

– Jojo! – szólalt meg Ashford, és a börtönőr válasza úgy hangzott fel a konzolból, mintha a férfi közvetlenül mellettük állna.

– Tessék, kapitány. Mostanra lezártuk az átjárási pontot a gépészeti fedélzetek felé. Ha bárki megpróbálna átmenni itt, nagyon meg fogja keserülni.

– Nagyszerű – nyugtázta Ashford. – Ott van Sam Rosenberg főmérnök?

– Igenis, uram. Épp a kommunikációs rendszer átalakításán dolgozik.

– Még mindig?

– Még mindig, uram.

– Köszönöm – felelte a kapitány, aztán pattogó ujjakkal beütött valamit a képernyőn. – Sam, mennyi idő kell még, hogy elvégezzék a módosításokat?

– Két óra – válaszolta a lány.

– Mi tart ilyen soká?

– Minden biztonsági eszköz programját felül kell írnom a vezérlési útvonalon – felelte Sam. – Rengeteg az olyan beépített elem, amit kifejezetten arra terveztek, hogy megakadályozzák, amire készülünk.

Ashford összevonta a szemöldökét.

– Két órája van – jelentette ki, aztán egyetlen gyors bökéssel bontotta a kapcsolatot.

Megkezdődött a várakozás. Két órával később ugyanez a nő azt magyarázta, hogy a célzórendszert kirázta a helyéből a katasztrófa. Mindez csupán annyit tett, hogy alapvetően késleltetve lehet célra állítani, ám mivel egyszer készülnek csak bevetni, Samnek vissza kellett igazítania. Újabb három óra. Aztán rövidzárlatos zárt áramköri hibát talált, aminek a helyét fel kellett deríteni. Megint két óra.

Clarissa látta, hogy Ashford minden kifogás hallatán, minden elvesztegetett órával egyre mogorvábbá válik. A mellékhelyiségekre a biztonsági állomás végében elrejtve talált rá, és fontolóra vette, hogy kerítenie kellene néhány tubus ételt. Ha az egyetlen tiszti étkezde a belső hengerben működött, ez komoly gondot jelenthet. Cortez időközben beszíjazta magát az egyik présülésbe, és elaludt. Az őrök lassacskán egyre idegesebbé váltak. Clarissa egy órát töltött azzal, hogy sorra végignézte a szerelvénydobozokat, és szemügyre vette a hidat árammal ellátó vezérlő-

paneleket és jelfogókat. Meglepte, közülük mennyi volt ugyanolyan, mint amelyekkel az ide vezető út során a földi hajókon dolgozott. Ha megvágsz egy földit vagy egy övbélit, ugyanolyan vér folyik belőlük. Ha felnyit egy szerelvényfedőlapot a Behemóton és a Prince-en, ugyanolyan vacak feszültségcsökkenés-védelmet talál bennük.

Elmerengett, vajon a Behemótnak milyen érzés lehet, hogy ő most már a Behemót, nem pedig a Nauvoo. Elmerengett, milyen érzés önmaga számára, hogy immár Clarissa Mao, nem pedig Melba Koh. Vajon a hajó tudatában lesz áldozata nemességének? Hogy ugyan örökre a végtelen szakadék foglya lesz, mindenki mást megvált ezzel. A szimmetria jelentőségteljesnek tűnt, de lehetséges, hogy csupán a félelem és a bizonytalanság kínzó elegye mutatta annak.

Hét órával azután, hogy lefoglalták a hidat, Ashford újra dühösen megbökte ujjával a konzolt, várt néhány másodpercet, aztán olyan erővel csapott a képernyőre, hogy az ütéstől belepréselődött az ülésébe.

A durvaság zaja felriasztotta Cortezt, és elcsendesítette a maguk között halkan társalgó őröket. Ashford egyikükre sem figyelt, és még egyszer begépelt valamit a képernyőn. Mintha jégeső kopogott volna kövön.

A monitor vibrálni látszott.

– Uram?

– Merre van Sam Rosenberg? – csattant fel Ashford.

– Amikor legutóbb láttam, a reaktortartály kisegítő áramellátását ellenőrizte. Keressem meg?

– Ki a helyettese?

– Anamarie Ruiz.

– Küldje fel Samet és Anamarie-t a hídra, kérem! Ha őrökkel kell idevezettetni őket, azt se bánom.

– Igenis, uram.

Ashford bontotta a kapcsolatot, és ellökte magát a konzoltól, présülése susogott a gömbcsuklókon.

– Valami gond van, kapitány? – érdeklődött Cortez. Hangja kásásnak és kissé álmosnak érződött.

– Semmi olyan, amit ne tudnék megoldani – felelte Ashford.

Csaknem még egy óra eltelt, amikor Clarissa hallotta kinyílni a külső liftakna ajtaját. Ismeretlen hangok szűrődtek be az előcsarnokból. A könnyed fecsegés mélyebben rejlő feszültséget igyekezett leplezni. Ashford megigazította az egyenruháját.

Két nő lebegett be a helyiségbe. Az első csinos volt, arca szív alakú, olajcsíkos vörös haját kontyba húzta hátra. Clarissát Annára emlékeztette. A második vékonynak tűnt még az övbéliekhez képest is, bőrének színe a száraz földét idézte, barna szeme oly sötét, hogy jóformán feketének tűnt. Három pisztolyos férfi követte őket.

– Rosenberg főmérnök! – köszönt Ashford.

– Uram! – válaszolta a vörös hajú nő. A hangja egyáltalán nem hasonlított Annáéra.

– Már negyedszerre kell az utolsó pillanatban elhalasztanunk a bevetést. Minél több időt elvesztegetünk, annál valószínűbb, hogy a felbujtó elemek valami bajt kevernek a belső hengerben.

– Megteszek mindent, ami tőlem telik, kapitány. Az ilyesmit azonban kétszer is érdemes ellenőrizni. Alaposan kell eljárnunk.

– Két órával ezelőtt azt ígérte, hogy két óra múlva tüzelésre készek leszünk. Most már tüzelhetünk vele?

– Nem, uram – válaszolta a nő. – Átnéztem a technikai paramétereket, és a reaktor biztosítói sajnos nem teszik lehetővé a számunkra szükséges energia-felvételt. Új megszakítókat készítek, amelyek nem okozhatnak meglepetést nekünk. Aztán majd ki kell cserélnünk néhány vezetéket is.

– Mindez mennyi időt fog igénybe venni? – kérdezte Ashford. Hangja kimértnek tűnt. Clarissa mintha fenyegetést hallott volna ki belőle, de a mérnök nem reagált a veszélyre.

– Hat órát, hat és felet – válaszolta. – A tárgynyomtatók ennél gyorsabban nem végeznek.

Ashford bólintott, majd a másik nőhöz fordult.

– Egyetért az értékeléssel?

– Bármennyire tisztelem is Rosenberg főmérnököt, nem értek egyet – felelte Ruiz. – Nem értem, miért ne használhatnánk ehelyett elektromosan vezető habot.

– Azzal mennyi időbe telne?

– Két órába – felelte Ruiz.

Ashford fegyvert rántott. A főmérnök szeme szinte el sem kerekedhetett, a kapitány már elsütötte a pisztolyát. A szűk térben pusztán a dörrenés fájdalmat okozott. Sam feje hátracsuklott, lába előrerúgott. Élénkvörös gömb reszketett a levegőben, és kisebb cseppek repültek szét belőle. Egy halott bolygó kavargó holdjai.

– Ruiz főmérnök – szólalt meg Ashford. – Két óra múlva legyen tüzelésre kész!

A nő egy pillanatig hallgatott. Megrázta a fejét, mintha egy álomból próbálna felocsúdni.

– Igenis – válaszolta.

Ashford elmosolyodott. Élvezte a hatást, amit az imént keltett.

– Távozhat – mondta. – Tik-tak. Tik-tak.

Ruiz és a három őr a fogódzkodókba kapaszkodva kihúzták magukat a folyosóra. Ashford elrakta a pisztolyát.

– Valaki eltakarítaná innen ezt? – mondta.

– Istenem! – hüledezett Cortez valahol a fohász és az istenkáromlás közötti hangon. – Ó, istenem! Mit tettél?

Ashford előrenyújtotta a nyakát. Két őr lépett előre. Az egyik nagy teljesítményű porszívót tartott a kezében. Amikor bekapcsolta, a kis motor szűkölve beindult. Amikor a vérhez tartotta a szívófejet, zúgása félhangot ereszkedett E-ről Disz-re.

– Lelőttem egy szabotőrt – válaszolta Ashford –, és szabaddá tettem az utat, hogy megvédhessük az emberiséget az idegen fenyegetés elől.

– Megölted – hebegte Cortez. – Tárgyalás nélkül. Nem védekezhetett.

– Cortez atya – mondta erre Ashford –, rendkívüliek a körülmények.

– No de…

Ashford elfordult, előrebillentette aránytalanul nagy övbéli fejét.

– Már ne is haragudj, de itt én parancsolok. Ezek itt az én embereim. És ha azt hiszed, hogy hajlandó vagyok végignézni még egy zendülést, hatalmasat tévedsz. – A kapitány hangja megremegett, mintha megrészegítette volna a közelgő küzdelem. Clarissa Cortez vállára tette a kezét, és a fejét ingatta.

Az idős férfi értetlenül ráncolta a homlokát, végigsimított hófehér haján, aztán szerepéhez illően könyörületes arckifejezést vett fel.

– Megértem, hogy szükség van a fegyelemre, kapitány – mondta Cortez. – És némi vérontásra is, ha úgy alakul, de…

– Ne akard, hogy visszaküldjelek a hengerbe! – figyelmeztette Ashford. Cortez becsukta a száját, és meghajtotta a fejét, mintha megszokta volna már a meghunyászkodást. Bár Clarissa tudta, hogy ez nem igaz, együtt érzett vele. A férfi korábban is látott már halottakat. Látta, ahogy emberek meghalnak. Ám azt látni, hogy valakit meggyilkolnak, egészen más volt, szóval bizonyos szempontból Clarissa jóval előtte járt.

– Jöjjön! – mondta. Cortez csak pislogott rá. Szemébe könnyek gyűltek, többé-kevésbé egyenletesen oszlottak szét a szeme fehérjén, nem tudtak lecsordulni. – A fej erre van. Odakísérem.

– Köszönöm – felelte a férfi.

Két őr a halott főmérnököt kötözte össze szigetelőszalaggal. A golyó közvetlenül a jobb szeme felett találta el, és vére félgömbbé összeállva tapadt oda, rezgett, de nem növekedett. A nő már nem vérzett. Ő volt az ellenség – gondolta Clarissa, de nehezen tudta elfogadtatni magával ezt. Mintha egy mellényt próbált volna fel, hogy lássa, passzol-e rá. – Ő volt az ellenség, és megérdemelte a halált, még ha a haja vörös volt is, mint Annáé. A megállapítás nem tűnt annyira megnyugtatónak, mint remélte.

A fejnél Cortez áttörölte az arcát és a kezét, aztán a visszaforgatóba dobta a frissítőkendőket. Clarissa gondolatban követte őket, le a bedaráló lapátok közt, aztán a hajó bendőjébe. Pontosan tudta, hogyan működik ez a Cerisieren és a Prince-en. Itt csak találgatni tudott.

A figyelmedet próbálod elterelni – súgta egy apró hang a fejében.

A gondolat szavakban megfogalmazva bukkant elő, egészen hirtelen. Nem kívülről, másvalaki által sugallva. Elméjének egy része beszélgetett a többivel. A figyelmedet próbálod elterelni.

Miről? – tűnődött el.

– Köszönöm – mondta Cortez. Mosolya ezúttal ismerősebbnek tűnt. Sokkal inkább emlékeztetett arra a férfira, akit Clarissa a képernyőről ismert. – Tudtam, hogy lesz, aki ellenáll majd annak, hogy helyesen cselekedjünk. De nem készültem fel rá. Spirituálisan nem voltam felkészülve rá. Meglepetésként ért.

– Ez így szokott lenni – válaszolta Clarissa.

Cortez bólintott. Nagyjából Clarissa édesapjával lehetett egyidős.

A lány megpróbálta maga elé képzelni Jules-Pierre Maót, ahogy a szűk fülkében egy halott mérnököt sirat. Nem sikerült neki. Egyáltalán nem tudta elképzelni itt, nem tudta pontosan felidézni, hogyan néz ki. Kizárólag a hatalmáról, intelligenciájáról, nyomasztó fontosságáról maradtak meg emlékképei. Cortez a saját tükörképét vizsgálgatta, az arckifejezését állította be.

Hamarosan meg fog halni – állapított meg magában Clarissa. – Arra készül, hogy visszafordíthatatlanul halálra kárhoztassa önmagát és mindenkit ezen a hajón, itt, a sötétségben, mert azt hiszi, hogy ez a helyes és nemes cselekedet. Vajon Ashford ugyanígy gondolta? Most már bánta, hogy nem beszélt többet vele, amikor még együtt raboskodtak. Megismerhette volna a férfit és a jellemét. Hogy miért hajlandó az életét áldozni ezért. És főként azt, hogy miért hajlandó ölni. Talán önfeláldozásból és nemes szándékból. Talán félelemből. Vagy gyászból. Feltéve, hogy azt tette, amit valakinek meg kellett tenni, nem számított, miért, Clarissa mégis tudni szerette volna. Legalább azt tudta, ő miért van itt. Hogy megváltsa önmagát. Hogy egy célért haljon meg, és jóvátegye a bűneit.

Csak a figyelmedet próbálod elterelni.

– …nem gondolja? – kérdezte Cortez. Mosolya nyájasnak és bánatosnak tűnt, Clarissának pedig fogalma sem volt, hogy miről beszélhetett.

– De, azt hiszem – felelte, aztán hátrébb lökte magát, hogy utat engedjen a férfinak. Cortez a fogantyúkba kapaszkodott, igyekezett úgy tartani a testét, hogy feje a mennyezet, lába a padló felé mutasson, habár valószínűleg biztonságosabb és hatékonyabb lett volna, ha négykézláb közlekedik a falon. Azok, akik nap mint nap érezték a súlyukat, ösztönösen cselekedtek így. Clarissa csak azért vette észre, mert ő nem ezt tette. A helyiség pusztán helyiség volt, nem létezett „fel” és „le”, bármi lehetett padló, fal vagy mennyezet. Azt várta, hogy elfogja a szédülés, ám ez mégsem következett be.

– Tudja, hogy nem számít – jelentette ki.

Cortez rámosolygott, kérdőn oldalra billentette a fejét.

– Ha mindnyájunknak fel kell áldoznunk magunkat, nem számít, mikor kerül erre sor – fejtette ki Clarissa. – A nő egy kicsit megelőzött minket. Mi valamivel később követjük. Még az sem érdekes, önként lépünk-e az oltárhoz, nemde? Egyedül az számít, hogy ha szétzúzzuk a Gyűrűt, a túloldalon mindenkit biztonságban tudhatunk.

– Igen, így van – felelte Cortez. – Köszönöm, hogy emlékeztetett rá.

A szomszéd helyiségben megszólalt egy riasztó, és Clarissa odakapta a fejét. Ashford addigra kicsatolta a hevedereit, és a parancsnoki konzol felett lebegett dühtől megkeményedett tekintettel.

– Mi a fene folyik ott, Jojo?

– Azt hiszem, van egy kis problémánk, uram…

Negyvenharmadik fejezet: Holden

Az egykori gyarmatigazgatási irodában Holden mindent elszomorítónak talált. Az egyhangú, hivatali zöld falak, a központi munkatérben összezsúfolt fülkék, az ablakok és építészeti díszítőelemek hiánya. A mormonok egykor egy olyan helyről készültek irányítani az emberiség első naprendszeren kívüli gyarmatát, amely könyvelőirodának is éppúgy beillett volna. Elkeserítőnek hatott. Helló, üdvözöljük a több évszázados utazáson, amelynek célja, hogy emberi települést létesítsünk egy másik csillag körül! Íme, a fülkéje.

A helyet oly módon alakították át, hogy legalább belakottnak érződjön. Összetákolt rádió foglalt el egy egész kamrát közvetlenül a központi adóegység mellett. Mérete többet árult el a hevenyészett konstrukcióról, mint a sugárzóerejéről. A flotta jelenleg kellően kis helyre szorult össze ahhoz, hogy venni tudja bármely tisztességesen összerakott adó jelét. Az egyik falon elhelyezett érintőképernyő az iroda kivetítőtáblájaként funkcionált, rajta a lehetséges interjúk és híranyagok listáival, mellettük pedig a kapcsolattartók nevével és a mutatókkal, hogy ki mekkora érdeklődésre tarthat igényt. Holden furcsán hízelgőnek találta, hogy a neve mellett az Kihagyhatatlan, mindenképp találjunk módot rá! megjegyzést látta.

A teremben most lázas munka folyt. Bika emberei kis csoportokban szivárogtak be. A legtöbben fegyverekkel és lőszerekkel megtömött málhazsákkal érkeztek. Néhányan alul kerekekkel felszerelt, hőformázott műanyagból készült ládákat húztak maguk után. A korábbi hivatali helyiséget páncélozott mini erőddé készültek átváltoztatni. Holden egy használaton kívüli íróasztalnak támaszkodott, és iparkodott nem mások útjában lenni.

– Helló – köszöntötte őt a semmiből egyszer csak mellette előbukkanó Monica. – Amikor hallottam, hogy visszajött az állomásról, reméltem, hogy meginterjúvolhatom. De azt hiszem, ezzel már elkéstem.

– Miért?

– Ettől a világvége szarságtól eltekintve is lecsúszott pár helyet a műsortervezetben.

Holden bólintott, aztán vállat vont.

– Voltam már híres. Nem annyira nagy szám.

Monica leült Holden mellé az íróasztalra, és odakínált neki egy ivógumót. Amikor Holden belekóstolt, kiderült, hogy elsőrangú kávé van benne. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és kéjesen felsóhajtott.

– Jól van, most egy kicsit beleszerettem magába.

– Ne incselkedjen velem! – intette le a nő. – Sikerülni fog Bika terve?

– Nyilvános, amit mondok?

Valaki nekilátott, hogy egy acéllemezt hegesszen a falhoz, amivel mindkettejüket arra kényszerítette, hogy a szemük elé kapják a kezüket a vakító fényben. A levegőt a kén és a forró acél szaga járta át.

– Mindig – felelte Monica. – Sikerülni fog?

– Talán. A hadihajókat nem véletlenül süllyesztik el abban a pillanatban, hogy valaki elfoglalja a géptermet. Aki nem uralja azt a területet, nem uralja a hajót.

Monica elmosolyodott, mintha mindez teljesen érthető lett volna a számára. Holden eltűnődött, vajon mennyire az. A nő nem haditudósítóként dolgozott. Dokumentumműsorok gyártásvezetője volt, aki a megfelelő időben véletlenül a nem megfelelő helyen találta magát. Holden sajnálkozva felhajtotta a maradék kávéját, és várt, akar-e még kérdezni tőle valamit. Ha kedves Monicához, talán kaphat tőle még egy ivógumónyival.

– És ez a Sam meg tudja csinálni ezt? – kérdezte Monica.

– Sam közel három éve tartja karban a Rocit. A Tychón a legjobbak és legokosabbak közé tartozott. Igen, ha ő az úr a géptermedben, és valaki nem tetszik neki, akkor annak a szerencsétlennek befellegzett.

– Kér még kávét?

– Te jó ég, hát persze – felelte Holden, és koldus módjára maga elé tartotta az ivógumóját.

Mielőtt Monica elvehette volna, Bika csörömpölt oda hozzájuk lépegető gépezetével. Épp belefogott volna a mondandójába, de felszakadozó, slejmes köhögési roham fogta el, amely hosszú másodpercekig eltartott. Holden úgy érezte, a férfi percről percre közelebb kerül a halálhoz.

– Elnézést – szabadkozott Bika, és egy összehajtogatott törlőrongyba köpött. – Ez undorító.

– Ha meghal – szólalt meg Monica –, mi lesz az exkluzív interjúmmal?

Bika bólintott, aztán újabb köhögési roham tört rá.

– Ha meghal – mondta Holden –, megkaphatom minden felszerelését?

Bika széles mozdulattal körbemutatott az irodán.

– Egy nap, fiam, ez itt mind a tiéd lesz.

– Mi hír? – kérdezte Holden, majd a szájához emelte az ivógumót, és ismét csalódottan tapasztalta, hogy üres.

– Corin az imasátorukban meghúzódva talált rá a lelkésznőre és vele együtt a fél gyülekezetére.

– Nagyszerű – jelentette ki Holden. – Kezd alakulni a dolog.

– Sokkal jobban, mint gondolná. Az ottaniak fele EN és marsi katona volt. Ők is vele jönnek. A nő szerint meg fogják erősíteni, amit elmond, amikor megkéri a többi hajót, hogy állítsák le a rendszereiket. Ezenkívül az sem fog ártani, ha még pár tucattal több jó erőben lévő harcos segít a védekezésben, amikor Ashford emberei megostromolnak minket.

Miközben Bika magyarázott, Holden Amost pillantotta meg, ahogy Alex és Naomi kerekes ágyát tolja be az irodába. Vállában feloldódott a görcs, aminek egészen addig a tudatában se volt. Bika még mindig arról beszélt, hogyan vehetik hasznát az új erőknek a védekezésben, de Holden nem figyelt. Azt nézte, ahogy Amos egy biztonságos sarokba gördíti az ágyat a terem végében, aztán odaballag hozzá, és megáll mellettük.

– Odakint semmi változás – közölte Amos, amikor Bika végzett a mondandójával. – Ashford gorillái ugyanolyan kis csapatokban járőröznek a hengerben, de úgy tűnik, fogalmuk sincs arról, hogy bármi készülődne.

– Tudni fogják, amint leadjuk az első műsorunkat – mondta Monica.

– Hogy van a vállad? – kérdezte Holden.

– Sajog.

– Arra gondoltam, hogy neked kellene vezényelned a védelmet, amikor kitör a balhé.

– Jó, persze – válaszolta Amos. Tudta, hogy Holden azt kéri tőle, hogy védelmezze Naomit és Alexet. – Ha jól sejtem, ez azt jelenti, hogy te lemész…

A Bika zsebéből kiszűrődő hangos berregés szakította félbe. Bika elővette a viharvert kézi terminált, és úgy bámult rá, mintha az bármelyik pillanatban felrobbanhatna.

– Ez valami riasztás volt? – érdeklődött Holden.

– Vészriasztás a privát biztonsági csatornámon – válaszolta Bika, de még mindig nem fogadta a hívást. – Kizárólag vezető beosztásúak tudják használni ezt a csatornát.

– Ashford próbál a nyomára bukkanni? – kérdezte Holden, de Bika ügyet sem vetett rá, és a füléhez emelte a terminált.

– Itt Bika. Nézd, Ruiz… – kezdett bele Bika, aztán elhallgatott, és csak figyelt. Néhányszor felhorkantott, habár Holden nem tudta megállapítani, egyetértését vagy ellenkezését fejezte-e ki. Amikor bontotta a kapcsolatot, anélkül, hogy odanézett volna, a mögötte álló íróasztalra dobta a kézi terminált. Barna bőre, amely az utóbbi időben egészen megszürkült a betegségtől, most szinte teljesen fehérnek tűnt. Mindkét kezét a szeméhez emelte, hogy Holden legnagyobb döbbenetére a könnyeit törölje le. Holden nem hitte volna, hogy a férfi képes sírva fakadni.

– Ashford – szólalt meg Bika, aztán hosszú köhögési roham tört rá, mely gyanúsan hasonlított a zokogásra. Amikor végre abbahagyta, szemét és száját nyálka borította. Előhúzott egy rongyot a zsebéből, letörölte a nagyját, és így szólt: – Ashford megölte Samet.

– Hogy micsoda? – kérdezte Holden. Agya nem akarta elhinni, hogy ez igaz lehet. Tisztán hallotta a szavakat, de ezek a szavak ebben a kombinációban nem létezhettek, szóval bizonyosan félreértett valamit. – Hogy micsoda?

Bika mély lélegzetet vett, még egyszer megtörölte az arcát a ronggyal, majd azt felelte:

– Felhívatta Samet a hídra, hogy kikérdezze a lézer átalakításáról, aztán lelőtte. Anamarie Ruizt tette meg főmérnöknek.

– Ezt honnan tudja? – érdeklődött Monica.

– Mert az előbb Ruizzal beszéltem. Üzent, hogy mielőbb mentsük ki onnan – válaszolta Bika. Arcából mostanra szinte teljesen eltűnt a fájdalom minden nyoma. Újabb hosszú, reszkető lélegzetet vett. – Tudja, hogy Ashford teljesen becsavarodott, de mégis mit tehetne?

Holden a fejét csóválta, még mindig nem akarta elhinni. A zseniális kis Sam, aki a hajóján szokta végezni a javításokat, aki Naomi legjobb barátja, akibe Alex és Amos is barátilag belezúgott. Ez a Sam nem lehet halott.

Amos csak bámult rá. A nagydarab férfi keze elfehéredve ökölbe szorult.

– Tartanunk kell ezt az állást – jelentette ki Holden abban a reményben, hogy elejét veszi annak, amit Amos mondani készül. – Fontos, hogy tartsd, különben minden összedől.

– Akkor neked kell megölnöd – válaszolta Amos ijesztően kifejezéstelen és érzelemmentes hangon. – Hallani sem akarok tárgyalásról. Sem arról, hogy igaz ember maradok a barbárok között. Megölöd, bazmeg, vagy Isten engem úgy segéljen…

Holdenre hirtelen hányinger tört rá, ami kis híján térdre kényszerítette. Néhány mély lélegzetet vett, hogy visszafojtsa. Csak ennyivel adózhatnak Sam emléke előtt. Azok után, amit a lány tett értük. Amit jelentett nekik. Erőszakkal, arról vitázva, miképp lehet a legjobban megbosszulni őt. Samet, aki Holden tudtával egész életében nem ártott senkinek. Vajon ő is ezt akarná? Maga elé képzelte a lányt, amint kioktatja Amost és Bikát, hogy ne olyan hevesen a tesztoszteronnal, és viselkedjenek felnőttek módjára. A puszta gondolattól majdnem elhányta magát.

Monica a vállára tette a kezét.

– Jól érzi magát?

– El kell mondanom Naominak – mindössze ennyit tudott kinyögni, aztán ellökte magáról a nő kezét, és átszelte a termet, amely úgy mozgott alatta, akár egy háborgó óceánon hánykódó hajó.

Naomi csupán bánatosan, és nem haraggal reagált. Sírt, de nem követelt megtorlást. Könnyek közt ismételgette Sam nevét, Ashfordét azonban egyszer sem mondta ki. Ez tűnt a helyes reakciónak. Ez tűnt szeretetnek.

Holden átölelte Naomit, miközben a lány halkan sírdogált, amikor Bika csörömpölt oda hozzájuk. Holdent egy pillanatra elöntötte a düh, de visszanyelte.

– Mi az?

– Nézze – válaszolta Bika, és mindkét kezével tövig lenyírt haját dörgölte. – Tudom, hogy pocsék az időzítés, de meg kell beszélnünk, mi legyen a következő lépés.

Holden vállat vont.

– Sam meghalt, és neki meglehetősen központi szerepet szántunk a tervünkben…

– Értem – szólalt meg Naomi. – Megyek.

– Hogy mi? – kérdezte Holden, aki úgy érezte, mintha kódolt beszélgetés folyna, amiből ő semmit sem ért. – Hová mész?

– Most, hogy Sam meghalt, Naomi a legjobb mérnök, akit bevethetünk – mondta Bika.

– Na és ez a Ruiz? Azt hittem, őt nevezték ki főmérnöknek.

– Ő az infrastruktúráért volt felelős – válaszolta Bika. – És láttam Nagata személyi anyagát. Megvan a kellő képzettsége és gyakorlata. És bízunk benne. Ha valakinek Sam helyébe kell lépnie…

– Nem – jelentette ki gondolkodás nélkül Holden. Naomi sérült volt. Ilyen állapotban egyáltalán nem képes bejutni a gépterembe. Samet pedig megölték.

– Megyek – ismételte el Naomi. – A karom tropa, de járni tudok. Ha valaki segítene, amikor odaérek, kiiktathatom a hidat, és leállíthatom a reaktort.

– Nem – tiltakozott újra Holden.

– Igen, én is megyek – tette hozzá Alex. A görgős ágy szélén ült, háttal nekik. Egészen addig rázkódott, mint aki sír, de hangot nem adott ki. Szavai száraznak hatottak, mint a szélben zörgő lehullott falevelek. Élettelennek és üresnek. – Azt hiszem, jobb, ha én is megyek.

– Alex, neked nem kell… – kezdett bele Naomi, de a pilóta csak mondta tovább a magáét.

– A Rocinante akkumulátorait senki sem kapcsolta ki, amikor eljöttünk, szóval ha mindenhol mindent leállítunk, akkor valakinek el kell intéznie ezt.

Bika bólintott. Holden legszívesebben pofonvágta volna, amiért belement ebbe.

– És ez a valaki én leszek – jelentette ki Alex. – A gépészeti fedélzetig Naomival megyek, ott kerítek magamnak egy manőverező egységet, és a hátsó légzsilipen megpróbálok kijutni.

Amos odalépett Bika mögé, arca továbbra is kifejezéstelen és érzelemmentes maradt, de keze ökölbe szorult.

– Alex elmegy?

– Változott a terv – válaszolta Bika elég hangosan ahhoz, hogy mindenki hallhassa. Az emberek abbahagyták, amivel épp foglalkoztak, és közelebb húzódtak, hogy hallhassák. Időközben még többen érkezhettek, mert immár közel ötvenen tartózkodtak az irodában. A terem végében katonai egyenruhások kisebb csoportja állt. Anna, a vörös hajú lelkésznő is ott volt velük. Épp egy csontsovány nő kezét fogta, aki felváltva beleszívott a cigarettájába, és a kisujja körmével kocogtatta a metszőfogát. Bika ugyanabban a pillanatban vette észre őket, mint Holden, és invitálón intett nekik.

– Anna, jöjjön csak ide! – kiáltott nekik. – Most már szinte mindenki itt van, szóval elmondom, hogyan fog lezajlani a dolog.

A terem elcsendesedett. Anna odasétált Bikához, és várt. Csont és bőr barátnője is vele tartott, és mint egy testőr, gyanakvón méregette a lelkésznőt körülvevő tömeget.

– Mostantól számítva… – Bika megállt, és a legközelebbi órával felszerelt fali konzolra pillantott – …fél óra múlva elindulok egy biztonságiakból álló csapattal és a Roci legénységével a belső henger déli átjárási pontjához. Visszafoglaljuk az átjárási pontot, és behatolunk a gépészeti szintre. Amint bevettük a géptermet, Monica és a stábja sugározni kezd, hogy a flotta fennmaradó részének elmagyarázza, miért kell lekapcsolniuk a rendszereiket. Lelkésznő, itt lép a képbe ön és a gyülekezete.

Anna hátrafordult, és a különféle fegyvernemek és bolygók egyenruháinak tarkabarka kavalkádját viselő csoportjára mosolygott. Többségük sebesülten érkezett. Némelyek egészen súlyosan.

– A leállítás kitűzött időpontja helyi idő szerint 19:00 óra, mostantól nagyjából két és fél óra múlva. Két órán át mindent kikapcsolva kell tartaniuk. Ebben az időintervallumban cselekedhetünk. A Behemótot is le kell kapcsolni ebben a két órában.

– Elintézzük – jelentette ki Naomi.

– Viszont amikor elkezdődik az adás, Ashford valószínűleg megkísérli majd elfoglalni ezt a helyet. Amos és a csapatom fennmaradó része, valamint azok, akik önként jelentkeznek a többiek közül, a lehető legtovább tartani fogják az állást. Minél több rosszfiút le tudnak foglalni itt, annál kevesebben próbálják majd visszavenni tőlünk a gépészeti fedélzetet. De fontos, hogy tartsák. Ha Annának és az embereinek nem sikerül kellően hosszú ideig adásban maradniuk, hogy minden hajót rávegyenek a leállítási tervünk végrehajtására, akkor ez az egész véget ér, mielőtt elkezdődne.

– Tartani fogjuk – ígérte Amos. Senki sem mondott ellent neki.

– Amint a kezünkbe kerül a gépterem, előreküldünk egy csapatot, hogy megbéklyózzák a remélhetőleg öntudatlan embereket a hídon, és miénk lesz az egész hajó. Kihunynak a lámpák, az idegenek elengednek minket, mi pedig egyszer és mindenkorra elhúzunk a picsába az űrnek ebből a szánalmas szegletéből. Milyennek hangzik?

A kérdést Bika már fennhangon tette fel, éljenzésre számított a csapattól, a csapat pedig megtette neki ezt a szívességet. Az emberek lassanként visszaszállingóztak, hogy mindenki folytassa a maga feladatát. Holden megszorította Naomi ép vállát, aztán odament Annához. A nő szemmel láthatóan nem találta a helyét. Menet közben Holden karon ragadta Amost.

– Anna! – szólította meg a lelkésznőt Holden. – Ugye emlékszik még Amosra?

A nő elmosolyodott, és bólintott.

– Helló, Amos!

– Hogy van, Vöröske?

– Amos marad itt, hogy megvédje magát és a többieket – folytatta Holden. – Ha bármire szüksége lenne, szóljon neki! Határozottan kijelenthetem, hogy amíg ő életben van, semmi sem juthat be ide, és akadályozhatja meg, hogy végezze a feladatát.

– Ez így igaz – helyeselt Amos. – Asszonyom.

– Hé, fiúk – szólalt meg valaki a bejáratban. – Nézzétek, kik követtek hazáig! Megtarthatom őket?

Holden gyengéden megpaskolta Anna karját, és sokatmondó pillantást vetett Amos felé. Az életed árán is meg kell védened! Amos rábólintott. Kissé sértődöttnek tűnt.

Holden magukra hagyta őket, és Bika után sietett, aki már megindult az ajtó felé. A Corin nevű biztonsági tiszt, Bika helyettese az ajtókeretnek támaszkodva, teli pofával vigyorgott.

– Gyertek be, fiúk! – szólt hátra, és négy katonásan rövidre nyírt hajú marsi lépett be a helyiségbe. Lábujjhegyre állva körbekémleltek odabenn, minden centimétert szemügyre vettek. Holden annak idején ismert valakit, aki mindig ugyanígy ment be bárhová. Bobbie-t. Akaratlanul azt kívánta, bárcsak ő is itt lenne most. Az elöl haladó férfi határozottan ismerősnek tűnt.

– Verbinski őrmester! – köszöntötte egyiküket Bika. – Micsoda meglepetés! Holden nem ismert rá a férfira a páncélja nélkül. Termetesnek tűnt.

– Uram – szólalt meg Verbinski. – Úgy hallottam, harcolni készül, hogy kijuttasson minket innen.

– Igen – mondta Bika. – Így van.

– Nemes célnak tűnik – felelte Verbinski. – Nincs szüksége négy katonára, akiknek épp nincs semmi dolga?

– Dehogynem – válaszolta Bika arcán szétterjedő mosollyal. – Igencsak elkelne a segítség.

Negyvennegyedik fejezet: Anna

Kudarcot vallottak.

Anna nézte a kapkodó embereket a rádióstúdióban, ahogy felcsatolják a testpáncéljukat, megtöltik fegyvereiket, gránátokat akasztanak az övükre, és kizárólag szomorúságot és csüggedést érzett.

Egyik professzora mondta neki az egyetemen, hogy: Erőszakhoz akkor folyamodnak az emberek, amikor már minden okos ötletből kifogytak. Vonzó, mivel egyszerű, közvetlen, szinte mindig igénybe vehető opció. Ha nem jut eszedbe megfelelő cáfolat a szemben álló fél érvére, bármikor behúzhatsz neki egyet.

Kifogytak az ötletekből. És most azt az egyszerű, közvetlen, mindig igénybe vehető opciót választották, hogy lelőnek mindenkit, aki nem ért egyet velük. Anna gyűlöletesnek találta.

A terem túlsó végéből Monica elkapta a tekintetét, és invitálásképp feltartott egy kis termosz kávét. Anna egy kézlegyintéssel mosolyogva elhárította az ajánlatot.

– Megőrültél? – háborodott fel Tilly. A földön ült Anna mellett, a hivatal egyik eldugott sarkában, igyekezett nem akadályozni a többieket. – Egyedül annak a nőnek van tisztességes kávéja az egész hajón.

Intett Monicának, és magára mutatott.

– Többet kellett volna beszélgetnem Cortezzel – jelentette ki Anna.

– Lehet, hogy a KBSz-es kapitány hajthatatlan, de Cortezre hatni tudtam volna, ha van rá elég időm.

– Az élet véges, kedvesem, Cortez pedig egy seggfej. Mindannyian jobban járunk, ha valaki golyót ereszt belé, mielőtt ez véget ér. – Tilly hálás mosollyal elfogadta a kávét, amit Monica kiöntött neki. Monica lerakta a termoszt, és letelepedett melléjük a földre.

– Helló, szerintem… – kezdett bele Monica, de Anna észre sem vette.

– Ezt nem gondolhatod komolyan – mondta Tillynek Anna, és hangjából némi bosszúság érződött ki. – Cortez nem rossz ember. Fél és bizonytalan, és emiatt hibás döntéseket hozott, de legrosszabb esetben is eltévelyedett, nem gonosz.

– Nem érdemli meg az együttérzésedet – válaszolta Tilly, aztán hirtelen lehajtotta a maradék kávéját, mintha haragudna rá.

– Honnan vesszük a bátorságot, hogy… – szólalt volna meg ismét Monica.

– De. Igenis megérdemli – felelte határozottan Anna. Mivel épp azt figyelte, ahogy a fiatal nők és férfiak a háborúhoz készülődnek, arra, hogy a szeme előtt gyilkoljanak, és megöljék őket, még inkább megharagudott Tillyre, mint máskülönben tette volna. Ám mostanra kifejezetten forrongott benne a düh. – Pontosan erről van szó. Mindannyian megérdemlik, hogy együtt érezzünk velük. Ha Bikának igaza van Ashforddal kapcsolatban, és a kapitányt a félelem, a megaláztatás és a legénysége halála miatti megrázkódtatás kergette őrületbe, akkor megérdemli, hogy együtt érezzünk vele. Rettenetes lehet eljutni ide. Cortez megérdemli a megértésünket, mert pontosan azt teszi, amit mi is teszünk. Megpróbál helyesen cselekedni egy lehetetlen helyzetben.

– Ó – próbálta közbevetni Monica. – Cortez csak…

– Ez baromság, Annie. Pontosan erről lehet megállapítani, hogy kik a jófiúk és kik a rosszfiúk: arról, hogy mit tesznek kritikus helyzetekben.

– Itt nem jófiúkról meg rosszfiúkról van szó – vitatkozott Anna.

– Igen, eldöntöttük, kinek az oldalára állunk, mert bizonyos cselekedetek, amelyekre készülnek, komoly következményekkel lesznek az életünkre, és megpróbáljuk megakadályozni ezt. De te most démonizálod, ellenségként próbálod beállítani őket. Ezzel az a gond, hogy miután megállítottuk őket, és többé nem tudnak ártani nekünk, még mindig démonok maradnak. Még mindig ellenségként tekintünk rájuk.

– Hidd el – mondta erre Tilly –, hogy amikor kijutok innen, annak fogom szentelni az életem, hogy teljesen tönkretegyem ezért Cortezt.

– Miért?

– Hogy érted azt, hogy miért?

– Már nem egy hajón lesz, ahol azon igyekszik, hogy elpusztítsa a Gyűrűt. Már nem Ashfordot fogja támogatni. Minden, ami miatt az ellenségeddé vált, megszűnik. Mi értelme tovább gyűlölni őt?

Tilly elfordult, és a zsebében kotorászott cigarettáért. Egy szálat hevesen elszívott, és közben tüntetően kerülte Anna tekintetét.

– Akkor hát mi a megoldás? – kérdezte Monica pár feszült pillanat elteltével.

– Nem tudom – felelte Anna, majd felhúzta a lábát, és a térdére fektette az állát. A hátát, amennyire lehetett, bepréselte a sarokba, teste egy kisgyermek kitartásával kereste a biztonságot adó helyet. De a kemény zöld falak nem nyugtatták meg.

– Szóval ez az egész csak elvont eszmefuttatás – állapította meg Monica. Tilly egyetértőn horkantott, és még mindig nem nézett Annára.

Anna a köröttük készülődő emberekre mutatott.

– Hányan lesznek halottak közülük a nap végeztével?

– Nem lehet tudni – válaszolta Monica.

– Tartozunk nekik annyival, hogy más megoldásokat keressünk. Ezúttal kudarcot vallottunk. Kifogytunk az ötletekből, és most fegyverért nyúlunk. De talán legközelebb, miután átgondoltuk, mi juttatott el minket idáig, talán legközelebb más megoldással állunk elő. Ami egyértelműen nem az erőszakban keresendő.

Egy darabig mindhárman hallgattak. Tilly mérgesen egyik cigarettáról a másikra gyújtott. Monica vadul gépelt valamit a terminálján. Anna a többieket figyelte, ahogy készülnek a háborúra, és próbált neveket párosítani az arcokhoz. Még ha ma győznek is, holnap jó eséllyel egynél több gyászszertartást kell megtartania.

Bika csattogott oda hozzájuk, lépegető szerkezete szűkölve megállt. A férfi állapota sokat romlott az irodában eltöltött néhány óra alatt. Kevesebbet köhögött, de egyre gyakrabban használta az inhaláló készülékét. Most már a gép is betegnek tűnt, hangja élesebbnek hatott, mozgása döcögősebbnek. Mintha a lépegető és Bika egyetlen lénnyé olvadtak volna össze, és a gép együtt haldoklana vele.

– Minden rendben? – kérdezte Bika.

– Igen – felelte Anna. Felmerült benne, hogy szóljon neki, pihennie kellene, aztán elvetette az ötletet. E pillanatban semmi szüksége nem volt arra, hogy újabb vitában maradjon alul.

– Szóval, vészesen közeledik az idő – jegyezte meg Bika, majd visszatartotta a feltörni készülő slejmes köhögést. – Mindenük megvan, amire szükségük lehet?

Nincs. Olyan megoldásra van szükségem, aminek nem része az, amire készül.

– Igen – válaszolta ehelyett. – Monica jegyzeteket készített az adáshoz. Én összeállítottam egy listát a hajókról, amelyek legénysége képviselteti itt magát. Néhányról senki sincs, de remélem, hogy az azonos bolygóhoz való tartozás elegendőnek bizonyul, hogy együttműködjenek velünk. Chris Williams, a Prince egyik hadnagya rendkívül sokat segített e téren.

– És maga? – kérdezte Bika, és vastag karjával Monica felé bökött.

– A stábom készen áll – válaszolta a nő. – Kissé aggódom, hogy sikerül-e leadnunk a teljes műsort, mielőtt Ashford emberei megállítanak minket.

Bika felnevetett. Kellemetlen, cuppogó hang jött ki a torkán.

– Egy pillanatra! – kiáltott oda Holdennek, aki épp valamiféle lecsupaszított lőfegyver összeszerelésén szorgoskodott, és az egyik marsi tengerészgyalogossal diskurált. Holden az asztalra rakta a félig összerakott puskát, és odament hozzájuk.

– Mi történt?

– Ezek az emberek biztosítékot szeretnének arra, hogy elég ideig védelmezik őket ahhoz, hogy befejezhessék a műsorukat – válaszolta Bika.

Holden kettőt pislogott, egyszer Bikára, aztán a földön törökülésben üldögélő nőkre. Annának el kellett fojtania a kacagását. Holden annyira viccesen komolyan vett mindent, hogy a lelkésznő legszívesebben átölelte volna, és megpaskolta volna a fejét.

– Amos gondoskodni fog róla, hogy ne szakítsák félbe magukat – felelte végül Holden.

– Jól van – mondta erre Bika. – Most mondja el nekik, hogy ez miért megnyugtató.

– Ó. Hát, amikor Amos feldühödik, nála kegyetlenebbet, félelmetesebbet elképzelni sem lehet, és akár tengernyi holttesten is átgázol, akikkel ő maga végzett, hogy valamelyik barátja segítségére legyen. És az egyik legjobb barátját épp az imént ölték meg azok, akik ezt az irodát hamarosan megpróbálják majd elfoglalni.

– Már hallottam róla – szólalt meg Anna. – Részvétem.

– Hát igen – hümmögött Holden. – És a galaxisban legkevésbé azok helyében szeretnék most lenni, akik megkísérelnek behatolni ide, hogy megállítsák magukat. Amos nehezen dolgozza fel a gyászt. Belőle ez általában dühöt és gyilkos indulatokat vált ki. Az az érzésem, hogy ezt az egészet most Ashford hívein fogja kiadni magából.

– Attól, hogy embereket öl, nem fogja jobban érezni magát – jegyezte meg Anna, de amint kimondta, rögtön meg is bánta e szavakat. Ezek az emberek az életüket készülnek kockáztatni azért, hogy megvédjék őt. Semmi szükségük nincs rá, hogy erkölcsi leckéket adjon nekik.

– Ami azt illeti – válaszolta egy félmosollyal Holden –, szerintem ő igen, de Amos különleges eset. De nagyjából mindenki másra igaz lehet, amit mond.

Anna odapillantott Amosra a terem túlsó végében. A férfi szótlanul üldögélt a stúdió bejáratánál, az ölében keresztbe fektetett hatalmas puskával. Nagy termetű volt, magas, vaskos vállú és mellkasú. Ám kerek, kopaszra borotvált fejével és széles arcával egyáltalán nem tűnt gyilkosnak Anna szemében. Kedves szerelőnek látszott inkább. Affélének, aki felbukkan, hogy kicserélje a megrepedt vízvezetéket vagy a légvisszaforgató szűrőjét. Holden szerint lelkifurdalás nélkül képes lenne ölni, hogy megvédje őt.

Elképzelte, hogyan magyarázná el a pillanatnyi helyzetét Nonónak. Gyilkosok közé keveredtem, tudod, de semmi baj, mert ők a rendes gyilkosok. A jófiúk. Rájuk nem jellemző, hogy ártatlan főmérnököket puffantsanak le. Ők pont azokba eresztenek golyót, akik ilyeneket tesznek.

Monica Holdent faggatta valamiről. A férfi épp válaszolt volna, amikor Anna felállt, majd egy bocsánatkérést motyogva otthagyta őket. Keresztülfurakodott a zsúfolt irodán, mosolygott, és barátságosan megütögette az ismerősei karját, amikor elhaladt mellettük, maga körül mindenkit nyájasan nyugtatgatott. Mindössze ennyit tehetett értük.

Odahúzott Amos elé egy üres széket, és leült.

– Vöröske! – köszöntötte apró biccentéssel Amos.

– Részvétem. – Anna a férfi karjára tette a kezét. Amos úgy bámult le rá, mintha nem értette volna, mi lehet az.

– Oké – válaszolta végül, és nem tette fel a nyilvánvaló kérdést. Nem tett úgy, mintha nem értené. Ezzel rögtön belopta magát Anna szívébe.

– Köszönöm, hogy megteszi ezt.

Amos elfordult a székében, hogy szembenézhessen vele.

– Felesleges…

– Lehet, hogy pár óra múlva mindannyian halottak leszünk – mondta Anna. – Szeretném, ha tudná, hogy tudom, mit tesz, és tudom, miért, és az egész egyáltalán nem érdekel. Köszönöm, hogy segít nekünk.

– Azt a rohadt Istenit neki, Vöröske! – mondta erre Amos, és a nő kezére tette a kezét. – Átkozottul kemény lehet lelkészként. Elérte, hogy egyszerre érezzem sokkal jobban és rosszabbul magam, mint hosszú ideje bármikor.

– Csak ennyit akartam mondani – jelentette ki Anna, aztán még egyszer megérintette Amos karját, és felállt.

Mielőtt otthagyhatta volna, Amos már-már fájdalmasan megszorította a kezét.

– Ma itt nem eshet bántódása.

Nem kérkedett. Egyszerűen tényt közölt. Anna rávillantott egy mosolyt, aztán kiszabadította a kezét. A jó szívű, megátalkodott gyilkosokat ez idáig nem kellett beillesztenie a világról kialakított képébe, és fogalma sem volt, mennyire sikerülne. Ám most már kénytelen lesz megpróbálni.

– Jól van, emberek, mindenki figyeljen! – ordította túl a zajt Bika.

A terem elcsendesült. – Eljött az idő. Az akciócsoportok váljanak szét, és készüljenek a bevetésre!

Árnyék vetült Annára. Amos állt mögötte, markában hatalmas puskáját szorongatva.

– Védelem! – kiáltotta. – Hozzám!

Talán tizenkét főből álló csoport vált ki a tömegből, és indult meg Amos felé. Annát egy pillanat alatt állig felfegyverzett és páncélba öltözött övbéliek vették körül, közöttük csupán néhány belső bolygóbelivel. Anna nem volt különösebben magas nő, és úgy érezte magát, akár egy kút fenekén.

– Elnézést – mondta, de senki sem figyelt rá. Erős kéz markolta meg a karját, húzta keresztül a sűrű csoporton, és eresztette el odakint. Amos rámosolygott, és így szólt:

– Egy nyugodt sarkot kellene keresnie, Vöröske.

Anna fontolóra vette, hogy megpróbál visszajutni a terem túlsó végébe Tillyhez és Monicához, de túl nagy tömegen kellett volna átgázolnia. Amost amolyan személyes tér vette körül, amely nem engedte, hogy bárki túl közel merészkedjen hozzá, így Anna ezen belül maradt, nehogy eltapossák. Úgy tűnt, Amos nem bánja.

– Támadó egység – kiáltotta el magát Holden –, hozzám!

Pillanatok alatt kéttucatnyian gyűltek köré, köztük Naomi és Alex a Rocinantéról, a négy marsi tengerészgyalogos, jó páran Bika biztonsági emberei közül és maga Bika is. A csapatból egyedül a marsi tengerészgyalogosokon nem mutatkozott nyilvánvaló fizikai sérülés. Alex és Naomi állapota különösen aggasztónak tűnt. Naomi vállát hámmal szorosan felkötötték, így sem azt, sem a karját nem tudta mozgatni, és a nő arca minden lépésnél megrándult. Alex arca annyira feldagadt, hogy a bal szemét jóformán kinyitni sem tudta. A fejét borító kötésen több helyen átütött a vér.

Ezek az emberek segítettek megállítani a Protogent, harcoltak a szörnyetegekkel a Ganymedes körül – elmélkedett Anna. – Kemények, sikerülni fog nekik. Még saját maga számára sem hangzott túlságosan meggyőzőnek.

– Nos hát – szólalt meg Bika. A kis sereg láthatólag a bevetés előtti utolsó buzdító szavakat várta tőle. – Azt hiszem, elérkezett az idő. Mindenkinek jó vadászatot!

Néhányan tapsoltak, vagy éljenezték. A többség néma maradt. A terem túlsó végében Monica az operatőreivel egyeztetett. Anna tudta, hogy oda kell mennie, de nem érzett különösebb kedvet hozzá. Mindenki azért fogja kockára tenni az életét, hogy időt nyerjen neki. Neki. Így egyedül rajta múlott az egész terv sikere vagy kudarca. Ha nem tudja meggyőzni a három kormányzat hajóiból összeállt teljes flottillát, hogy akkor cselekednek helyesen, ha pár órára kikapcsolják az energiaellátásukat, akkor mindezt hiába teszik. Anna szerette volna minél inkább késleltetni ezt a pillanatot. Ameddig még lehet, elhárítani magától a felelősséget.

– Ideje indulnia, Vöröske – súgta oda neki Amos.

– Mi lesz, ha mindenki túlságosan fél ahhoz, hogy leállítsák a reaktorokat? – válaszolta Anna. – A kísértetkastélyban vagyunk, és épp azt készülök közölni velük, hogy csak úgy juthatnak ki, ha lekapcsolják az összes lámpát. A helyükben ezt nem érezném meggyőzőnek.

Amos elgondolkodva bólintott. Anna a bátorító szavakra várt.

– Hát ja – szólalt meg végül a férfi. – Ez kemény dió lesz. Az én feladatom sokkal könnyebb. Sok szerencsét hozzá!

Az őszinteség, hogy még csak nem is próbálta szépíteni a helyzetet, valahogy végleg megtörte a félelmeit, és Anna akaratlanul elnevette magát. Mielőtt átgondolhatta volna, átkarolta Amos derekát, és magához szorította.

– Még egyszer – mondta, miután pár másodperc elteltével eleresztette a férfit – köszönöm. Gyáva nyúlként viselkedtem. Maga jó ember, Amos.

– Á, dehogy. Csak jó emberekkel veszem körül magamat. Siessen, Vöröske! Most zordnak kell mutatnom magam.

A támadó egység megindult az ajtó felé, Anna pedig félrehúzódott a falhoz, hogy ne legyen az útjukban. Holden megállt Amos mellett, és odaszólt neki:

– Legyél itt, amikor visszajövök, melák!

Amos kezet rázott vele, és rácsapott a hátára. Holden arcán aggodalom tükröződött. Anna lelki szemei előtt hirtelen megjelent egy jövőbeli kép, ahogy Namit elindítja az iskolába, és retteg tőle, hogy amikor visszatér, ő már nem lesz ott, hogy vigyázzon rá, és mégis el kell engednie.

– Ne hagyd, hogy Naominak és Alexnek baja essen! – mondta Amos, aztán az ajtó felé taszított egyet Holdenen. Onnan, ahol állt, Anna látta, hogy ettől csak még mélyebb árkok barázdálták a férfi arcát. Őket is el kell majd eresztenie. Még ha mindannyian ép bőrrel megússzák is a gépészeti fedélzet ellen intézett támadásukat, Alex kirepül a Rocinantéhoz, Naomit pedig hátrahagyják, hogy gondoskodjon az energiaellátás lezárásáról, amíg Holden tovább tör előre a parancsnoki híd felé. Anna tudta, hogy a kis csapat immár évek óta együtt dolgozott a hajón. Eltűnődött, vajon előfordult-e már, hogy szétválva kelljen harcolniuk.

Holden ábrázata mintha azt sugallta volna, hogy még sosem.

Anna figyelte, ahogy sorban kivonulnak az ajtón, újra megpróbálta rögzíteni magában az arcokat és a neveket, és próbált nem gondolni arra, hogy miért teszi ezt. Monica megragadta, és vonszolni kezdte a rögtönzött filmstúdió felé.

– Ideje munkához látni – jelentette ki. Közvetlenül a kamera látószögén kívül megállította Annát, aztán a háttérként használt, díszítetlen zöld fal elé lépett.

– Köszöntöm önöket! – mondta, és hangja vidám műsorvezető üzemmódba kapcsolt át. – Monica Stuart jelentkezik a Szabad Lassú Zóna Rádió stúdiójából. Mai vendégeim közt itt üdvözölhetem doktor Anna Volovodovot, valamint az EN és a Mars hadereinek számos tisztjét. Ám még ennél is izgalmasabbnak ígérkezik, hogy minden idők legfontosabb hírét közölhetem önökkel. Ma megtudhatják, hogy miként juthatnak haza.

Negyvenötödik fejezet: Bika

Bika úgy érezte az idő múlását, mint valami kiterjedéssel bíró tárgyat, amin mintha keresztülzuhant volna, és nem tudott megkapaszkodni semmiben. Anamarie Ruiznak egy órája maradt, hogy eldöntse, megteszi-e, amire Ashford kérte, vagy megölik. Ha nem kellene választania, nem hozhatna helytelen döntést, így minden perccel, amíg Bika nem ért a gépterembe, egyre közelebb kerültek ahhoz a ponthoz, ahonnan már nincs visszaút.

Kis létszámú konvojban hagyták el a gyarmatigazgatási irodat. Hat elektromos kocsi vitt huszonöt embert, köztük Jim Holdent és a társai kétharmadát, a négy marsi tengerészgyalogost, a Behemót legénységének pontosan egy tucat tagját, akik hűségesek maradtak Pához, valamint öt földi katonát, akikre Corin talált rá a belső hengerben, és elhívta magával őket. Magukkal hoztak pár rohamrendőri páncélt, amelyeket a fegyvertárból mentettek ki, mielőtt Ashford elfoglalta a helyet. Pisztolyok és ballisztikus géllövedékekkel tüzelő puskák szedett-vedett kollekciójával rendelkeztek; fegyvereik között akadt, amelyiket lázongások leveréséhez terveztek, de maradandó sérülést nem okozott, és olyan is, amelyiket arra szántak, hogy egészen biztosan végezzen az ellenséggel. A négy marsi tengerészgyalogos kapta a négy legjobb fegyvert, amit elő tudtak keríteni, de ez emberből és eszközből is túl kevésnek tűnt. Az egész akció a rögtönzéstől bűzlött.

Bika nem tudott leülni, ezért leszedte a védőtetőt az egyik kocsiról, és beékelte hátulra a lépegetőjét. Úgy szelte át a belső henger tikkadt, fülledt levegőjét, akár valamiféle orrszobor egy megpecsételt sorsú kalózhajó elején. Corin vezetett a kormány fölé görnyedve, mintha a puszta akaraterejével nagyobb sebességre bírhatta volna a szerkezetet. Mellette a marsi őrmester, Verbinski ült, aki korábban a fogoly Holdent szállította át a Behemótra, és kívülről úgy tűnt, egyszerre összpontosít és mereng.

Végigmentek a déli irányba tartó fő folyosókon. Az abroncsok hangosan csikorogtak a padozaton. Magasan felettük a vakító fehérség vékony csíkja világította meg a belső henger ívét. A déli átkelési pont fenyegetőn magasodott előttük, akár egy kerámiaacél orom.

Az emberek szétváltak, utat nyitottak előttük. Bika alaposan megfigyelte őket, miközben elhaladtak mellettük. Harag és félelem és kíváncsiság. Mindnyájukért ő felelt. Kezdetben még nem mindegyikükért, ám azóta áthozatta őket ide. Elérte, hogy a hajó fontos legyen, a KBSz pedig központi szerepet kapjon a Gyűrűn túli terület felderítésében. Földiek, marsiak és övbéliek. Akik életben maradtak. Ahogy az arcok az elhaladó konvoj felé fordultak, akárcsak a Nap ívét követő virágok odahaza, a Földön, eltűnődött, vajon Fred Johnson mit gondolna erről az egészről. Kezdettől fogva sorra elcsesztek mindent, ehhez kétség sem férhetett. Bika abban reménykedett, hogy a végelszámoláskor több jó tettet tudnak majd be neki, mint rosszat.

– A csapatunk helyzete hagy némi kívánnivalót maga után – szólalt meg Verbinski, és hátrahajolva nyújtotta a nyakát Bika felé. – Várhatóan hány emberrel állunk majd szemben?

– Nem tudom biztosan – felelte Bika. – Valószínűleg valamivel többen vannak nálunk, de meg kell osztaniuk az erőiket a gépterem és a parancsnoki híd között.

– Ugyanolyan ramaty állapotban vannak, mint a mieink?

Bika hátrapillantott a válla felett. Voltaképp a vele együtt csatába indulók legalább fele eleve sebesült volt. Akadt, akinek felfújható merevítővel rögzítették a karját, a bőrüket pedig varratok tartották össze. Megszokott körülmények között a haderejének fele még a gyengélkedőben lenne. Az ördögbe is, neki sem lenne keresnivalója a tűzzónában, épp csak nem tehette meg azt, hogy az embereit a mészárszékre küldi, míg ő nem tart velük.

– Nagyjából – felelte Bika.

– Tudja, ha még most is meglenne a felderítő páncélzatom, amit leszedtek rólunk, elintézhetném az egészet. Még csak az ütegem sem kellene hozzá. Én egyedül.

– Igen. Tudom.

– Egy kissé bánja már, hogy nem bízott meg bennem jobban, ugye?

– Egy kissé – válaszolta Bika.

Kétféleképp lehetett eljutni az átjárási ponthoz. A felvonó kellően nagy volt ahhoz, hogy a csapata fele elférjen egyetlen fülkében, amely kellően kicsi ahhoz, hogy amikor odafent kinyílnak az ajtók, egyetlen kézigránáttal szinte mindenkit harcképtelenné tegyenek. A másik választás egy széles, lejtős rámpa volt, amely a belső henger aljától indult felfelé, és szoros csigavonalban haladt fel egészen a tengelyig. Íve a henger perdületével ellentétesen hajlott, így minél nagyobb sebességgel haladnak, a kocsikerekek annál erőteljesebben préselődnek a felületéhez. Ez idelent nem sokat számított, ám amikor elérnek a tetejére, ahol a harc gyakorlatilag súlytalanságban folyik majd, a stabilitás és irányíthatóság minden morzsája, amelyre szert tehetnek, számítani fog.

Az első lövések a tengely felől dördültek el, és az élen haladó kocsi előtti kerámia úttestet törték szilánkokra. Bika igyekezett eléggé hátrahajtani a fejét ahhoz, hogy megállapítsa, a támadást magáról az átjárási pontról, vagy egy beljebb elhelyezkedő barikádról intézték-e ellenük.

– Juarez! – ordította Verbinski. – Fedezzen minket!

– Igenis – szólalt meg egy hang az egyik hátsó kocsiból. Bika kissé elfordította a lépegetőt, hogy hátrapillanthasson a válla felett. A hátulról harmadik kocsiban az egyik marsi tengerészgyalogos a hátán feküdt, és hosszú teleszkópos puskával célzott felfelé. Úgy tűnt, mintha szenderegne, amíg le nem adott egy lövést. Bika próbálta ismét felfelé fordítani a tekintetét, de a lépegető megakadályozta benne. Elővette a kézi terminálját, és tükörként használta a kameráját. Magasan felettük egy test lebegett a zéró g-s zónában, a dereka körül pedig rózsaszínű felhő terjedt szét.

– Eggyel kevesebb – jelentette ki Verbinski.

A tűzharc folytatódott, ők pedig teljes sebességre gyorsítottak a rámpán. A felülethez félig tapadó abroncsok csikorgásának hangja megváltozott, ahogy egyre kevesebb súly nehezedett rájuk. Bika érezte, hogy teste könnyebbé válik a merevítőben. A rámpa széle immár szirtperemnek hatott, ahonnan majdnem egyharmad kilométer magasságból nyílt kilátás a hengerre. Ashford emberei felettük voltak, de már nem annyival, hogy Bika ne látta volna a falhoz és a fedélzethez hegesztett fémbarikádot. Fájdalmasan tudatában volt annak, hogy ő a legmagasabb célpont. A nyaka viszketett.

Két fej bukkant elő az úttorlasz mögül. A torkolattüzek szikrákra emlékeztettek. Mögötte felugatott a marsi puskája, és az egyik támadó összecsuklott, a másik visszavonult.

– Rendben – szólalt meg Bika. – Ennél közelebb nem juthatunk fedezék nélkül.

Corin a fal felé fordította a kocsi orrát, és kisurrant, Verbinskivel együtt fedezékbe húzódott a jármű mögé, miközben a következő kocsi hasonló manőverrel beállt eléjük. Itt már csak mikrogravitációval számolhattak. Talán egytized g-vel. Talán kevesebbel. Bikának be kellett kapcsolnia a mágneseket a lépegető lábán, hogy ne lebegjen el. Mire kiszállt a kocsiból, a harc már messze előtte folyt. Megindult előre a lépegetővel, elvonult a kocsikból rögtönzött barikád mellett. A legelöl lévő alig tíz méterre volt Ashford első úttorlaszától, és Jim Holden, Corin meg az egyik földi már megrohamozták az ellenség védvonalát, lebuktak oldalra, tüzeltek, majd visszavonultak. Az égett lőpor savanyú szaga hatotta át a levegőt.

– Hol van Naomi? – kiáltotta Bika. Nem tudhatta biztosan, hogy a benti technikusgárda tagjai közül Ruizon kívül bárki Pa oldalán állt-e még, és ha most elveszítenék az egyetlen valódi mérnöküket, még mielőtt bejutnának a gépterembe, Bika rendkívül ideges lenne. Valami felrobbant a torlasz mögött, és két holttest pörgött ki a levegőbe. A fény hátulról vetült rájuk, így Bika nem tudta megállapítani, vajon a sajátjaik lehettek-e, vagy Ashford emberei. Az utolsó kocsinál megállt. A csata immár messze előtte dúlt, csaknem magánál az átjárási pontnál. Ez jó jelnek tűnt. Azt sugallta, hogy lassan felülkerekednek az ellenfélen.

A kocsi kormányánál még volt egy sovány férfi. Ránézésre húszévesnél nem lehetett sokkal idősebb, barna bőrű, rövidre nyírt hajú. A mellkasán ütött lyukból már nem szivárgott a vér, a fiú tekintete kiüresedett. Bikán egy pillanatra úrrá lett a sajnálkozás, de elűzte a bánatot. Előre tudta. Mindannyian előre tudták. Nemcsak akkor, amikor most harcolni indultak, hanem jóval korábban, amikor a Behemót fedélzetére léptek, hogy elutazzanak a legtávolabbi emberi településen túlra, tudták, hogy talán sosem térnek vissza. Talán még azt is tudták, hogy nem a Gyűrűtől, hanem a velük együtt ideérkező emberek kezétől halnak meg. Az Ashfordhoz hasonlókétól. A Bikához hasonlókétól.

– Sajnálom, ese – mondta Bika, és előrenyomta a botkormányokat.

Ashford erői visszavonultak. Efelől már kétség sem lehetett. Verbinski és az ütege szakszerűen végrehajtott, pusztító golyózáport zúdított rájuk. A mesterlövész, Juarez nem gyakran tüzelt, de amikor lőtt, mindig leterített valakit. A gépfegyverek szakadatlan ropogása és Juarez puskájának elszórt, de halálos felmordulása együttesen egyre hátrébb szorította az ellenséget az átjárási pont felé, ahol mintha egy sakktáblán szorították volna be a királynőt. Ashford fegyverei közül még a legerősebbel sem tudtak biztos szögből lövést leadni rájuk, Verbinski pedig szakadatlanul nyomult előre, míg Ashford emberei végül szétszéledtek, és menekülni kezdtek.

Maga az átjárási pont mindkét végén vészlezáró ajtókkal felszerelt rövid folyosó volt. A hatalmas, vörösre festett zsilipajtók csikorogva megmozdultak, hogy a helyükre gördüljenek. Ez nem lesz elegendő ahhoz, hogy megállítsák Bikát és az embereit, de hátráltatja őket. Talán túlságosan sokáig is.

– Támadás! – üvöltötte Bika, aztán köhögési roham tört rá, amit csak nagy nehezen sikerült végül leküzdenie. Amikor ismét lélegzethez jutott, hörögve hozzátette: – Gyerünk, a francba is! Befelé, mielőtt kizárnának minket!

Ropogó fegyverekkel lódultak neki a levegőben. Fülsiketítő volt a zaj, és Bika el tudta képzelni, milyen hangja lehet távolabbról. Messzi mennydörgés egy olyan helyen, amely sosem látott esőt. Megindította előre a lépegetőt, a mágnesbakancsok lecsattantak, elengedtek, miközben az ajtó egyre beljebb gördült. Ő lépett be utolsóként a folyosóra.

A túloldalon füst és vér felhője terjengett a levegőben. A túloldali ajtó már majdnem teljesen bezárult, de Naomi Nagata könyékig egy szerelvénydobozban matatott, a háta mögött Holden őrködött géppisztollyal a kezében. Amikor Bika közelebb ért, a nő kirántott valamit. Apró fekete cseppek törtek elő gejzírként az üres folyosóra, és a hidraulikafolyadék csípős szagát lehetett érezni a levegőben. Az ajtó nem zárult tovább.

A zűrzavarban nehéz lett volna megállapítani, de Bika ránézésre úgy becsülte, hogy még tizenöt-húsz embere harcol. Nagyszerűnek nem mondhatta, de lehetett volna rosszabb is a helyzet. Amint bejutnak a gépterembe, megint minden nyíltabbá válik. Lesz fedezék. A második ajtó mögötti néhány méter azonban halálzóna lesz. Ezen a szakaszon minden emberének keresztül kell mennie, hogy bármely más helyre eljuthassanak. Ha Ashford embereiből nem hiányzott teljesen a taktikai érzék, itt fognak lesben állni, és várnak a mozgás első jelére.

Patthelyzet alakult ki, és ezt ő lesz kénytelen feloldani. Verbinski siklott el mellette, és éppoly könnyeden közlekedett súlytalanságban, ahogy hal a vízben. Aztán átfordult, talpával megérintette a falat, és többé-kevésbé egy helyben megállapodott.

– Nem lesz könnyű dolog keresztüljutni itt – jegyezte meg a marsi.

– Magam is pont erre gondoltam – felelte Bika.

Verbinski a félig bezárult ajtót nézte, mint egy deszkát méregető asztalos.

– Jól jönne néhány robbanószerkezet – mondta. – Amivel kissé megtisztíthatnánk a terepet. Amivel némi mozgásteret biztosíthatnánk magunknak.

– Közölni szeretne velünk valamit, őrnagy?

Verbinski vállat vont, aztán vékony fekete kazettát húzott elő a zsebéből. Bike felvonta a szemöldökét.

– Sokkológránát?

– Kétezer kilojoule. Mi derékszaggatónak hívjuk.

– Robbanószert csempészett a hajómra, őrmester?

– Egy kicsit pucérnak éreztem magam nélküle.

– Ezúttal elnézem – mondta Bika, és a magasba emelte a kezét, hogy maga köré gyűjtse az embereit. A félig bezárult ajtó mögé húzódtak fedezékbe. Verbinski a felszínen kúszva kimászott, és kilesett az oldalán, kidugta, majd rögtön be is húzta a fejét, akár egy nyelvét kivető gyík. Fél tucat golyó hasított a levegőbe, ahol egy pillanattal korábban még az arca volt. A marsi lótuszülésben lebegett a levegőben, miközben élesítette a kis fekete gránátot. Bika Holdennel és Corinnal az oldalán kivárt.

– Csak hogy jól értem-e – szólalt meg Holden. – Gránátot fogunk bedobni oda, ahonnan a reaktort vezérlik?

– Igen – felelte Bika.

– Szóval a legrosszabb esetben?

– A legrosszabb esetben veszítünk, és Ashford elpusztítja a naprendszert – válaszolta Bika. – Ha a reaktor sugárvédelme tönkremegy, és mindannyian meghalunk, csupán a második legrosszabb lehetőség.

– Az ilyesmi sosem annak a jele, hogy jól alakulnak a dolgok – jegyezte meg Holden.

Verbinski feltartotta az öklét, és a csoport minden tagja a füléhez szorította a kezét. Verbinski hirtelen mozdulatot tett az ujjával, majd behajította a kazettát az ajtó és a keret közti nyíláson. A detonációra szinte azonnal sor került. Bika úgy érezte magát, mintha egy úszómedence aljára hajították volna. Látása a szívverésével egy ütemben lüktetett, de azért így is előretolta a botkormányokat. A füle zúgott, és úgy érezte, mintha lassanként elveszítené az öntudatát. Miközben lépegetőjével átmanőverezett a gépterembe, felötlött benne, hogy szerencsésnek mondhatja majd magát, ha harc közben nem ájul el. A gerince eltörött, a tüdejét pedig félig valamiféle trutyi töltötte meg. Senki előtt nem veszítette volna el a tekintélyét, ha most hátramarad. Éppen csak nem érdekelte, hogy az emberek hogyan vélekednek róla. Egyedül Ashford számított neki.

A túloldalon hamar véget ért a küzdelem. A gránát sokkal rosszabbul érintette a védőket. A katonák fele letette a fegyvert, mielőtt Bika összes embere bejutott. Egyedül Garza nem adta fel, és tartotta a hosszú folyosót a gépterem és a kommunikációs rendszer vezérműve között, amíg Corin be nem lépett oda, és orrnyergen nem lőtte a férfit – és pisztollyal csinálta meg azt, ami még egy teleszkópos puskával is nehéz lövésnek számított volna. Ashford emberei közül fél tucatot élve kaptak el, és a foglyokat kábelkötegelővel bilincselték a választófalak kapaszkodóihoz. Egyikük sem Bika egykori beosztottja volt.

Ruizra egy gépasztal alatt, magához szorított térddel kuporogva találtak rá. Amikor előjött, bőre szürkés árnyalatúnak tűnt, a keze remegett. Naomi körbesétált mellette, egy monitortáblától a különféle gépezetek műszereinek kijelzőihez lépett, összevetette azt, amit az egyik helyen lát, a másutt mutatott értékekkel. Holden úgy lebegett mögötte, akár egy papírsárkány farka.

– Anamarie – szólalt meg Bika. – Jól vagy?

Ruiz bólintott.

– Köszönöm – mondta, aztán, mielőtt a főmérnök bármi mást mondhatott volna, Naomi előregörnyedt, és megtámaszkodott az íróasztalon.

– Sam itt dolgozott? – kérdezte.

Ruiz egy pillanatig értetlenül bámulta. Amikor végül bólintott, már-már bizonytalannak tűnt.

– Mit lát? – érdeklődött Bika. – Le tudja állítani?

– Ha egyszerűen a magot akarjuk kilökni, azt valószínűleg el tudom intézni – felelte Naomi. – De arról fogalmam sincs, hogy újra tudom-e indítani, és akadnak páran a hajón, akik esetleg tovább szeretnének lélegezni. A szabályozott leállítás szerencsésebb lenne.

Bika elmosolyodott.

– Mindent le kell kapcsolnunk – jelentette ki Holden. – A reaktort. Az energiahálózatot. Mindent.

– Tudom, szívem – válaszolta Naomi, és Holdent mintha kicsit kínosan érintette volna ez.

– Sajnálom.

A fedélzet egy távoli sarkában valaki fájdalmasan felkiáltott. Corin úszott be a nyílt térbe, és teljes nyugalommal fogta át karjával egy Bika számára ismeretlen földi nyakát. Felmerült benne, hogy a nő talán kissé túlzottan is élvezi jelenlegi szerepét. Ez nem biztos, hogy egészséges.

– Fogalmam sincs, Sam mit épített be, hogy szabotálja a kommlézert – közölte Naomi. – Mindent át kell vizsgálnom, mielőtt bármit visszacsinálhatok. És így… – hirtelen elhallgatott. – Így, hogy Sam nincs itt, sokkal nehezebben fog menni. Ez itt az ő hajója volt.

– Ki tudja kapcsolni a lézert? – kérdezte Bika.

– Persze – felelte Naomi. – Feltéve, hogy közben senki sem lövöldöz rám.

– És az megoldható lenne, hogy eléggé feltekerje a nitrogénszintet a hídon ahhoz, hogy mindenki elszenderedjen egy időre?

– Ebben én is segíthetek – ajánlkozott Ruiz. Hangja immár kissé erősebbnek tűnt.

– Rendben – válaszolta Bika. – Elmondom, mit teszünk. Nagata gondjaira bízom a géptermet. Bármit mond, megcsinálják neki. – Ruiz bólintott, túlságosan kába volt hozzá, hogy ellenkezzen. – Az elsődleges feladatuk, hogy kiiktassák a lézert, hogy a fenti pendejók közül senki se tüzelhessen vele. Másodikként a parancsnoki híd környezetszabályozását kell megzavarniuk. Harmadikként úgy kell leállítaniuk a hajó rendszereit, hogy újra beindíthassuk őket, és meglássuk, mister Holden szelleme betartja-e az ígéretét.

– Igenis – szólalt meg Naomi.

– Corin! – ordította Bika. A köhögés egy pillanatra belé fojtotta a szót. Még mindig nem volt heves a roham, és semmit sem szakított fel. Bika nem tudta eldönteni, ez jó vagy rossz jel-e. Corin ellökte magát a vezérlőpult felé. – Holdennel és egy maroknyi kábelkötegelővel felmész a külső liftaknában. Amikor mindenki alszik már, gondoskodtok róla, hogy senki se zavarodjon meg, és tegyen kárt önmagában.

Corin hűvösen elmosolyodott. Megeshet, hogy Ashford nem olyan probléma, amit neki kellene megoldania. Bika próbálta rávenni magát, hogy érdekelje, ez így van-e vagy sem, de úgy érezte, mintha egy hete ébren lenne már.

– Nekem miért ezzel kell foglalkoznom? – kérdezte Holden.

– Hogy ne zavarhassa Nagatát – válaszolta Bika. – Mi majd gondoskodunk a PH-ja biztonságáról. Szükségünk van rá.

Látta, hogy Holdenben viharfelhőként gyülekeznek az ellenvetések, de Naomi elejét vette ennek.

– Miattam ne aggódj! – És ezzel egyértelműen le is zárta az ügyet.

– Alex átmegy a Rocira, hogy leállítsa, amit bekapcsolva hagytunk – jelentette be egy vállrándítással Holden. – Segítek feladni neki a manőverezhető űrruhát, még mielőtt elindulok.

– Jól van – válaszolta komoran Bika. Hajlandó volt úgy tenni, mintha valamiféle kompromisszumot kötnének, ha ez segít. Nevetést hallott, és ráismert Verbinski hangjára. – Elnézést!

A lépegető keresztüldöngött a fedélzeten, a mágneses zárak lecsattantak, eleresztettek. A többiek mind szabadon lebegtek a levegőben, de mivel testének háromnegyede érzéketlen és működésképtelen volt, Bika tudta, hogy nem lenne képes manőverezni. Úgy hatott, mintha egyedül őt korlátozta volna még mindig a gravitáció.

Verbinski és ütege az ellátóműhely egyik falmélyedésébe húzódtak be. Az egyik tengerészgyalogosnak még harc közben eltalálták a könyökét. Az alkarja szétroncsolt csont és hús kuszaságának tűnt, ennek ellenére vidáman kacagott és diskurált, miközben a többiek bekötözték a sebet. Bika eltűnődött, vajon mennyi kábítószert adhattak be neki. Elkapta Verbinski tekintetét, és a fejével intette neki, hogy húzódjon közelebb.

– Maga és az emberei – mondta neki Bika, amikor hallótávolon kívülre kerültek – derekasan helytálltak.

– Köszönöm – válaszolta Verbinski. Büszkesége átsütött a szerénységen. – Megtesszük, amit tudunk. Ha velünk lennének a páncéljaink…

– Az a helyzet – folytatta Bika –, hogy érdekelne, mennyi van még azokból a gránátokból?

– Fél tucat – felelte Verbinski.

– Jó – sóhajtott Bika. – Ne vegye személyeskedésnek, de el kell koboznom őket.

Verbinski egy pillanatra mintha megdöbbent volna. Aztán elnevette magát.

– A rend mindenek előtt – mondta.

Negyvenhatodik fejezet: Clarissa

Mi történt, Jojo?

– Azt hiszem, van egy kis problémánk, uram. Vessen egy pillantást ide!

Monica Stuart jelent meg a monitorokon, szerepéhez illően nyugodt arca mintha egy másik valósághoz tartozott volna.

– Ma – mondta az ölében összefont kézzel és csillogó szemmel – megtudhatják, hogy miként juthatnak haza.

– Mi. A. Fasz! – üvöltötte Ashford, és a képernyőre csapott az öklével. – Ez mégis micsoda?

– Újra sugározni kezdtek – felelte a biztonsági tiszt. Clarissa figyelte, ahogy Ashford odafordul a férfi felé, és csak bámul rá, és figyelte, hogy a tiszt hogyan töpörödik össze a tekintete súlya alatt.

– A Szabad Lassú Zóna Rádió tudomására jutott információk alapján – folytatta Monica – okunk van azt feltételezni, hogy ha mi, az emberiség egyesített flottája kellően le tudjuk csökkentetni az energia-kibocsátásunkat ahhoz, hogy többé ne tűnjünk fel fenyegetésnek…

– Hallgattassák el! – parancsolta Ashford. – Lépjenek kapcsolatba mindenkivel, aki még a belső hengerben tartózkodik, és állíttassák le azt az adást! Hívják fel nekem Ruizt! Ha kell, abban az egész szektorban kapcsolják le az energiaellátást!

– Olyasvalami ez, ami miatt aggónunk kellene? – kérdezte Cortez. Hangjából némi nyafogás érződött ki. – Most már nem számíthat semmi, amit tesznek, vagy mondanak, vagy tévedek?

– Ez itt az én hajóm! – ordított Ashford. – Itt én parancsolok.

– Viszont amint megsemmisítettük a Gyűrűt…

Clarissa Cortez vállára tette a kezét, és a fejét ingatta.

– Ő az atya – mondta. – Ez a hajó az otthona.

– Köszönöm – mondta Ashford Clarissának, de a tekintetét továbbra is Cortezen tartotta. – Örülök, hogy legalább egyvalaki megérti, hogyan működnek itt a dolgok.

– A rohamcsapatot útnak indították – jelentette be Jojo. – Akarja, hogy az őregységekből is odavezényeljek embereket?

– Tegyen meg mindent, ami szükséges hozzá – válaszolta Ashford.

– Csak intézze el!

A monitorokon változott a kép, és Anna arca töltötte ki a képernyőt. A haját hátrakötötte, és valaki kisminkelte, hogy ugyanúgy nézzen ki, mint mindenki más a hajón. Clarissa furcsa nyomást érzett a mellkasában, neheztelést vagy riadalmat. Tűnjön el onnan! – szuggerálta a képernyőt. – Isten nem fogja megállítani a golyókat.

– Úgy véljük – kezdett bele Anna –, hogy az állomás állandó fenyegetésként azonosított minket. A velünk szemben tanúsított viselkedése egyfajta félelemből fakad. Vagyis nem egészen. Inkább óvatosságból. Számára éppoly ismeretlenek és kiszámíthatatlanok vagyunk, mint nekünk az állomás. Így okunk van azt feltételezni, hogy ha kevésbé tűnünk fenyegetőnek, lazíthat a korlátozásain.

A kamera visszaváltott Monica Stuartra, aki komoly tekintettel bólogatott. Minden gesztusával azt sugallta, hogy Anna józan gondolkodású nő, akinek adni lehet a véleményére.

– És pontosan mi lenne a terve? – kérdezte Monica.

Anna csilingelőn felkacagott.

– Nem igazán nevezném ezt a saját tervemnek. Úgy gondoljuk, hogy ha minden hajóban leállítanánk a reaktorokat, és lecsökkentenénk az energiafelhasználást, rávehetnénk az állomást… nos, arra, hogy fenyegetés helyett inkább érdekességként tekintsen ránk. Úgy értem, nézzük mindezt az állomás szemszögéből! Kinyílt a kapu, és bárminek az érkezését várta is a túloldalról, helyette egy ballisztikusan felgyorsított kis hajó érkezett elképesztő sebességgel. Ezt egy újabb hajókból összeálló flottilla követte, és felfegyverzett katonák, akik magára az állomásra is behatoltak, és tüzet nyitottak rá. Ha valaki ugyanezt tenné velünk, inváziót emlegetnénk.

– Tehát ha azt sugallanánk, hogy nem akarunk még nagyobb erőkkel támadni…?

– Lehetőséget biztosítunk annak, amivel szemben állunk, hogy ne kelljen még nagyobb erőkkel támadnia – felelte Anna. – Úgy tekintünk a protomolekulára és mindarra, ami belőle származott, mint…

A képernyő elsötétedett. Ashford haragos tekintettel meredt a vezérlőpultjára, és kemény, kopogó érintésekkel hívott le és dobott vissza különféle adatsorokat. Cortez a homlokát ráncolva lebegett Clarissa mellett. Megalázottan. Ő szervezte meg Ashford szökését és a Behemót visszavételét, és Clarissa azt olvasta ki a férfi tekintetéből, hogy egyáltalán nem erre számított. Eltűnődött, vajon a saját édesapja arcán is ugyanezt látná-e odahaza, a Földön, vagy bárhol börtönözték is be őt.

– Ruiz! – kiáltotta idegesen Ashford. – Jelentést kérek! Hogy állunk?

– Még kell fél óra, uram – felelte a nő a vonal másik végén.

– Nem azt kérdeztem, mennyi ideje van még hátra – válaszolta a kapitány. – Jelentést kértem.

– A vezetőhab a helyére került, és már szilárdul – magyarázta a nő. – Úgy tűnik, időre elkészülünk. Találtam egy helyet a biztosítékhálózatban, ahová Sam… Sam túlterhelési megszakítót iktatott be.

– Kicserélte?

– Igen, de nem tudhatom, van-e több is. Lehetséges, hogy az egész áramkört szabotálta.

– Hát – mondta erre Ashford. – Fél órája maradt, hogy ezt kiderítse.

– Épp ezzel foglalkozom, uram.

Ashford ismét beütött valamit a vezérlőpulton. Clarissa titokban azt kívánta, bárcsak újra bekapcsolná a hírcsatornát. Tudni szerette volna, mit mond Anna, még akkor is, ha pusztán az időt múlatta volna vele. A hídon nem volt annyira tikkasztó és fülledt a levegőt, mint a belső hengerben, az enyhe hűvösség mégsem hatott megnyugtatóan. Inkább a várakozással eltelt idő hosszát hangsúlyozta ki. A gyomra panaszosan megkordult az éhségtől, és Clarissa belegondolt, hogy valószínűleg mások is ugyanígy érezhetnek. Az emberiség történetében megépült legnagyobb hajó hídját védték egy szinte felfoghatatlan idegen hatalom csillagtalan sötétségének hálójában vergődve, és mégis a test kicsinyes szükségletei korlátozták őket, és közös vércukorszintjük lassanként meglehetősen alacsony szintre csökkent. Elmerengett azon, mit árulhat el róla, hogy alig két órával korábban végignézte, ahogy agyonlőnek egy nőt, és most kizárólag az evésre tudott gondolni. Eltűnődött, vajon Anna mit gondolna erről.

– Leállítottuk már azokat a picsákat? – kérdezte idegesen Ashford.

– A rohamcsapatok épp most érkeznek meg a gyarmatigazgatási irodához, uram – felelte Jojo. Aztán, egy pillanattal később hozzátette: – Némi ellenállásba ütköztek.

Ashford elmosolyodott.

– A célbemérés működik? – kérdezte.

– Uram? – értetlenkedett az egyik őr.

– Be van kapcsolva a kommunikációs lézer célbemérő rendszere?

– Öhm. Igen. Reagál.

– Nos, amíg ők odalent tisztogatnak, mi lenne, ha mi előkészítenénk a lövést?

– Igenis, uram.

Clarissa elgondolkodva kapaszkodott az egyik fogódzóba, és figyelte, ahogy a kapitány és az emberei összehangolják a tevékenységeket. Nehéz volt felidéznie, mennyire kicsi a Gyűrű, és milyen hatalmas távolságokat tettek meg idáig. Csak csodálni tudta a precizitást és alaposságot, amely a megsemmisítéséhez szükséges. Szinte egy sebészi beavatkozás szépségével ért fel. Clarissa mögött pattogni és kattogni kezdett a biztonsági állomás. A riasztások közepette meghallott egy félelemtől megemelkedett, ismerős hangot. Körbenézett. Senki sem figyelt rá, így finoman ellökte magát hátrafelé.

A biztonsági állomás monitorja még mindig a hírcsatorna adását mutatta. Monica Stuart arca hamuszürkének tűnt a smink alatt, állkapcsát összeszorította, ajka vonallá préselődött. Mellette Anna nyomkodta idegesen együk hüvelykujja hegyét. Kettejük közt egy orvosi kerekes ágyon, hátul párnákkal felpolcolva, egy férfi ült.

– …tőlünk telik, megteszünk az együttműködésért – nyilatkozta a komoly tekintetű férfi a kamerába.

– Köszönöm, Williams hadnagy – mondta Monica Stuart. – Nem szívesen egészítem ki ezt egy panasszal, de az imént értesültem róla, hogy fegyveresek jelentek meg a stúdió előtt, és minden jel szerint megtámadtak minket.

Idegesen felnevetett, amit Clarissa a hírcsatorna belső kódjaként értelmezett arra, hogy: Édes jó Istenem, itt fognak kinyírni élő adásban! Anna egy pillanattal azelőtt szólalt meg, hogy a kamera átváltott rá.

– Rendkívüli helyzetbe kerültünk – magyarázta Anna –, de úgy gondolom, valószínűleg minden hajón, ahol hallgatnak minket, valami hasonló zajlik épp. Elérkeztünk ahhoz a ponthoz, ahol nekünk mint közösségnek döntést kell hoznunk. És mind félünk, gyászolunk, és sokkos állapotban vagyunk. Egyikünk sem tudja biztosan, miként cselekedhetünk helyesen. És…

A háttérből lőfegyverek félreismerhetetlen ropogása szűrődött be, és akasztotta meg egy pillanatra Annát. A lelkésznő elsápadt, de csak a torkát köszörülte meg, és folytatta.

– Az erőszak pedig a félelemre válasz. Őszintén remélem azonban, hogy képesek leszünk összefogni, és…

– Beszéd közben fogják lelőni – szólalt meg Cortez. Clarissa nem hallotta, hogy a férfi időközben odalebegett mögé, nem érzékelte a közeledtét. – Rendkívül tisztelem azt a nőt.

– Mégis azt hiszi, hogy téved.

– Úgy érzem, nincs alapja az optimizmusának – válaszolta Cortez.

– …ha még nagyobb erőkkel támadunk az állomásra és a Gyűrűre – fejtegette Anna –, arra számíthatunk, hogy tovább eszkalálódik, és egyre súlyosabbá és veszélyesebbé válik a helyzet, amíg az egyik fél meg nem semmisül, és szeretném…

– Mit gondol, ő miként vélekedne a maga borúlátásáról?

Cortez a meglepetéstől elkerekedett szemmel Clarissára emelte a tekintetét, és mintha viccesnek találta volna a felvetést.

– A borúlátásomról?

Clarissa a hirtelen rátört bocsánatkérési kényszerrel küszködött.

– Mi másnak nevezné?

– Idekint az ördöggel néztünk farkasszemet – felelte Cortez. – Én reális helyzetértékelésnek mondanám.

Dehogy néztél farkasszemet az ördöggel. Láttál meghalni egy halom embert. Fogalmad sincs, hogy milyen a valódi gonosz. Egy pillanatra összevissza kavarogtak fejében az emlékek, és hirtelen újra a Cerisieren találta magát, épp ahogy Ren koponyája összeroppant a tenyerében. Nagy különbség van a tragédia és a gonosz között, és én vagyok ez a különbség.

– Kapitány! Tűz alá került a gépészeti fedélzet!

Cortez visszafordult a híd felé, és esetlenül elrugaszkodva megindult a levegőben. Clarissa még egy utolsó pillantást vetett a képernyőre, miközben előrehajolt és úgy nyomta maga előtt a levegőt, mintha nyugalmat és józanságot tudna átsugározni a kamerán mindazokba, akik figyelik. Aztán megindult Cortez után.

– Hányan estek el? – kérdezte Ashford.

– Nem tudhatjuk, uram – felelte Jojo. – Megtaláltam a kameraképet.

A monitor életre villant. A gépészeti fedélzet vibrált, kikockásodott, aztán visszajött a kép. Ashford tucatnyi embere célzott a fegyverével egy zsilipajtóra, amely közel harmadrészt becsukódva beragadt. Ashford előrefeszült a hevederben, próbálta közelebbről szemügyre venni a képet. Valami – egy parányi tárgy vagy képhiba – keresztüllebegett a képernyőn, aztán hirtelen minden elfehéredett. Amikor visszajött a kép, Ashford száján durva káromkodás szaladt ki.

Fegyveresek özönlöttek be a nyíláson, akár a homokórában lepergő szemek. Clarissa a mozgásáról felismerte Jim Holdent, a hosszú megszállottság miatt kialakult bensőséges tudásnak köszönhetően a férfi éppúgy kirítt környezetéből, mintha a saját családjának tagja lett volna. A mögötte lévő magas alak pedig nyilván Naomi lehetett, akit Melba majdnem megölt. Aztán, szinte a sor legvégén, az egyetlen, aki a súlytalanságban is gyalogolt, Carlos Baca. Bika. A biztonsági parancsnok és Ashford nemezise. Nehézkesen haladva szelte át a fedélzetet, valódi lábát összeszíjazták, míg a mechanikusakat használva fájdalmasan lassúsággal cammogott. Ashford egyik embere tüzelni próbált, de lelőtték, teste a levegőben rángatózott, amiről az jutott eszébe Clarissának, hogy egyszer régen látott egy félbevágott hernyót. Rájött, hogy a folyamatos hang, amit hall, Ashford halk káromkodása volt. A kapitány mintha lélegzetet sem vett volna közben.

– Zárják le a körzetet! – üvöltötte Ashford. – Ruiz! Ruiz! Lőnünk kell. Most kell tüzelnünk!

– Nem tudunk – válaszolta a nő hangja. – Nincs kapcsolat.

– Nem érdekel, hogy stabil-e, most kell tüzelnem.

– Nem arról van szó, hogy nem stabil a kapcsolat – felelte a nő. – Egyszerűen nincs.

Ashford a vezérlőpultra csapott az öklével, és eltorzult az arca. Clarissa nem tudta megállapítani, vajon eltörte-e az ujjait, de nem lepte volna meg, ha igen. A következő negyedórában végignézték, ahogy lezajlik a küzdelem, és a behatoló erők elfoglalják a gépészeti fedélzetet. Clarissa igyekezett szemmel követni Holdent és Naomit, mintha csak pár kedvenc mellékszereplőért nézne valamilyen filmműsort.

– Vezényeljék át a rohamcsapatokat! – adta ki az utasítást Ashford.

– Igen… ah…

Ashford Jojóhoz fordult. Az őr arca falfehérnek tűnt.

– A vezérmű nem reagál. Azt hiszem… azt hiszem, kizárnak minket.

Ashford most már szinte tombolt, aztán dühe halálos nyugalommá szelídült. Az ülésében lebegett, kezét összeszorította, mindkét mutatóujja végét alsó ajkához érintette.

– A környezetszabályozó műszerek sem reagálnak – közölte Jojo, és hangjából pánikszerű félelem érződött ki. – Megváltoztatják a légösszetételt.

– Szkafanderek – felelte Ashford. – Szkafanderekre lesz szükségünk.

Clarissa felsóhajtott, aztán a kabinon keresztül ellökte magát a nyitott szerelvényfedőlapok felé.

– Mire készül? – ordított rá Ashford. Clarissa nem válaszolt.

A Behemót belső szerkezete nem sokban különbözött más hidakétól, noha több túlbiztosítást építettek be, mint amire számított. Ha meghagyták volna az eredeti konfigurációt, egészen robusztus lett volna, ám a hadihajók műszaki követelményei szigorúbbaknak bizonyultak az elegáns csillagbárkáénál, és a kettőzött rendszerek némelyikét átalakították, hogy a PVÁ-kat, gauss-ágyúkat és torpedókat irányíthassák velük. Clarissa bekapcsolta az egyik monitort, és figyelte, hogyan emelkedik a nitrogén szintje a fedélzeten. A szén-dioxid felhalmozódása nélkül még csak azt sem éreznék, hogy elfogy a levegőjük. Csupán kissé elszédülnének, aztán elájulnának. Eltűnődött, vajon Holden hagyná-e így meghalni őket. Holden valószínűleg nem. Bikára viszont nem mert volna fogadni.

Nem számított. Ren annak idején jól felkészítette őt. Egyetlen áramkör kiiktatásával letiltotta a környezetszabályozó rendszerük távoli vezérlését.

– Uram! Visszajött a légkörszabályozás! – kiáltotta Jojo.

– Akkor csináljon nekünk egy kis levegőt! – ordította Ashford.

Clarissa békés büszkeséggel szemlélte a művét. Csinosnak nem mondhatta, és sokáig nem is szerette volna így hagyni, de elvégezte, amire szükség volt, és nem állította le vele az egész rendszert. Ez az adott körülmények között meglehetősen jó eredménynek számított.

– Mije van? – kérdezte idegesen Ashford.

– Gépészet, légkör… minden, ami közvetlenül a hídhoz tartozik, uram.

Mintha egy köszönömbe belehalna – gondolta magában Clarissa, miközben az ajtón át visszalebegett a biztonsági állomásra.

– Mi is meg tudjuk csinálni ugyanezt velük? – kérdezte Ashford. – Mi is ki tudjuk kapcsolni a levegőjüket?

– Nem, uram – felelte Jojo. – Csak helyi hozzáféréssel rendelkezünk. De legalább a szkafanderekre nem lesz szükség.

Ashford szemöldökráncolásának jellege megváltozott, és már-már úgy tűnt, hogy arca mosolyra húzódik.

– Szkafanderek – ismételte el. – Jojo! Hozzá tudunk férni a motoros páncélzatokhoz, amiket Pa elkobzott a marsi tengerészgyalogosoktól?

Jojo pislantott, aztán határozottan bólintott.

– Igen, uram.

– Keressenek négy embert, akikre ráillenek! Aztán menjenek le a gépterembe, és foglalják vissza nekem a hajómat!

Jojo vigyorogva tisztelgett.

– Igenis, uram.

– És Jojo! Ha bárki az útjába áll, végezzen vele! Megértett?

– Tökéletesen.

Az őr kicsatolta magát, és elrugaszkodott az előcsarnok felé. Clarissa hangokat hallott beszűrődni a folyosóról, harcosok készültek az összecsapásra. Arra számíthatunk, hogy tovább eszkalálódik, és egyre súlyosabbá és veszélyesebbé válik a helyzet, amíg az egyik fél meg nem semmisül. Ki is mondta ezt? Mintha hallotta volna valahol. Helyi vezérlés mellett a szellőzőrendszer kissé más ritmusban működött, a légvisszaforgatók kilélegzései néhány másodperccel közelebb kerültek egymáshoz, és fele ideig tartottak. Clarissa elgondolkodott, ennek vajon mi lehet az oka. Az ilyesmire Ren biztosan tudta volna a magyarázatot. Az ilyesmire ő csak most kezdett felfigyelni.

Ren. Clarissa megpróbálta maga elé képzelni a férfit. Megpróbálta úgy látni önmagát, ahogy Ren látná. Meghalni készült. Meghalni készült, és ezzel mindenki mást is halálra ítélt. Ezzel nem fogja feltámasztani Rent, de legalább a halálának értelme lesz. És ezzel meg is bosszulhatja őt. Lelki szemei előtt még mindig látta, ahogy a férfi mosolyog ezen.

Fél órával később a Jojo által kiválasztott négy férfi esetlen mozdulatokkal belépett a helyiségbe. Az űrruhák ereje miatt nehezen tudtak úgy közlekedni, hogy bele ne ütközzenek valamibe. Az áramvonalas burkolat feketén és vörösen ragyogott, megcsillant, és szétszórta a fényt. Clarissát hatalmas termetű bogarakra emlékeztette.

– Nincs lőszerünk, uram – jelentette az egyik. Jojo. Hangja mesterkélten kifejezéstelenül és élesen szólalt meg a hangszóróból.

– Akkor verjék agyon őket! – válaszolt Ashford. – Az elsődleges célpontjuk a reaktor. Ha mindössze annyit érnek el, hogy elsüthessük a lézerünket, már nyertünk. Ezek után végezzenek Bikával és minden szövetségesével! Bárki, akit ott találnak, és nem harcol tevékenyen a maguk oldalán, ellenségnek számít. Aki nincs velünk, az ellenünk van.

– Igenis, uram.

– Uram! – szólalt meg az egyik férfi a vezérlőpultnál.

– Mi az?

– Azt hiszem, behatoltak a külső felvonóaknába, uram.

– Támadó egység?

Clarissa elfordult tőlük.

A biztonsági állomáson még tartott az adás. Női hangokat időnként lövések központoztak. Ashford emberei még nem vették be a stúdiót. Clarissa kíváncsi volt, vajon Ashford engedné-e, hogy az emberei élő adásban, mindenki szeme láttára lelőjék Monica Stuartot és Annát. Aztán azon merengett el, hogyan akadályozhatná meg, még ha akarná is. Nem mintha lennének következményei. Ha győznek, és felrobbantják a Gyűrűt, így vagy úgy, de mindannyian itt fognak meghalni. Néhány korai halál nem szorozna, nem osztana. Amikor már nem számított, ami ezután jön, bárki bármit megtehetett. Semminek nem volt következménye.

Épp csak mindig mindenki meghal egyszer. Csupán a figyelmedet akarod elterelni valamiről.

Cortez lebegett közvetlenül a biztonsági fülkében. Arcát alulról világította meg a monitor. Odanézett, amikor Clarissa megindult feléje, mosolya nyájas volt és nyugodt.

– Ashford embereket küld le, hogy visszafoglalják a géptermet – közölte Clarissa.

– Remek. Ez tényleg nagyszerű.

– …a Corvusier-n – mondta épp egy barna bőrű nő. – Ismertek. Megbízhattok bennem. Mindössze annyit kérünk, hogy néhány órára állítsátok le a reaktort, és csatlakoztassátok le az akkumulátorokat a tartalék egységekről. Áramtalanítsátok a rendszereket, hogy kijuthassunk innen.

– Oly nagyra értékelik az életüket – jegyezte meg Cortez. – Nem gondolnak azzal, miféle árat kell fizetni a túlélésükért. Amit mindenkinek meg kell fizetnie.

– Valóba nem – értett egyet Clarissa, de valami hibádzott a szavakkal. Valami idegesítette őt bennük. – Hisz a megváltásban?

– Természetesen – felelte Cortez. – Egész életemben minden azt sugallta nekem, hogy semmi révén nem veszíthetjük el teljesen az isteni kegyelem lehetőségét, noha az áldozatok, amelyeket némelykor meg kell hoznunk, fájdalmasan nehezek.

– …ha tudunk egységesen cselekedni – magyarázta a képernyőn Anna, egészen belehajolva a kamerába. Egy vörös hajtincs kiszabadult, és a bal szemébe lógott. – Együtt megoldhatjuk ezt.

– Na és maga? – kérdezte Cortez. Clarissa hátához érintette a tenyerét. – Hisz a megváltásban?

– Nem – felelte Clarissa. – Kizárólag az áldozathozatalban.

– Mao! – bődült el a másik teremben Ashford. – Jöjjön ki ide!

Clarissa az ajtónyílásba lebegett. A kapitány szürkébbnek tűnt, mint korábban. A szeme körül megduzzadt a bőre, ami nehézkedés mellett sötét karikákat jelentett volna.

– Kapitány?

– Maga érti, milyen áramkörökből rakták össze ezt az egész hóbelevancot.

– Valamennyire – felelte Clarissa.

– Lenne egy feladatom a maga számára.

Negyvenhetedik fejezet: Holden

A liftakna, amely a Behemót belső hengerének teljes két kilométeres szakasza mentén futott, elnyúlt előtte. Most, hogy Naomi biztosította az irányítást a hajó felett, a mellékrendszerek többsége vagy leállt, vagy nem volt biztonságos a használatuk. Az elsődleges felvonót az akna felénél akasztották meg. Rendelkezésre állt egy kisegítő fülke is, de azt kizárólag akkor lehetett igénybe venni, miután az elsődleges felvonót eltávolították a vezetősínekről, és lezárták. Így a kényelmes négy percig tartó utazás helyett a hídra két kilométer távolságot kellett megtenni súlytalanul lebegve az űr vákuumában, miközben félúton egy nagy fém-és kerámiadoboz állta el az utat.

Lehetett volna rosszabb is. A biztonsági kameraképek alapján, amelyekhez Naomi hozzá tudott férni, nem úgy tűnt, mintha Ashford számított volna rá, hogy bárki ily módon próbálkozna feljutni a hídra.

A kapitány a parancsnoki szint átjárási pontjánál erősítette meg a védelmet, amint értesült a gépterem ellen intézett támadásról. Ám ez idáig nem foglalkoztak a felvonóakna megerősítésével. Úgy kalkuláltak, hogy mindkét véget tartani tudják, és minden jel szerint eszükbe sem jutott, hogy ne sikerülhetne nekik.

Bika előre figyelmeztette Holdent, hogy a feszült helyzetben Ashford könnyen elveszítheti a józan ítélőképességét, de ostoba azért nem volt. Egészen mostanáig figyelemre méltóan makulátlan kapitányi karrierrel dicsekedhetett a KBSz-nél, és a küldetés előtt épp ezért tűnt biztonságos választásnak Fred Johnson szemében. Holden nem számíthatott rá, hogy olyan hibákat kövessen el, amivel megkönnyítené a dolgokat. De ha Naomi sikerrel jár a gépteremben, mindez nem számít. Mire odaérnek a hídra, mindenki békésen szendereg majd odabent.

Holden sisakkijelzőjén a Szabad Lassú Zóna Rádió adása ment egészen halkan. Anna és Monica még mindig azt magyarázták egymástól átvéve a szót, hogy az egész flottillának mindent ki kell kapcsolnia, miközben a háttérből időnként fegyverropogás szűrődött be. Emiatt mindaz a rengeteg őrültség, amit Anna mondott, valamiért ésszerűnek tűnt fel. Holdennek elismeréssel kellett adóznia Monica előtt, amiért a nő tudta, hogy ez ilyen hatást fog kelteni. És eddig a zajok nem utaltak hevesebb összecsapásokra. Amos valószínűleg unatkozott.

Kidolgoztak egy tervet, és mostanáig többé-kevésbé minden úgy alakult, ahogy remélték. A gondolat egészen megrémítette Holdent.

Az akna falra szerelt LED-lámpái egyik pillanatról a másikra kialudtak. Holden bekapcsolta a szkafandere lámpáját, de nem lassított. Furcsa kettős árnyékot vetett az elválasztófalra, amikor Corin űrruhájának lámpája is felfénylett.

– Nem igazán tudom, hogy eszerint most nyerésre vagy vesztésre állunk-e – mondta Holden, csak hogy mondjon valamit.

Corin állásfoglalás nélkül hümmögött.

– Látom a liftet.

Holden hátrahajlította a törzsét, hogy a szkafanderlámpájával messzebbre világítson be az aknába. A fülke alja száz méterrel előttük fémből és kompozitból készült falnak mutatkozott.

– Elvileg kell lennie egy szervizajtónak, amin bejuthatunk.

Corin egyetértőn felemelte az egyik öklét, és miközben továbbhaladt felfelé az aknában, kutatni kezdett a málhazsákban, amit a gépteremből hozott magával. Egy lángvágót húzott elő belőle.

Holden elfordította a testét, hogy lábbal lefelé érkezzen a felvonó aljához, aztán egy rúgással bekapcsolta a bakancsmágnesét. Odalépdelt a zsilipajtóhoz, és megpróbálta kinyitni, de ahogy előre sejtették, belülről volt lezárva. Anélkül, hogy kérni kellett volna, Corin nekilátott, hogy átégesse a lángvágóval.

– Bika, hall engem? – kérdezte Holden, miután a megbeszélt csatornára kapcsolt.

– Valami gond van?

– Csak a felvonót vágjuk át, és gondoltam, bejelentkezem.

– Hát – húzta el Bika a szót. – Rendre telibe trafálunk, vagy kiütünk. Már a miénk az összes elsődleges fontosságú rendszer, kikapcsoltuk a lézert, és azon dolgozunk, hogy leállítsuk a reaktort.

– Mi hiányzik még? – kérdezte Holden. Corin lángvágója sercegve kialudt, és a nő trágárságokkal teleszőtt társalgásba kezdett önmagával, amíg az akkumulátort kicserélte a málhazsákból előszedett pótelemre.

– Naomi nem tud hozzáférni a híd rendszereihez. Teljesen kizárták onnan, ami annyit tesz, hogy nem tudjuk elaltatni őket gázzal a behatolás előtt.

Ami végső soron annyit tett, hogy neki meg Corinnak kell beküzdenie magát Ashford tizenöt, vagy valószínűleg még több embere ellenében. Egy szűk ajtónyíláson, végig egy fedezék nélküli hosszú folyosón. Ehhez képest a gépterembe való behatolás kellemes sétának fog tűnni a parkban.

– Két emberrel ez nem megvalósítható – jelentette ki Holden. – Esélytelen.

Corin, aki a saját rádióján követte figyelemmel a beszélgetést, felpillantott. Egyik kesztyűs öklével rácsapott a felvonó zsilipajtajára, mire a vörösen parázsló szélű kivágott darab beesett. A nő nem indult meg befelé, várta, hogy Holden miben egyezik ki Bikával. Tekintetéből semmit sem lehetett leolvasni.

– Küldünk fel segítséget, szóval addig ne mozduljanak a parancsnoki fedélzet zsilipajtaja mellől, és várják ki… – Elhallgatott, és Holden hallotta, hogy valaki beszél hozzá, ám túl halkan ahhoz, hogy kivehette volna a szavakat. Mintha Naomit lett volna az.

– Mi történt? – érdeklődött Holden, de Bika nem felelt. A vonal Bika

felőli végén egyre élénkebb eszmecsere folyt perceken át. Bika válaszai töredékesek voltak, és kontextus nélkül semmit sem mondtak Holdennek. Ezért inkább türelmesen kivárt.

– Újabb probléma merült fel – közölte végül Bika.

– Még a „csak holtan tudunk bejutni a hídra” típusúnál is komolyabb?

– Igen – válaszolta Bika. Holden érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra. – Naomi elkapott valamit az egyik biztonsági kamerával, amelyiket valahogy nem vettek észre a hídhoz vezető folyosón. Az imént négyen hagyták el a parancsnoki fedélzetet motoros páncélban. Abban a páncélzatban, amit a marsiaktól vettünk el. Nem tudjuk nyomon követni őket, de sejtem, hová tartanak.

Ekkora ütőerőt csak egyetlen helyre küldhetett Ashford. A gépterembe.

– Tűnés onnan! – kiáltotta el magát Holden, és hangjából jóval több rémületet lehetett kiérezni, mint remélte. – Azonnal tűnjenek el onnan!

Bika halkan elnevette magát. Ez nem hatott megnyugtatóan.

– Ó, barátom, ezzel a problémával nálunk jóval előbb fog szembesülni.

Holden kivárt. Corin megvonta a kezét, majd bemászott a felvonófülkébe, hogy kinyissa a felső zsilipajtót is. Ezt nem kellett kivágnia.

A zárat belül találta.

– Mindössze háromféleképp juthatnak el ide – folytatta Bika. – Keresztülmehetnek a belső hengeren, de az nehézkes. A túloldalon futó szervizfolyosóba nem lehet bejutni, amíg forog a belső henger. Így egyetlen járható út marad ennek a bestiának a déli végéhez.

– Egyenesen rajtunk keresztül – mondta Holden.

– Bizony. Szóval hirtelen változott a feladat.

– Feltartóztatni őket – szólalt meg Corin.

– A hölgy díjat érdemel. Még mindig győzhetünk, ha sikerül egy kicsivel több időt nyernünk Naominak. Maguknak kell elérni ezt.

– Bika – válaszolta Holden. – Mi ketten vagyunk, kis tűzerejű géppisztolyokkal és kézifegyverekkel. Azok négyen megerősített felderítő páncélt viselnek. Láttam már közelről, hogyan működik az ilyen felszerelés. Nem tudjuk feltartóztatni őket. Egy pillanat alatt rózsaszínű felhővé változtatnak minket, amin teljes sebességgel átrepülnek.

– Azért nem annyira gyorsan. Nem vagyok idióta, kiszedettem a lőszereket a szkafanderekből, és elővigyázatosságból még a puskák gyutacsait is kikaptam.

– Ezt örömmel hallom, de nem elképzelhető, hogy egyszerűen darabokra tépnek minket?

– Hát de – felelte Bika. – Szóval, ha lehetséges, ne hagyják, hogy elkapják magukat! Nyerjenek nekünk minél több időt! Bika, vége.

Holden odapillantott Corinra, aki visszanézett rá, széles arcán ugyanazzal az üres kifejezéssel. Holden szíve hevesen zakatolt. Egyszerre minden szinte fájdalmasan valóságosnak hatott. Mintha épp most ocsúdott volna fel álmából.

Nemsokára meghal.

– Itt kell kitartanunk – jelentette ki erőltetett nyugalommal.

– Ennél jobb helyet amúgy sem találnánk. – A nő a vaskos, szilárdnak tűnő felvonófülkére mutatott. – A felső zsilipajtó mögött meghúzódhatunk, míg nekik fedezék nélkül kell megközelíteniük minket, ráadásul puska nélkül, ami azt jelenti, hogy egészen közel kell kerülniük, és közvetlenül szembe kell nézniük a fegyvereinkkel. Teleszórhatjuk őket, miközben közelednek.

– Corin – válaszolta Holden. – Látott már működés közben ilyen szkafandert?

– Nem. Változtat ez azon, amit tennünk kell?

Holden habozott.

– Nem – felelte végül. – Azt hiszem, nem.

Leemelte a hátáról a géppisztolyt, és hagyta maga előtt lebegni. Ellenőrizte a lőszerkészletét. Még mindig ugyanaz a hat tár, amit induláskor a töltényövébe rakott.

Nem akadt más dolguk, mint hogy várakozzanak.

Corin talált magának egy helyet a zsilipajtónál, ahol az egyik lábát beakaszthatta egy kapaszkodó alá a tolóerő mellett falként funkcionáló felületen. Itt megállapodott, és a távcsövén át fürkészte maga előtt a felvonóaknát. Holden próbálta követni a példáját, de nyugtalankodni kezdett, és nem bírt megmaradni egy helyben.

– Naomi! – váltott át magáncsatornájukra abban a reményben, hogy a lány rádiója még működik.

– Itt vagyok – felelte pár pillanattal később Naomi.

Holden válaszolni akart, aztán meggondolta magát. Ami csak az eszébe jutott, elcsépelt szólamnak hatott. Azt akarta mondani, a megismerkedésük pillanata óta mennyire szereti őt, de ez nevetséges lett volna. Az első találkozás alkalmával szinte észre sem vette Naomit. A magas, vékony mérnökként maradt meg benne. Miután jobban megismerte, a magas, vékony és zseniális mérnökké avanzsált, de semmi több. Holdennek úgy rémlett, mintha végül összebarátkoztak volna, de igazság szerint ma már alig emlékezett arra a személyre, aki a Canterburyn volt.

Mindenki elvesztett valamit a protomolekula felbukkanása után. Az emberiség fajként elveszítette önnön fontosságának érzetét. Az egyetemes tervben elfoglalt elsődleges helyét.

Holden a bizonyosságtudatát veszítette el.

Amikor visszagondolt arra a férfira, aki a Cant pusztulása előtt volt, az igazság magabiztos bajnokaként jelent meg előtte. A helyénvaló helyénvaló volt, a helytelen pedig helytelen, az ember itt és így húzta meg a határvonalat. A Millerrel együtt töltött idő valamennyire megfosztotta ettől. Aztán az egy év, amíg Fred Johnsonnak dolgozott, ha el nem is tüntette, lassanként elkoptatta, ami még megmaradt belőle. Egyfajta, fokozatosan mindenhová beférkőző nihilizmus vette át a helyét. Annak érzete, hogy a protomolekula helyrehozhatatlan sérüléseket okozott az emberiségnek. Az emberi faj egykor kétmilliárd éves haladékot kapott a halálos ítélet végrehajtása előtt, amelyről sejtelme sem volt, ám az idő lejárt. Már csak a vonaglás és a jajveszékelés következett.

Furcsamód éppen Millernek köszönhette, hogy visszanyerte céltudatosságát. Pontosabban a Miller-konstrukciónak, bármi legyen is az. Holden már nem tudta felidézni azt az énjét, amely mindig pontosan tudta, hol húzódik a határ. Immár sok mindenben cseppet sem érezte biztosnak magát. Ám bármi emelkedett is fel a Vénusz légköréből, és építette meg a Gyűrűt, Millert is az hozta létre.

És beszélni akart vele. Vele.

Apróság, talán. Az új Millert nem igazán lehetett érteni. Célkitűzéseit nem magyarázta el. A protomolekulát látszólag nem különösebben zavarta a rengeteg halál és a zűrzavar, amit okozott.

De beszélni akart. És vele akart beszélni. Holden rájött, hogy ezáltal újra értelmet nyert az élete. Talán létezik kiút a zűrzavarból. Ő talán segíthet megtalálni ezt a kiutat. Tisztában volt vele, hogy az elképzelés, miszerint a puszta tény, hogy a protomolekula, vagy legalábbis a képviselője, Miller őt választotta ki közvetítőnek, a gőgösségre és önteltségre való legrettenetesebb hajlamait hozta elő belőle. Ám még ezt is jobbnak érezte a kétségbeesésnél.

És most, hogy épp felderengett előtte a kifelé vezető út abból a veremből, amelyet a protomolekula ásott, és amelybe az emberiség önpusztító élvezettel vetette bele magát, végezni fog vele egy másik jelentéktelen ember, akinek több a hatalma, mint az esze. Mindez nem tűnt igazságosnak. Holden szerette volna látni, ahogy az emberiség újra erőre kap. A részese akart lenni ennek. Hosszú ideje először úgy érezte, hogy újra olyasvalakivé válhat, aki hatással lehet az események alakulására.

És ezt szerette volna elmagyarázni Naominak. Elmondani neki, hogy lassacskán jobb emberré válik. Olyasvalakivé, aki sok évvel korábban eleve többet látott volna a lányban ügyes mérnöknél. Mintha most, miután megváltozott, visszamenőleg jóvátehetné annak a felszínes, hiú férfinak a vétkeit, aki egykor volt. Talán még méltóvá is válhatna Naomihoz.

– Kedvellek – mondta ehelyett.

– Jim – felelte pillanatnyi tétovázás után a lány. Elszoruló torokkal.

– Mióta ismerlek, élveztem a társaságodat. Már akkor, amikor még csak mérnökként és tengerésztársként ismertelek, rokonszenvesnek tűntél.

A rádióból csupán halk sercegés hallatszott. Holden maga elé képzelte, ahogy Naomi visszahúzódik önmagába, hagyja, hogy haja a szeme elé hulljon, és eltakarja a tekintetét, mint mindig, amikor érzelmileg nehezen kezelhető helyzetbe került. Ez persze butaság volt. Gravitáció nélkül a fürtjei nem omolhatnak sehova. De az elképzelés mosolyt csalt Holden arcára.

– Köszönöm – mondta, hogy kimentse szorultságából a lányt. – Mindent köszönök.

– Szeretlek, Jim – szólalt meg végül Naomi. Holden érezte, hogy testében feloldódik a feszültség. Látta a közelgő halált, és immár nem félt tőle. Le fog maradni a rengeteg jóról, ami ezután következik, de segíteni fog abban, hogy megvalósuljon. És egy igazán jó ember szerette őt. Ez több volt, mint ami a legtöbbeknek egész élete során megadatott.

Halk csikorgásra figyelt fel, ami fokozatosan bömböléssé erősödött. Holden egy pillanatig azt hitte, Naomi sikolt a mikrofonjába. Már majdnem nyugtatgatni kezdte, amikor rájött, hogy a lábában érzi a rezgéseket. A hang nem a rádióból jött. A liftakna falához tapadó csizmája közvetítette. Az egész hajó vibrált.

Holden a falhoz szorította a sisakját, hogy tisztábban hallhassa a hangot, és a hajó sikolya csaknem fülsiketítőnek hatott. Egy végtelennek tűnő perc után egy dobhártyaszaggató dörejjel abbamaradt. Minden elcsendesült.

– Ez mi a fasz volt? – motyogta maga elé Corin.

– Naomi? Bika? Van még valaki a vonalban? – üvöltötte Holden, mivel attól tartott, hogy bármi történt is, szétrepesztette a hajót.

– Igen – jelentkezett be Bika. – Itt vagyunk.

– Mi a… – kezdett bele Holden.

– Változott a feladat – folytatta Bika. – Azt a hangot a belső henger fékjei adták ki. Katasztrofális tehetetlenségi változás 2.0. Ebben a pillanatban emberek tömegei hánykódnak odabent.

– Mit akarhattak elérni ezzel? Leállítani az adást?

– Nem – felelte fáradt sóhajjal Bika. Lemondóan, mintha épp az imént közölték volna vele, hogy egymás után két műszakot kell lehúznia.

– Azt jelenti, hogy azt hiszik, megerősítettük a felvonóaknát, és a másik útvonalon kell lejutniuk.

– Már indulunk is vissza – jelentette ki Holden, és intett Corinnak, hogy kövesse.

– Nem lehet – válaszolta Bika. – Ha itt sikerül újra aktiválniuk a lézert, miközben Ashford még mindig a vezérlőpultnál ül, vesztettünk.

– Vagyis? Fel kell jutnunk oda, be kell hatolnunk a hídra, és mindenkit le kell lőnünk, amíg az embereik betörnek a gépterembe, és ott mindenkit kinyírnak?

Bika sóhaja fáradtnak hangzott.

– Igen.

Negyvennyolcadik fejezet: Bika

Robbanásszerűen törtek elő a szervizaknából. Négy, nagyjából emberi alakot öltött, vörös-fekete szörnyeteg. Bika és az emberei, akiket maga köré tudott gyűjteni, tüzet nyitottak, amint megpillantották őket. Tucatnyi fegyver a pusztító örvény ellenében.

– Ne hagyják, hogy eljussanak a reaktor vezérléséhez! – ordította határozottan Bika.

– Értettem – felelte az egyik földi. – Valami ötlet, hogyan állíthatnánk meg őket, uram?

Bikának sejtelme sem volt róla. Egyik kezével pisztolya tölténytárát oldotta ki, a másikkal hátravezette a lépegetőt a fedélzeten. Az egyik marsi tengerészgyalogos folyamatosan tüzelve áttört felettük. Apró fehér foltok jelentek meg a legközelebb álló támadó mellvértjén, akár egy kisgyerek ujjának nyomai az ablakon. A motoros páncélt viselő férfi elért a legközelebbi munkaállomáshoz, egy kézzel kitépte a padlóból a présülést, aztán elhajította, mint egy túlméretezett labdát. Az ülés elzúgott mellettük a levegőben, majd nekicsapódott a válaszfalnak, és széttörött. Ha az útjában lett volna valaki, sokkal több kárt tett volna benne bármilyen lövedéknél.

Bika folyamatosan hátrált. Amikor kifogyott a tár, minden figyelmét a lépegető irányítására fordította. Az aknából utolsóként érkező támadók megpróbáltak keresztülszökkenni a helyiségen, de a páncél rásegítői miatt inkább úgy tűnt, mintha kilőtték volna magukat. A homályos vörös-fekete folt hatalmas csörömpöléssel pattant vissza a túloldali falról, mintha autóval csapódtak volna neki.

– Na ez az – szólalt meg Verbinski őrmester a rádióban –, ami miatt hat hónapos kiképzésen kellett részt vennünk, mielőtt ránk adták volna azokat.

Úgy tűnt, szórakoztatónak találja a helyzetet. Még szerencse, hogy ilyen is akadt közöttük.

A súlytalanságban folyó közdelem változtatott a tűzharc taktikáján, de az alapszabály ugyanaz maradt. Tartsd a területet, maradj fedezék mögött, legyen valaki, aki lefoglalja a másik oldalt, miközben helyet változtatsz. A gond, Bika azonnal látta ezt, mindössze az volt, hogy semmivel sem tehettek kárt az ellenségben. A lehetőségeik abban merültek ki, hogy a tőlük telhető legnagyobb zajt csapják, és bíznak benne, hogy a harci páncélosokon felülkerekednek a védelmi reflexeik. Ezzel nem nyerhetnék meg a háborút. Az ördögbe, még a csatavesztést is alig késleltetnék vele.

– Naomi! – szólalt meg Bika. – Hogy áll ott hátul?

– Ki tudom lökni a reaktormagot, és le tudom állítani az egész kócerájt. Csak három percet kérek – felelte a lány. Bika kihallotta hangjából az összpontosítást és az igyekezetet. Az elszántságot. Az egész szart sem ért.

– Nem fog menni – jelentette ki.

– Csak… csak tartsanak ki!

– Arrafelé jönnek vissza – válaszolta Bika. – És az égvilágon semmivel sem tudjuk megállítani őket.

A négy támadó szöcskék módjára ugrált ide-oda a gépteremben, a súlyos testek nekicsapódtak a falaknak és a konzoloknak, darabokat szakítottak ki a válaszfalból, ahol súrolták a páncéllal. Ezen a ponton leginkább abban reménykedhettek, hogy az ellenséges üteg önmagát zúzza szét a falakon. Bika visszahúzódott a belső henger átjárási pontja felé, aztán behúzódott egy láda mögé, és tüzelni kezdett az ellenségre, hátha sikerül magára vonnia a figyelmüket. Ha sikerülne a lakóhengerbe csalnia őket, talán le tudná zárni az átjárási pontot, és a szemétládák kénytelenek lennének a zsilipajtón keresztülvágni magukat. Ezzel talán megadhatná Naominak a még hiányzó perceket.

A motoros páncélt viselő férfiak mintha észre sem vették volna. Az egyikük megragadott egy íróasztalt, az acél meghajlott a szkafander kesztyűjében, aztán a két kezével felváltva kapaszkodva megindult a reaktor vezérműve felé.

– Valaki meg tudná állítani azt a fickót? – kérdezte Bika. A rádióból senki sem felelt. Bika felsóhajtott. – Naomi. Most el kell mennie onnan.

– Mag kilökve. Az áramhálózatot is ki tudom kapcsolni. Csak pár percet kérek.

– Nincs idő rá. Most jöjjön ki onnan, és megpróbálom visszajuttatni, amikor kissé lenyugodtak a dolgok.

– De…

– Holtan senki sem veheti hasznát – érvelt Bika. A csatorna elcsendesedett, és Bika egy pillanatra azt hitte, az övbélit elkapták, végeztek vele. Aztán Naomi kiúszott a folyosóra, ép karja és haja stabilizáló uszonyok módjára lebegtek mögötte. A hozzá legközelebb álló férfi a motoros páncélban utánakapott, de Naomi már kisiklott a kezei közül, ahhoz pedig mind túlságosan gyávának bizonyultak, hogy megpróbálják utánavetni magukat.

Bika látta, hogy egy másik támadó küszködik valamivel. Egy puskával. A vastag kesztyűujj nem fért a sátorvas alá. Miközben Bika figyelte őt, az ellenség leszakított a sátorvasat, és a markába fektette a fegyvert, mintha valami jól megtermett felnőtt tartana játékpuskát a kezében. Bika több lövést leadott rá, de reménytelennek tűnt, hogy bármi kárt tegyen benne.

Négy földi üvöltötte el magát egyszerre, és rávetették magukat a puskás fickóra. A támadó nem lőtt rájuk. Egyszerűen meglendítette hatalmas fémkarját, és szétrebbentette Bika embereit, mintha csak verebeket hessegetett volna el.

Az embereit meg fogják ölni – már most sorra végeznek velük –, és ő semmit sem tehetett, hogy megakadályozza ezt.

– Jól van, gyerekek – szólalt meg. – Pakoljunk össze, és irány haza! Itt kezd túl forróvá válni a helyzet.

– Bika! – ordította neki Verbinski. – Hat óránál!

Bika megpróbált körbefordulni a lépegetővel, de valami hatalmas erővel a hátába csapódott. A mágneses lábak megnyikordultak, aztán eleresztették a talajt, és Bika a levegőben lebegett. Körötte kékben és aranyban ragyogott a világ, ahogy fokozatosan elveszítette az eszméletét. Homályosan tudatában volt, hogy egy kéz ragadja meg a vállát, lassítja a zuhanását, aztán meglátta Naomi arcát. Valami lehorzsolta a lány arcát, és bőréhez hosszú vérbuborék tapadt. Bika próbált hátrafordulni, ám hiába. Hát persze. Nem működött a gerince. Ennek eszébe kellett volna jutnia.

– Mi az? – kérdezte.

– Elvágtak minket a belső hengertől – felelte Naomi, aztán úgy fordította Bikát, hogy a lábával elérje a fedélzetet. A levegőben mindenfelé törmelék úszott. Fémforgácsok és szilánkokra tört kerámia, a szétpermetezett vér lassanként összeállt, és növekedett, akár a porból kialakuló bolygók. Elektromos ívkisülések csaptak elő a vezérlőpult romjaiból, széttört üveg lebegett az apró, összevissza cikázó villámok között.

A motoros páncélt viselő férfiak közül ketten eltorlaszolták az átjárási pontot. Az egyikük egy puska csövét markolta, akár egy buzogányt, a másik sarokvastól megszabadított pisztolyt tartott mindkét kezében. Egy harmadik a levegőben kapálózott közvetlenül a szervizakna felett, ahonnan behatoltak, és igyekezett megkapaszkodni valamiben. A negyedik a fedélzeten csoszogott feléjük határozott, kimért mozdulatokkal, nehogy véletlenül a levegőbe lendítse magát.

– A felvonóakna légzsilipje – adta ki az utasítást Bika. – Visszavonulunk!

– Mindenki figyeljen! – szólt bele Naomi a kézi termináljába. – Amint jelt adok, visszavonulunk a felvonóakna légzsilipjébe. És gyerünk!

Naomi átfordította Bikát, aztán mintha vízből mentene, hátulról átfogta, és elugrott. Az ellenség tüzet nyitott. Bika épp akkor pillantott meg egy nőt, amint átütötte a lábát egy golyó. Látta, ahogy a nő arca eltorzul a fájdalomtól, és szökőkútként tör elő a sebből a vér. Sajnálom – gondolta.

Megjelent előttük a felvonóakna légzsilipjének fala, Naomi pedig ellökte magát, és egy súlytalanságba született nő kecsességével érkezett le a válaszfalra. Még ketten értek át, mindketten marsi tengerészgyalogosok. Bika a Juarez nevű férfit és a Cassnek szólított nőt ismerte fel bennük. Naomi rácsapott a vezérlőpanelra, és a légzsilip ajtaja lassan összezárult. Amikor a rés annyira összeszűkült, hogy még épp átférhetett rajta egy emberi test, újabb két társuk jutott át. Verbinski őrmester és egy férfi a kettészakadt biztonsági erők Bikához hű oldaláról.

Bika feje kóválygott. Úgy érezte magát, mintha húsz mérföldet futott volna le épp az új-mexikói tűző napsütésben. Összecsapta a kezét, nem annyira azért, hogy magára vonja a légzsilipben lévők figyelmét, hanem hogy önmaga felocsúdjon.

– Az aknában vákuum van – közölte. – Ha itt akarunk feljutni, szkafandert kell felvennünk. A szekrények ott vannak. Lássuk, mi van odabent!

A légzsilip ajtaja hatalmasat kondult.

– Nem ártana sietnünk – tette hozzá.

– Nem fog beférni, Bika – jegyezte meg Verbinski. – Azzal a szerkezettel kizárt.

– Tudom – válaszolta Bika. – Nem gond.

– Gyerünk, nagyfiú – mondta erre az őrmester. – Vessük csak le ezt!

Nem – akarta felelni Bika. – Semmi bajom. De Juarez és a másik tengerészgyalogos már nekiláttak kihámozni őt a merevítőből, aztán a lépegetőből, amit még Sam készített neki. Ismét nyomorék lett belőle. Ez így nem volt igaz. A katasztrófa óta nyomorék. Most csupán eggyel kevesebb eszközre támaszkodhatott.

Dolgozott már kevesebbel is.

A légzsilip ajtaját egyre hangosabban, egyre erősebben verték. A csapásokkal együtt mintha repedés hangját is hallotta volna. Bika elképzelte magában, ahogy a motoros páncél vaskos ujjai rámarkolnak az acélra, és tépni kezdik a hajó burkolatát. Odakapaszkodott a lépegetőjéhez, a teste tehetetlenül úszott mögötte, akár egy papírsárkány. Felpattintotta a tároló ajtaját, és kivette a megmaradt pisztolylőszert és a kézi terminálját. Egy pillanatig fogalma sem volt, mi lehet az a lapos fekete csomag, amelyet ezután előszedett. Aztán rájött.

– Ha nem akarunk itt maradni, akkor legjobb, ha indulunk – jelentette ki Verbinski.

– Gyerünk! – adta ki az utasítást Bika, aztán a manőverezhető űrruha combzsebébe csúsztatta a gránátokat.

Naomi bekapcsolta az aknába vezető ajtó nyitómechanizmusát. Az ostrom hangjai elhalkultak, egyre távolibbnak tűntek, ahogy fokozatosan kiszökött a levegő, aztán az akna egyszerre nyitva állt előttük. Egy teljes kilométer választotta el őket a félúton rögzített fülkétől, aztán egy újabb a… vajon mitől? Ashfordtól? A biztos haláltól? Bika ugyanúgy nem tudta ezt, mint azt, hogy mi elől menekül. Vagy mi felé.

Sorra elrugaszkodtak, majd előrehúzták magukat a vákuumban. Verbinski és a biztonságis, Naomi és a tengerészgyalogos nő, Bika és Juarez. Anélkül, hogy előre megbeszélték volna, mindenki olyan társat választott magának, aki nem a sajátjai közé tartozott. Habár Bika elméje egyre nehezebben működött, ez valamiért fontosnak tűnt neki.

– Juarez! – szólalt meg Verbinski a rádióban, és Bikát meglepte, hogy az őrmester hangját hallja.

– Uram?

– Ha célzott lövést tudna leadni, gondolja, hogy meg tudná repeszteni a szkafanderek arclemezét?

– A magáét talán – felelte Juarez. – Én ügyelek rá, hogy az enyém jó állapotban legyen.

– Tegye meg, amit lehet! – válaszolta Verbinski.

Bika megérezte, amikor az ellenséges üteg betört a zsilipkamrába. Pontosan meg sem tudta volna mondani, miből. Egy apró lökéshullámból, leheletnyi levegő susogásából. Lenézett élettelen lába mellett, és fényt látott az akna alján, ahol nem lett volna szabad fénynek lennie. Ebben a pillanatban úgy ezer biztonsági lezárás történhetett a gépteremben. Legalábbis remélte. Messze alattuk torkolattüzet látott felvillanni, de olyan messze jártak üldözőik előtt, hogy a lövedék nyilván a falba csapódik, és elveszíti az erejét, mielőtt elérhetne hozzájuk.

Juarez hátrafordult, puskáját két lába közé támasztotta. A férfi arcára nyugalom ült ki, vonásai elernyedtek, aztán hangtalanul villant egyet a fegyver.

– Eltaláltam az egyiket, Verb – jelentette. Aztán: – Őrmester? – Verbinski nem felelt. Még mindig lebegett, a felvonófülkét vezető acélsínek mellett úszott, de a szeme lecsukódott. Arca megereszkedett, hab pettyezte a száját és az orrlyukait. Bika korábban észre sem vette, hogy a férfi megsérült.

– Őrmester! – kiáltotta Juarez.

– Meghalt – mondta halkan Cass.

Az út hátralévő része a fülkéig mintha lidércnyomásos álmokból állt volna össze. Bika teste folyvást vadul sodródott ide-oda mögötte, és úgy érezte, a tüdeje megtelt és elnedvesedett. Viszont megszűnt az állandó köhögési kényszer. Fogalma sem volt róla, hogy ez jó jel-e. Épp amint a fülkéhez értek, üldözőiknek véletlenül sikerült eltalálniuk a biztonsági szolgálatos fickó hátát, a vákuumba eresztve ezzel a teljes levegőkészletét. Bika végignézte, ahogy a férfi meghal, de nem hallotta őt. A nyílás, amit Corin nem sokkal korábban vágott a fülke aljába, túl szűknek tűnt ahhoz, hogy átférjen, mégis benyúlt az egyik karjával, Naomi pedig behúzta őt.

Bent a fülkében Juarez harcállásba helyezkedett, és üldözőikre tüzelt a lyukon át. Bika nem tudhatta, mennyi lőszere maradt a marsinak, de egyértelműen kifogyóban volt. Bika a falnak roskadt volna, ha lett volna gravitáció. Ehelyett Naomi csatornájára kapcsolta az űrruha rádióját.

– Adjon valami fegyvert! – kérte a lány, mielőtt Bika megszólalhatott volna. – Adjon valamit!

– Menjen tovább! – válaszolta. – Fel, egészen az akna tetejéig!

– De…

– Talán ki tudja nyitni nekik a zsilipajtót. Bejuthatnak a parancsnoki hídra.

– Az aknából nem lehet hozzáférni a vezérléshez.

– Ezen a szar hajón nem lehet tudni – válaszolta Bika. – Elképzelhető, hogy valaki egy önmegsemmisítő kapcsolóját helyezte el ott. Nem lepne meg.

– Ez lenne a B-terv?

– Szerintem inkább a Z-tervnél tarthatunk – felelte Bika. – Bárhogy is, maga a mérnök. Itt elkeseredett öldöklés folyik. Hallottam, hogyan beszélget Holdennel. Nem kizárt, hogy viszontláthatná őt. És ez semmibe sem kerül nekünk.

Naomi arcát figyelte, ahogy meghozza a döntést. Félelem, kétségbeesés, sajnálkozás, belenyugvás, ebben a sorrendben. Lenyűgöző asszony. Bárcsak lett volna több ideje rá, hogy jobban megismerje. És ha ő képes volt egy hajón dolgozni Jim Holdennel, és szeretni őt, akkor talán a férfi sem annyira rettenetes, mint amilyennek Bika tartotta.

– Köszönöm – felelte Naomi, aztán hátrafordult, és ellökte magát az aknában a parancsnoki híd és a kedvese felé. Ez aranyos volt – állapította meg magában Bika. Juarez puskája újra felvillant, és Bika átállította a rádióját, hogy a két tengerészgyalogossal is beszélhessen.

– Maguknak is indulniuk kellene. Fel a tetőre. Hátha le tudják rohanni a hidat.

– Biztos ebben? – kérdezte nyugodt, hivatásoshoz illő hangon Cass.

– Itt van fedezék. Feljebb nem találunk ennél jobb helyet.

– Igen, ez egészen biztos – válaszolta Bika.

– Na és maga? – érdeklődött Juarez.

– Én itt maradok – felelte Bika.

– Jól van, testvér – egyezett bele Juarez, aztán ő meg Cass is magára hagyták. Bika fontolóra vette, hogy lepillant az aknába, hogy kiderítse, mennyire messze jár az ellenség, ám mégsem tette. Túl sok erejét venné igénybe, és ha most csapódna egy golyó a két szeme közé… nos, az szomorú lenne. A felvonó kis fülkéje egyhangúan seszínű volt, és csak a saját szkafanderlámpájának visszaverődő fénye világította meg. Bika amennyire tudott, mély lélegzetet vett. Meglehetősen kapkodóra sikeredett. Előhúzta zsebéből a gránátokat, egyet-egyet mindkét kezében, aztán a legalacsonyabb időzítésre állította a gyutacsot.

Tehát itt fog meghalni. Ha választhat, nem emellett döntött volna, de kit érdekel. Valószínűleg jobban járt vele, mint ha hazatér, és rosszul nő vissza a gerincoszlopa. Látott már olyanokat, akik hátralévő éveiket gyógyszermámorban élték le egy elcseszett visszanövesztés okozta fájdalom miatt. Korábban nem mert gondolni erre. Most már nyugodtan megtehette.

Próbálta eldönteni magában, vajon sajnálja-e, hogy meg kell halnia, de az volt a kibaszott igazság, hogy túlságosan fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy érdekelje. Amúgy pedig levegőt sem nagyon kapott. Azt sajnálta, hogy nem ölte meg Ashfordot, de ez már lejárt lemez volt. Sajnálta, hogy nem tudja megbosszulni Samet, sem kideríteni, hogy Pa él-e még. Sem azt, hogy Ashford valóban képes lett volna-e megsemmisíteni a Gyűrűt. Ha valami elszomorította, akkor az, hogy minden, ami jelenleg zajlott, nélküle folytatódik majd tovább, és sosem fogja megtudni, hogyan alakul. Sosem fogja megtudni, hogy bármi, amit tett, számított-e végül.

Villogni kezdett a kézi terminálja. Kapcsolatkérés Monica Stuarttól. Bika egy pillanatra eltűnődött, vajon mit akarhat tőle a nő, aztán eszébe jutott, hogy Ashford megállította a belső hengert. Odabent pocsék lehet a helyzet. A szkafanderébe irányíttatta át a hívást. Kép nem lesz, de a hangkapcsolat is megteszi.

– Bika! – szólalt meg a nő. – Idefent lőnek minket. Azt hiszem, Anna halott. Mi a fene folyik odalent? Mennyi ideig tart még?

– Nos, elveszítettük a géptermet – válaszolta Bika. Fájdalom nyilallt belé Anna miatt, de ebben a pillanatban ez csupán egy volt a sok közül.

– A támadók közül mostanra nagyjából mindenki halott. Talán ötünknek sikerült befészkelnie magát a felvonóaknába, de annak a felső és az alsó vége is a rosszfiúk kezében van, szóval nekünk itt többé-kevésbé befellegzett. Sikerült kilöknünk a reaktormagot, de az elektromos hálózat továbbra is működik. Ez elég lesz ahhoz, hogy lövést adhassanak le a lézerrel. Ashford emberei jelenleg valószínűleg azt igyekeznek visszakapcsolni, és nem hinném, hogy bármiképp meg tudnánk akadályozni őket ebben.

– Ó, Istenem – lehelte Monica.

– Hja, eléggé rohadt helyzet.

– Mit… mit akar tenni ezzel kapcsolatban?

Fénypászma világított be a padlóba vágott nyíláson. Apró porszemek és fém makrorészecskék csillantak meg benne, mintha vízben kavarogna. Bika félmosollyal az arcán figyelte. A rosszfiúk ezek szerint már majdnem ideértek, de a látvány szépségesnek hatott. Bikának eszébe jutott, hogy Monica még mindig a vonalban van. Hogy kérdezett tőle valamit.

– Hja – válaszolta Bika. – Szóval az, hogy leállítunk minden rendszert a hajón, és mindenkit megmentünk, valószínűleg nem fog megtörténni.

– Nem adhatja fel – tiltakozott a nő. – Kérem! Kell lennie valamilyen megoldásnak.

Dehogy kell lennie – gondolta magában Bika, de nem mondta ki. Anna úgy hitte, létezik megoldás. Mire jutott vele? – De ha mégis lenne, remélem, az egyikőtök rájön, mi az.

– Mennyire rossz a helyzet odabent?

– Iszo… iszonyatos. Mintha még egyszer megtörtént volna ugyanaz a katasztrófa.

– Igen, el tudom képzelni – válaszolta Bika.

– Nem tudjuk folytatni – mondta Monica. – Ó, Istenem, most mit tegyünk?

A fény erősebbé vált. Világosabbá. Bika már nem látta a szállongó porszemeket a ragyogástól.

– Monica – mondta végül Bika –, nézze, sajnálom, de most mennem kell, jó? Maguk igyekezzenek mindent megtenni, amit csak lehet! Próbálják meg egyben tartani az egészet, rendben? És ha mégis összejönne…

– Igen?

– Üzenem Fred Johnsonnak, hogy az adósom, bassza meg.

Bontotta a kapcsolatot, és kikapcsolta a kézi terminálját. Mindkét kezébe egy-egy gránátot fogott, hüvelykujját a kioldóra helyezte. Egy fej bukkant elő a nyíláson, aztán tüstént visszahúzódott. Amikor senki sem lőtt rá, a fej lassabban újra bekandikált. Bika rámosolygott, és nyájasan odabiccentett neki. Az átlátszatlan arclemez kitisztult, és Casimir arca bámult rá. Bika szélesen elmosolyodott. Legalább ezzel egy kis örömet szerezhet magának. Egy kis búcsúajándék, mielőtt távozik.

– Helló – szólalt meg Bika, habár a másik nem hallhatta őt. – Megfognád ezt egy pillanatra?

Odadobta a két gránátot, és a férfi arckifejezését figyelte, ahogy felfogja, mik azok.

Negyvenkilencedik fejezet: Anna

Anna Okjuval, az operatőrrel, két irodai székkel és egy cserepes szobafikusszal összegabalyodva tért magához. Valaki hosszú sorozatban petárdákat robbantgatott. Valaki más kiáltozott. Anna szeme előtt minden összemosódott, így pislogva és a fejét rázva próbálta kitisztítani a látását. Ami hibának bizonyult, mivel a fejrázogatástól éles fájdalom hasított a gerincoszlopába, amitől kis híján újra elveszítette az eszméletét.

– Mi történt? – próbálta kérdezni, de csak egy kásás „blöbla” jött ki a torkán.

– Jézusisten, Vöröske, már azt hittem, kinyiffant – felelte egy ismerős hang. Nyers, de barátságos. Amos. – Belegondolni is borzasztó lett volna, hogy nem sikerült betartanom az ígéretemet.

Anna ismét kinyitotta a szemét, és ezúttal vigyázott, hogy a fejét ne mozdítsa meg. Az egykori stúdió közepén lebegett. Mellette Okju úszott a levegőben, a lábával Anna hónalja alatt. Anna kiszabadította a két irodai szék közé begabalyodott lábát, és odébb tolta arca elől a szobafikuszt.

Újabb petárdák robbantak fel hosszú, szaggatott sorozatokban. Anna összezavarodott elméjének másodpercekbe telt, hogy fegyverropogásként azonosítsa a hangokat. A helyiség túloldalán Amos dőlt a falnak a bejárat mellett, és épp a hosszú évek alatt begyakorolt mozdulattal cserélte ki a tárat. Az ajtó másik oldalán az egyik EN-katona, aki beállt közéjük, folyamatosan tüzelt valakire odakint. A válaszként becsapódó lövedékek jókora darabokat téptek ki a hátsó fal hőformázott üveggyapotjából, alig pár méterre attól, ahol Anna lebegett.

– Ha nem halott… – szólalt meg Amos, aztán egy pillanatra elhallgatott, amíg kihajolt a sarkon, és leadott egy rövid sorozatot –, akkor érdemes lenne eltűnnie a terem közepéről.

– Okju! – szólongatta Anna a nőt, miközben megragadta a karját.

– Ébredjen fel! Odébb kell mennünk.

Okju karja ernyedten lifegett, ahogy Anna rángatta, és a nő lassan pörögni kezdett a levegőben. Anna látta, hogy a feje éles szögben hajlik a válla fölé, arca ernyedt, tekintete a semmibe mered. Anna önkéntelenül hátrahőkölt, a gerincveleje legalján lakozó ősgyík arra buzdította, hogy mielőbb hagyja ott a halottat. Anna feljajdult, és a lábával eltaszította magát Okju testétől, így egymással ellenkező irányban indultak el. Amikor a falhoz ért, megragadta az egyik LED-armatúrát, és minden erejét beleadva abba kapaszkodott. A fejében és nyakában folyamatos dobolásként lüktetett a fájdalom.

A fegyverek zaja egy pillanatra sem csendesült. Amos és védőinek kis vegyes csapata az iroda összes fellelhető nyílásán, köztük a kifejezetten erre a célra kivágott lőréseken át tüzelt

Ostrom alatt álltak. Ashford odaküldte az embereit, hogy megállítsa őket. Az ezt megelőző percekről elraktározott emlékek egyszerre zúdultak elő Anna elméjében. A rettenetes csikorgás, aztán amikor hatalmas erővel a falnak csapódott.

Ashford nyilván megállíttatta a belső hengert, hogy mozgásképtelenné tegye őket, és az emberei lemészárolhassák őket. Ám ha Okjuval végzett a hirtelen leállás, akkor ugyanez több tucat, több száz más esetben is megismétlődhetett a Behemót hevenyészve felállított településének egész területén. Ashford képes volt mindnyájukat megölni csak azért, hogy érvényesítse az akaratát. Anna érezte, hogy egyre gyűlik benne a düh, és örült, hogy készülődés közben senkinek sem jutott eszébe, hogy fegyvert nyomjon a kezébe.

– Még mindig megy az adás? – üvöltötte oda Amosnak, túlharsogva a fegyverropogást.

– Gőzöm sincs, Vöröske. Monica még a stúdiószobában van.

Anna áthúzta magát a fülkébe, ahol korábban a rádiós felszerelésüket helyezték el. Az ajtó félig nyitva állt, és látta, hogy Monica odabent lebeg, és a készülékeket ellenőrzi. Mindketten nem férhettek el a szűk térben, ezért Anna kissé szélesebbre tárta az ajtót, és megkérdezte:

– Még mindig megy az adás? Tudunk élőben közvetíteni?

Monica kényszeredetten felnevetett, de nem fordult hátra.

– Azt hittem, meghalt.

– Én nem, Okju viszont igen. Azt hiszem, kitörött a nyaka. Majd kezelem a kamerát, ha szükséges. Clip merre van?

– Clip Amosnak segített, és egy lövés a csípőjébe fúródott. A stúdióban vérzik el épp. Tilly ápolja.

Anna benyomakodott a kicsiny szobába, és vigasztalón Monica vállára tette a kezét.

– Sugároznunk kell. Folytatnunk kell a közvetítést, különben mindez az értelmét veszíti. Mondja meg, mit csináljak!

Monica megint felnevetett, aztán hátrafordult, és lesöpörte a válláról Anna kezét.

– Mégis, mit gondol, mi folyik itt? Ashford ideküldte az embereit, hogy betörjenek, és mind megöljenek minket. Bikát és a csapatát kiszorították a gépteremből, és Juarez szerint Bika halott. Ki tudja, hány embert…

Anna az ajtófélfának támasztotta a lábát, aztán vállon ragadta Monicát, és a falhoz szorította.

– Működik még az adókészülék? – Magát is meglepte, mennyire higgadtnak érződik a hangja.

– Összevissza hánykódott, de…

– Mű-kö-dik?

– Igen – felelte Monica. Válasza riadt nyüszítésnek hatott.

– Kapcsoljon arra a csatornára, amelyiket a támadó egység használt, és adjon nekem egy headsetet! – utasította Anna, és eleresztette Monica vállát. A riporternő megtette, amit kértek tőle, fürge mozdulatokkal szorgoskodott, és csak időnként pillantott rémülten Annára. Félelmetessé váltam. Ízlelgette a gondolatot, és kellemetlenebbnek találta, mint várta volna. Félelmetes időket éltek.

– A retkes picsába! – ordította el magát a másik helyiségben Amos. Amikor Anna odakapta a tekintetét, az egyik fiatal marsi tisztet látta a terem közepén lebegni, ahogy parányi vörös gömböket permetez maga körül a levegőbe. Anna ismerőse, Chris ép lábával keresztüllendítette magát a helyiségen, megmaradt fél karjával átnyalábolta a sebesültet, aztán fedezékbe húzta.

– Fogy az időnk – szólt Monicához Anna. – Siessen egy kicsit!

Válaszként Monica mikrofonnal felszerelt fejhallgatót adott át neki.

– Helló! Itt Anna Volovodov beszél a Szabad Lassú Zóna Rádióból. Hall még engem valaki ezen a csatornán?

Valaki válaszolt, de nem lehetett érteni a közelben folyamatosan dörgő fegyverek miatt. Anna a maximumra felhúzta a potmétert, és megint beleszólt a mikrofonba:

– Ismételje meg, kérem!

– Itt vagyunk – felelte fülsiketítő hangerővel James Holden.

– Hányan maradtak, és mi a helyzet?

– Hát – válaszolta Holden, aztán elhallgatott, és felnyögött, mintha hosszú másodperceken át erőlködött volna valamivel. Amikor folytatta, úgy tűnt, mintha kifulladt volna. – A bal oldali felvonóaknába vettük be magunkat, közvetlenül a parancsnoki fedélzet légzsilipje előtt. Hárman jutottunk fel ide. Bika és a megmaradt tengerészgyalogosok valamivel lejjebb harcolnak az ellenséges támadó egységgel az aknában. Fogalmam sincs, milyen sikerrel. Tovább nem tudunk hátrálni, így ha valaki nem dönt úgy, hogy kinyitja nekünk a légzsilipet, és beenged minket a hídra, alapvetően nem sok mindent tehetünk.

A mondat végét szinte teljesen elnyomta a stúdióban felhangzó éktelen fegyverropogás. Amos és a csapata lekuporodtak, és a korábban a falhoz erősített páncéllemeznek vetették a hátukat. A fegyverek dörgése és a fémen csattanó lövedékek hangja elviselhetetlenül hangosnak hatott. Amikor enyhült a tűz, a Behemót biztonsági egyenruháját viselő két férfi rohant be a terembe, automata fegyverükkel megszórva a helyiséget. Amos csapatából kettőt eltaláltak, és újabb vörös gömbök repültek ki a levegőbe. Amos az ajtón kinyúlva megragadta a másodikat, aztán egy rántással elszakította a mágnest a padlótól, és a társa mellé hajította a férfit. Egymásba gabalyodva bukfenceztek át a termen, közben Amos hosszú sorozatot adott le fegyveréből, ahogy odébb pörögtek. A levegőben immár oly sok különféle méretű vörös golyóbis lebegett, hogy látni is alig lehetett. Amos csapata szintén tüzet nyitott, és bármilyen támadást indítottak is Ashford emberei, minden jel szerint sikerült visszaverniük őket, mivel többen nem rontottak be az ajtón.

– Tudunk tenni valamit magukért? – ordította Holdennek Anna.

– Nekem úgy tűnik, mintha ott is épp elég gondjuk akadna, lelkésznő – válaszolta Holden. Hangja kimerültnek érződött. Szomorúnak.

– Hacsak nem tud hozzáférni a híd vezérléséhez, azt javasolnám, hogy a saját problémáival törődjön inkább.

Újabb lövések dördültek el az irodákban, de már csak elszórtan. Amos leverte az átfogó támadást, és most duzzogva, találomra lődöztek. Monica Annát bámulta, várta, hogy kiadja az újabb parancsot. Valahogy Anna vette át az irányítást.

– Most a Szabad Lassú Zóna Rádió hírcsatornáján szeretnék bejelentést tenni – szólalt meg Anna. Végső sorban egyedül a szavait ajánlhatta fel segítségül. Monica bólintott, aztán egy kisméretű kamerát irányított az arca felé.

– Anna Volovodov jelentkezik a Szabad Lassú Zóna Rádió stúdiójából, ha valaki hallgat még minket a Behemóton. Nem sikerült tartanunk a géptermet, ezért a tervünk, hogy leállítsuk a reaktort, és mindenkit épségben hazajuttassunk, szintén bedőlni látszik. Embereink rekedtek a külső felvonóaknában, és nem tudnak bejutni a hídra. Így ha bárki, aki segíthet, hall minket, szükségünk van a támogatására. Az egész flottillának szüksége van rá. Azoknak, akik e pillanatban az ajtó előtt haldokolnak, szüksége van rá. És mindenekelőtt mindazoknak, akiket otthon hagytunk a Földön, a Marson és az Övben, szükségük van rá. Ha a kapitány véghezviszi, amit tervez, ha a lézerrel lövést ad le a Gyűrűre, otthon is mindenki elpusztul. Kérem, ha hall engem, segítsen nekünk!

Elhallgatott, Monica pedig lerakta a kamerát.

– Gondolja, hogy sikerülhet? – kérdezte.

Anna épp nemet akart mondani, amikor jelzett a fali kommunikációs panel. Egy hang azt kérdezte tőle:

– Honnan tudja ezt? – Fiatal hang, egy nőé, szomorú. Clarissa. – Amit az előbb mondott a Föld elpusztításáról, ha megtámadnánk a Gyűrűt, honnan tudja?

– Clarissa! – válaszolta Anna. – Merre van?

– Itt vagyok a hídon. A biztonsági állomáson. Néztem az adást.

– Ki tudja nyitni az ajtót, hogy beengedje az embereinket?

– Igen.

– És megteszi?

– Honnan tudja – ismételte el Clarissa, és hanghordozása cseppet sem változott –, amit az előbb mondott?

Egy férfi, akit két naprendszerszintű háború kirobbantójaként tartanak számon, egy olyan szellemtől értesült róla, amelyet a protomolekula alkotott, és senki más nem láthat. Nem hangzott különösebben meggyőző érvnek.

– James Holden tudta meg, amíg az állomáson tartózkodott.

– Tehát ő mondta magának, hogy ez fog történni – nyugtázta kétkedőn Clarissa.

– Igen.

– Szóval honnan tudja?

– Nem tudom, Claire – felelte Anna, és a Tillytől hallott becenevet használta, hogy személyesebb kapcsolatot teremtsen kettejük között.

– Nem tudom. De Holden szentül hiszi, hogy igaz, és ha nem téved, túlságosan komolyak a következmények ahhoz, hogy kockáztassunk. Így hiába nem tudja bizonyítani, elfogadom, amit mond.

Hosszú csend következett. Aztán egy férfihang szólalt meg:

– Clarissa, kivel beszélget idebent?

Annának néhány pillanatba telt, hogy felismerje Hector Cortezt. Korábban is tudta, hogy a férfi Ashforddal tartózkodik a hídon, de hirtelen valamiért túl soknak érezte, hogy Cortez azzal a férfival szövetkezett, aki megölette Bikát. Vissza kellett fognia magát, nehogy trágár átkokat szórjon rá.

– Anna arra kért, nyissam ki a felvonó légzsilipjét, és engedjem be a hídra a másik oldalt. Arra kért, segítsek neki megakadályozni, hogy Ashford megsemmisítse a Gyűrűt. Azt mondja, ha megteszi, mindenki elpusztul a Földön.

– Ne hallgasson rá! – figyelmeztette Cortez. – A félelem beszél belőle.

– A félelem? – ordította Anna. – Hallod ezeket a hangokat, Hector? Lövések. Itt golyók repkednek, miközben veled beszélek. Ti kényelmesen elzárkóztatok a híd biztonságába, és arra készültök, hogy megsemmisítsetek valamit, amit nem értetek, míg én azt kockáztatom, hogy meglőnek, csak hogy megállíthassalak benneteket. Ki is az, aki fél?

– Félsz meghozni a szükséges áldozatot, hogy megvédd azokat, akiket otthon hagytunk. Csak magadra gondolsz – üvöltött vissza Cortez. Anna hallotta, hogy a háttérben becsukódik egy ajtó. Valaki betette a biztonsági állomás ajtaját, hogy odakint ne hallhassák a vitát. Clarissa volt az, és ez jó jelnek számított.

– Clarissa! – szólt most a lányhoz Anna, és igyekezett a lehető leghiggadtabban beszélni hozzá, miközben mögötte folyamatosan ropogtak a fegyverek. – Claire, azokat, akik a légzsilip ajtajánál várnak, meg fogják ölni, ha nem nyitod ki nekik. Ott rekedtek. Már jönnek, hogy végezzenek velük.

– Ne tereld másra a szót! – csattant fel Cortez.

– Holden és Naomi van odakint – folytatta Anna, ügyet sem vetve a férfira. – És Bika is ott van. Ashford mindnyájukat megöleti.

– Nem lennének veszélyben, ha nem lázadtak volna fel Ashford törvényes parancsnoksága ellen – tiltakozott Cortez.

– Ők hárman már amellett döntöttek, hogy adnak magának egy második esélyt – magyarázta Anna. – Bika úgy határozott, hogy megvédi az EN bosszújától, amikor semmi oka nem lett volna rá. Amikor megkértem rá, Naomi megbocsátott magának azért, hogy csaknem megölte őt. Holden beleegyezett, hogy nem fogja bántani, pedig alaposan rászolgált erre.

– Azok az emberek bűnözők… – vetette közbe vádlón Cortez, de Anna nyugodt hangon folytatta.

– Ezek az emberek, akik megbocsátanak, akik másokon igyekeznek segíteni… ezek az emberek, akik az életüket adják azért, hogy idegenekét mentsék meg… ott várakoznak halálra ítélve a túloldalon. Ezt nem kell bizonyíték nélkül elfogadnom. Ezek tények. Ez épp most történik.

Anna elhallgatott, valami jelet várt, hogy megbizonyosodjon, Clarissa hallgatja őt. Semmi válasz. Még Cortez is befogta a száját. A kommállomás halkan sistergett, egyedül ez mutatta, hogy nem szakadt meg a kapcsolat.

– Ezeken az embereken szeretném, ha segítene – szólalt meg újra Anna. – Az a személy, akit el kellene árulnia, ártatlanokat gyilkol meg, mert így kényelmesebb neki. Felejtse el a Földet és a Gyűrűt, és minden mást, amit bizonyíték nélkül el kellene fogadnia! Tegye fel magának ezt a kérdést: Szeretné, ha Ashford megölné Holdent és Naomit? Nem kell semmit elhinnie. Csupán ezt az egyszerű kérdést megválaszolnia, Claire. Hagyná, hogy meghaljanak? Ők milyen döntést hoztak, amikor ugyanerről kellett dönteniük a maga esetében?

Anna tudta, hogy összefüggéstelenül beszél. Tudta, hogy ismétli önmagát. Ennek ellenére erőt kellett vennie magán, hogy elhallgasson. Nem szokott hozzá, hogy anélkül próbálja megmenteni valaki lelkét, hogy látná az illetőt, és hogy felmérhesse, milyen hatást tesznek rá a szavai. Ezt a hiányt azzal igyekezett kipótolni, hogy folyamatosan beszélt.

– Nekem épp annyira nem tetszik, hogy azoknak az embereknek meg kell halniuk, mint neked – ismerte el Cortez. Hangjából szomorúságot lehetett kiérezni, de elkötelezte magát a döntése mellett. – De szükség van az áldozathozatalra. Egy olyan áldozat meghozatalára, amely az áldozás szentségével rokon.

– Ez most komoly? – Anna gúnyosan felnevetett. – A szavakkal való bűvészkedéssel fogunk párbajozni?

– Arra, amivel itt nézünk szembe, az emberiség még nem készült fel – vitatkozott tovább Cortez.

– Ezt te nem döntheted el, Hank – jelentette ki Anna, és ujjával úgy bökött a rádió felé, mintha a férfi lenne ott. – Gondolj mindazokra, akiket megölsz! Nézd meg, kivel működsz együtt, és mondd a szemembe, hogy tiszta lelkiismerettel kijelentheted: tudod, hogy helyesen cselekszel.

– A bűntudatomra apellálsz? – kérdezte Cortez. – Tényleg? Isten eszközei mindig is gyarlóak voltak. Mind bűnösök vagyunk, ám az tesz minket erkölcsi lénnyé, hogy akaratunk erejével meg tudjuk tenni, amit kell, még ha az örök kárhozat vár is ránk ezért. És éppen te…

A csatorna egy pillanatra elhallgatott.

– Cortez? – mondta tétován Anna. De amikor Cortez megszólalt, nem hozzá beszélt.

– Clarissa, mit csinál?

Clarissa hangja nyugodtnak tűnt, szinte álmatagnak.

– Kinyitottam az ajtókat.

Ötvenedik fejezet: Holden

Naomi már eltávolította az egyik szerelvényfedőlapot a parancsnoki fedélzet légzsilipje mellett. Félig bemászott, és csupán a hasa és a lába látszott ki belőle. Holden a zsilipkamra külső ajtajához rögzítette a bakancsmágnesét, és Naomi utasításaira várt. A lány időnként megkérte, hogy próbálja kinyitni az ajtót, de eddig minden kísérlete kudarcot vallott. Mellette Corin lebegett, a puska irányzékán keresztül kémlelte lefelé az aknát. Pár perccel korábban fényes villanást láttak odalent, amitől megremegtek a válaszfalak. Valami heves és robbanásszerű történhetett.

Mivel Holdennek aznap már másodszor kellett az élete árán is megvédenie a pozícióját, az egészet egyre inkább fáradt derűvel szemlélte. A halálhoz a felvonóaknák közötti kis padozat tökéletesen megfelelt. Az akna falába mélyesztett fülke nagyjából háromszor három méteres lehetett. A padló, a mennyezet és a válaszfalak mind ugyanabból a kerámiaacélból készültek, mint a hajó burka. A hátsó fal a zsilipkamra ajtaja volt. Elöl üres tér tátongott, ahol megszokott esetben a felvonófülke állt volna. Ha többre nem is mennek vele, amikor majd Ashford emberei felözönlenek az aknában, a falmélyedés padlója legalább némi fedezéket nyújthat ellenük.

Naomi kissé oldalra siklott, és kirúgott az egyik lábával. Holden a rádióján hallotta, ahogy a lány nyögve erőlködik elkapni valamit, amit nem ér el.

– Megvagy – szólalt meg diadalmasan. – Jól van, most próbáld meg!

Holden rácsapott a gombra, hogy kinyissa a légzsilip külső ajtaját. Semmi sem történt.

– Próbálkozol? – kérdezte Naomi.

Holden még kétszer megnyomta a gombot.

– Igen. Semmi.

– A fenébe is! Megesküdtem volna…

Corin arrébb húzódott kissé, hogy gúnyos pillantást vessen rá, de nem szólt.

Igazság szerint Holden már nem tudta belelkesíteni magát. Az életét akkor gondolta át, amikor azt hitte, hogy a felvonó fülkéjét kell mindenáron megvédenie, hogy Naominak időt nyerhessen. Aztán haladékot kapott, amikor a támadók másik útvonalat választottak, de ezzel Naomi került a tűzvonalba, ami valójában még rosszabb volt. Aztán a lány pár perce hirtelen felbukkant azzal, hogy Bika előreküldte, hátha ki tudja nyitni az ajtót, míg ő a hátvéd szerepét vállalja magára.

Mostanáig minden elképzelésük látványosan kudarcot vallott, és minden alkalommal tovább halmozódtak a veszteségeik. És most megint akár az életük árán is ki kellett tartaniuk, a hátuk mögött a légzsilip lezárt ajtajával, előttük Ashford smasszeraival, és nem tudtak hová menekülni. Félelmetesnek kellett volna lennie, de Holden ezen a ponton már csak álmosságot érzett.

– Most próbáld! – szólt ismét Naomi. Holden párszor megbökte a gombot, de oda sem nézett.

– Nem megy.

– Talán ha… – mondta erre a lány, és újra kirúgott párszor a lábával, hogy átforduljon.

– Ketten közelednek – jelentette Corin érdes és zúgó hangon a rádión. Holden még sosem hallotta másképp, mint a szkafandere hangszóróiból. Eltűnődött, vajon természetesen is ugyanilyennek tűnhetett-e a hangja. Kisétált a padozat pereméhez, és lekémlelt, miután mágneses bakancsa abba a hitbe ringatta elméjét, hogy ismét létezik „fel” és „le”.

Amikor belenézett a fegyvere irányzékába, két marsi tengerészgyalogost pillantott meg felfelé törekedni az aknában, amilyen gyorsan silány űrruháik ezt lehetővé tették nekik. Még nem ismert rájuk. Bika nem volt velük.

– Most próbáld! – mondta Naomi.

– Nem érek rá – felelte Holden, és üldözők után kutatva végigpásztázta a tengerészgyalogosok mögötti területet. Egyet sem látott.

Naomi kimászott a szerelvénydobozból, majd odalebegett mellé, hogy megnézze, mi történik. A tengerészgyalogosok nagy sebességgel felszáguldottak az aknában, az utolsó pillanatban átfordultak, aztán lábbal a mennyezetre érkezve hirtelen megálltak. Ellökték magukat, aztán Holden mellett értek ismét talajt, mágnesbakancsuk rácsattant a padlóra.

Holden most már belátott az arclemezükön, és a mesterlövészt, Juarezt ismerte fel, meg a sötét bőrű nőt, akinek nem sikerült megjegyeznie a nevét.

– Bevették az állást – közölte Juarez. Egyik kezében hosszú csövű puskáját szorongatta, a másikban tárat. Bekattintotta a tárat, és odaszólt a társának, hogy:

– Ez az utolsó.

A nő ellenőrizte a hevederét, és azt felelte:

– Még három.

– Jelentést kérek! – váltott akaratlanul tiszti beszédmódba Holden.

A haditengerészetnél annak idején hadnagyként szolgált. Juarez közkatona volt. Ami a kiképzés során beléjük rögzült azt illetően, ütközetben ki ad parancsokat kinek, nem könnyen kopott ki belőlük.

– Egy fejlövéssel leterítettem az egyik ellenséges személyt, és úgy vélem, egy másikat a megmaradt robbanószereink semlegesítettek. A további kettőről nincs információm. Megsérülhettek, vagy eleshettek a robbanásban, de erre nem alapozhatunk.

– Bika? – kérdezte Corin.

– Az ő kezében volt a robbanószer. A másodikat ő ölte meg.

– Bika – ismételte el Corin elcsukló hangon. Holden meglepetten látta, hogy a nő szemét könny futja el. – Le kell mennünk érte.

– Nem lehet – válaszolta Juarez. – A felvonófülke most barikádként funkcionál. Bika odabent van. Ha bármit teszünk azért, hogy elhozzuk onnan a holttestét, tevékenyen gyengítjük a védelmünket.

– A kurva anyádat! – káromkodta el magát Corin, és fenyegetőn egy lépést tett Juarez felé, miközben keze ökölbe szorult. – Nem fogjuk otthagyni…

Mielőtt még egy lépést tehetett volna, Holden a fegyvere hevederénél fogva megragadta, felrántotta a földről, és megpördítve nekitaszította a legközelebbi válaszfalnak. A rádióján hallotta, hogy a levegő süvítve szakad ki a nő tüdejéből.

– Majd később gyászol – mondta neki, de nem engedte el. – Ha ezt elintéztük. Akkor mindenkit meggyászolunk majd.

Corin megragadta Holden csuklóját, és egy lélegzetfennakasztó pillanatig azt lehetett hinni, hogy a nő nekitámad. Holdennek komoly kétségei támadtak afelől, hogy súlytalanságban le tudná teperni a zömök biztonsági tisztet. De Corin csak lehúzta Holden kezét a hevederről, aztán visszalökte magát a padozatra.

– Értettem – mondta.

– Most menjen vissza őrködni! – utasította Holden a tőle telhető legnyájasabb hangon.

A nő visszalépdelt a padozat peremére. Juarez egyetlen megjegyzést sem tett, csak figyelt. Egy pillanatig tiszteletteljesen nézte Holdent, aztán így szólt:

– Mi a terv, uram?

– Naomi megpróbálja kinyitni az ajtót, de eddig nem járt sikerrel.

A felvonófülke berobbantásával pár percet nyerhettek nekünk, de mindössze ennyit.

– Megpróbáljuk minél jobban kihasználni az így nyert időt – felelte félmosollyal a másik tengerészgyalogos. Juarez halkan felnevetett, és megveregette a nő hátát.

– Akkor tehát itt kell berendezkednünk a védekezésre. Erős fedezék, jól belátható célterület. Egy kis szerencsével meg tudok repeszteni még egy arclemezt. Cass, menj csak át a jobb sarokba! Corin védheti a balt, én pedig itt középen helyezkedem el. Holden változtathatja a helyét, és besegíthet azon az oldalon, ahol a leghevesebb a harc.

Egy pillanatra elhallgatott, és odabiccentett Holdennek.

– Amennyiben egyetért, uram.

– Egyetértek – felelte Holden. – Ami azt illeti, a védelem megszervezését teljes egészében magára bízom. Egyelőre megpróbálok segíteni Naominak. Kiáltson, ha bajba kerülnének!

Juarez egy rúgással kikapcsolta a bakancsmágneseit, aztán felugrott, hogy a mennyezeten vesse meg a lábát. Kiegyenesedett, hosszú csövű puskájával a feje fölött célzott egyenesen a lenti akna felé. Holden szemszögéből a tetőről lelógó, különösen jól felfegyverzett denevérnek nézett ki.

– Mozgást észlelek – szólalt meg szinte azonnal.

– A francba – válaszolta a Cass nevű tengerészgyalogos. – Hamar átjutottak az úttorlaszon.

– Úgy tűnik, még nem értek teljesen át, de a fal úgy görbül, mintha ököllel igyekeznének áttörni rajta.

– Támadt egy ötletem – jelentette be Naomi, és odasétált a padozat pereméhez, aztán ki a falra és át az akna túloldalára.

– Hova mész? – kérdezte Holden.

– A vezérlődobozhoz – hangzott a tömör válasz, mielőtt a lány lepattintotta a szerelvényfedőlapot a felvonóakna faláról, és bemászott. Kellően nagynak bizonyult ahhoz, hogy Naomi teljesen eltűnjön benne. Holden nem gondolta, hogy bármi lehetne benne, aminek a segítségével kinyithatnák a légzsilipet, de nem érdekelte. Naomi rejtve marad, amíg odabent dolgozik. Ashford emberei talán nem veszik majd a fáradságot, hogy megkeressék. Valószínűleg nem rendelkeztek pontos adatokkal arról, ki vett részt a gépterem ellen intézett támadásban.

– Itt jönnek – közölte Juarez, miközben teleszkópos irányzékán át nézett le az aknába. – Ketten balra.

Puskája torkolata villant egyet.

– A fenébe, nem talált.

Még kétszer tüzelt. Cass egyes lövéseket adott le a géppisztolyával, és minden alkalommal gondosan célzott. A rosszfiúk már csak alig több mint egy kilométerre jártak tőlük. Holden sejtette, hogy még egy álló űrkompot sem tudna eltalálni ilyen távolságból, nemhogy egy gyorsan mozgó, ember nagyságú célpontot. Ám miután némi időt eltöltött Bobbie Draper társaságában, tisztában volt vele, hogy ha Cass lőni kezd, azért teszi, mert esélyt lát rá, hogy találatot vigyen be. Holden nem fog vitatkozni vele.

– Nyolcszáz méter – jelentette Juarez ugyanolyan közönyös hangon, mintha egy hozzá lépő idegennek mondta volna meg, mennyi az idő. – Hét ötven.

Ismét tüzelt.

Cass kilőtte az utolsó töltényeit is, aztán begyakorlott mozdulatokkal tárat cserélt. Még egy maradt neki. Holden lecsatolt három tárat a saját töltényhevederéről, és a nő bal könyökénél lebegve eleresztette őket. Cass anélkül, hogy egy pillanatra abbahagyta volna a tüzelést, köszönetképp biccentett neki. Juarez még kétszer lőtt, aztán bejelentette, hogy:

– Kifogytam.

Továbbra is lefelé tartotta az irányzékát, és a távolságokat közölte Cass-szel. Amikor ötszáz méterhez értek, Corin is lőni kezdett.

Rendkívül bátor dolog volt, gondolta Holden. Egyikük sem tartozott azok közé, akik feladnák, bármilyen rosszak is az esélyeik. Ugyanakkor eléggé értelmetlennek is tűnt. Juareznek volt egyedül olyan puskája, amelyik egyáltalán bármiféle fenyegetést jelenthetett a csúcstechnikás páncélt viselő katonákra, ő pedig már minden töltényét kilőtte, és csupán egyvalakit sikerült leterítenie. Vagyis azért lőnek ki temérdek lőszert a rájuk törő ellenségre, mert ilyenkor a hozzájuk hasonlók ezt szokták tenni, és nem azért, mert lehetne esélyük. Végül azonban Ashford fog győzedelmeskedni. Ha érzelmileg nem lett volna ennyire kiszipolyozva, Holden felhúzta volna magát ezen.

Újra kigyulladtak a felvonóakna LED-jei, fehér fénnyel árasztották el a belső teret. Az elorzott motoros páncélt viselő két katona egyre közeledett feléjük a folyosón. Mielőtt elmerenghetett volna rajta, hogy miért kapcsoltak ismét be a lámpák, tompa kattanást érzékelt a talpával. A felvonó falának jókora szakasza szétcsúszva kinyílt. A tartalékliftet hidraulikus karok tolták ki az aknába, és rögzítették a falra szerelt sínekhez. Jelzőfények villogtak a felvonó vezérlőpaneljén, miközben a rendszerek végigfuttatták az indítóprogramjaikat. Aztán piros fény villant fel háromszor a panelen, és a fülke nagy sebességgel megindult lefelé a síneken.

– Huh – szólalt meg Juarez.

Amikor a száguldó tartaléklift becsapódott a megakasztott elsődleges fülkébe, olyan erővel rázkódtatta meg a falakat, hogy Holden sisakja harangként kondult meg.

– Hát – álmélkodott Cass.

Corin kihajolt a padozat peremén, lenézet, és lekiáltott a vákuumon át:

– Menjetek a büdös picsába!

Pár másodperccel később Naomi feje bukkant elő a nyitott szerelvénydobozból. Felnézett rájuk, és intett.

– Működött?

Kiderült, hogy Holden mégsem fásult el annyira, hogy ne érezzen megkönnyebbülést.

– Azt hiszem.

– A páncél eléggé sokat elbír – jegyezte meg Juarez. – Lehet, hogy nem sérült meg különösebben. Viszont ilyen sebesség mellett bármi volt is benne, valószínűleg péppé zúzódhatott.

Naomi visszasétált a felvonó falához, aztán át-és lelépett a padozatra.

– Nem igazán értek a lőfegyverekhez – szabadkozott.

– Nem számít – válaszolta megadón felemelt kézzel Juarez. – Nyugodtan csinálja a maga módszereivel! Csak figyelmeztessen, ha az útjában vagyok!

– Ezzel még nem oldódott meg a problémánk – tette hozzá továbbra is bocsánatkérő hangon Naomi.

Mivel szkafanderben nem csókolhatta meg, Holden átkarolta a lány vállát, és az oldalához szorította.

– Örülök, hogy megoldottad a „mindjárt széttépnek minket” részét.

Corin, aki a légzsilip felé fordult, amikor Naomi megemlítette a gondjukat, így szólt:

– Szézám tárulj! – és a kamra ajtaja kinyílt.

– Aztakurva! – ámult el Holden. – Most tényleg varázsigével bűvölte meg?

– A nyitómechanizmus zöld jelzőfénye már villogott – felelte Corin.

– Te csináltad? – fordult Naomihoz Holden.

– Nem én.

– Akkor jobb az óvatosság. – Holden átnyújtotta a puskáját és a megmaradt lőszereit Juareznek, aztán előkapta a kézifegyverét. – Juarez, amikor a belső ajtó kinyílik, maga indul meg az élen.

Cass bólintott, Naomi pedig megnyomta a légnyomás-kiegyenlítés indítógombját. A külső ajtó bezárult, és két hosszú percen át levegő áramlott a kamrába. Naomin kívül mindegyikük a belső ajtó felé célzott a fegyverével, amikor az végül kinyílt.

A túloldalon semmit sem láttak, csak egy rövid folyosót, amely egy újabb felvonó ajtajánál végződött, és egy másik átjárót a középső elágazási pont felé.

– Ez vezet a hídra – jelentette ki Corin. – Öt méter hosszú és nagyjából másfél méter széles. Van a végén egy zsilipajtó, de az csak hirtelen légnyomásvesztés esetén zár le. Vagy ha a biztonsági állomáson valaki manuális vezérléssel lezárja.

– Akkor az lesz az első célpontunk – adta ki az utasítást Holden.

– Cass, amikor behatolunk, rögtön jobbra fordul, és elfoglalja a biztonsági állomást. Juarez, maga balra indul meg, és igyekszik magára vonni Cassről az esetleges választüzet. Corin meg én egyenesen a legbelsejébe megyünk, és megpróbáljuk elkapni Ashfordot. Ha fegyvert szegezünk rá, szerintem azonnal vége lesz ennek az egésznek. Naomi, te itt maradsz, és felkészülsz, hogy tüstént berohanj, ha hívunk. Neked kell majd átvenni az irányítást a hajó felett.

– Elég pocsék egy haditerv, hádégyé – jegyezte meg széles mosollyal Juarez.

– Tud jobbat?

– Nem, szóval tartsuk magunkat ehhez. – Juarez gyorsan a vállára vette a puskát, majd sietős mágnesbakancsos csoszogással megindult a folyosón. Cass közvetlenül mögötte haladt, kezét a társa hátán tartotta. Holden a harmadik volt a sorban, és Corin alkotta a hátvédet. Naomi a felvonó ajtajánál várakozott, és idegesen szorongatta a szerszámosládáját.

Amikor az elágazáshoz értek, Juarez jelzett, hogy álljanak meg, aztán kihajolt a sarkon. Behúzta a fejét, és így szólt:

– Úgy tűnik, egészen a híd bejáratáig tiszta. Amikor bemegyünk, gyorsan kell cselekednünk. Semmi miatt ne torpanjanak meg! Itt a lerohanás a nyerő.

Miután mindenki egyetértőn bólintott, Juarez háromtól visszaszámolt, elüvöltötte magát:

– Gyerünk, gyerünk, gyerünk! – aztán meglódult a saroktól, és abban a pillanatban meglőtték.

Ez olyannyira váratlanul érte őket, hogy Cass ténylegesen belehátrált Holdenbe. Juarez fájdalmasan feljajdult, és egy rúgással visszalökte magát a folyosóra. Köröttük mindenfelé lövedékek csapódtak a válaszfalakba és a fedélzetbe. A felvonóakna vákuumának hosszas csendje után az eldördülő fegyverek és a becsapódó golyók zaja összezilálóan hatott. Fülsiketítőnek.

Cass és Holden a karjánál fogva megragadta Juarezt, és behúzta a sarok mögé a tűzvonalból. Miközben Cass az elágazást fedezte, Holden sérüléseket keresett Juarezen. Lőtt sebeket talált a férfi csípőjénél, karján és lábfején. Önmagában egyik sem tűnt végzetesnek, de együttesen Juarez hamar elvérzik miattuk. Holden hátrébb húzta a férfit a folyosón a légzsiliphez. Az elsősegélyszekrényre mutatott, Naomi pedig követte az irányt, és bólintott.

– Tedd meg, amit csak tudsz! – kérte Holden, aztán visszament az átjárón Casshez.

Amikor megérintette a nő hátát, hogy jelezze neki az érkezését, Cass így szólt:

– A tűzerőből ítélve tíz-tizenkét fegyveres lehet. Többnyire könnyű géppisztolyokat és kézifegyvereket használnak. Egy ismétlő puskát. Az a folyosó egy halálzóna. Kizárt, hogy átjuthassunk.

– A picsába! – kiáltotta elkeseredetten Holden. A világmindenség kivárta, amíg teljesen legyőzik, aztán egy morzsányi reményt dobott elé csupán azért, hogy rögvest el is ragadja tőle.

– Új terv? – érdeklődött Cass.

– Visszalőni, azt hiszem – felelte Holden, aztán kissé kihajolt a sarkon, és gyors egymásutánban három lövést leadott. Még épp időben húzta vissza a fejét, mielőtt egy golyózápor darabokra szaggatta mögötte a válaszfalat. Amikor valamelyest alábbhagyott a lövöldözés, Cass átvetette magát a folyosó bejáratának túloldalára. Kockázatos húzás volt, de megúszta anélkül, hogy eltalálták volna, aztán kihajolt, hogy tüzet nyisson a gépfegyverével. Amikor a lövéseket viszonozva meghátrálásra kényszerítették a nőt, Corin kihajolt Holden mögül, és leadott néhány lövést.

Mielőtt hátrahúzódhatott volna a tűzvonalból, egy golyó keresztülhatolt a szkafanderén, fehér tömést és fekete szigetelőzselét robbantva ki a levegőbe.

– Nem talált, nem talált! – ordította, miközben Cass megint kihajolt tüzelni, hogy folyamatosan zavarja a védőket.

Holden hátrapillantott a folyosó végébe, ahol Naomi épp levetette Juarezről a szkafanderét, és közben vérzésgátló tapasszal fújta be a nyílt sebeket.

Újabb sortűz kényszerítette fedezékbe Casst és Corint. Amikor pár pillanatra kissé elcsendesültek a fegyverek, Holden kihajolt, és még néhányszor tüzelt.

A hozzájuk hasonlók ezt szokták tenni, még akkor is, ha nem volt semmi esélyük.

Ötvenegyedik fejezet: Clarissa

Mi a francot csinált? – üvöltötte Ashford. Arcába vér tolult, a feje ellilult. Dühében úgy húzta hátra ajkait, akár egy vicsorgó kutya. Clarissa tudta, hogy félelmet kellene éreznie. Éreznie kellene valamit. Ehelyett csak vállat vont, mint egykor, tizennégy évesen, és elismételte:

– Kinyitottam az ajtókat.

A másodperc egy töredékére egy férfi tűnt elő a folyosón, Ashford emberei pedig tüzet nyitottak.

– Öten hatoltak be a folyosóra – jelentette Ashford egyik embere.

A biztonsági kamera képét figyelte. – Három nő és két férfi. Az egyikük Corin. Azt hiszem, Jim Holden is köztük van.

Ashford undorodva csóválta a fejét.

– Mi a jó büdös francért engedte be őket ide? – kérdezte. Szavaiból vitriol csöpögött.

– Nem öltem meg őket – válaszolta Clarissa. – Szóval maga sem fogja.

– Elkeseredésében cselekedett – jelentette ki Cortez, és védelmezőn a lány és Ashford közé lépett. A saját testével fedezte Clarissát. – Félreértett valamit, amit mondtam neki. Nem rosszhiszeműen tette, kapitány. A lány csak…

– Valaki lője le! – utasított Ashford.

– Ne! – kiáltotta Cortez. Úgy mondta, mintha őt akarnák lelőni.

A legközelebb álló őr odafordult feléjük. Puskájának csöve hirtelen hatalmasnak tűnt fel, azonban amikor eldördült egy fegyver, nem ő tüzelt. Vibráló alak – talán egy nőé, esetleg egy férfié – rebbent elő a hídra vezető folyosó szélén, és a lövések szaggatott hangja töltötte be a termet. Clarissa, akiről egyszeriben mindenki teljesen megfeledkezett, visszahúzta magát a biztonsági állomás ajtajába. Cortez követte őt, tenyerét a fülére szorította, hogy a zajtól vagy egy golyótól, esetleg mindkettőtől védje magát. A lány vállára tette a kezét, mintha vigasztalni akarná, de csak valamivel közelebb nyomta a padlóhoz, a férfit pedig a mennyezethez.

– Ó – sopánkodott Cortez –, bárcsak ne tette volna ezt! Bárcsak ne tette volna!

Anna még mindig a biztonsági állomás monitorján beszélt. A Szabad Lassú Zóna Rádió töretlenül sugárzott. A hídról újabb lövéssorozatok ropogása hallatszott be. Ashford elkiáltotta magát:

– Végezzenek velük! Végezzenek velük!

Ám amennyire Clarissa meg tudta állapítani, az őrök nem özönlöttek ki a folyosóra. Felesleges lett volna. Holden és Naomi, meg akit még magukkal hoztak, előbb-utóbb kifogy a lőszerből, és meghalnak. Vagy Ashfordnak és az embereinek fogy el a tölténye, és akkor Holden végez ővelük. Bárhogy alakuljon is, nem igazán tudta, neki mi haszna lehetne belőle. És ezt el is fogadta. Pontosan ezért jött ide.

Vagyis.

– Hallotta, mit mondott? Mit mondott Anna?

– Anna Volovodov súlyosan téved azzal kapcsolatban, ami itt történik – válaszolta Cortez. – Eleve hiba volt bevonnom őt ebbe. Tudtam, hogy inkább Muhammed al Mubit kellene felkérnem.

– Hallotta, amit mondott?

– Miről beszélsz, gyermekem?

– Azt mondta, hogy ha megtámadjuk a Gyűrűt, az a túloldalon lévőkön fogja megtorolni ezt. Mindenkin.

– Ezt nem tudhatja – válaszolta Cortez. – Az ellenség szokott efféléket kijelenteni, megtévesztésből.

– Nem ő találta ki – ellenkezett Clarissa. – Holden mondta neki.

– Ugyanaz a James Holden, aki kirobbantotta a háborút, amikor „elmondott” bizonyos dolgokat?

Clarissa bólintott. Holden legalább egy háborút valóban kirobbantott. Elpusztította a Protogent, és ezzel felállította a dominókat, amelyek végül romba döntötték a Mao-Kwiket és Clarissa édesapját. Mindez az ő műve volt.

Viszont.

– Nem hazudott. Bármit csinált. Egyetlenegyszer sem hazudott.

Cortez válaszra nyitotta a száját, arcán már megjelent a lenéző mosoly. Mielőtt megszólalhatott volna, újra eldördültek a fegyverek. Clarissa érezte, hogy Cortez megriad ettől. A levegőben az elhasznált lőpor szaga terjengett, a légvisszaforgatók nagy teljesítményű mikroszemcse-szűrő módba váltottak. Clarissa kihallotta a különbséget a ventilátorok hangjából. A hídon valószínűleg senki más nem fogta fel, hogy ez mit jelent. Talán csak kissé magasabb frekvenciájú búgást érzékeltek. Ha egyáltalán észrevették.

Cortez beletúrt a hajába.

– Maradjon ki ebből! – mondta. – Amikor már lezajlott ez az egész, amikor véghezvittük ezt, beszélni fogok Ashforddal. Elmagyarázom neki, hogy nem a hatalmát akarta aláaknázni. Hibát követett el. Ashford meg fogja bocsátani.

Clarissa leszegte a tekintetét. Fejében kuszán kavarogtak a gondolatok, és az éhség meg a fegyverropogás sem javított a helyzeten. Jim Holden odakint harcolt a folyosón. Az a férfi, aki miatt ilyen messze kiutazott, hogy megszégyenítse és tönkretegye őt, és most mégsem kívánta a halálát. Édesapja odahaza volt, a Földön, és Clarissa most meg fogja menteni az életét, és mindenki másét, vagy az is lehet, hogy mindnyájukat elpusztítja. Megölte Rent, és ezt soha semmivel sem teheti jóvá. Még azzal sem, ha meghal érte.

Egészen eddig annyira biztos volt magában. Oly sokat beleadott. Mindenről lemondott, és a végén üresnek érezte magát. És mocskosnak. A rengeteg pénzt és időt, mindazt, amit megvalósíthatott volna, ha nem arra szenteli az életét, hogy a család becsületét tisztára mossa, már feláldozta. Most az életét ajánlotta fel, de azok után, hogy beszélt Annával, már nem tudta biztosan, hogy nem értelmetlen áldozatot hozna-e megint.

Az összezavartságtól és kétségbeeséstől zúgott a füle, és a hang, amely előtört belőle, kifejezetten a sajátja volt: a megvetésé, a dühé és az egyetlen bizonyosságé, amiben megkapaszkodhatott.

– Mégis, ki az az Ashford, hogy megbocsáthasson nekem? – kérdezte.

Cortez értetlenül pislogott rá, mintha csak most vette volna észre őt.

– Ha már itt tartunk – tette hozzá Clarissa –, ki az ördög maga?

Hátat fordított, és finoman elrúgta magát az ajtófélfáról, Cortezt pedig magára hagyta. Ashford és az emberei mind fegyverrel a kézben várták a következő lövéssorozatot. Ashford a vezérlőpult mögött elnyúlva, pisztolyát maga elé tartva, a vezérlőberendezésre csapott a tenyerével.

– Ruiz! – csattant fel. Mostanra rekedtre üvöltötte magát. Hány órája várnak már erre az apokalipszisre? Clarissa kihallotta a kapitány hangjából a feszültséget. – Készen állunk a tüzelésre? Mondja, hogy lőhetünk végre!

A nő a félelemtől sivító hangon felelt.

– Készen, uram. A hálózatot visszakapcsoltam. A műszerek szerint minden rendben. Működnie kell. Ne végeztessen ki, kérem. Kérem!

Szóval elérkezett a pillanat. És mintha az agyában kattant volna a helyére valami, Clarissa egyszerre tudta, hogyan oldhatja meg a helyzetet, ha még van rá idő.

Nyelvét a szájpadlásához illesztette, és odaszorította, az óra járásával ellentétesen két kört írt le vele. Testének pluszmirigyei úgy robbantak életre, mintha csak erre vártak volna, és a világ egy szemvillanásnyi időre elfehéredett. Clarissa egy pillanatra azt hitte, felordított a hirtelen a vérébe zúduló hormonlökettől, ám amikor ismét magához tért – méghozzá egy erősebb magához –, látta, hogy senki sem reagált. Mindenki a folyosóra célzott a fegyverével. Mindannyian a James Holden jelentette fenyegetésre koncentráltak, ahogy korábban Clarissa is. Az egyetlen Ashford kivételével. A kapitány épp elengedte a fegyverét, hagyta a levegőben lebegni a pisztolyt maga előtt, miközben ő begépelte a tüzelési parancssort. Clarissának ennyi ideje maradt. Még a harci drogoktól felpörögve sem tehette meg, amit tennie kellene, mielőtt Ashford lövést ad le a lézerrel.

Így elsőként őt kellett letudnia.

Mindkét lábát felhúzta az ajtókeretig, aztán ellökte magát a parancsnoki híd közepe felé. A levegőt viszkózusnak és sűrűnek érezte, mint valami felhajtóerő nélküli víztömeget. Egy nő bukott elő a fedezékből, és Ashfordra lőtt, Ashford emberei pedig viszonozták a tüzet, a csőtorkolatokból láng tört elő, aztán füstté enyészett, majd ismét előcsapott. Clarissa nem látta a lövedékeket, de a pályáik, amerre elhaladtak, egy töredékmásodpercig még láthatóak maradtak. A semmi alagútjai a semmiben. A mellkasához szorította a térdét. Már majdnem elérte Ashfordot. A kapitány ujja lefelé mozgott, készen arra, hogy megérintse a vezérlőpult képernyőjét, talán épp arra, hogy leadja a lövést a kommunikációs lézerrel. Clarissa minden erejét beleadva előrerúgott.

A kifeszülő izmokat, a maximális megengedett terhelésnél jóval nagyobb igénybevételnek kitett inakat és szalagokat fehéren izzó, ám nem teljesen örömtelen fájdalomként érzékelte. Valamennyit tévedett az időzítéssel. Nem a törzse közepén találta el Ashfordot, hanem a vállán és a fején. Clarissa az egész testében érezte az ütközést, érezte, ahogy az állkapcsa összecsattan a találat erejétől. Ashford hátrasiklott a vezérlőpulttól, a szeme elkerekedett. Két őr Clarissa felé lendült, de ő a présülésen kitámasztva meggörbítette a testét, aztán hirtelen kiegyenesedett, és ellökte magát. A fegyverek felvillantak, egyik a másik után, aztán a kettő egyszerre, mint cikázó villámok a zivatarban. Golyók röpködtek, és Clarissa keresztülperdült az üres téren, magához szorította a karját, hogy felgyorsítsa a forgást. Önmagát pörgette fel, mint egy puskagolyót.

A folyosóról behajolt az egyik nő, és lövedékekkel szórta meg a helyiséget. Egy golyó az egyik őrt találta el, Clarissa pedig a nőt figyelte, ahogy a túloldali fal felé tartott. Mintha egy régi mozifilm képkockáit nézte volna. A nő a folyosón, a fegyver lángnyelveket okádó csőtorkolata, aztán Clarissa átfordult. Az őr még ugyanabban a pozícióban, de már vér lövell elő a nyakából, a találat helyétől apró hullám terjed szét, akár egy vízbe dobott kavics keltette fodrozódás, aztán Clarissa megint átfordult. Az őr hátrazuhan, a vér szétterjedve ömlik belőle, mint egy kinyíló rózsa szirmai. Ugyanez vár rá is, jól tudta ezt. A vérében szétáradó vegyületek, amelyek epilepsziás rohamként pezsdítették fel az agyát, nem változtathattak a test képességein. Nem térhetett ki a golyó elől, ha valamelyik épp eltalálja. Ezért inkább abban reménykedett, hogy egy sem fogja, és közben tette, amit kellett.

A szerelvénydoboz nyitva állt, a hajó zsigereit semmi sem takarta el. Clarissa óvatosan megragadta a panel peremét, és lelassította magát. Vér öntötte el a tenyerét, ahol a fém belevágott. Nem fájdalomként érzékelte. Csupán valamiféle melegségként. A test egyszerű üzeneteként, amit semmibe vehetett. A feszültségcsökkenés-védelem a vezérlőpult egyik rendszere mögött helyezkedett el. Clarissa benyúlt érte, ujjait végigsimította a sápadt kerámiaegységen. A hibakijelző zölden parázslott. Clarissa lélegzetet vett, megragadta a biztosítót, lenyomta, elfordította, és kihúzta. A kezében tartotta a kiszabadított egységet.

Eldördült egy fegyver. Sebhely jelent meg a falon Clarissa előtt, pörgő fémdarabok váltak le róla. Már rá céloztak. Vagy legalábbis a közelébe. Nem számított. Átfordította, és visszahelyezte a foglalatába az egységet. A biztosító jelzőfénye egy pillanatra pirosan felvillant, aztán zöldre váltott. Pontosan úgy, ahogy annak idején Red mutatta neki. Borzalmas konstrukció – gondolta magában mosolyogva, aztán lenyomta az egység újraindító gombját. Újabb két fegyver sült el, a zaj ütésként nyomta befelé a dobhártyáját. Az idő akadozva megbicsaklott. Clarissának fogalma sem volt róla, mennyi ideje tartja lent az újraindítót, és hogy egyáltalán kirántotta, és megint benyomta-e. Úgy érezte, mostanra meg kellett lennie vele, de az idő annyira megbízhatatlannak bizonyult.

A világ ismét akadozott. Clarissa lassan összeroppant.

A biztosító kijelzője pirosra váltott. Clarissa elmosolyodott, és elengedte magát. Úgy látta maga előtt a lépcsőzetes összeomlást, mintha csak maga lett volna a hajó. Egyetlen hibás kimenő jel újabbat eredményezett, az pedig megint újabbat, a hibaszintek gyorsan és folyamatosan nőve követték egymást. A Behemót idegrendszere olyan veszélyt érzékelt, amelyet nem tudott meghatározni. Azt tette, amit tehetett, hogy védelmezze magát, vagy legalább azt elérje, hogy ne romoljon a helyzet.

Meghibásodva lezárta magát.

Clarissa megfordult. Ashford a présülésén állt, egyik kezében a hevederét tartotta, lábát belenyomta a gélbe. Száját dühödten szétfeszítette. Két embere szintén megindult, hogy szembeszálljon Clarissával, fegyverüket ráemelték, tekintetük csaknem kifejezéstelennek tűnt.

Mögöttük, messze a híd túloldalán, Cortez alakja állt a bejárat keretében. Arcán gyötrelem és meglepetés tükröződött. Nem olyan férfi volt, állapította meg magában Clarissa, aki jól viselte a váratlan helyzeteket. Nehéz lehet neki. Az összeomlás első nyilallása görcs módjára feszítette meg a hátát. Clarissát hányinger fogta el. Nem érdekelte.

Megcsináltam, Ren – gondolta. – Te mutattad meg nekem, hogyan, és megcsináltam. Azt hiszem, sikerült mindenkit megmentenem. Megmentenünk.

Ashford a pisztolyáért kapott a levegőben, és meglódult Clarissa felé. A kapitány ordítása szétszakadó húsra emlékeztette. Mögötte Cortez kiabált, és átlendítette magát az üres téren. Az idős férfi sokkolót tartott a kezében, és az arcára kiült fájdalom láttán elégedett megnyugvás töltötte el a lányt. Jó volt tudni, hogy Cortezt valamilyen szinten mégiscsak érdekelte, hogy mi történik vele. A világítás fellobbant, aztán kialudt, miközben Ashford Clarissára emelte pisztolya csövét. A vészvilágítás nem kapcsolt be.

Mindenre sötétség borult, aztán vakító fény villant.

Aztán újra sötétség.

Ötvenkettedik fejezet: Holden

Holden kikattintotta a kiürült tárat, és másikért nyúlt. Keze a semmibe markolt, ahol a tárra számított. Nem gazdálkodott igazán jól a lőszerével. Legalább egy tárat meg szeretett volna hagyni tartalékba. Corin mögüle kilépve tüzelt a gépfegyverével. Neki még volt pisztolylőszere az övében. Anélkül, hogy engedélyt kért volna, Holden sorra kihúzta a nő övéből, és a sajátjába dugta a tárakat. Corin leadott még néhány sorozatot, aztán kivárt, hogy Holden fejezze be. Ilyen harc volt ez.

Cass a sarkon behajolva lőtt. A válaszként érkező lövedékek mindent eltaláltak körülötte a folyosó feléje eső oldalán, kivéve őt. Holden épp oda akart kiáltani neki, hogy húzódjon fedezékbe, amikor kialudt a világítás.

És nem csak a világítás. Oly sok minden módosult egyszerre a fizikai körülményeit illetően, hogy a kisagya nem tudta követni a változásokat. Arra ösztökélte, hogy émelyegjen, hátha megmérgezték. Ötvenmillió éves algoritmusokkal dolgozott.

Holden a hányingertől a térdére rogyott, mivel a nehézkedés váratlan megjelenése jelentette a sok közül az egyik változást. A térde a padlónak koppant, hiszen már nem viselt vastag szkafandert. Ami azzal együtt járt, hogy érezte a levegő szagát. Furcsán poshadt, kénes bűze volt.

A belső füle nem számolt be Coriolis-hatásról, vagyis nem pörögtek. Nem hallott hajtómű-hangokat, szóval a Behemótra nem hatott tolóerő.

Holden a földön keresgélt maga mellett. Mintha porhanyós talajt érzett volna a tenyere alatt. Nedves rögöket és apró köveket. Valamit, ami aljnövényzetre emlékeztetett.

– Ó, helló, elnézést – szólalt meg egy hang. Milleré. A fény hirtelen erősebbé vált, látható fényforrás nélkül. Holden meztelenül térdelt egy ránézésre mohával és fűvel borított széles mezőn. Annyira tűnt sötétnek, mint egy holdvilágos éjszaka, de se hold, se csillagok nem ragyogtak felette. A távolban valami erdőre emlékeztető derengett fel. Mögötte pedig hegyek. Miller alig néhány méterre állt tőle, és az eget kémlelte még mindig ugyanabban a régi szürke öltönyben és lökött kalapjában. Kezét zsebre dugta, zakója meggyűrődött körötte.

– Hol? – kezdett bele Holden.

– A bolygó szerepel a katalógusban. A leginkább Föld-szerű, amit találtam. Gondoltam, nyugtatóan hatna.

– Itt vagyok?

Miller elnevette magát. Valami megváltozott a hangszínében, mióta Holden utoljára beszélt vele. Higgadtnak, kiteljesedettnek tűnt. Hatalmasnak.

– Kölyök, még én sem vagyok itt. De szükség volt valami helyre, ahol beszélhetünk, és ez kellemesebbnek tűnt az üres fehérségnél. Most már marad némi felesleges számítási kapacitásom.

Holden felállt, még a szimulációban is zavarban érezte magát pucérsága miatt, ám nem volt módja változtatni ezen. Viszont ha ez valóban szimuláció volt, az újabb kérdéseket vetett fel.

– Még mindig tűzharcot folytatok?

Miller feléje fordult, de nem teljesen szembe vele.

– Hmmm?

– Tűzharcot folytattunk, mielőtt elragadott. Ha ez egy szimuláció, ami az agyamban fut, akkor még mindig harcolok? A levegőben lebegek felakadt szemmel?

Miller bosszúsnak tűnt.

– Lehetséges.

– Lehetséges?

– Lehetséges. Nézze. Emiatt nem érdemes idegesítenie magát. Nem fog sokáig tartani.

Holden odasétált hozzá, megállt mellette, és egyenesen a szemébe nézett. Miller megszokott bánatos kopómosolyát villantotta rá. Szeme élénk neonkéken ragyogott.

– De megcsináltuk, ugye? Sikerült a szükséges szint alá csökkentenünk az energiát?

– Igen. És meggyőztem az állomást, hogy lényegében kő meg föld az egész rendszerük.

– Ez azt jelenti, hogy megmentettük a Földet?

– Nos – felelte Miller övbéli kézvonással. – Megmentettük a Földet is. Ez nem volt része a tervnek, de kellemes ráadás.

– Örülök, hogy törődik ezzel.

– Ó – válaszolta Miller ugyanazzal az enyhén ijesztő kacajjal. – Voltaképp nem. Vagyis, emlékszem rá, hogy ember voltam. A szimuláció egészen tökéletes. De csak emlékszem a törődésre, nem érzem, ha érti, mire gondolok.

– Rendben.

– Ó, nézze csak ezt! – mutatott fel a fekete mennyboltra Miller. Az ég egyszerre ragyogó kék Gyűrűkkel telt meg. A lassú zóna ezernél is több kapuja, amelyek úgy keringtek köröttük, akár Alex pitypangmagjai a virág közepéből nézve.

– És láss csodát! – mondta Miller. A kapuk egyszerre váltottak színt, és alakultak ezernyi naprendszer tükrévé. Holden ténylegesen látta az idegen csillagokat, és a köröttük pörögve keringő bolygókat. Feltételezte, hogy Miller valamelyest művészi szabadságot engedélyezett magának a szimulációban.

Holden brekegő hangra lett figyelmes a lábánál, és amikor lenézett, hosszú lábú békára emlékeztető, szürke bőrű, észrevehető szemek nélküli lényt pillantott meg maga előtt. A szájában kicsiny, tűhegyesnek tűnő fogak sorakoztak, és Holden hirtelen igencsak félteni kezdte az állattól alig pár centiméterre lévő csupasz lábujjait. Miller anélkül, hogy lenézett volna, a cipőjével félrerúgta a békaszerűséget. A lény elmosódottan tovaiszkolt a réten át aránytalanul hosszú lábain.

– A kapuk mind nyitva vannak?

Miller értetlenül nézett rá.

– Tudja – folytatta Holden. – A valóságban.

– Mi az, hogy valóság? – kérdezte Miller, és közben megint felnézett az éjszakai égbolton örvénylő kapukra.

– Az a hely, ahol élek?

– Ah, jól van. A kapuk nyitva vannak.

– És beözönlenek a szörnyetegek megszálló flottái, hogy mindnyájunkat megöljenek?

– Még nem – válaszolta Miller. – Ami a maga módján meglehetősen érdekes.

– Csak vicceltem.

– Én nem – felelte Miller. – Ezzel a kockázattal számolni lehetett. De egyelőre úgy tűnik, minden tiszta.

– Mi viszont átmehetünk azokon a kapukon. Kimehetünk oda.

– Ki – felelte Miller. – És ahogy ismerem magukat, ki is fognak.

Holden egy pillanatra elfeledkezett Ashfordról, a Behemótról, a rengeteg halálról, vérontásról és az ezernyi más problémáról, amelyek mindeddig elvonták a figyelmét arról, ahol most valójában voltak. Amit most valójában csináltak.

És amit mindez jelentett.

Meg fogja érni, hogy az emberiség kirajzik a csillagokba. Ő és Naomi, a gyermekeik, a gyermekeik gyermekei. Több ezer bolygó, gyermeknemzési korlátozások nélkül. Az emberiség új aranykora következik. És bizonyos értelemben a Nauvoo tette lehetővé mindezt. Fred elmondhatja a mormonoknak. Így talán nem fognak pert indítani ellene.

– Tyűha – mondta.

– Hát igen, de azért még nem kellene túlságosan elbízni magunkat – intette óvatosságra Miller. – Folyton figyelmeztetem. Sarkok és ajtónyílások. Ott szokták meglepni az embert. Az emberek túlságosan ostobák ahhoz, hogy odafigyeljenek. Nos, hamar meg fogják tanulni a leckét, és nem az én dolgom átsegíteni a fajt a következő lépéseken.

Holden a lába ujjával megkapargatta az aljnövényzetet. Ahol szétdörzsölődött, mézillatú áttetsző folyadék buggyant elő belőle. Miller szerint ez a bolygó szerepelt az állomás katalógusában. Egy napon élhetnék itt. A puszta gondolat elképesztőnek hatott.

Az égbolt képe megváltozott, és most az állomás által befogott összes hajót látni lehetett. Lassan elsodródtak egymástól.

– Hagyta menni őket?

– Én nem. Az állomás feloldotta a vesztegzárat – válaszolta Miller.

– És véglegesen hatástalanítottam a biztonság rendszert. Nincs szükség rá. Csak baj lenne belőle, amikor az egyik magukfajta majom rossz helyre dugja az ujját. Az a faszszopó Ashford tényleg azt hiszi, hogy kárt tehet a kapukban?

– És ilyen bolygókat találni a kapuk túloldalán?

– Talán akad köztük néhány ilyen, igen. Ki tudja? – Miller ismét Holden felé fordította a tekintetét, kék szeme hátborzongatóan ragyogott, tele titkokkal. – Háború folyt errefelé, kölyök. Olyan, amelyik az egész galaxisra kiterjedt, vagy tán még messzebbre is. Az én csapatom veszített, és immár mindannyian eltűntek. Pár milliárd év elszállt. Ki tudja, mi várakozik a túloldalon?

– Szerintem hamarosan kiderítjük – felelte Holden bátorságot színlelve, miközben akaratlanul is megrettent.

– Sarkok és ajtónyílások – ismételte el Miller. A hangjában valami azt sugallta Holdennek, hogy utoljára figyelmezteti.

Felbámultak az égre, nézték, ahogy a hajók fokozatosan eltávolodnak tőlük. Holden várta, hogy kirepüljenek az első torpedók, de nem került sor ilyesmire. Mindenki tartotta magát a játékszabályokhoz. Talán a Behemóton történtek megváltoztatták az embereket. Talán e változást oda is visszaviszik magukkal, ahonnan jöttek, és másokat is megfertőznek vele. Talán túlzottnak tűnt a remény, de Holden javíthatatlan optimista volt. Az emberekhez el kell juttatni a számukra szükséges információt. Bízni kell bennük, hogy helyesen fognak cselekedni. Másképp nem tudott volna játszani.

Habár lehetséges, hogy a hajók csupán Miller szimulációjában távolodtak egymástól, az emberiség pedig semmit sem tanult.

– Hát akkor – szólalt meg Holden pár percnyi néma mennyboltbámulás után. – Köszönöm a vendéglátást. Azt hiszem, ideje lenne visszatérnem a tűzharcomba.

– Még nem végeztem magával – jelentette ki Miller. A hangnem könnyednek tűnt, ám a szavak baljósan csengtek.

– Rendben.

– Nem azért építettek meg, hogy megjavítsam, amit az emberség elcseszett – fejtegette Miller. – Nem azért jöttem ide, hogy kapukat nyitogassak maguknak, és feloldassam a vesztegzárat, hogy hazamehessenek. Ez mellékesen történt. A valami, ami létrehozott engem, csak utakat épít. És most arra használ, hogy kiderítsem, mi történt a galaxisszintű civilizációval, amelyik az utat építtette.

– Ez miért számít még, miután mind eltűntek?

– Nem számít – felelte unott vállvonással Miller. – Egy cseppet sem. Ha betáplálja a Roci navikomputerébe, hogy vigye el valahová, aztán egy másodperccel később feldobja a talpát, a Roci dönthet úgy, hogy nem érdekes, és egyszerűen nem megy el?

– Nem – válaszolta Holden, ahogy felfogta a helyzetet, és megsajnálta ezt a Miller-szerkezetet, habár ilyesmit egészen addig elképzelni sem tudott volna.

– A hálózathoz kellett volna csatlakoznunk. Ezzel próbálkozunk függetlenül attól, hogy a hálózat időközben megszűnt. Ami a Vénuszból kiemelkedett, egész egyszerűen buta, kölyök. Egyetlen dologhoz ért. Fogalma sincs, hogyan kell utánajárni a dolgoknak. Én ellenben tudom. És a rendelkezésére álltam. Szóval kutakodni fogok, még ha a válaszok szart sem jelentenek a világmindenség egészének.

– Értem – válaszolta Holden. – Sok szerencsét hozzá, Miller. Ami engem…

– Azt mondtam, még nem végeztem magával.

Holden egy lépést tett hátrafelé, hirtelen megrettent attól, mit akarhat tőle Miller.

– Mire akar kilyukadni?

– Arra, kölyök, hogy el kellene vinnie.

Holden súlytalanul lebegett egy szkafanderben és a teljes sötétségben. Emberek üvöltöztek. Eldördült egy fegyver, aztán minden elcsendesült, majd elektromos sercegés, és valaki felnyögött.

– Elég! – kiáltotta valaki. Holden nem tudta kihez kötni a hangot.

– Mindenki hagyja abba a lövöldözést!

Mivel az a valaki kellő határozottsággal mondta ezt, engedelmeskedtek neki. Holden a csuklóján matatott a vezérléssel, és sikerült felkapcsolnia az űrruha világítását. A csapata többi tagja tüstént követte a példáját. Corin és Cass továbbra is sértetlenek maradtak. Holden eltűnődött, vajon valós időben meddig tarthatott a szimulációba tett kirándulása.

– A nevem Hector Cortez – szólalt meg ismét a lövöldözésnek véget vető hang. – Mi történik odakint? Tudja valaki?

– Vége – kiáltott vissza Holden, aztán hagyta, hogy teste ernyedten lebegjen a folyosón. Annyira fáradtnak érezte magát, hogy csak komoly nehézségek árán sikerült megállnia, hogy ott helyben elaludjon. – Véget ért az egész. Visszakapcsolhatják a rendszereket.

Sorra felizzottak a fények a hídon, amint mindenki bekapcsolta a kézi terminálja vészvilágítását.

– Hívják fel Ruizt! – adta ki az utasítást Cortez. – Küldessenek fel vele egy csapatot, hogy helyrehozzák, amit Clarissa csinált. Újra áram alá kell helyeznünk a hajót. A belső hengerben nyilván pánik tört ki. És küldessenek fel egy egészségügyi egységet!

Holden kíváncsi lett volna rá, Ashford merre lehet, és miért ez a Cortez nevű fazon osztogat parancsokat. De a megfelelő utasításokat adta, így Holden nem idegesítette magát emiatt. Belökte magát a hídra, hogy segítsen, ha bárkinek szüksége lenne rá, de a kezét a pisztolya mellett tartotta. Naomi helyét Cass vette át Juarez mellett, hogy Naomi besegíthessen a javítási munkálatokba.

Clarissa, korábban Melba, egy nyitott szerelvénydoboz mellett lebegett, és egy lőtt sebből vérzett. Cortez épp vérzéscsillapító tapaszt szorított hozzá. Ashford a terem túloldalán úszott a levegőben petyhüdt szájjal és meg-megránduló izmokkal. Holden eltűnődött rajta, vajon a kapitány halott-e, aztán rájött, hogy nem érdekli.

– Naomi! Szólj le a rádióstúdióba! Tudd meg, működik-e az adóberendezésük! Derítsd ki, mi a helyzet Annával, Monicával és Amosszal! Aztán próbálj kapcsolatba lépni a Rocival! Nagyon-nagyon szeretnék már elhúzni innen a francba.

Naomi bólintott, aztán hozzálátott, hogy lebonyolítsa a hívásokat.

– Életben marad? – kérdezte Holden a hófehér hajú férfitól, aki Clarissa sérülését látta el.

– Azt hiszem – felelte a férfi. – Az ő műve – tette hozzá, és körbemutatott a lekapcsolt lámpákra és rendszerekre.

– Huh – válaszolta Holden. – Még szerencse, hogy nem hajítottuk ki az űrbe.

Ötvenharmadik fejezet: Clarissa

Szakaszokban tért magához, előbb ébredt a kellemetlen érzés tudatára, mint hogy megállapíthatta volna, mije fáj. Tisztában volt vele, hogy valami nincs rendjén, még mielőtt össze tudott volna rakni egy történetet, valamiféle keretet, ami bármiféle értelmet adhatna az érzetek zörgő, lötyögő kollekciójának. Még miután tudata jelentősebb részei is felderengtek – mi a neve, hol van –, Clarissa leginkább akkor is azt érzékelte, hogy meggyengült. Hogy valami nem stimmel vele.

A szoba piszkos volt, és pár fokkal melegebb a kelleténél. Clarissa egy szűk, verejtéktől bűzlő ágyon feküdt, felette infúziós tasak lógott. Ennek jelentősége csak hosszabb idő után tudatosodott benne. A tasak lógott. Ő pedig nem lebegett. Visszatért a nehézkedés. Azt nem tudta megállapítani, perdületi vagy tolóerő keltett gravitáció-e, esetleg a tömeget magához vonzó tömegé, amit a bolygókon lehet megtapasztalni. Nem tudta kontextusba helyezni, hogy megtudhassa. Csupán annyit tudott, hogy kellemes érzés újra súllyal bírni. Ebből az következett, hogy valami sikerült. Valami működött.

Amikor lecsukta a szemét, azt álmodta, hogy megölte Rent, hogy a férfi tetemét a saját testébe rejtette el, ezért nem engedhette meg, hogy bárki képalkotóval letapogassa, nehogy rátaláljanak benne. Amikor felébredt, megnyugvással töltötte el, hogy már mindenki tud róla.

Időnként Tilly látogatta meg, az ágya mellett üldögélt. Úgy tűnt, mintha sírna. Clarissa szerette volna megkérdezni tőle, mi a baj, de nem volt elég ereje hozzá. Néha Anna időzött nála. A doktornő, aki vizsgálta, szép vonású idős asszony volt, akinek a szeme mindent látott már. Cortez egyszer sem jött be hozzá. Alvás és ébrenlét nem vált el élesen egymástól. Ahogy a gyógyulás és a betegség sem. Nehéz, vagy teljesen lehetetlen lett volna meghúzni közöttük a határvonalat.

Egyszer hangokra ébredt, a gyűlölt hangra, Holdenére. A férfi az ágya lábánál állt maga előtt összefont karral. Naomi állt mellette, aztán a többiek. A sápadt fickó, aki kamionsofőrnek nézett ki, meg a barna bőrű, aki általános iskolai tanárnak. Amos és Alex. A Rocinante legénysége. Akiket nem sikerült megölnie. Örült, hogy látja őket.

– Teljességgel kizárt – jelentette ki Holden.

– Nézzen rá – győzködte Anna. Clarissa a nyakát nyújtogatta, hogy láthassa, ki áll mellette. A lelkésznő idősebbnek tűnt. Elgyötörtebbnek. Vagy talán letisztultabbnak. Mintha lénye esszenciája maradt volna csak meg belőle. Clarissa szépnek is látta őt. Szépnek, rettenetesnek és könyörületességében hajthatatlannak. Az arcára volt írva. Emiatt nehéz volt ránézni. – Meg fogják ölni.

Alex, a tanár felemelte a kezét.

– Úgy érti, hogy védőügyvédet kap, aztán bíróság elé állítják azért, mert megölt egy halom embert, akikről pontosan tudjuk, hogy ő végzett velük.

Így van. Így igaz. Mellette Anna egymáshoz szorította a kezeit.

– Úgy értem, ezt szeretném elérni – válaszolta Anna. – Egy tárgyalást. Ügyvédeket. Igazságszolgáltatást. De kell valaki, aki biztonságban eljuttatja őt innen a Lunára. Most, hogy megindult a kiürítés, a maguké az egyetlen független hajó a lassú zónában. Egyedül magukban bízhatok, hogy biztonságban kijuttatják őt innen.

Naomi Holdenre pillantott. Clarissa nem tudta kifürkészni a nő arckifejezését.

– Nem fogom felengedni a hajómra – erősködött Holden. – Meg akart ölni minket. Naomit kis híján tényleg megölte.

– Ezenkívül mindkettejük életét megmentette – vetette ellen Anna.

– És mindenki másét.

– Nem hiszem, hogy csak mert egy alkalommal tisztességesen viselkedett, bármivel tartoznék neki – jegyezte meg Holden.

– Nem mondtam ilyet – szólt Anna. – De ha nem ugyanolyan igazságérzettel bánunk vele, mint ahogyan másoktól elvárnánk, hogy velünk…

– Nézze, Vöröske – szólalt meg Amos. – Ebben a szobában talán maga és a kapitány kivételével mindenki eléggé rugalmasan fogja fel az erkölcsi kérdéseket. Egyikünknek sem tiszta a keze. Nem ez a lényeg.

– Ez hadászati probléma – értett egyet vele Alex.

– Valóban? – csodálkozott el Holden.

– Valóban – felelte Naomi. – Tegyünk úgy, mintha nem lenne eleve veszélyes. Azzal, hogy a fedélzetre engedjük, még ha csak azért is, hogy biztonságos helyre szállítsuk, három különböző jogrendszer támadásának tennénk ki magunkat, és a helyzetünk már jelenleg is… „bizonytalan”, hogy finoman fogalmazzak.

Clarissa előrenyúlt, ujjával megragadta Anna blúzát, és ráncigálni kezdte, akár egy kisgyerek az édesanyja szoknyáját.

– Semmi gond – hörögte. – Megértem. Semmi gond.

– Mennyi? – kérdezte Anna. Aztán, az értetlen tekintetek láttán hozzátette: – Ha csak kockázat és haszon arányának kérdése, mennyit kellene kapniuk, hogy megérje a kockázatot.

– Többet, mint amennyije van – felelte Holden bocsánatkérő hangon. Nem akarta elkeseríteni Annát, és nem akarta megtenni, amire a nő kéri őt. Semmiképp sem győzhetett.

– Na és ha megvennénk a Rocinantét? – kérdezte Anna.

– Nem eladó – vágta rá Holden.

– Nem maguktól. Hallottam a jogi problémáikról. Mi lenne, ha megvásárolnám a Rocinantét a Marstól? Magukra ruháznám a birtokjogát, végleg és tehermentesen.

– Meg akar vásárolni egy hadihajót? – hitetlenkedett Alex. – Egyházak szoktak ilyet?

– Rendben – egyezett bele Holden –, ha megteszi ezt nekünk, kicsempésszük a lányt.

Anna felemelte a mutatóujját, aztán előhúzta a zsebéből a kézi terminálját. Clarissa látta, hogy remeg a keze. Beütött valamit a képernyőn, és pár másodperccel később ismerős hang szólalt meg a dobozból.

– Annie – mondta Tilly Fagan. – Merre vagy? Hat rendkívül fontos személyiséggel éppen koktélt iszogatunk, és halálra untatnak. A legkevesebb, amit megtehetsz értem, hogy feljössz, és egy kicsit hagyod, hogy körülrajongjanak.

– Tilly – válaszolta Anna. – Emlékszel még rá, hogy megígérted, bármilyen drága szívességet megteszel nekem? Tudom, mi legyen az.

– Csupa fül vagyok – felelte Tilly.

– Azt szeretném kérni, hogy vedd meg a Rocinantét a Marstól, és ajándékozd oda Holden kapitánynak. – Tilly elnémult. Clarissa szinte látta maga előtt, ahogy felszalad a szemöldöke. – Egyedül így gondoskodhatunk Clarissáról.

A hang, amit Tilly kiadott, ugyanúgy lehetett sóhaj, mint nevetés.

– Jól van, egye fene. Szólok Robertnek, hogy intézze el. Meg fogja tenni. Még így is kevesebből megússza, mint amit egy váláskor nekem ítélnének. Még valami, kedvesem? A Föld pályáját is módosítsam, ha már benne vagyok?

– Nem kell – felelte Anna. – Ez bőven elég.

– Ebben rohadtul igazad van. Siess fel ide! De komolyan, mindenki totálisan odavan érted, és sokkal szórakoztatóbb lenne azt figyelnem, ahogy megpróbálnak odadörgölőzni hozzád.

– Megyek – válaszolta Anna. Visszacsúsztatta a kézi terminált a zsebébe, aztán megfogta Clarissa kezét. Ujjaiból melegség áradt. – Nos?

Holden arca teljesen elsápadt. Clarissáról Annára nézett, aztán vissza, és hosszan kifújta a levegőt.

– Hüm – mondta. – Tyűha. Jól van. Viszont előfordulhat, hogy nem rögtön haza megyünk. Nem gond?

Clarissa kinyújtotta a kezét, és egészen meglepte a súlya. Némi időbe telt, míg mindannyian megértették, hogy mit akar. Aztán Holden – a férfi, akinek a megszégyenítéséért és megöléséért Clarissa korábban eget-földet megmozgatott – elfogadta a kezét.

– Örülök, hogy megismerhetem – hörögte a lány.

Orvosi bilincset építettek Clarissa bokaperecébe, hogy a legénység jelére elkábíthassák őt, vagy ha észlelné a mesterséges mirigyek által kiválasztott vegyületeket, vagy ha a lány elhagyná a hajó legénységi fedélzeteit. Háromkilónyi hőformázott sárga műanyag tapadt a lábához, akár egy kagyló. Az átszállításra a halottak búcsúztatása közben került sor. Michio Pa kapitány, akinek arcát még mindig kötések borították a harcban szerzett sebek miatt, magasztaló szavakkal emlékezett vissza Carlos Bacára, Samantha Rosenbergre és még tucatnyi más névre, mielőtt az űrnek ajánlotta hamvaikat. Aztán a flottilla többi parancsnokai sorban egymás után álltak a kamera elé saját hajójuk fedélzetén, mondtak el néhány méltató mondatot, és adták tovább a szót. Egyikük sem tett említést a börtönbe vetett és lenyugtatózott Ashfordról. Senki sem említette Clarissát.

Ez volt az utolsó szertartás a kivonulás előtt. A hazatérés előtt. Clarissa a kézi terminálja képernyőjén követte figyelemmel az eseményeket, amikor épp nem az űrkomp külső kameráira kapcsolt monitort figyelte. Az idegen állomás immár tétlennek mutatkozott. Nem izzott, nem reagált; az érzékelők mindössze különféle fémekből és karbonátokból álló hatalmas golyóbisként észlelték a csillagtalan űr közepén.

– Nem mindegyik megy vissza, tudja – jegyezte meg Alex. – A marsi csapat azt tervezi, hogy itt maradnak, és szemügyre veszik az összes kaput. Kiderítik, mi van a túloldalukon.

– Ezt nem is tudtam – válaszolta Clarissa.

– Igen. Ez most – folytatta a pilóta, és a képernyőre mutatott, ahol az EN egyik kapitánya beszélt komoly arccal a kamerába, szeme akár a megkeményedett üveggolyó, állkapcsa a szomorúsággal küszködve megfeszült, ahogy elsorolta a halottak nevét. – Ez a nyugvópont. Ezelőtt mindent a félelem határozott meg. Ezután minden a mohóságról fog szólni. De most… – Felsóhajtott. – Hát, ez mindenesetre felemelő pillanat.

– Az – helyeselt Clarissa.

– Szóval, csak hogy tisztázzuk a dolgot, még mindig meg akarja ölni a kapitányt? Csak mert, tudja, ha még mindig ez a helyzet, legalább annyival tartozik nekünk, hogy előre szól.

– Már nem – felelte a lány.

– És ha mégis így lenne?

– Akkor is ugyanezt mondanám. De tényleg nem.

– Rendben.

– Jól van, Alex – szólalt meg hátulról Holden. – Megérkeztünk már?

– Épp kopogni készültem – válaszolta Alex. Beütött valamit a vezérlőpanelen, és a képernyőn felragyogtak a Rocinante külső reflektorai. A hajó aranylón és ezüstösen izzott a feketeségben, mintha egy egész városra néztek volna le a magasból. – Jól van, emberek. Hazaértünk.

Clarissa kabinja nagyobb volt, mint korábbi szálláshelye a Cerisieren, és kisebb a Prince-belinél. Viszont senkivel sem kellett osztoznia rajta.

A sajátjának mondhatta, amennyire bármit annak tekinthetett.

A ruházata egyetlen kezeslábasból állt, aminek a hátán a Tachi feliratot nyomtatták a szövetbe. Tisztálkodáshoz a hajón rendszeresített piperecikkeket használta. Semmi sem volt az övé. Semmi sem volt ő maga. Többnyire a szobájában maradt, a hajókonyhába és a fejhez csupán akkor ment ki, ha kellett. Nem igazán a félelem, inkább amiatt, mert úgy érezte, jobb, ha nincsen útban. Nem a saját hajóján utazott, hanem az övékén. Clarissa nem tartozott közéjük, és nem is tartotta érdemesnek erre magát. Fizetett utas volt, ráadásul nem különösebben szívesen látott. Ennek tudata nyomasztotta.

A kabinját idővel egyre inkább a Behemót fogdájához hasonlónak érezte. Ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy egy kicsit kimerészkedjen. De csak egy kicsit. Korábban már látta a hajókonyhát a szimulációkban, amikor azt tervezgette, hogyan semmisítse meg, hová helyezze el a manuális vezérlőt. A valóságban másmilyennek tűnt. Nem igazán kisebbnek vagy nagyobbnak, hanem másnak. A legénység egyik helyről útban egy másik helyre néha átment rajta, ahogy ő nem tehette meg. Ettek és beszélgettek egymással, ügyet sem vetve rá, mintha csak szellem lenne. Mintha már elveszítette volna a helyét ezen a világon.

– Nos – szólalt meg Holden széles mosollyal az arcán –, komoly problémánk akadt. Kifogyott a kávé.

– Sörünk még van – jegyezte meg Amos.

– Igaz – felelte Holden. – De a sör nem kávé. Leadtam egy rendelést a Behemótnak, de nem jeleztek vissza, és nem szívesen indulnék el a világűr mérhetetlen és ismeretlen mélységeibe kávé nélkül.

Alex odapillantott Clarissára, és elvigyorodott.

– A kapitánynak nem ízlik a műkávé, amit a Roci készít – magyarázta. – Felpuffad tőle a hasa.

Clarissa nem válaszolt. Nem tudta biztosan, hogy elvárják-e tőle.

– Dehogy is – tiltakozott Holden. – Az csak egyszer történt meg.

– Nem csak egyszer, kapitány – mondta erre Amos. – És ne vedd zokon, de olyan büdös volt, mintha egy mókus mászott volna bele a seggedbe, és ott pusztult volna el.

– Ohó – kontrázott rá Holden –, te nekem ne panaszkodj! Ha nem csal az emlékezetem, nekem kellett kitakarítanom a vodkáspörkölt-kísérleted után.

– Ebben van valami – adott igazat Alex. – Az átkozottul durva volt.

– Kis híján kiszartam a bélbolyhaimat, ez igaz – ismerte el Buddha-szerű arckifejezéssel Amos –, de még mindig nem állítanám, hogy ez vetekedhetne a kapitány fingjaival.

Alex úgy tett, mintha öklendezne, Amos pedig beletrombitált a tenyerébe. Naomi egyikről a másikra nézett, nem tudta eldönteni, nevessen-e, vagy pofon vágja őket.

– Nem puffad fel a hasam – jelentette ki Holden. – Egyszerűen csak jobban szeretem a valódi kávé ízét.

Naomi Clarissa alkarjára tette a kezét, és közelebb hajolt hozzá. Gyengéden és váratlanul rámosolygott.

– Említettem már, mennyire örülök, hogy akad még egy nő a fedélzeten? – kérdezte.

Csak viccelt. Clarissa jól tudta ezt. De a viccnek ő is a része volt, és könnyei önmagát is meglepték.

– Leköteleztél vele, hogy mindezt elmesélted Bikáról – mondta egy férfihang. Clarissa, aki épp a fedélzeten haladt át, nem tudta beazonosítani, kié. Egy ismeretlen hang a hajón ugyanúgy hatott, mintha furcsa zajt hallott volna a hálószobában. Megtorpant. – Hosszú éveken át a barátom volt, és… hiányozni fog.

Clarissa arrébb húzódott, visszafordult a többiek kabinjai felé. Holden ajtaja nyitva állt, a kapitány a présülésében ült, és felbámult a monitorjára. A hajók, állomások és Gyűrűk helyzetét mutató taktikai térkép helyett egy férfi arca uralta a képernyőt. Clarissa Fred Johnsont ismerte fel benne, a Föld elárulóját és a Külső Bolygók Szövetségének fejét. Az Anderson Állomás mészárosát. Öregnek tűnt, a haja szinte teljesen megőszült már, a szeme színe a megsárgult régi elefántcsontéra emlékeztetett.

– Rengeteget kértem tőle – folytatódott a felvétel. – Ő pedig rengeteget megtett nekem. Ez… ez elgondolkodtatott. Megvan az a rossz szokásom, kapitány, hogy többet kérek az emberektől, mint amit megadni képesek. Hogy többet követelek tőlük, mint amit jogosan elvárhatok. Megfordult a fejemben, hogy veled is valami hasonlót tettem.

– Jé, komolyan? – kérdezte Holden a képernyőtől, noha amennyire Clarissa meg tudta állapítani, nem rögzítette, amit mond.

– Ha így lenne, elnézést kérek. Így, magunk között. Kapitány a kapitánytól. Már bánok néhány döntést, amit meghoztam. Gondolom, ezt meg tudod érteni. Úgy határoztam, hogy a Behemót a helyén marad. Termőföldet és vetőmagot küldünk ki, hogy növényeket termeszthessenek. Ez azt jelenti, hogy a KBSz hadiflottája elveszítette a nagy kahunáját. Viszont úgy tűnik, ezernyi bolygó vár felfedezésre, és az, hogy a miénk legyen az egyetlen benzinkút a sztráda mellett, kihagyhatatlan lehetőség. Ha neked és a legénységednek lenne kedvetek segíteni ebben, és kíséretet biztosítanátok néhány hajónak a Ganymedesről a Gyűrűhöz, találhatunk munkát nektek. Tehát ez a hivatalos része a dolognak. Beszéld meg a többiekkel, és majd értesíts róla, milyen döntést hoztatok.

Fred Johnson a kamera felé biccentett, és a képernyő a KBSz alapértelmezett félbevágott körének üres kékségére váltott. Holden hátrapillantott a válla felett. Clarissa látta, hogy a kapitány észrevette őt.

– Helló – köszönt oda neki.

– Helló.

Egy pillanatig egyikük se szólt. Clarissának fogalma sem volt, mit mondhatna. Ő is szeretett volna bocsánatot kérni, rálépni az útra, amelyet Fred Johnson mutatott neki, de még nem egészen állt készen erre.

Várta, hátha Holden kezdeményez. Miután nem tette meg, Clarissa visszahúzta magát a legénységi kabinok felé. Gyomra összeszorult és felkavarodott.

Nem voltak barátok. Sosem lesznek azok, mivel bizonyos dolgokat nem lehet jóvátenni.

Ezzel ki kell békülnie.

Amos hígítótól és izzadságtól bűzlött. A legénység tagjai közül ő hasonlított leginkább azokra, akiket Clarissa ismert. Soledadhoz és Stannihoz. És Renhez. Hegesztő-felszerelésben lépett be a hajókonyhába, a maszkot a homlokára tolta fel. Elmosolyodott, amikor meglátta Clarissát.

– Jól szétbarmolta a helyet – szólalt meg Amos. Clarissa tudta, hogy ha úgy adódna, a nagydarab gépész gondolkodás nélkül végezne vele. Ám addig a pillanatig kedélyes és barátságos lesz vele. Ez többet ért, mint amit Clarissa el mert volna várni. – Érti, mégiscsak egy roncsmentő szerkezettel esett neki. Azok alapvetően arra készülnek, hogy lehámozzák az acélt is.

– Végül nem azzal csináltam – felelte Clarissa. – Lemerült az akkumulátor. A szekrényt a légzsilipben puszta kézzel tettem tönkre.

– Komolyan? – kérdezte Amos.

– Aha.

– Hát – válaszolta a gépész, aztán megtöltött magának egy ivógumót műkávéval a gépből, és átlebegett az asztalhoz – …akkor meglehetősen szép teljesítmény volt.

Clarissa elképzelte magában, ahogy Amos dolgozik, leeresztett maszkkal, és a szikrákat, hatalmas testének vibráló árnyát. Héphaisztoszt, az istenek kovácsát, ahogy az alvilágban serénykedik. Az efféle képzettársítások Clarissa Maónak jutottak volna az eszébe. Melba Koh kizárólag az ívkisülés hőmérsékletére, az összehegesztendő lemezek összetételére koncentrált volna. Mindkét gondolat felmerülhetett benne, de egyik sem lett volna valóban a sajátja.

Súlytalanul sodródott. Később, amikor a hajó már megindul, és a tolóerő biztosította gravitáció mindent a fedélzethez szegez, még mindig súlytalanul fog sodródni. A világa az arról szóló történetek köré épült fel, hogy ki ő. Jules-Pierre Mao lánya, Julie Mao nővére, a karbantartók vezetője a Cerisieren, édesapja bosszújának eszköze. Immár senki se volt. Csak poggyász egykori ellenségének hajóján, úton az egyik börtönből a másikba, és még csak nem is bánta. Amikor legutóbb ennyire jelentéktelennek érezte magát, valószínűleg még édesanyja méhében lehetett.

– Mi volt a gond?

– Hmm?

– Azt mondta, hogy jól szétbarmoltam valamit. Mi a gond vele?

– Az innen a gépterembe nyíló fedélzeti zsilipajtó beragad. Mióta összegyűrte. Félig lehet kinyitni, aztán nem megy tovább.

– Ellenőrizte a visszahúzó kart?

Amos a homlokát ráncolva odafordult feléje. Clarissa vállat vont.

– Előfordul, hogy az ajtó rásegítő karjai nem egyenletes erővel nyomnak, amikor kezdenek kiégni. Az ideúton úgy négyet vagy ötöt kellett kicserélnünk belőlük.

– Tényleg?

– Csak kósza ötlet volt – válaszolta Clarissa. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Amikor visszaérünk a Lunára, ki fognak végezni engem, ugye?

– Ha szerencséje van, igen. Az EN még nem törölte el a halálbüntetést, habár ritkán alkalmazzák. Szerintem egy parányi cellában fogja leélni a hátralévő éveit. A helyében jobban örülnék egy golyónak.

– Mennyi idő, amíg odaérünk?

– Nagyjából öt hét.

Egy pillanatra mindketten elhallgattak.

– Hiányozni fog ez a hely – szólalt meg végül Clarissa.

Amos vállat vont.

– Rásegítő kar, hm? Érdemes ellenőriznem. Van kedve velem jönni, hogy megnézzük?

– Nem tehetem – felelte Clarissa, és a bokaperecre mutatott.

– Hagyja a francba, azt simán átprogramozom. Legalábbis annyira, hogy le tudjon jönni a gépterembe. Keresünk magának egy szerszámtartó övet, Szivi. Törjük csak fel azt az izét!

Egy órával később Clarissa már a kereten húzta végig a kezét, és árulkodó dörzsölésnyomokat keresett, ahol az ajtó beragadhatott. Ez az én művem. Én tettem tönkre.

– Mire gondol, Szivi? – kérdezte a háta mögül Amos.

– Jó érzés megjavítani valamit – felelte Clarissa.

Epilógus: Anna

Anna a Thomas Prince bárjában ült, és a csillagokat nézte.

A bár kupola alakú terem volt, és benne minden síkfelület a kinti panoráma 360 fokos képét mutatta. Anna úgy érezte, mintha egy kerti padon ülve repülne az űrben. Mostanra ez lett a kedvenc helye a hajón: a csillagok itt élénk, változatlan színekben ragyogtak, és nem volt légkör, ami miatt pislákoltak volna. Oly közelinek tűntek. Mintha Annának csak a kezét kellett volna kinyújtania, hogy megérinthesse őket.

A kézi terminálja csipogással emlékeztette, hogy épp egy felvétel közepén tart. Anna kitörölte a csillagok bámulásával eltöltött időt, aztán újra nekirugaszkodott az üzenetnek.

– Szóval a püspök leveléről kiderült, hogy hivatalos találkozót kér tőlem benne. Úgy tűnik, egyesek panaszt tettek rám. Valószínűleg Ashford. Nyakig ül a jogi vitákban a KBSz-szel, mégis talál rá időt, és veszi a fáradságot, hogy másoknak ártson. De ne aggódj emiatt! Ők kérdeznek, én válaszolok, meglehetősen jó indokot tudok felhozni mindenre, amit tettem. Rengetegen felajánlották a támogatásukat azok közül, akikkel együtt dolgoztam a flottánál. Valószínűleg nem lesz szükségem a segítségükre. Ha már itt tartunk, meghívtam hozzánk Tilly Fagan barátnőmet Moszkvába. Nyers és hóbortos, és társaságban egyáltalán nem rejti véka alá a véleményét. Imádni fogod. Már alig várja, hogy láthassa Namit.

Anna megállította az üzenetet, hogy egy képet csatoljon Tillyről.

A képen Tilly haragosan hunyorítva néz a kamerába, másodpercekkel azelőtt, hogy ráripakodott: „Mássz ki azzal a kibaszott izével az arcomból”. Egyik kezében cigaretta; a másikkal vádlón feléje bök. Nem ez volt a legelőnyösebb képe Tillyről, viszont ezt érezte a legjellemzőbbnek.

– És ha már szóba került Nami, hálás köszönet a videókért, amiket küldtél. El sem hiszem, mennyire megnőtt. És úgy mászik teljes gravitáció mellett, mintha abba született volna bele. Nemsokára megint járni fog. Sokszor úgy érzem, inkább veled kellett volna mennem. Valójában szinte állandóan. De amikor belegondolok, mennyi mindent csináltam a Gyűrűn belül, elmerengek rajta, vajon nélkülem is ugyanígy alakult volna-e minden. Talán önteltségnek tűnik, de úgy hiszem, hogy Isten arrafelé tereli az embert, ahol lennie kell. Talán szükségük volt rám. Ennek ellenére ígérem, hogy bűnbánóan fogok viselkedni, amikor hazamegyek. Rengeteg mindenért kell bocsánatot kérnem tőled, a püspöktől, Namitól, a családomtól.

Mintha csak mellette szólalt volna meg, Nonó hangját hallotta: Mindig is jellemző volt rád, hogy nem engedélyt kérsz, hanem bocsánatot. Anna hangosan kacagott, míg ki nem buggyantak a könnyei. Megtörölte a szemét, aztán belemondta a kamerába, hogy:

– Még mindig itt vagy velem, Nono. A fejemben. De bármit megadnék érte, hogy magamhoz szoríthassalak. A Prince-nek egy hónap kell hozzá, hogy hazaérjen. Egy örökkévalóság. Szeretlek.

Felemelte a párnát, amit otthonról magával hozott, és a melléhez szorította.

– Ez itt te vagy és Nami. Ti ketten. Mindkettőtöket annyira szeretlek.

Leállította, és elküldte a felvételt, hogy a fény sebességével szárnyaljon Nonóhoz a Prince előtt. Ám még ez is túl lassú volt. Anna letörölte a szeme sarkában felgyűlt könnyeket.

Odakint fehér fény ragyogott fel az égen, egy pár centiméter hosszú tűzcsóva. A flottilla egy újabb hajója indult meg hazafelé. A közelségből ítélve a Prince egyik kísérőhajója lehetett. Végre visszatérnek, habár sok olyan tengerész nélkül, akiket kihoztak a Gyűrűhöz. Családok fogják várni, hogy hazavigye hozzájuk a szeretteiket, ehelyett zászlókat, posztumusz kitüntetéseket, részvétnyilvánító leveleket kapnak. Mindez nem lesz elég, hogy kitöltse az űrt, amit az elvesztésük hagy az életükben. Sosem elég.

Ám a földi, marsi és a külső bolygók különböző állomásairól származó hajók mégiscsak hazatérnek. És az emberiség történetének legnagyobb lehetőségéről viszik meg a hírt. A rengeteg gyász és tragédia közepette a reményt.

Vajon Nami a most Anna szeme elé táruló valamelyik fénypont közelében fogja leélni az életét? Elképzelhetőnek tűnt. Kislánya egy olyan világba született, ahol a két édesanyja nem engedhetett meg magának még egy gyereket, ahol két évet kellene ledolgoznia, mielőtt a kormány érdemesnek ítéli a felsőfokú tanulmányokra. Ahol az erőforrások gyors ütemben fogytak, és a küzdelem, hogy ne öntse el őket a szemét, egyre többet emésztett fel abból, ami megmaradt.

Nami viszont egy korlátok nélküli világban nőne fel. Ahol az ember egy rövid utazással eljuthat valamelyik csillaghoz és a körötte keringő bolygók bőségéhez. Ahol az, hogy mit dolgozik, mit tanul, és hány gyereket vállal, a saját döntésedtől függ, és nem a kormány írja elő.

Szédítően hatott belegondolni ebbe.

A háta mögött valaki kopogó léptekkel bejött a bárba.

– Tilly, épp most küldtem el… – kezdett bele Anna, de rögtön elhallgatott, amikor hátrafordult, és Hector Cortezt pillantotta meg.

– Doktor Volovodov – köszönt bocsánatkérően a férfi.

– Doktor Cortez – felelte Anna. Butaságnak tartotta, hogy ismét magázódni kezdtek, de Hector ragaszkodott hozzá. – Foglaljon helyet.

Anna megpaskolta a sajátja melletti ülést.

– Remélem, nem zavarom – válaszolta a férfi, ahogy leült, és kinézett a csillagokra. Nem rá. Többé nem mert Anna szemébe nézni.

– A legkevésbé sem. Csak egy üzenetet vettem fel az otthoniaknak, és a kilátásban gyönyörködöm.

Pár pillanatig némán ültek, és a csillagokat bámulták.

– Esteban veszített – állapította meg Cortez, mintha mindvégig erről beszélgettek volna.

– Nem hiszem… Ó, a főtitkár? Valóban?

– Nancy Gao az új FT. Ez Chrisjen Avasarala névjegyét viseli magán.

– Kiét?

Cortez elnevette magát. Nevetése őszintének hatott, hangosan robajlón, mélyről szakadt fel.

– Ó, mennyire boldog lenne, ha most hallaná magát.

– Ki ez a nő?

– Ő az a politikus, akire soha senki nem szavazott, aki saját hűbérbirtokaként irányítja az EN-t, és óvakodik tőle, hogy a neve megjelenjen a sajtóban. A tény, hogy ő határozza meg, mit tegyen a kormánya, maga mégsem hallott róla soha, azt jelenti, hihetetlenül ért ahhoz, amit csinál.

– Ó – válaszolta Anna. Nem kedvelte a politikát. Úgy érezte, hogy rögtön a nyershalból készült ételek után ez a második legborzalmasabb dolog, amit az emberiség valaha kitalált.

Újabb hosszú hallgatás következett. Anna elmerengett, hogy vajon Tilly merre járhat épp, és hogy hátha felbukkan, és kimenti őt ebből a kényelmetlen helyzetből.

– Maga a nyertes lóra tett – mondta végül Cortez. – Én meg a vesztesre. Remélem, hogy ezt nem rója fel nekem. Most már a nézeteltéréseink ellenére rendkívül tisztelem magát. Nem örülnék neki, ha gyűlölne.

– Nem gyűlölöm, Hector – felelte Anna, és két kézzel megragadta, és megszorította a férfi kezét. – Egyáltalán nem. Borzalmas volt, amin át kellett mennünk. Mindannyian hoztunk rossz döntéseket, mert féltünk. De maga jó ember. Őszintén hiszem ezt.

Cortez hálás mosolyt villantott rá, és megsimogatta a kezét. Anna az egész falat befedő csillagos égbolt felé biccentett.

– Oly sok csillag – mondta. – Némelyik egy nap majd a miénk lehet.

– Nem is tudom – válaszolta Hector halk és szomorú hangon. – Nem is tudom, el kell-e fogadnunk őket. Isten a Földet adományozta az embernek. Nem ígérte meg nekünk a csillagokat. Nem is tudom, az Úr vajon velünk tartana-e oda.

Anna megint megszorította a férfi kezét, aztán eleresztette.

– Az az Isten, akiben én hiszek, hatalmasabb mindennél. Amit megtudhatunk, semmi sem lehet Őellene intézett támadás, amennyiben igaz.

Cortez semmitmondóan hümmögött.

– Szeretném, ha a kislányom birtokba vehetné őket – mondta Anna, és a fénylő pontokra mutatott maga előtt. – Az én kis Namim. Szeretném, ha egy napon mindez az övé lehetne.

– Bármit talál is ott – felelte Cortez –, ne feledje, hogy ezt a jövőt maga választotta neki.

Szavai reményt és fenyegetést sugalltak.

Akár a csillagok.

Köszönetnyilvánítás

Ismét többeknek kell kifejeznünk hálánkat, mint amennyi hely megadatott hozzá. Ez a könyv és a sorozat nem jöhetett volna létre ügynökünk, Danny Baror áldozatos munkája, valamint Tom Bouman, Susan Barnes, Ellen Wright, Tim Holman, Alex Lenicki és az Orbit teljes csapatának odaadó támogatása nélkül. Köszönjük a csodálatos Daniel Dociunak a borítókat, amelyek láttán az emberek nem tudják megállni, hogy le ne emeljék a könyveinket a polcról, Kirk Benshoffnak pedig a tipográfiát, amely összekapcsolja az egész sorozatot. Szavakkal nem fejezhetjük ki kellőképp hálánkat Carrie-nek, Katnek és Jaynénak a visszajelzésekért és a támogatásukért, Scarletnek pedig azért, amiért hagyta, hogy munkánk közben az Állítólag adásaival szórakoztassuk. Köszönjük az Állítólag stábjának, hogy ennyire le tudják kötni a természettudományok iránt érdeklődő hatéveseket. Ismételten köszönettel tartozunk a Sake River csapatnak. A regény kevésbé dögös lett volna nélkülük. A hibák, pontatlanságok és példátlan mellébeszélések mind nekünk róhatók fel.

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Értékeld a könyvet a molyon!

Ha tetszett a könyv, és szeretnéd a polcodon is tudni, igazold felénk az e-könyv vásárlást és megkaphatod a nyomtatott kötetet óriási kedvezménnyel, féláron!

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Prológus: Manéo

Első fejezet: Holden

Második fejezet: Bika

Harmadik fejezet: Melba

Negyedik fejezet: Anna

Ötödik fejezet: Bika

Hatodik fejezet: Holden

Hetedik fejezet: Melba

Nyolcadik fejezet: Anna

Kilencedik fejezet: Bika

Tizedik fejezet: Holden

Tizenegyedik fejezet: Melba

Tizenkettedik fejezet: Anna

Tizenharmadik fejezet: Bika

Tizennegyedik fejezet: Melba

Tizenötödik fejezet: Bika

Tizenhatodik fejezet: Holden

Tizenhetedik fejezet: Bika

Tizennyolcadik fejezet: Anna

Tizenkilencedik fejezet: Melba

Huszadik fejezet: Holden

Huszonegyedik fejezet: Bika

Huszonkettedik fejezet: Holden

Huszonharmadik fejezet: Melba

Huszonnegyedik fejezet: Anna

Huszonötödik fejezet: Holden

Huszonhatodik fejezet: Bika

Huszonhetedik fejezet: Melba

Huszonnyolcadik fejezet: Anna

Huszonkilencedik fejezet: Bika

Harmincadik fejezet: Holden

Harmincegyedik fejezet: Melba

Harminckettedik fejezet: Anna

Harmincharmadik fejezet: Bika

Harmincnegyedik fejezet: Clarissa

Harmincötödik fejezet: Anna

Harminchatodik fejezet: Holden

Harminchetedik fejezet: Clarissa

Harmincnyolcadik fejezet: Bika

Harminckilencedik fejezet: Anna

Negyvenedik fejezet: Holden

Negyvenegyedik fejezet: Bika

Negyvenkettedik fejezet: Clarissa

Negyvenharmadik fejezet: Holden

Negyvennegyedik fejezet: Anna

Negyvenötödik fejezet: Bika

Negyvenhatodik fejezet: Clarissa

Negyvenhetedik fejezet: Holden

Negyvennyolcadik fejezet: Bika

Negyvenkilencedik fejezet: Anna

Ötvenedik fejezet: Holden

Ötvenegyedik fejezet: Clarissa

Ötvenkettedik fejezet: Holden

Ötvenharmadik fejezet: Clarissa

Epilógus: Anna

Köszönetnyilvánítás

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Prológus: Manéo

Első fejezet: Holden

Második fejezet: Bika

Harmadik fejezet: Melba

Negyedik fejezet: Anna

Ötödik fejezet: Bika

Hatodik fejezet: Holden

Hetedik fejezet: Melba

Nyolcadik fejezet: Anna

Kilencedik fejezet: Bika

Tizedik fejezet: Holden

Tizenegyedik fejezet: Melba

Tizenkettedik fejezet: Anna

Tizenharmadik fejezet: Bika

Tizennegyedik fejezet: Melba

Tizenötödik fejezet: Bika

Tizenhatodik fejezet: Holden

Tizenhetedik fejezet: Bika

Tizennyolcadik fejezet: Anna

Tizenkilencedik fejezet: Melba

Huszadik fejezet: Holden

Huszonegyedik fejezet: Bika

Huszonkettedik fejezet: Holden

Huszonharmadik fejezet: Melba

Huszonnegyedik fejezet: Anna

Huszonötödik fejezet: Holden

Huszonhatodik fejezet: Bika

Huszonhetedik fejezet: Melba

Huszonnyolcadik fejezet: Anna

Huszonkilencedik fejezet: Bika

Harmincadik fejezet: Holden

Harmincegyedik fejezet: Melba

Harminckettedik fejezet: Anna

Harmincharmadik fejezet: Bika

Harmincnegyedik fejezet: Clarissa

Harmincötödik fejezet: Anna

Harminchatodik fejezet: Holden

Harminchetedik fejezet: Clarissa

Harmincnyolcadik fejezet: Bika

Harminckilencedik fejezet: Anna

Negyvenedik fejezet: Holden

Negyvenegyedik fejezet: Bika

Negyvenkettedik fejezet: Clarissa

Negyvenharmadik fejezet: Holden

Negyvennegyedik fejezet: Anna

Negyvenötödik fejezet: Bika

Negyvenhatodik fejezet: Clarissa

Negyvenhetedik fejezet: Holden

Negyvennyolcadik fejezet: Bika

Negyvenkilencedik fejezet: Anna

Ötvenedik fejezet: Holden

Ötvenegyedik fejezet: Clarissa

Ötvenkettedik fejezet: Holden

Ötvenharmadik fejezet: Clarissa

Epilógus: Anna

Köszönetnyilvánítás

Kövesd a kiadót a Facebookon!