CIBOLA

MEGHÓDÍTÁSA

A TÉRSÉG NEGYEDIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

COPYRIGHT © 2014 BY DANIEL ABRAHAM AND TY FRANCK

James S. A. Corey: Cibola Burn

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2015

Hungarian translation © Fumax Kft., 2015

Szerkesztő: Németh Vladimir Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Blasits Katalin Műszaki szerkesztő: Benes Attila Borítóillusztráció: Daniel Dociu Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-40-1

Jay Lake-nek és Elmore Leonardnak.

Uraim, öröm volt együtt dolgozni.

PROLÓGUS: BOBBIE DRAPER

Ezernyi világ, gondolta magában Bobbie, amint bezárult a csővasút ajtaja. És nem csak ezernyi világ. Ezernyi naprendszer. Napok. Gázóriások. Kisbolygó-övezetek. Minden, ahová az emberiség terjeszkedése eddig elért, ezerszeresen megsokszorozva. A vele szemközti ülés felett a képernyőn hírműsor ment, de nem működtek rendesen a hangszórók, és a bemondó hangja túlságosan zizegett ahhoz, hogy ki lehessen venni a szavait. A mellette lévő grafika, amelyre hol ráközelítettek, hol ismét lekicsinyítették, elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Bobbie követni tudja. Friss adatok érkeztek be a kapukon átküldött szondákról. Egy újabb ismeretlen napról készített képet mutattak, körök rajzolták ki a bolygók keringési pályáját. Mindegyik világ üres volt. Bármi hozta is létre a protomolekulát és lőtte ki a Föld felé az idő mély kútjából, immár nem válaszolt a hívásokra. A híd megépítője már megnyitotta az utat, de nem özönlöttek be hatalmas istenek.

Elképesztő, merengett el Bobbie, hogy az emberiség milyen gyorsan eljutott a „Miféle elképzelhetetlen intelligencia alkotta meg e lelkünket felkavaró csodákat?”-tól a „Nos, ha már senki sincs itt, magunkkal vihetnénk a cuccukat?”-ig.

– Ne haragudjon – szólalt meg egy kehes férfihang –, de nem tudna egy kis apróval kisegíteni egy veteránt?

Bobbie elfordította a tekintetét a képernyőről. A férfi sovány volt, hamuszürke arcú. Testén az alacsony nehézkedésben eltöltött gyermekkor jellegzetes jegyei mutatkoztak: elnyújtott törzs, nagy fej. A férfi megnedvesítette az ajkát, aztán előrehajolt.

– Veterán, valóban? – kérdezte Bobbie. – Hol szolgált?

– A Ganymedesen – válaszolta bólogatva a férfi, és a fejét mesterkélt pózzal egy kissé elfordította. – Ott voltam, amikor összeomlott. Miután visszajöttem ide, a kormány magamra hagyott, hogy boldoguljak, ahogy tudok. Csak annyit szeretnék összegyűjteni, hogy a Ceresre utazhassak. Rokonaim élnek ott.

Bobbie érezte, hogy felgyülemlik benne a düh, de igyekezett nyugalmat erőltetni a hangjára és az arckifejezésére.

– Próbálkozott a veterán segélyszolgálatnál? Ők talán segíthetnének magán.

– Csak valami ennivaló kellene – válaszolta a férfi ezúttal undokabb hangnemben. Bobbie mindkét irányban végignézett a kocsin. Általában akadt néhány utas a napnak ebben a szakában. Az Aurorae Sinus kerületeit mind vákuumalagutas csővasút kötötte össze. Ez is az átfogó marsi terraformáló vállalkozás része volt, amely jóval Bobbie születése előtt kezdődött, és még a halála után is évtizedekig fog folytatódni. E pillanatban épp senki sem tartózkodott a kocsiban. Bobbie elképzelte, milyennek láthatja őt a koldus. Nagydarab nő volt, magas és széles vállú, de éppen ült, és a pulóver, amit aznap felvett, kissé lötyögött rajta. A férfi talán abban a tévhitben lehetett, hogy Bobbie a hája miatt tűnhet ekkorának. De nem így volt.

– Melyik századnál szolgált? – kérdezte Bobbie. A férfi pislogott. Bobbie tudta, hogy a fickó arra számított, kissé megijed tőle a nő, és most nyugtalanította, hogy mégsem ez a helyzet.

– Századnál?

– Melyik századnál szolgált?

A férfi megint megnedvesítette az ajkát.

– Nem szeretnék…

– Csak mert elég fura ez a dolog – magyarázta Bobbie. – Esküdni mertem volna, hogy nagyjából mindenkit ismertem, aki a Ganymedesen szolgált a fegyveres konfliktus kitörésekor. Tudja, ha az ember ilyesmin megy keresztül, elég jól megmarad benne. Mert rengeteg ismerősét látja meghalni. Mi volt a rangja? Én tüzérőrmesterként szolgáltam.

A szürke arc bezárult, elfehéredett. A férfi összeszorította az ajkát. Kezét még jobban a zsebébe mélyesztette, és motyogott valamit.

– Most pedig? – folytatta Bobbie. – Heti harminc órában dolgozom a veteránok segélyszolgálatánál. És rohadtul biztosra veszem, hogy szívesen adnánk lehetőséget egy ilyen derék veteránnak, mint maga.

A koldus megfordult, Bobbie keze pedig gyorsabban megragadta a férfi karját, mint ahogy az elhúzhatta volna. A férfi arcát félelem és fájdalom torzította el. Bobbie közelebb húzta magához. Amikor megszólalt, gondosan formálta a szavakat. Mindegyiket tisztán, jól érthetően ejtette ki.

– Találjon. Ki. Valami. Más. Mesét.

– Igenis, hölgyem – válaszolta a koldus. – Így lesz. Ezt fogom tenni.

A kocsi fékezett, lassítva befutott az első Breach Candy-i állomásra. Bobbie eleresztette a férfit, és felállt. A koldus szeme ettől egy kissé elkerekedett. Bobbie ősei egykor Szamoáról származtak, így időnként efféle hatást gyakorolt azokra, akik nem számítottak rá. Néha egy kissé kellemetlenül érezte magát emiatt. Most viszont nem.

A fivére egy takaros kis középosztálybeli üregben lakott Breach Candyben, nem messze az alsó egyetemtől. Bobbie egy darabig nála lakott, miután visszatért a Marsra, és még az élete darabjait próbálta ismét összeilleszteni. A folyamat tovább eltartott, mint amire számított. És ennek következménye volt az is, hogy úgy érezte, ezért tartozik valamivel a testvérének. Az adósságát többek között közös családi vacsorák formájában törlesztette.

Breach Candy csarnokaiban alig lézengtek emberek. A falakon reklámok villantak életre Bobbie közeledtére, az arcfelismerő érzékelők folyamatosan nyomon követték, és felajánlották neki azokat a termékeket és szolgáltatásokat, amelyekre szerintük szüksége lehet. Párkereső portált, edzőtermi tagságot, shawarmát elvitelre, Mbeki Soon új filmjét, lelki tanácsadást. Bobbie igyekezett nem magára venni mindezt. Mégis azt kívánta, bárcsak többen járnának arra, hogy kissé színesítsék a kínálatot. Hogy Bobbie elhitethesse magával, hogy a hirdetések valószínűleg egy másik járókelőnek szólnak a közelben. Nem pedig neki.

Ám Breach Candyt már nem jellemezte akkora zsúfoltság, mint korábban. Kevesebb embert lehetett látni a csővasútállomásokon és a folyosókon, kevesebben keresték fel a veterán segélyszolgálatot. Bobbie azt hallotta, hogy a felső egyetemre hat százalékkal kevesebben jelentkeztek.

Az emberiségnek még egyetlen életképes kolóniát sem sikerült létrehoznia az újabb világokon, de a szondák adatai elégségesnek bizonyultak. Az emberi civilizáció határai kitolódtak, és a marsi városok a saját bőrükön tapasztalták a konkurencia felbukkanását.

Amint Bobbie belépett az ajtón, és az orrát megcsapta sógornője gumbójának az egész üreget belengő, ínycsiklandó illata, meghallotta, hogy testvére és unokaöccse hangosan vitatkoznak. Ettől görcsbe rándult a gyomra, ugyanakkor családtagok voltak. Szerette őket. Hálával tartozott nekik. Még akkor is, ha hirtelen rendkívül vonzóvá tették számára az elvitelre készült shawarma ötletét.

– …nem ezt mondtam – erősködött az unokaöccse. A fiú már a felső egyetemre járt, de amikor a családban veszekedés tört ki, Bobbie még mindig a hatéves kissrác hangját hallotta.

A testvére válaszként rádörrent a fiúra. Bobbie felismerte a minden érv elhangzásakor az asztallapon koppanó ujjakat. A dobolást mint retorikai eszközt. Édesapjuk ugyanezt csinálta.

– A Mars nem holmi alternatíva. – Kopp. – Nem másodlagos. – Kopp. – Ezek a kapuk és bármi legyen is a túloldalon, nem azonosak az otthonunkkal. A terraformálás folyamata…

– Nem a terraformálást kifogásolom – vágott a szavába az unokaöccse, épp amikor Bobbie a szobába lépett. Sógornője némán odabiccentett neki a konyhából. Az étkező egybenyílt a lakótérrel, ahol egy lehalkított híradás ismeretlen bolygók távolról készült képeit mutatta, köztük pedig egy drótkeretes szemüveget viselő, gyönyörű fekete férfi magyarázott komoly tekintettel. – Csak annyit mondtam, hogy rengeteg új adathoz hozzájutunk. Adatokhoz. Én csak ennyit mondtam.

Mindketten az asztal fölé hajoltak, mintha láthatatlan sakktábla állna előttük. Az összpontosítás és az értelem játszmája kötötte le őket olyannyira, hogy már a világról sem vettek tudomást. Ez számos tekintetben fedte az igazságot. Bobbie úgy ült le a székébe, hogy egyikük sem figyelt fel rá.

– A Marsnál mélyrehatóbban egyetlen bolygót sem vizsgáltak még – magyarázta Bobbie testvére. – Nem számít, hány új adatcsomaghoz jutunk hozzá, amelyek nem a Marssal kapcsolatosak. Mert nem a Marssal kapcsolatosak! Mintha azt akarnád bebeszélni valakibe, hogy ezer másik asztalról készült kép elmondhat valamit arról, amelyiknél épp ülsz.

– A tudás hasznos – jelentette ki Bobbie unokaöccse. – Te mondogattad mindig ezt nekem. Nem értem, most miért dühít fel ennyire.

– Hogy állnak a dolgaid, Bobbie? – kérdezte fennhangon a sógornője, ahogy a kezében a leveses tállal az asztalhoz lépett. Rizst és paprikát hozott be, hogy a gumbót arra merjék ki, és hogy emlékeztesse a többieket a vendég jelenlétére. A két férfi a szemöldökét ráncolva nézett fel a betolakodóra.

– Jól – felelte Bobbie. – Összejött az a munka a hajógyárnál. Így több veteránnak is új állást biztosíthatunk.

– Mert felfedező hajókat és szállítóeszközöket építenek – jegyezte meg az unokaöccse.

– David!

– Ne haragudj, anya, de így van – válaszolta David, aki nem akart engedni az igazából. Bobbie a tányérjába mert a rizsből. – A könnyen átalakítható hajókat mind átalakítják, és újakat építenek, hogy az emberek eljuthassanak az új rendszerekbe.

Bobbie testvére fogta a rizst és a szedő kanalat, közben halk kuncogással adta a fia értésére, mennyire nem érdekli a véleménye.

– Az első kutatócsoport még csak most érkezik meg az első ilyen helyre…

– Az Új-Földön már élnek emberek, apa! Egy csapat ganymedesi túlélő… – Hirtelen elhallgatott, bűnbánón futó pillantást vetett Bobbie felé. A Ganymedes nem vacsoratéma.

– A kutatócsoport még nem szállt le – vetette ellen Bobbie testvére. – Évekbe telik még, amíg valódi kolóniák létesülhetnek ott.

– Még nemzedékek kellenek ahhoz, hogy bárki a bolygó felszínén járhasson itt! Hiányzik a kurva magnetoszféra.

– Vigyázz a szádra, David!

Visszajött Bobbie sógornője. A fekete és illatos gumbó tetején finom olajréteg csillogott. A leves puszta szagától összefutott a nyál Bobbie szájában. A sógornője a pala alátétre rakta a tálat, aztán Bobbie kezébe nyomta a merőkanalat.

– És milyen az új lakásod? – kérdezte.

– Kellemes – felelte Bobbie. – Olcsó.

– Jobban örülnék, ha nem az Innis Shallowsban laknál – jelentette ki a bátyja. – Rettenetes az a környék.

– Bobbie nénit senki se merné bántani – jegyezte meg David. – Letépné a fejüket.

Bobbie elvigyorodott.

– Á, dehogy, elég, ha csúnyán rájuk nézek, és…

A nappaliban hirtelen vörös fény izzott fel. Megszakították az adást. Alul és felül élénkpiros szalagcím-sávok jelentek meg, a képernyőn pedig egy tokás földi nő meredt komoran a kamerába. A háttérkép tüzet mutatott, aztán egy gyarmatosító hajó központi adattárból származó képe jelent meg. A fehérlő lángok előtt fekete szavak: TRAGÉDIA AZ ÚJ-FÖLDÖN.

– Mi történt? – értetlenkedett Bobbie. – Mégis, mi történt?

ELSŐ FEJEZET: BASIA

Basia Merton valaha szelíd férfi volt, egykor régen. Nem az a fajta, aki használt gépolajtartályokból és bányászati robbanóanyagokból bombákat fabrikál.

Kigördített még egy hordóbombát a háza mögötti műhelyből, aztán megindult vele Első Leszállás elektromos meghajtású platós kocsijai felé. A kis épületsor észak–déli irányban húzódott, aztán egyszerre véget ért, a síkság sötétje egészen a szemhatárig nyúlt el. A férfi övén csüngő zseblámpa minden lépésnél ugrott egyet, különös, mozgó árnyakat hívott életre a poros földön. A fénykörön kívülről apró földönkívüli állatok huhogtak rá.

Az iloszi éjszakák – nem volt hajlandó Új-Földnek hívni – rendkívül sötétek voltak. A bolygó körül tizenhárom alacsony albedójú hold keringett egyazon pályán, egymástól oly mértékben szabályos távolságokra, hogy mindenki azt feltételezte róluk, hogy egy idegen civilizáció alkothatta meg őket. Bárhonnan származtak is ezek az égitestek, a Jupiter bolygóméretű kísérőinek egyikén nevelkedett férfi szemében sokkal inkább tűntek befogott aszteroidáknak, mint valódi holdaknak. Ráadásul egyáltalán nem fogták be és tükrözték vissza az Ilosz napjának fényét, miután az lenyugodott. A helyi éjszakai faunát többnyire kistestű madarak és gyíkok alkották. Vagyis olyasmik, amiket az Ilosz újdonsült emberi lakói madaraknak és gyíkoknak mondtak. Mindössze a legfelszínesebb külső jegyekben és alapvető szénalapú biológiájukban emlékeztettek földi névrokonaikra.

Basia az erőlködéstől nyögve emelte rá a hordót a kocsi hátuljára, aztán egy másodperccel később válaszként hasonló nyögés érkezett pár méter távolságból. Egy tündöklő szemű utánzó gyík volt az, amelyet a kíváncsiság egészen a fénykör pereméig hajtott. Az állat ismét felnyögött, széles, szívós, kecskebékáéra emlékeztető feje billegett, a nyaka alatti légzacskó a hanggal együtt felfúvódott és lelohadt. A gyík még egy darabig várt, mozdulatlanul bámult Basiára, aztán amikor a férfi nem válaszolt neki, visszamászott a sötétbe.

Basia rugalmas hevedereket húzott elő egy szerszámos ládából, aztán sorra a kocsi platójához rögzítette a hordókat. Az anyag nem robbanna fel pusztán attól, hogy a földre esik. Coop legalábbis ezt állította. Basiának nem volt kedve kipróbálni, hogy igazat mondott-e.

– Baz! – szólalt meg Lucia. A férfi elpirult zavarában, akár egy kisgyerek, akit cukorkalopáson kapnak rajta. Lucia tudta, Basia mit csinál. A férfi nem lett volna képes hazudni neki. Ám abban reménykedett, hogy a nő a házban marad, amíg ő odakint munkálkodik. A nő puszta jelenléte elgondolkodtatta Basiát, vajon helyesen cselekszik-e. Ha valóban helyesen cselekedett, miért zavarta őt annyira, hogy Lucia látja?

– Baz! – szólt megint a nő. Nem követelőzőn. A hangjából szomorúság, nem düh érződött ki.

– Lucy – felelte a férfi, és hátrafordult. A nő a zseblámpa fénykörének peremén állt, fehér köntösét magához szorította a hideg esti levegőben. Arcvonásai sötét folttá mosódtak össze.

– Felicia megint sír – közölte a nő vádló hangnemben. – Félt téged. Gyere be, és beszélgess el a lányoddal!

Basia elfordult tőle, és szorosra húzta a hevedereket a hordókon, elrejtette a nő elől az arcát.

– Nem tehetem. Nemsokára ideérnek – válaszolta.

– Kicsoda? Kik érnek ide nemsokára?

– Te is jól tudod. Mindent el fognak venni tőlünk, amit itt elértünk, ha nem szállunk szembe velük. Időre van szükségünk. És így nyerhetünk időt. Ha nincs leszállópadozat, a kis kompokat kell használniuk. Ezért meg kell fosztanunk őket a leszállópadozattól. Hogy újra kénytelenek legyenek megépíteni. Senkinek sem fog baja esni.

– Ha rosszabbá válik a helyzet – győzködte a nő –, továbbállhatunk.

– Szó sem lehet róla – jelentette ki Basia, és maga is meglepődött szavainak durva hangnemén. Megfordult és pár lépést tett előre, a nő arcára irányította a fénypászmát. – Többé nem állunk tovább sehonnan. Eljöttünk a Ganymedesről. Otthagytuk a Katoát, és csak menekültünk, és a családom egy éven át egy hajón élt, mert senki sem biztosított nekünk helyet, ahol leszállhattunk volna. Többet nem fogunk menekülni. Soha többé nem menekülünk. Már minden gyermekemet elvették tőlem, akit elvehettek.

– Nekem is hiányzik Katoa – ismerte el Lucia. – De nem ezek az emberek ölték meg. Háborúban esett el.

– Üzleti döntés volt. Üzleti döntést hoztak, aztán háborút indítottak, és elvették tőlem a fiamat. – Én pedig engedtem nekik, de ezt már nem mondta ki. Veled és Felciával és Jacekkel együtt otthagytuk Katoát, mert halottnak hittem őt. Pedig nem halt meg. Mindezt túl fájdalmas lett volna beismernie, Lucia mégis meghallotta.

– Nem a te hibád volt.

De igen, szakadt volna ki belőle, de Basia visszanyelte a szavakat.

– Ezeknek az embereknek semmi joguk az Iloszhoz – jelentette ki a férfi, de csak nehezen tudott mérsékletet erőltetni a hangjára. – Mi érkeztünk ide elsőként. Mi formáltunk rá igényt. Elindítjuk az első lítiumszállítmányt, megkapjuk érte a pénzt, aztán felbérelhetünk néhány valódi ügyvédet, hogy bíróságra vigyék az ügyet. Ha a nagyvállalat addigra gyökeret ereszt itt, már semmire sem mehetünk. Csupán időt kell nyernünk.

– Ha megteszed ezt – intette őt Lucia –, börtönbe kerülsz. Ne tedd ezt velünk! Ne tedd ezt a családoddal!

– Épp hogy a családomért teszem – felelte halkan a férfi. Ami rosszabb volt, mint ha üvöltözött volna. Felugrott a vezérmű mögé, és rátaposott a gyorsítópedálra. A kocsi nyüszítve nekilendült. Basia nem pillantott hátra, nem nézhetett vissza, nehogy megpillantsa Lucyt.

– A családomért – ismételte el.

Maga mögött hagyta a házat és a düledező települést, amelyet Első Leszállásnak neveztek el annak idején, amikor kiválasztották a helyet a Barbapiccola szenzortérképén. Senki sem vette a fáradságot, hogy átnevezze, amikor puszta elképzelésből valós hellyé lett. Basia a város központja felé haladt a kiskocsival, amit kétsornyi előre gyártott elemekből álló épület alkotott, míg oda nem ért a főutcaként szolgáló, széles, ledöngölt földúthoz, aztán elfordult az eredeti leszállóhely irányába. Az Iloszon letelepedő menekültek egykor kis siklókkal szálltak le a hajóról a felszínre, így leszállópályának megtette egy hosszabb lapos talajszakasz. Ám a Royal Charter Energy emberei, a nagyvállalati emberek, akik az EN-től kizárólagos engedélyt kaptak a bolygó kiaknázására, hamarosan megérkeznek a nehézgépezeteikkel. A nehéz tehersiklóknak tényleges leszállópadozat kell. Ezt ugyanazon a nyílt mezőn építették meg, amelyet a kolónia már korábban is leszállóhelyként használt.

Ez az egész obszcénnek tűnt Basia szemében. Megszállásszerűnek. Az első földet érés helye jelentőséggel bírt. Basia úgy képzelte, hogy egy nap majd parkot létesítenek ott, a közepén szoborral, amely az új világra való megérkezésüknek állítana emléket. Ehelyett az RCE gyalázatos fémszörnyet emelt közvetlenül az ő leszállóhelyük fölé. Mi több, a telepesek közül toboroztak embereket az építkezéshez, és kellően sokan akadtak, akik ezt elég jó ötletnek tartották ahhoz, hogy ténylegesen megvalósítsák.

Mintha a múltat törölték volna ki.

Scotty és Coop már az új leszállópadozatnál várta őt, amikor odaért. Scotty a fémemelvény szélén ült, a lábát lógázta, pipázott, és időnként a földre köpött. A mellette heverő kis villanylámpa hátborzongató zöld fénybe vonta őt. Coop nem messze tőle állt, és vicsorogva bámult fel az égre. Coop régi vágású övbéli volt, aki rettegett a nyílt terektől, és a többiekénél jóval nehezebben tudták kikezelni az agorafóbiáját. A beesett arcú férfi egyre csak a föléjük boruló végtelenbe meredt, és próbált hozzászokni, akár egy hegeket kapargató kisgyerek.

Basia az emelvény mellett állította le a kiskocsit, aztán leugrott róla, hogy kioldja a hordóbombákat leszorító hevedereket.

– Esetleg segítenétek? – szólalt meg. Az Ilosz nagyméretű kőzetbolygó volt, egy g-nél valamivel nagyobb nehézkedéssel. Basia még hat hónapos gyógyszeres kezelés után is túl nehéznek érezte a tárgyakat. A puszta gondolat, hogy le kell emelnie a súlyos hordókat, elég volt, hogy vállizmai a várható megerőltetésre készülve rángatózni kezdjenek.

Scotty lecsusszant a leszállópadozatról, és másfél méterrel lejjebb ért talajt. Kisimította olajos fekete haját a szeméből, aztán megint mélyet szippantott a pipájából. Basia orrát megcsapta a Scotty fürdőkádban növesztett marihuánájából és gyorsfagyasztott-vákuumszárított dohánylevelekből készült keverék csípős, kannabiszos bűze. Coop odapillantott, szeme egy pillanatig hiába próbált fókuszálni, aztán arcán megjelent a vékony, kegyetlen mosoly. A tervet eleve Coop eszelte ki.

– Mmm – mondta elismerőn Coop. – Csinos.

– Nehogy beléjük szeress! – figyelmeztette Basia. – Nem sokáig fogod látni őket.

Coop harsányan felnevetett és elvigyorodott. Hárman együtt lehúzták a négy nehéz hordót a kocsiról, aztán sorban felállították azokat a leszállópadozat mellett. Mire az utolsóval is végeztek, már mindhárman ziháltak a megerőltetéstől. Basia egy pillanatra némán nekidőlt a kocsinak, míg Scotty még egypárat szívott a pipájából, Coop pedig felhelyezte a gyutacsokat a hordókra. A detonátorok alvó csörgőkígyókként hevertek a kocsi hátuljában, vörös LED-jeik egyelőre pihentek.

A település halványan pislákolt a sötétben. A házak, amelyeket maguknak és egymásnak építettek, úgy ragyogtak, akár az égből lehozott csillagok. Mögöttük romok. Egy hosszú, alacsony idegen építmény két masszív tornyával elméretezett termeszvárként magasodott a táj fölé. Az építményt mindenfelé nem emberi elme által tervezett átjárók és csarnokok hálózták be. Nappal a romok gyöngyházszerű, kísérteties színekben ragyogtak. Éjszakánként csak még sűrűbb sötétségnek mutatkoztak. A fejtési üregek a romokon túl helyezkedtek el láthatatlanul, mint minden más, kivéve a felhők alján halványan parázsló munkafények. Basia igazából nem kedvelte a bányát. A romok az elhagyott bolygó múltjának furcsa relikviái voltak, és mint bármiféle titokzatos dologgal, amely nem jelentett tényleges fenyegetést, Basia pár hónap elteltével már nem törődött velük. A bányához viszont múlt és remények kötődtek. Basia az élete felét jégbe vájt alagutakban töltötte, az olyan vágatoknak pedig, amelyek idegen földben húzódtak, a szagát sem érezte helyénvalónak.

Coop felszisszent, aztán átkozódva rázogatta a kezét. Semmi sem repült a levegőbe, szóval a helyzet nem lehetett különösebben vészes.

– Szerinted fizetni fognak nekünk azért, hogy újjáépítsük? – kérdezte Scotty.

Basia káromkodott egyet és a földre köpött.

– Nem kellene ezt tennünk, ha nem akadnának olyanok, akik az RCE csecsét akarják szívni – felelte, és a helyére gördítette az utolsó hordót. – Enélkül nem tudnak leszállni. Mindössze annyit kellett volna tennünk, hogy nem építjük meg.

Scotty a szájából füstfelhőt eregetve felkacagott.

– Mindenképp idejöttek volna. Akkor már miért ne fogadhatnánk el a pénzüket? Ezt mondogatták az emberek.

– Az emberek idióták – jelentette ki Basia.

Scotty bólintott, aztán az egyik kezével lesöpört egy utánzó gyíkot a kocsi üléséről, és leült. A lábát felrakta a műszerfalra, és megint pöfékelt egyet a pipájával.

– El kell húznunk innen, ha robbantani akarunk. Ennyi cucc nagyot fog durranni.

– Hé, haver! – kiáltotta Coop. – Készen vagyunk. Zavarjuk le, oké?

Scotty felállt, és megindult az emelvény felé. Basia megállította, kirántotta a pipát az ajkai közül, aztán a kocsi ülésére tette.

– Robbanóanyag – jegyezte meg Basia. – Az ilyesmi robbanni szokott.

Scotty hanyagul vállat vont, ugyanakkor bosszúsnak is tűnt. Coop már az első hordót döntötte óvatosan az oldalára, amikor odaértek hozzá.

– Buena werk. Jól bírja.

– Köszönöm – válaszolta Basia.

Coop leheveredett a hátára. Basia melléje feküdt. Scotty óvatosan kettejük közé gördítette az első bombát.

Basia bekúszott az emelvény alá, mind a négy hordóhoz behúzta magát a cikcakkosan elhelyezkedő fémgerendákba kapaszkodva, hogy egymás után bekapcsolja és összehangolja a távirányításos detonátorokat. Aztán elektromos motor szűkölése ütötte meg a fülét, és egy pillanatra bedühödött Scottyra, amiért elvitte a kiskocsit, de hamar rájött, hogy közeledő, nem pedig távolodó motor zaját hallja.

– Helló! – harsant fel Peter ismerős hangja.

– Qué la moog keres itt ez a farok? – morogta Coop, miközben a kézfejével letörölte a homlokát.

– Akarod, hogy odamenjek, és kiderítsem? – kérdezte Scotty.

– Basia! – mondta erre Coop. – Menj, és tudakold meg, Peter mit akar! Scotty még nem piszkolta össze a hátát.

Basia kikászálódott a padozat alól, és helyet csinált Scottynak meg az utolsó bombának. Peter az övé mellett állította le a kiskocsiját, és most a két jármű között állt toporogva, mint akinek már nagyon kell pisilnie. Basia háta és karja sajgott. Szeretett volna túl lenni az egészen, és végre hazamenni Luciához, Felciához és Jacekhez.

– Mit akarsz? – kérdezte Basia.

– Idejönnek – suttogta Peter, mintha bárki meghallhatná őket.

– Kik jönnek ide?

– Mindenki. Az ideiglenes kormányzó. A vállalati biztonsági csapat. A tudományos és technikai személyzet. Mindenki. Ez már komoly. Egy egész apparátust küldenek ide nekünk.

Basia egy vállrándítással elintézte.

– Nincs ebben semmi új. Tizennyolc hónapja égetnek. Ezért jöttünk ki ide.

– Nem erre gondoltam – felelte Peter idegesen táncolva, és tekintetét a csillagok felé fordította. – Mindjárt megérkeznek. Az Edward Israel fél órával ezelőtt fékező égetést hajtott végre. Keringési pályára állt.

A félelem rezes íze töltötte meg Basia száját. Felpillantott a sötétségre. Milliárdnyi ismeretlen csillag, de ugyanaz a Tejútrendszer, vélte mindenki, épp csak más szögből nézve. A tekintete eszeveszetten cikázott ide-oda, aztán meglátta. A mozgást alig lehetett észrevenni, akár egy analóg óra percmutatójának haladását, de Basia látta. A teherkomp a felszín felé közeledett. A nehéz sikló a leszállópadozat irányába tartott.

– Rádión akartam ideszólni nektek, de Coop azt mondta, hogy figyelik a rádiófrekvenciákat és… – hadarta Pete, de Basia ekkor már a leszállópadozat felé rohant. Scotty és Coop épp kihúzták magukat az emelvény alól. Coop szélesen mosolyogva porfelhőket csapkodott ki a nadrágjából.

– Van egy kis problémánk – közölte velük Basia. – A hajó már megindult. Úgy tűnik, mostanra beléptek a légkörbe.

Coop felpillantott az égre. Zseblámpájának fényében árnyékok vetültek az arcára és a szemére.

– Huh – válaszolta.

– Azt hittem, követed az eseményeket, haver. Azt hittem, figyeled, merre járnak.

Coop vállat vont, sem elfogadni, sem tagadni nem akarta a vádat.

– Ki kell szednünk onnan a bombákat! – jelentette ki Basia. Scotty térdre ereszkedett, de Coop a vállára tette a kezét, hogy visszatartsa.

– Miért? – kérdezte.

– Ha most próbálnak meg leszállni, az egész felrobbanhat – felelte Basia.

Coop szelíden elmosolyodott.

– Lehetséges – mondta. – És ha igen?

Basia keze ökölbe szorult.

– Most szállnak le.

– Értem – válaszolta Coop. – Ettől még nem érzem elkötelezve magam. És bárhogy igyekeznél, nem maradt elég idő arra, hogy kihozzuk a bombákat.

– Leszedhetnénk róluk az indítószerkezetet és a gyutacsot – javasolta Basia, és lekuporodott. Zseblámpájával bevilágított a padozat felépítménye alá.

– Talán igen, talán nem – mondta hanyagul Coop. – A kérdés csak az, hogy érdemes-e, és ez elég béna kis kérdés.

– Coop? – szólalt meg Scotty erőtlen, bizonytalan hangon. Coop rá se hederített.

– Nekem inkább lehetőségnek tűnik – jelentette ki Coop.

– Azon a valamin emberek vannak – ellenkezett Basia, és bemászott a padozat alá. A hozzá legközelebb eső bomba elektronikája a földhöz préselődött. Basia odaszorította hozzá sajgó vállát, és nekiveselkedett, hogy odébb nyomja.

– Erre már nincs elég idő, haver – sürgette Coop.

– Lehetne, ha te is betolnád ide a segged – kiáltotta Basia. A gyújtókupak kullancsként tapadt a hordó oldalához. Basia megpróbálta belenyomni az ujját a tömítőhabba, és lefeszíteni a gyutacsot.

– A francba – szólalt meg Scotty, hangjában leginkább áhítattal. – Baz, a francba!

A gyutacs elengedett. Basia gyorsan a zsebébe süllyesztette, és kúszva megindult a második bomba felé.

– Nincs idő erre – ordította Coop. – Legjobb, ha elhúzzuk a csíkot, és felrobbantjuk, amíg még felkaphatják a hajót.

A távolból hallotta, amint az egyik kocsi elindul. Pete lesz az, minél messzebb akar kerülni onnan. A búgás mellett pedig egy másik hangra lett figyelmes. A fékező hajtóművek mély dübörgésére. Kétségbeesetten a három megmaradt bombára pillantott, aztán kihemperedett a padozat alól. A sikló hatalmasnak mutatkozott a fekete égbolt háttere előtt, már annyira közel járt, hogy Basia ki tudta venni az egyes fúvókákat.

Nem sikerülhet.

– Futás! – üvöltötte el magát. Scottyval ás Cooppal együtt visszarohantak a kiskocsihoz. A sikló dübörgése egyre hangosabbá vált, fülsiketítővé erősödött. Basia odaért a kiskocsihoz, felkapta róla a detonátort. Ha még időben sikerülne robbantania, a sikló felhúzhatná az orrát, és megúszhatná.

– Ne! – kiáltotta Coop. – Túl közel vagyunk!

Basia a gombra csapott a tenyerével.

A talaj megemelkedett, keményen nekicsapódott Basiának, a durva rögök és szikladarabok a kezébe és az arcába vájtak, ahogy a teste megállapodott, de a fájdalmat távolinak érezte. Valahol mélyen érezte, hogy talán súlyosan megsérült, sokkot kapott, de ez is távolinak és könnyen figyelmen kívül hagyhatónak tűnt. Leginkább az döbbentette meg, hogy minden elcsendesedett. A hangok világa a koponyáján belül rekedt. Hallotta a saját lélegzését, a szívverését. Ezen kívül viszont mindennek szinte teljesen letekerték a hangerejét.

A hátára hemperedett, és felnézett a csillagokkal teleszórt égboltra. A nehéz sikló a feje fölött repült el, az egyik fele lángcsóvát húzott maga után, a hajtóművek zaja immár nem mély dübörgésre emlékeztetett, hanem egy sebesült állat vinnyogására, amit Basia inkább a gyomrában érzett, mint hallott. A sikló járt túl közel, vagy a robbanás volt túlságosan nagy erejű, vagy néhány szerencsétlen repeszdarab épp a megfelelő irányba repült. Nem lehetett megállapítani. A lelke mélyén Basia tudta, hogy rettenetes dolog történt, de nehezére esett odafigyelni erre.

A sikló eltűnt a látóteréből, a völgyön vérfagyasztó halálsikollyal hasított végig, amit Basia halk sipításnak hallott, aztán hirtelen minden hang megszűnt. Scotty mellette ült a földön, a távolba bámult, ahol a hajó eltűnt. Basia ernyedten hátrahanyatlott.

Amikor az ütés keltette vibráló foltok elenyésztek, ismét megjelentek a csillagok. Basia figyelte, ahogy pislákolnak, és eltűnődött, vajon melyik lehet a Sol. Oly messze volt. Ám a kapuknak köszönhetően közel is. Basia most kiütötte a siklójukat. Nem hagyott nekik választási lehetőséget.

Hirtelen köhögési roham tört rá. Mintha a tüdeje folyadékkal telt volna meg, és Basia percekig ezt köhögte fel. A köhögéssel együtt végül visszatért a fájdalom, és minden porcikájában összetörte Basiát.

A fájdalommal együtt jött a félelem.

MÁSODIK FEJEZET: ELVI

A sikló megrázkódott, és Elvi Okoyét olyan erővel taszította neki a hevedereinek, hogy a nő tüdejéből egyszerre kiszorított minden levegőt, aztán visszanyomta őt présülésének leküzdhetetlen ölelésébe. A lámpák vibráltak, kihunytak, majd megint felgyulladtak. Elvi nyelt egyet, az izgatott várakozás helyét hirtelen elemi félelem vette át. A mellette ülő Eric Vanderwert ugyanazzal a félig kihívó, félig reménykedő mosollyal fordult feléje, amelyet az elmúlt hónapban rendszeresen a nőre villantott. Elvivel átellenben Fayez szeme kikerekedett, bőre hamuszürkévé vált.

– Semmi baj – nyugtatta Elvi. – Nem lesz semmi baj.

Amint kimondta e szavakat, a tudata mélyén visszarettent tőlük. Fogalma sem volt róla, mi történik. Az égvilágon semmiből nem következtethetett arra, hogy nem lesz semmi baj. Mégis ösztönösen kijelentette, mintha attól, hogy kimondja, rögtön igazzá lenne. Éles szűkölés hullámzott végig a sikló testén, a felhangok csikorgó disszonanciákban súrlódtak egymással. Elvi érezte, hogy súlypontja hirtelen balra billen, a présülések egyszerre mozdultak el forgócsuklóikon, akár a szinkronúszók. Fayez eltűnt Elvi szeme elől.

Háromhangú csengő jelezte, hogy a pilóta készül bejelentést tenni, és megszólalt a sikló hangosbeszélő rendszere.

– Hölgyeim és uraim, kritikus meghibásodást észleltünk a leszállópadozaton, így ezúttal nem hajthatjuk végre a leszállást. Visszatérünk a keringési pályára, és összekapcsolódunk az Edward Israellel, amíg fel nem mérjük…

A nő elhallgatott, de egy nyitva maradt csatorna sistergése betöltötte a hajót. Elvi úgy képzelte, hogy a pilóta figyelmét elvonhatta valami.

A hajó zökkent egyet és megremegett, Elvi pedig megragadta és magához ölelte a hevedereit. A közelében valaki hangosan fohászkodott.

– Hölgyeim és uraim – szólalt meg újra a pilóta –, sajnos a leszállópadozatnál észlelt üzemzavar következtében megsérült a sikló. Nem hiszem, hogy most rögtön vissza tudnánk emelkedni keringési pályára. Nem messze innen egy kiszáradt tómeder helyezkedik el. Úgy vélem, hogy érdemes odamennünk, és szemügyre vennünk ezt a tartalék leszállópályát.

Elvi egy pillanatra megkönnyebbülést érzett – Van tartalék leszállópálya –, amit rögvest valamiféle mélyebb megértés és mélyebb félelem követett – Úgy érti, le fogunk zuhanni.

– Mindenkit megkérek, hogy maradjanak a présüléseikben – jelentette be a pilóta. – Ne csatolják ki az öveiket, a karjuk és lábuk mindvégig maradjon az ülések burkolatán belül, ahol nem csapódhatnak neki az oldalának. A zselé okkal került bele. Pár perc múlva mindnyájukat épségben leteszem.

Az erőltetett, mesterkélt nyugalom sokkal inkább megrémisztette Elvit, mint bármiféle sírás és sikongatás. A pilóta minden tőle telhetőt megtett azért, hogy megakadályozza a pánikot. Tenne ilyet bárki is, ha nem lenne meggyőződve róla, hogy a pánik a megfelelő reakció?

Elvi súlypontja ismét elmozdult, balra húzta őt, aztán vissza, aztán pedig a nő egyszerre könnyűnek érezte magát, amint a sikló megkezdte az ereszkedést. A leszállás mintha egy örökkévalóságig tartott volna. A rázkódás és nyüszítés már elviselhetetlenné erősödött. Elvi lecsukta a szemét.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatta magát. – Minden rendben.

A becsapódás úgy törte ketté a siklót, akár egy homár farkát a kalapács. Elvi szemei előtt egy pillanatra ismeretlen csillagok tűntek fel egy idegen égbolton, aztán tudata kialudt, mintha Isten lekattintott volna egy kapcsolót.

Évszázadokkal ezelőtt az európaiak betörtek az amerikai kontinens járványoktól megtizedelt burkába, hatalmas vitorlákkal felszerelt, fából ácsolt hajókra szálltak, és a szelekre bízták magukat, hogy a jól ismert országokból elrepítsék őket oda, amit az Új Világnak neveztek el. Vallási fanatikusok, kalandorok és reményvesztett nincstelenek hánykódtak akár hat hónapon át az Atlanti-óceán feltérképezetlen vizein.

Tizennyolc hónappal ezelőtt Elvi Okoye a Royal Charter Energy szerződéses alkalmazottjaként indult útjára a Ceres Állomásról. Az Edward Israel óriásnak számított a hajók között. Egykor, majdnem három nemzedékkel korábban egyike volt azoknak a gyarmatosító hajóknak, amelyek a Jupiterhez és a kisbolygó-övezetbe juttatták az emberiséget. Amikor véget ért a kiáramlás, és a kényszerű terjeszkedés elérte természetes határait, az Israelt vízszállítóvá alakították át. A terjeszkedés kora lezárult, a szabadság regényessége pedig a mindennapok gyakorlatias kérdéseinek adta át a helyét: levegőt, vizet és ételt kellett biztosítani, ebben a sorrendben. A hajó évtizedeken át a naprendszer igáslovaként gürcölt, aztán megnyílt a Gyűrű. Megint minden megváltozott. A Bush hajógyárban és a Tycho Állomáson a gyarmatosító hajók új generációja épült, de az Israel újbóli átalakításával gyorsabban elkészültek.

Amikor Elvi először lépett a fedélzetre, a rácsodálkozás, remény és izgalom elegye járta át az Israel légvisszaforgatóinak zümmögésétől és a régimódi folyosók szögletességének láttán. Ismét beköszöntött a kalandok kora, vele pedig a veterán harcos is visszatért frissen kifent karddal és a por és patina évei után újfent ragyogó páncéllal. Elvi tudta, hogy csupán a saját érzelmeit vetíti ki, hogy mindez sokkal inkább az ő lelkületéről, mint a hajó tényleges fizikai állapotáról árulkodik, ám ez semmivel sem csökkentette az érzés erejét. Az Edward Israelből ismét gyarmatosító hajó lett, raktereit újra előre gyártott épületekkel és magas légköri szondákkal, termék-előállító laboratóriumokkal, ráadásként pedig egy ismétléses-szóródásos femtoszkóppal töltötték fel. A legénységhez tartozott egy felderítő és térképész csapat, egy földtani felmérő csapat, egy hidrológiai csapat, Elvi saját exo-zoológiai munkacsoportja és még mások. Egy egyetemre való PhD fokozattal rendelkező és egy kormánylaboratóriumnyi posztdoktori kutató. A legénység és a telepesek együttesen mintegy ezer főt tettek ki.

Akár egy égi város, a plymouthi szikla felé tartó zarándokok és Darwin útja a Beagle fedélzetén – mind egy időben. Az emberiség soha ennél hatalmasabb és szebb kalandra nem vállalkozott még, és Elvinek sikerült bekerülnie az exobiológusok csapatába. Ebben az összefüggésben elfogadhatónak tűnt azt képzelni, hogy a hajó acél és kerámia szerkezetét az öröm érzete járja át.

És mindezek felett Trying kormányzó uralkodott.

Elvi többször is találkozott már vele az utóbbi hónapokban, az égetés és a fékezés alatt, aztán a gyűrűk közötti lassú, hátborzongató átkelés idején, amit ismételten égetés és fékezés követett. Ám tényleges beszélgetésre kettejük között csak közvetlenül a leereszkedés megkezdése előtti percekben került sor.

Trying sovány férfi volt. Mahagónibarna bőre és porhó haja a bácsikáira emlékeztette Elvit, a kormányzó könnyen jövő mosolya pedig biztonságot adott és megnyugtatott. Elvi már egy ideje a megfigyelő fedélzeten tartózkodott, és úgy tett, mintha a bolygóra néző nagy felbontású képernyők valójában ablakok lennének, és hogy az ismeretlen nap fénye ténylegesen visszaverődik a széles, sáros tengerekről és a magasan lebegő, dermedt jégkristályokból álló felhőkről, és közvetlenül jut el a szemébe, noha a lassítás keltette gravitáció azt jelezte, hogy még nem álltak bolygó körüli pályára. Furcsa, szépséges látvány volt. Egyetlen hatalmas óceán szigetekkel teleszórva. Az egyetlen kiterjedt kontinens az egyik félteke felén terpeszkedett el kényelmesen, legszélesebbnek az egyenlítőnél mutatkozott, déli és északi irányban pedig fokozatosan elkeskenyedett. A bolygót hivatalosan Bering Felmérés Négynek nevezték el arról a szondáról, amely elsőként kimutatta a létezését. A folyosókon, büfékben és edzőtermekben viszont mindenki Új-Földként emlegette. Egyszóval nem csak Elvit ragadta magával a dolog regényessége.

– Min gondolkodott el, doktor Okoye? – tette fel a kérdést Trying szelíd hangja, Elvi pedig hirtelen összerezzent. Nem hallotta bejönni a férfit. Nem vette észre, hogy mellette áll. Úgy érezte, illene meghajolnia, vagy valamiképp hivatalosan jelentést tennie. Ám a kormányzó arckifejezése oly nyájasnak, oly derűsnek tűnt, hogy Elvi inkább nem erőltette ezt.

– Azon tűnődöm, mit tettem, hogy kiérdemeljem ezt az egészet – válaszolta. – Hamarosan megláthatom az első valóban idegen bioszférát. Olyasmiket tudhatok meg az evolúcióról, amiket eddig a szó legszorosabb értelmében lehetetlen lett volna. Egy régebbi életemben bizonyosan nagyon jó ember lehettem.

Az Új-Föld barna, arany és kék színekben tündökölt a képernyőkön. A magas légköri széláramlatok zöldes árnyalatú felhőket kentek szét a bolygó egyik felén. Elvi közelebb hajolt. A kormányzó halkan kuncogott.

– Híres lesz – állapította meg.

Elvi pislantott, aztán köhögésszerűen felnevetett.

– Valószínűleg az, ugye? – merengett Elvi. – Olyan dolgokra készülünk, amelyekhez hasonlót soha nem tett még az emberiség.

– Részben – mondta erre Trying. – Részben pedig olyan dolgokra, amilyeneket mindig is csináltunk. Remélem, hogy a történelem kegyesen bánik majd velünk.

Elvi nem egészen értette, mit akar ezzel mondani a kormányzó, ám mielőtt megkérdezhette volna, Adolphus Murtry lépett be a terembe. A kék szemű, sovány Murtry a biztonságiakat irányította, és éppoly ridegen és hatékonyan viselkedett, mint amennyire Trying atyáskodón. A két férfi együtt távozott, Elvit pedig magára hagyta a világgal, amely csak arra várt, hogy felfedezze.

A tehersikló méretei sok olyan hajóéval vetekedtek, amelyeken Elvi korábban utazott. A felszínen leszállópadozatot kellett építeni csupán azért, hogy elbírja a súlyát. Ez vitte magával az első ötven épületet, az alaprendszert alkotó laboratóriumokat, és – ami a legfontosabb – a megerősített falú kupolát.

Elvi átfurakodott a sikló tömött folyosóján, a kézi terminálja mutatta az utat a számára kijelölt présüléshez. Amikor annak idején az első telepeket létesítették a Marson, a kemény kupolák a túlélés zálogát jelentették. Ezek tartották bent a levegőt és kint a sugárzást. Az Új-Földön minden a szennyeződés visszaszorításáról szólt. Az RCE-nek kiadott vállalati engedély megszabta, hogy jelenlétükkel a lehető legkisebb ökológiai lábnyomot szabad csak hagyniuk a bolygón. Elvi úgy hallotta, hogy már élnek emberek a felszínen, és remélhetőleg ők is törekedtek rá, hogy ne zavarják meg az általuk birtokba vett helyszíneket. Ha nem így járnak el, a helyi és a kívülről behozott szervezetek közötti interakció meglehetősen bonyolulttá válik. Talán szétválasztani sem lehet majd őket.

– Gondterheltnek tűnsz.

Fayez Sarkis az egyik présülésen ült, és éppen a széles öveket csatolta össze a mellkasán és a derekán. A férfi a Marson nőtt fel, és azonnal feltűnt az alacsony gravitációra jellemző magas, vékony testalkata és megnagyobbodott koponyája. Láthatólag otthonosan mozgott a présülésben. Elvi rájött, hogy kézi terminálja szerint megérkezett a neki kijelölt helyre. Beleült, a zselé körbezárta a combját és a derekát. Mindig is felegyenesedve szeretett volna ülni a présülésekben, akár a kisgyerekek a pancsoló medencében. Amikor belesüppedt a gélbe, úgy érezte, mintha elevenen felfalnák.

– Csak előre gondolkodom – felelte a nő, és akaratával kényszerítette magát, hogy hátradőljön. – Rengeteg munka vár ránk.

– Tudom – felelte felsóhajtva Fayez. – Vége a szabadságnak. Mostantól ténylegesen meg kell dolgoznunk a kenyerünkért. Azért izgalmas volt, amíg tartott. Kivéve azt, amikor egy teljes g-vel égettünk.

– Az Új-Földön ennél egy kevéssel nagyobb a nehézkedés, ugye, tudod?

– Ne is emlékeztess rá! – válaszolta a férfi. – Nem értem, elsőként miért nem sikerült egy kellemes kis balsafa bolygót találni valamelyik civilizált gravitációs kútban.

– Ez jutott nekünk – felelte Elvi.

– Hát, amint értesülök valami rendes, Marsszerű bolygóról, áthelyeztetem magam.

– Meg rajtad kívül még a marsiak fele.

– Tisztában vagyok ezzel, oké? Valahol, ahol belélegezhető a levegő. És van mágneses mezeje, hogy ne kelljen pockokként élnünk a föld alatt. Mintha már végeztek volna a terraformálással, épp csak én is megértem.

Elvi felkacagott. Fayez a geológiai csapatnak és a hidrológiai munkacsoportnak is tagja volt. A legjobb nem földi egyetemeken tanult, és Elvi a hosszú ismeretségük során szerzett tapasztalatokból tudta, hogy a férfi éppoly rémültnek és izgatottnak érezte magát, mint ő. Eric Vanderwert sétált oda hozzájuk, és ereszkedett óvatosan az Elvié melletti présülésbe. Elvi udvariasan rámosolygott. A másfél év alatt, mióta útnak indultak a Ceresről, nem kevés szerelmi, vagy ha nem szerelmi, legalábbis szexuális kapcsolat létesült a tudományos csapatok tagjai között. Elvi tudatosan kerülte az efféle bonyodalmakat. Már pályafutása kezdetén megtanulta, hogy a szexuális viszony és a munka mérgező és felettébb instabil elegyet alkotnak.

Eric odabiccentett Fayeznek, aztán Elvi felé fordult.

– Izgalmas – jegyezte meg.

– Az – felelte Elvi, mire a túloldalon Fayez az égnek fordította a szemét.

Murtry sétált át a helyiségen, és belépett a présülések közé. Tekintete mindenen végigsiklott: az üléseken, a szíjakon, a leereszkedéshez előkészülő emberek arcán. Elvi rámosolygott, amire válaszként a férfi élesen odabiccentett neki. Nem ellenségesen, csupán érzelemmentesen. Elvi nézte, ahogy Murtry végigméri őt. Nem szexuálisan, ahogy a férfiak a nőket szokták. Inkább arra hasonlított, mint amikor egy rakodó azt ellenőrzi, hogy a ládák mágneses kapcsai működnek-e. A férfi megint odabiccentett neki, minden jel szerint elégedetten, hogy Elvi megfelelően rögzítette a szíjakat, aztán továbbállt. Amikor Murtry már nem hallhatta őket, Fayez elnevette magát.

– A szerencsétlen flótás a falat kaparja – mondta, és Murtry után bökött a fejével.

– Igen? – kérdezte Eric.

– Másfél éven át a hatalmában tartott minket, nemde? Mi most leszállunk, ő ellenben idefent marad. Teljesen be van szarva, nehogy bekrepáljunk, amíg az ő gondjaira vagyunk bízva.

– Legalább érdekli – jegyezte meg Elvi. – Nekem ettől csak szimpatikusabb.

– Neked mindenki szimpatikus – cukkolta Fayez. – Kórosan kedveled az embereket.

– Te meg senkit se kedvelsz.

– Ez meg az én nyavalyám – válaszolta széles mosollyal a férfi.

Megszólalt a háromhangú figyelmeztető jelzés, aztán életre keltek a hangszórók.

– Hölgyeim és uraim, Patricia Silvának hívnak, és én leszek a pilótájuk ezen a rövid rutinúton.

A présülések felől hangos hahotázás harsant fel.

– Nagyjából tíz perc múlva lekapcsolódunk az Israelről, a leereszkedés pedig várhatóan ötven percet vesz majd igénybe. Azaz egy óra múlva mindannyian más levegőt fognak már szívni. A kormányzó is velünk tart a fedélzeten, ezért ügyelni fogunk rá, hogy minden simán és zökkenőmentesen menjen, hátha egy kevés prémiumban részesülhetünk a teljesítményünkért.

Ekkor még mindenki mámoros hangulatban volt. Még a pilóta is. Elvi szélesen elmosolyodott, Fayez pedig visszamosolygott rá. Eric megköszörülte a torkát.

– Hát – szólalt meg Fayez tettetett elszántsággal. – Idáig eljöttünk. Gondolom, érdemes lenne befejezni, amit elkezdtünk.

A fájdalom helyét nem tudta beazonosítani. Ahhoz túlságosan nagynak bizonyult. Mindenfelé szétterjedt, mindent körülfogott. Elvi rájött, hogy egy ideje bámul valamit. Talán egy hatalmas, ízelt rákláb lehetett. Vagy egy kettétört építkezési daru. A tó lapos medre kinyúlt feléje, aztán egyenetlenebbé vált, mígnem a dolog alapjához ért. Elvi ugyanúgy el tudta képzelni, hogy az a valami a sötét, száraz talajból bújt ki, mint azt, hogy belecsapódott abba. Gyötrődő elméje a sikló roncsdarabjait igyekezett meglátni benne, de kudarcot vallott.

Mesterségesen létrehozott tárgy volt. Romok. Valamiféle misztikus építmény, amit az a földönkívüli civilizáció hagyott maga után, amely megtervezte a protomolekulát és az immár sivár és üres gyűrűt. Elviben hirtelen, erőteljesen és töredezetten felderengett egy kislánykorában látott kiállítási tárgy emléke. Egy Glasgow romjaitól nem messze lévő árokba borult bicikli nagyfelbontású képe. Egy katasztrófa utóhatása egyetlen képbe sűrítve, tömören és ékesszólóan, akár egy költemény.

Legalább megértem, hogy a saját szememmel lássam, gondolta Elvi. Legalább eljutottam ide, mielőtt meghalok.

Korábban valaki kivonszolta őt a ronccsá tört siklóból. Amikor elfordította a fejét, meglátta a sárgásfehéren ragyogó építkezési reflektorokat, és a sík földön sorokban kiterített társait. Néhányan álltak. Járkáltak a sebesültek és a halottak között. Elvi nem ismerte fel az arcukat, sem a mozgásukat. Az Israelen eltöltött másfél év után látásból mindenkit ismert, az itt lévők azonban idegenek voltak. Vagyis a helyiek. A betelepültek. Az illegálisan itt tartózkodók. A levegőben égett por és római kömény szaga terjengett.

Elvi bizonyára egy időre elveszítette az öntudatát, mivel a nő egy szempillantás alatt került oda mellé. A kezét vér borította, az arcán föld és másvalaki kérgesedő vérének foltjai.

– Súlyosan megsérült, de nem áll fenn közvetlen életveszély. Beadok valamit a fájdalomra, de nem szabad megmozdulnia, amíg sínbe nem raktuk a lábát. Rendben?

A nő szép volt a maga szigorú módján. Sötét arcát tiszta fekete pöttyök foltozták, akár egy fátyol gyöngyszemei. Hajának fekete hullámait fehér szálak szőtték át, mintha a hold sugarai csillantak volna meg a víz tükrén. Ámde az Új-Földön nem lehetett holdfényt látni. Csupán milliárdnyi idegen csillagot.

– Rendben? – ismételte el a kérdést a nő.

– Rendben – válaszolta Elvi.

– Mondja el, mibe egyezett bele az imént!

– Nem emlékszem.

A nő hátrahajolt, kezével óvatosan megszorította Elvi vállát.

– Torre! Egy röntgenfelvételre lesz szükségem ennek a nőnek a fejéről! Lehetséges, hogy agyrázkódást szenvedett.

Újabb hang – ezúttal egy férfié – szólalt meg a sötétben.

– Igenis, doktor Merton. Amint elkészültem ezzel.

Doktor Merton megint odafordult Elvihez.

– Ha most felállok, a helyén marad, amíg Torre ide nem ér?

– Nem, semmi gond. Szívesen magával megyek segíteni – felelte Elvi.

– Ezt biztosra veszem – mondta sóhajtva a szépséges nő. – Akkor inkább várjuk meg!

Egy árny derengett elő a sötétből. Elvi a járásából ráismert Fayezre.

– Menjen csak! Én itt maradok vele.

– Köszönöm – mondta doktor Merton, aztán eltűnt. Fayez nyögve a földre ereszkedett, és keresztbe tette a lábát. A haja szanaszét meredezett kissé túlméretezett fején. Az ajkát egészen vékonyra összeszorította. Elvi ösztönösen megfogta a férfi kezét, és egy pillanatig érezte, hogy Fayez megpróbálja visszahúzni, aztán hagyta, hogy a nő az ujjain tartsa az ujjait.

– Mi történt? – kérdezte Elvi.

– Felrobbant a leszállópadozat.

– Ó – válaszolta a nő. Aztán: – Gyakran előfordul ilyesmi?

– Nem. Nem szokott.

Elvi próbálta összerakni a fejében a dolgot. Ha nem szokott előfordulni ilyen, akkor most hogyan történhetett meg? Az elméje lassanként eléggé kitisztult ahhoz, hogy felismerje, mennyire lassan forognak agya kerekei. Nyugtalanító, de valószínűleg mégiscsak jó jel.

– Mennyire súlyos a helyzet?

Fayez vállrándítását inkább a testével érezte, mint látta.

– Rossz. Az egyetlen valóban jó hír az, hogy nincs messze a falu, és hozzáértő az orvosuk. A Ganymedesen tanult. Ha nem lángolna a teljes gyógyászati készletünk, és nem temette volna maga alá több tonna fém és kerámia, akár tenni is tudna valamit.

– A munkacsoport?

– Láttam Greforiót. Nem esett komoly baja. Eric halott. Fogalmam sincs, mi történt Sophie-val, de megpróbálom megkeresni, amint ideérnek, hogy ellássanak.

Eric meghalt. Alig pár perce még a szomszédos présülésben ült, flörtölni és évődni próbált vele. Elvi nem értette.

– Sudyam? – kérdezte.

– Ő az Israelen maradt. Jól van.

– Akkor jó.

Fayez megszorította Elvi kezét, majd elengedte. A levegő hűvösen simogatta a tenyerét, ahol az előbb még a férfi bőrét érezte. Elvi oldalra pillantott a sikló roncsai mellett heverő testek soraira. Annyira sötét volt, alig sikerült kivennie a férfi vonásait, csak ahol eltakarta a csillagokat.

– Trying kormányzó nem élte túl. Nem igazán tudjuk, ki most a rangidős – közölte Fayez.

Elvi érezte, hogy szemébe könnyek szöknek, keblébe pedig fájdalom hasít, amely semmiféle összefüggésben nem állt a sérüléseivel. Eszébe jutott a férfi szelíd mosolya, hangjának barátságos tónusa. A munkája épp most kezdődött volna. Furcsának érezte, hogy Eric halála átszaladt elméjének felszínén, akár egy vízbe hajított kő, Trying kormányzóé viszont ilyen mélyen megérintette.

– Annyira sajnálom – szólalt meg Elvi.

– Hát, ja. Egy idegen bolygón vagyunk, másfél évnyire otthontól, és az induló készletünk fogpiszkáló méretű szilánkokra tört, és jó eséllyel ugyanazok az emberek szabotálták a leszállást, akik most orvosi ellátásban részesítenek minket. A halál nem jó megoldás, de legalább egyszerű. Lehet, hogy mindannyian irigykedni fogunk Tryingra, mielőtt ez az egész véget ér.

– Ezt nem mondhatod komolyan. Nem lesz semmi baj.

– Elvi? – kuncogott fel gúnyosan Fayez. – Én úgy hiszem, hogy igenis lesz.

HARMADIK FEJEZET: HAVELOCK

Hé! – szólt ki kábán a zárkából a mérnök. – Havelock! Ugye nincs még mindig berágva rám?

– Nem az a dolgom, hogy másokra berágjak, Williams – válaszolta Havelock az íróasztal mellett lebegve. Az Edward Israel belső biztonsági állomását nem lehetett tágasnak tekinteni. Két asztal, nyolc zárka: épp annyira hajóbörtön, mint iroda. És most, hogy a hajó külső keringési pályára állt, a tényleges nehézkedés hiánya még szűkebbnek mutatta.

– Nézze, elismerem, hogy túlléptem a határt, de már kijózanodtam. Nyugodtan kiengedhet.

Havelock a kézi termináljára pillantott.

– Még ötven perc – felelte –, és szabadon távozhat.

– Ne már, Havelock! Legyen szíve!

– Ezt írja elő a rendtartás. Én nem tehetek semmit ellene.

Dimitri Havelock tizenhárom év alatt nyolc különböző cégnél dolgozott biztonságiként. Többek között a Pink Waternél, a Star Helixnél, az el-Hashem szövetkezetnél, a Stone & Sibbertsnél. Egészen rövid ideig még a Protogennél is. Járt már az Övben, a Földön, a Marson és a Lunán. Vállalt hosszú szolgálatot a Ganymedesről a Földre tartó ellátó hajókon. Akadt már dolga mindenfélével a zavargásoktól a kábítószer-kereskedésen át valami idiótáig, akinek az volt a stikkje, hogy zoknikat lopott. Azt nem mondhatta el magáról, hogy már mindent látott, de sokat igen. Ahhoz épp eleget, hogy tudja, valószínűleg sosem fog látni mindent. És ahhoz is eleget, hogy felismerje, hogy a válsághelyzetre adott reakciója sokkal inkább függ a csapatába tartozó emberektől, mint magától a krízishelyzettől.

Amikor elszállt a reaktor az Aten Bázison, a társa és a főnöke egyaránt pánikba esett, Havelock pedig jól emlékezett a gyomrát görcsbe rántó félelemre. Amikor a Canterbury nevű jégszállító elpusztítását követően kitörtek a zavargások a Ceresen, társát inkább a megfáradtság jellemezte, mint a félelem, és Havelock ugyanilyen zord beletörődéssel szállt szembe a helyzettel. Amikor az Ebisut vesztegzár alá helyezték nipahvírus-fertőzés miatt, a főnökét teljesen felvillanyozta a helyzet – jóformán megittasult tőle –, és úgy igazgatta a hajót, mintha valamiféle rejtvényt kellett volna megoldania, Havelock pedig vele együtt élvezte, hogy jól végeznek el egy fontos feladatot.

Az emberek, Havelock sok év tapasztalatából tudta ezt, mindenekelőtt társas lények, ő pedig ízig-vérig embernek érezte magát. Sokkal romantikusabbnak – az ördögbe is, sokkal férfiasabbnak – tűnt úgy tenni, mintha sziget lenne, akire nem hatnak az érzelmek körötte tajtékzó hullámai. Épp csak nem volt igaz, ő pedig mostanra megbékélt e ténnyel.

Amikor értesült róla, hogy a tehersikló leszállópadozata felrobbant, aztán sorra jöttek a jelentések az áldozatokról, Murtry hatékony és összpontosított dühvel reagált, ezért Havelock szintén ugyanezt tette. Minden tényleges esemény a bolygófelszínen folyt, ezért csak magán az Edward Israelen tudták kitölteni a mérgüket. Az pedig, hogy mi történik az Israelen, határozottan Havelock illetékességi körébe tartozott.

– Könyörgöm! – nyafogott Williams a zárkában. – Tiszta ruhát kell szereznem. Ennyi nem számíthat, ugye? Csak pár perc.

– Ha nem számíthat, akkor magának is mindegy, végigcsinálja-e – válaszolta Havelock. – Még háromnegyed óra, és már mehet is. Addig dőljön hátra, és élvezze ki a perceket!

– Egy bolygó körül keringve nem lehet hátradőlni.

– Csak képletesen mondtam. Ne vegyen mindent szó szerint!

Az Edward Israelre szóló megbízatás kiváló munkának számított. A Royal Charter Energy indította az első valódi expedíciót a Gyűrűnek köszönhetően megnyílt új rendszerekbe, azt pedig, hogy a társaság milyen nagy fontosságot tulajdonított a küldetés sikerének, az általuk megadhatónak ítélt juttatások jelezték. Az Israelen eltöltött minden napért veszélyességi pótlék járt még akkor is, amikor csupán a felszerelést és a legénységet hajózták be a Lunán. És az űrben eltöltött közel másfél év után, hat esztendővel a tervezett hazaindulást megelőzően, amihez hozzáadódik még további tizennyolc hónap, amíg visszaérnek a Földre – mindezt teljes fizetés mellett –, az egész nem annyira állásnak, mint kész életpályának hatott.

Havelock mégis sokat habozott, mielőtt leszerződött.

Annak idején látta az Erosról és a Ganymedesről sugárzott felvételeket, az úgynevezett lassú zónában rendezett vérfürdőt, amikor a földönkívüliek védelmi rendszere olyan hirtelen állította meg a hajókat, hogy a bennük tartózkodók egyharmada odaveszett. Az Israelen összezsúfolódott tudósok és kutatók nagy száma mellett lehetetlen lett volna elfeledkezni róla, hogy az ismeretlenbe indultak. Ahol szörnyetegek élnek.

És Trying kormányzó most halott volt. Severn Astrappani, a statisztikus, aki Ryu-pop klasszikusokat adott elő a tehetségkutató vetélkedőn, halott volt. Amanda Chu, aki egyszer, amikor mindketten becsíptek egy kicsit, flörtölni kezdett Havelockkal, halott volt. Az első csapat tagjainak fele súlyos sérüléseket szenvedett. A tehersiklón szállított felszerelés – és maga a tehersikló is – megsemmisült. A csend pedig, amely az Edward Israelre ereszkedett, a betalált ütés és a fájdalom közötti pillanatra emlékeztetett. Ezután jött az ádáz düh és a gyász. Nem csak a legénységé. Havelocké is.

Jelzett a kézi terminálja. Az üzenetet a biztonsági szolgálat tagjainak küldték. Murtrynek, Weinek, Trajannak, Smithnek és neki. Havelock

némi örömmel nyitotta meg. Rangját tekintve ugyan ő a csapat legjelentéktelenebb tagja, de mégis benne van a csapatban. A puszta tény, hogy bevonták, azt éreztette vele, hogy végül talán mégiscsak lehet némi befolyása a dolgok alakulására. Önámítás volt, de ez nem zavarta. Gyorsan végigolvasta az üzenetet, bólintott, aztán beütötte a zárka feloldó kódját.

– Szerencséje van – szólalt meg. – Részt kell vennem egy értekezleten.

Williams kihúzta magát a cellából. Mákos haja összekócolódott, arcbőre a szokásosnál is szürkébbnek tűnt.

– Köszönöm – válaszolta mogorván.

– Csak ne csináljon megint ilyet! – figyelmeztette Havelock. – Anélkül is épp elég bajunk lesz, hogy olyanok, akiknek több esze is lehetne, megnehezítik a dolgunkat.

– Egyszerűen berúgtam – védekezett a mérnök. – Semmi rosszat nem akartam vele.

– Tudom. Csak még egyszer ne történjen meg. Rendben?

Williams bólintott, de nem nézett Havelock szemébe, aztán a fogódzókba kapaszkodva végighúzta magát a helyiségen, majd meglódult a csőalagútban a legénységi szállások és az olyan ruhák felé, amelyeket nem borítottak mindenütt szakadások és hányásfoltok. Havelock megvárta, amíg a férfi távozik, aztán lezárta a biztonsági állomást, és megindult a tanácsterembe.

Murtry már odabent várakozott. Alacsony termete ellenére sugárzó hőként áradt belőle az energia. Havelock tudta, hogy a biztonságiak főnöke az egész karrierjét céges börtönökben és a legmodernebb ipari biztonsági szolgálatoknál töltötte. Ennek és a puszta ténynek köszönhetően, hogy őt nevezték ki az Israel biztonsági főnökének, nem kellett külön kivívnia a beosztottjai tiszteletét. A mellette lebegő Chandra Wei informatikai szakértő és Hassan Smith felszíni műveleti helyettes komolynak és szigorúnak látszott.

– Havelock – köszönt Murtry.

– Uram. – Havelock odabiccentett neki, majd megragadta az egyik fogódzót, és úgy fordította magát, hogy a tekintete a többiekével egy irányba nézzen. Pár másodperccel később Reeve, Murtry helyettese lebegett be.

Murtry biccentéssel köszöntötte.

– Csukja be az ajtót, Reeve!

– Trajan? – kérdezte Wei, de hangjának színtelen tónusából ki lehetett következtetni, hogy sejti a választ.

– Trajan életét vesztette a sikló katasztrófájában – válaszolta Murtry.

– Smith! Előléptetem.

– Sajnálattal hallom, uram – reagált Smith. – Trajan kiváló tiszt volt, és a legnagyobb szakértelemmel látta el a feladatát. Érezni fogjuk a hiányát.

– Igen – értett egyet vele Murtry. – Azért jöttünk össze, hogy megvitassuk a válaszlépéseket.

– Dobjunk le egy sziklát az illegális bolygófoglalókra? – kérdezte Wei humortalanul viccelődő hangnemben. Murtry ennek dacára elmosolyodott.

– Egyelőre szabályszerűbben járunk el – felelte a biztonsági főnök. – Ráadásul közülünk valók is vannak még odalent. Üzenetet küldtem a központba, és rákérdeztem, mekkora mozgásteret engedélyeznek nekünk ez ügyben. Egészen biztosra veszem, hogy az adott körülmények között meg fognak védeni minket, ha szükség lenne rá.

– Másfél évnyire járunk bármitől – jegyezte meg Wei. A következtetés (senki sem akadályozhatja meg, hogy azt tegyünk, amit jónak látunk) kimondatlanul maradt.

– Ezenkívül több órányira vagyunk a Földtől a Neptunuszig valamennyi képernyőtől és híradástól – tette hozzá Reeve. – Szar érzés kimondani, de erkölcsileg fölényesebb helyzetből indulunk. Ha túl erélyesen reagálunk, megint ott kötünk ki, hogy a gonosz nagyvállalat elnyomja a szerencsétlen övbélieket. Egy Protogen utáni világban élünk. Ilyesmiben nem nyerhetünk.

– Nem is tudtam, hogy politikai tisztnek nevezték ki – jegyezte meg Wei, mire Reeve állkapcsa megfeszült. Amikor Murtry megszólalt, hangja nyugodtnak, kiegyensúlyozottnak és fenyegetőnek tűnt, akár egy csörgőkígyó.

– Tessék. Ilyesmit nem teszünk.

– Uram? – értetlenkedett Reeve.

– Azt, hogy egymásra teszünk alattomos megjegyzéseket. Ilyesmit itt nem teszünk.

Wei és Reeve összenéztek.

– Sajnálom uram – szabadkozott Wei. – Túlléptem a határt.

– Semmi gond, mivel többet nem fog előfordulni – válaszolta Murtry. – A Barbapiccola milyen lépéseket tett azóta?

– Semmilyent – felelte Wei. – Az övbéliek kinyilvánították a részvétüket, és felajánlották a segítségüket, mintha bármit is tehetnének ebben az átkozott helyzetben.

– Beindították a hajtóműveket?

– Nem észleltem ilyesmit – válaszolta Wei.

– Továbbra is figyeljük ezt – mondta erre Murtry.

– Lefoglalhatjuk a hajót – jelentette ki Wei. – A Mao-Kwikowski flottájába tartozott, mielőtt megszűnt a cég. Erősen kétséges, hogy megmentett roncsként valóban igényt tarthatnak rá. Jogszerűtlennek mondjuk ki a birtokba vételt, átküldünk néhány embert, és lezárjuk.

– Megjegyeztem – nyugtázta Murtry. – Mi a helyzet a legénységgel, Havelock?

– Sokkolta őket a tragédia, uram. Rémültek. Mérgesek. Csupa tudós. Az illegális bolygófoglalókat eleve bosszantó és az adataik pontosságát fenyegető tényezőnek tekintették. A többségnek sohasem kellett még ehhez hasonlóval foglalkozni.

Murtry a kézfejével megsimogatta az állát.

– Mit terveznek tenni ezzel kapcsolatban?

– Csak annyit tudok, eddig mit tettek. Berúgnak. Ordítoznak egymással vagy velünk. Elméleti jogrendszereket állítanak fel. A legtöbben láthatóan azt szeretnék, ha ez az egész helyzet hirtelen megszűnne, és nekiláthatnának a munkájuknak.

Murtry magában nevetett.

– Áldassanak a kockafejek! Rendben.

– Még rendelkezésünkre áll a két könnyű, légköri sikló – folytatta Havelock. – Keríthetek két pilótát, és evakuálhatjuk a felszínen ragadtakat.

– Nem evakuálunk. A bolygófoglalók nem arathatnak győzelmet – jelentette ki Murtry. – Aki lemegy oda, nem jön vissza. Még több embert juttatunk a felszínre, hogy támogassák a többieket. Bármit kutatnak is, teszünk róla, hogy haladjanak a munkájukkal, és odalent mindenki lássa, hogy haladnak vele.

– Igenis, uram – felelte kissé megszégyenülve Havelock.

– Reeve, maga lemegy. Foglalkozik a helyiekkel. Kiderít, amit csak lehet. Gondoskodik a mieink biztonságáról. Erőt kell mutatnunk.

– De ahhoz nem elegendőt, hogy az otthoni híradásokban együttérzést csikarhassanak ki vele – válaszolta Reeve, mint aki egyetért.

– Wei, tartsa szemmel az ellenséges hajót! Ha beindítják a hajtóművet, azonnal értesülni akarok róla.

– Engedélyezi, hogy üzembe helyezzem a feljavított kommunikációs lézeremet?

Az Edward Israelt nem szerelték fel sem torpedóvetőkkel, sem gauss-ágyúkkal. Fegyverként legfeljebb egy ősrégi kommunikációs lézert vethettek be, amit vágósugár erejűvé alakíthattak át. A hajót még akkoriban tervezték, amikor az űrben kizárólag a sugárzás és a levegőellátás leállása jelenthetett veszélyt, nem pedig a szándékos támadások. Már-már bájosan ódivatú volt.

– Nem – jelentette ki kategorikusan Murtry. – Csak kövesse figyelemmel, mit csinálnak, hallgasson bele a beszélgetéseikbe, és mindenről jelentsen nekem! Ha valakinek döntést kell hoznia, az én leszek. Semmi magánakció. Érthető voltam?

– Igenis, uram.

– Havelock, maga idefent marad, és a lenti csapattal egyezteti a teendőket. A siklókat arra használja, amit szükségesnek lát ahhoz, hogy a személyzetet és a nyersanyagokat a bolygófelszínre juttassa. Azért jöttünk ide, hogy bázist létesítsünk. Szóval nekilátunk, hogy megépítsük.

– És ha újabb támadásra kerül sor? – kérdezte Wei.

– Akkor azt a döntést a bolygófoglalók hozzák meg, mi pedig tiszteletben tartjuk a döntésüket – felelte Murtry.

– Nem egészen tiszta előttem, mire gondol, uram – értetlenkedett a nő.

Murtrynek csak a szája mosolygott, a szeme nem.

– A következményekben méltóság rejlik.

Havelock kabinja alig valamivel volt nagyobb a hajóbörtön zárkáinál, ám sokkal kényelmesebben lett berendezve. Épp a présülésében pihent a műszak után, amikor halkan kopogtak az ajtaján, aztán Murtry húzta be magát a bejárati nyíláson. A biztonságiak főnöke haragosnak mutatkozott, de ez nála megszokott volt.

– Történt valami, főnök? – kérdezte Havelock.

– Maga dolgozott már övbéliekkel. Mit gondol róluk?

– Ugyanolyan emberek, mint mások – felelte Havelock. – Akadnak köztük jobbak és rosszabbak is. Még mindig vannak barátaim a Ceresen.

– Értem. De mit gondol az övbéliekről?

Havelock odébb csusszant az ülésben, a mozdulattól feljebb lebegett, és nekifeszült a hevedereknek, ahogy számított rá.

– Magukba zárkózóak. Majdhogynem törzsi keretek közt élnek. Szerintem leginkább abban hasonlítanak egymásra, hogy nem szívelik a belső bolygókról származó alakokat. Egy marsit azonban időnként elfogadnak. Az az egész alacsony gravitációs lélektani bigyó jellemző rájuk.

– Vagyis zömében a földieket gyűlölik – állapította meg Murtry.

– Ez tartja össze őket. Gyakorlatilag az egyetlen közös pont, hogy a Föld mindannyiukat elnyomja. Ezért erre építenek. Az határozza meg az önazonosságukat, hogy gyűlölik a hozzánk hasonlókat.

Murtry bólintott.

– Ugye tudja, hogy akadnak, akik szerint maga előítéletes, amiért ilyeneket mond?

– Csak akkor előítéletesség, ha az ember nem a saját bőrén tapasztalta meg – válaszolta Havelock. – A Ceres Állomáson dolgoztam közvetlenül azelőtt, hogy átálltak a KBSz-hez. Részemről mindez megélt tapasztalat.

– Nos, azt hiszem, igaza lehet – ismerte el Murtry. – Pontosan ezért akartam magát kérdezni erről. Nem hivatalosan. A hajón a legtöbben földiek, esetleg marsiak. De akad néhány övbéli is. Mint az a gépésztechnikus. Hogy is hívják?

– Bischenre gondol?

– Rá. Csak tartsa szemmel ezeket!

– Van itt valami, amiről nem tudok?

– Csak annyi, hogy a bolygófoglalók zöme az Övből és a külső bolygókról származik, az RCE pedig földi cég. Nem szeretném, ha bárki elfelejtené, kinek tartozik hűséggel.

– Igenis, uram – vágta rá Havelock. Aztán tétován megkérdezte:

– Történt valami, uram?

– Ebben a pillanatban még nem. De… akár el is mondhatom magának. Üzenetet kaptam a cég központjából. A nagyobb mozgástér iránti kérelmemet tiszteletteljesen elutasították. Úgy tűnik, politikai megfontolások határozzák meg, miként kezeljük az ügyet. A KBSz és az EN egyeztetnek róla, mit szeretnének elérni. Gondoskodni kell róla, hogy emberségesen bánjunk a bolygófoglalókkal.

Murtry hiába leplezte, dühe mélyről fakadt, Havelock pedig azon kapta magát, hogy ugyanígy érez.

– De a miénk az engedély. Nekünk van jogunk itt lenni.

– Így van.

– És nem mi kezdtünk legyilkolni másokat.

– Bizony nem.

– Akkor mégis mit kellene tennünk? Üljünk ölbe tett kézzel, amíg az övbéliek mindnyájunkkal végeznek, és mindent elvesznek tőlünk?

– Az illegális kitermelésből származó lítium felvásárlását felfüggesztették – válaszolta Murtry. – Minket pedig arra utasítottak, hogy semmi olyasmit ne tegyünk, amivel újabb konfliktust szíthatnánk.

– Baromság. Mégis hogyan tehetnénk a dolgunkat, ha vigyáznunk kell, nehogy megsértsük a szemétládákat, akik lövöldöznek ránk?

Murtry vállvonása az egyetértését fejezte ki. Amikor megszólalt, nyugodt, lakonikus hangjával alig sikerült palástolnia a megvetését.

– Minden jel szerint mediátort küldenek ide.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor, semmi sem válaszol, és újra megpróbál kapcsolatot teremteni. Nem tudatos, noha egyes részei azok. Egyes szerkezeti elemei valaha önálló szervezetek voltak; helyben kialakultak, önmagukban kifejlődöttek és összetettek. Arra tervezték, hogy improvizáljon, felhasználja, amit talál, aztán továbbhaladjon. Ami megfelel, az megfelel, így a mesterségesen létrehozott tárgyakat vagy figyelmen kívül hagyja, vagy átalakítja. A tudatos részek megpróbálják felfogni a kommunikációra tett kísérleteket. Értelmezni azokat.

Az egyik egy rovarlábat képzel el, ahogy megrándul megrándul megrándul. Az egyik egy szűk hézag két széle között ívet húzó szikrát hall, a kisülések olyan sebesen követik egymást, hogy monoton zúgássá állnak össze. Egy másik, mit sem tudva a külvilágról, újra átéli, ahogy a hús leválik a csontjairól, az émelygést és a félelmet, és a halálért könyörög, ahogyan hosszú évek óta már. Mariának hívják. A dolog nem hagyja meghalni őt. Nem vigasztalja. Nincs tudatában a nő létezésének, mivel öntudatlan.

Ám attól, hogy öntudatlan, még nem tétlen. Onnan merít energiát, ahonnan tud, meghúzódva alacsony szintű sugárzásban fürdeti magát. Apró, az atomoknál is kisebb szerkezetek gyűjtik be az energiát a rajta áthaladó nagy sebességű részecskékből. Szubatomi szélmalmok. Befalja a végtelen űrt, és próbálkozik próbálkozik próbálkozik.

A tudattal bíró beépítményekben még mindig elmúlt életek emlékei vibrálnak. Az elhalás nélkül átalakított szövetek megőrzik magukban a pillanatot, amikor egy kisfiú hallotta elmenni otthonról a nővérét. Megőrzik magukban a szorzótáblákat. Képeket őriznek szeretkezésről, erőszakról és szépségről. Megőrzik magukban az immár nem létező hús-vér test emlékeit. Szóképeket őriznek: mitokondriumokról, tengeri csillagokról, Hitler üvegedényben tárolt agyáról, a pokol birodalmáról. Álmodnak: az egykor idegsejtekként működő szerkezetek megrándulnak és hurkolódnak, tápanyagot égetnek és álmodnak. Szavak és fájdalom és félelem képei kavarognak végtelenül. A rosszullét letaglózó érzete. Egy öregember felidézett hangja, ahogy maga sem tudván róla, meddő szavakat suttog. Apád öt öl mélyben pihen. Lett a csontjából korall.

Ha jött volna valaha válasz, bevégezhetné. Ha valaha bárki válaszolna, nyugvópontra térhetne, mint egy kerek kő a domb lábánál, de semmi sem válaszol. A hegek tudják, hogy soha nem fog jönni válasz, de a reflex beindítja a reflexet, és a reflex beindítja az újabb reflexet, és megpróbál kapcsolatot teremteni.

Már milliárdnyi apró rejtvényt megfejtett a reflexek egymást beindító özönében. Nem őriz emléket arról, hogy ezt tette volna, csupán a hegekben. Csak a kapcsolatteremtésre tett próbálkozás létezik az üzenettel, hogy elvégezte feladatát. Semmi sem válaszol, így nem hagyhatja abba. Próbálkozik. Rejtvények megfejtésére létrehozott komplex mechanizmus, amely azt használja, ami felhasználható.

Két szeméből gyöngyszemek.

Ezért aztán a nyomozót használja.

Az összes heg közül az egyik utolsóként érkezett. A leginkább érintetlen. Hasznos, tehát használatba kerül. A dolog e séma alapján építi meg a nyomozót, nincs tudatában annak, hogy ezt teszi, és most más módon próbál kapcsolatot teremteni. És valami válaszol. Valami eltérő, idegen és helyben kialakult, de válasz érkezik, így aztán az évek során a dolog újra megépíti a nyomozót, és kapcsolatteremtéssel próbálkozik.

A nyomozó immár összetettebb.

Addig nem fogja abbahagyni, amíg létre nem sikerül hoznia azt a végső összeköttetést, e végső összeköttetést pedig soha nem fogja létrehozni. Kinyúlik, új kombinációkkal kísérletezik, különféle módokon próbálkozik a kapcsolatteremtéssel, és nincs tudatában, hogy ezt teszi. Nincs tudatában önnön létezésének. Üres, kivéve néhány jelentéktelen alkotóelemét.

A rovarláb örökké rángatózni fog. A heg, amely a halálért könyörög jajongva, örökké jajongani fog. A nyomozó örökké kutat majd. A halk hang az idők végezetéig motyog.

Nem is él, de meg se hal,

lesz a tenger közepén

holmi színes, furcsa lény.*

Próbálkozik.

NEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

MEKH Sally Ride, itt a Rocinante független hajó. Engedélyt kérünk, hogy egy hajó, a KBSz Callisto Álma nehéz teherszállítójának kíséretében áthaladhassunk a Gyűrűn.

– Küldjék át a jóváhagyási kódot, Rocinante!

– Küldjük. – Holden megérintette a képernyőt, hogy átküldje a kódokat, aztán kinyújtóztatta a végtagjait, hagyta, hogy a mikrogravitációban tett mozdulat kihúzza őt az üléséből. Csontozatának több csúnyán elhanyagolt ízülete is kattogó hanggal reagált.

– Öregszel – állapította meg Miller. A detektív gyűrött szürke öltönyben és kerek kalapban állt alig pár méterre tőle, lába a nehézkedés hiánya ellenére szilárdan állt a fedélzeten. Minél okosabb lett a Miller-utánzat – és az elmúlt két esztendő alatt szinte már összefüggővé vált a beszéde –, látszólag annál kevésbé érdekelte, hogy alkalmazkodjon a környező valósághoz.

– Te viszont nem.

– Lett a csontomból korall – felelte a szellem, mintha egyetértene. – Az egész a kompromisszumokról szól.

Amikor a Sally Ride átküldte az áthaladási engedély kódját, Alex szép lassan átvitte őket a Gyűrűn, a Callisto pedig hozzájuk igazította a sebességét és a pályáját. A csillagok eltűntek, amint a hajó belépett az elosztópont fekete ürességébe. Miller körvonalai vibrálni kezdtek, ahogy áthaladtak a kapun, majd újra határozott alakot öltött a teste, aztán kék szentjánosbogarak felhőjévé esett szét, amint döngve kicsapódott a fedélzeti zsilipajtó, és Amos húzta át magát a nyíláson.

– Leszállunk? – tért köszönés nélkül a lényegre a gépész.

– Ennél a küldetésnél nem lesz szükség rá – felelte Holden, és csatornát nyitott Alexhez a pilótafülkébe. – Tarts minket itt, amíg meg nem győződtünk róla, hogy a Callisto összekapcsolódott a másik hajóval!

– Jól jönne pár pihenőnap valami kikötőben – jegyezte meg Amos, miközben odahúzta magát az egyik vezérlőállomáshoz és beszíjazta magát. Szürke szerelőruhájának ujján perzselés nyoma látszott, a bal keze felét gézpólya borította. Holden a kötésre mutatott. Amos vállat vont.

– Két talajszállító hajó vár ránk a Tycho Állomáson – válaszolta végül Holden.

– Errefelé senkinek sincs elég vér a pucájában ahhoz, hogy bármelyik hajót kifossza. Ennyi hadihajóval a környéken ez kész öngyilkosság lenne.

– Fred mégis busásan megfizet minket azért, hogy kíséretet biztosítsunk a hajóinak a Medina Állomásra, én pedig örömmel elfogadom a pénzét. – Holden körbepásztázott a hajó teleszkópjával, és sorra ráközelített a gyűrűkre. – És nem szívesen maradok itt a kelleténél tovább.

Miller szelleme annak a földönkívüli technológiának az építménye, amely megalkotta a kapukat és egy halott alakmását. Holdent két éve követte mindenhová, amióta újraindították a Gyűrű Állomást. Állandóan azt kérte, követelte, próbálta hízelgéssel elérni, hogy Holden átmenjen az újonnan megnyitott átjárókon, és hozzáfogjon a kapukon túli bolygók felderítéséhez. Az, hogy Miller kizárólag akkor tudott megjelenni Holdennek, amikor négyszemközt lehettek – és egy Rocinante méretű hajón szinte soha nem maradhat magára az ember –, segített megőriznie az épelméjűségét.

Alex lebegett le a pilótafülkéből, gyérülő fekete haja szanaszét meredezett barna koponyáján. A szeme alatt mély karikák sötétlettek.

– Nem szállunk le? Jól jönne néhány pihenőnap valami kikötőben.

– Látod? – jegyezte meg Amos.

Mielőtt Holden válaszolhatott volna, Naomi jött fel a fedélzeti zsilipajtón át.

– Nem dokkolunk?

– A kapitány vissza akar sietni a Tychóra a talajszállítókhoz – felelte Amos, és sikerült egyszerre semleges és gúnyos hangot megütnie.

– Jól jönne néhány pihenőnap… – kezdte Naomi.

– Ígérem, hogy amint visszaértünk a Tychóra, kiveszünk egy hetet. De nem szeretném a szabadságomat, tudjátok… – a Gyűrű Állomás élettelen gömbjét és a tündöklő kapukat mutató kijelzők felé intett köröttük – …itt tölteni.

– Gyáva nyúl! – csúfolta Naomi.

– Úgy bizony!

A kommállomás irányított sugárnyalábbal érkező üzenetet jelzett. Amos helyezkedett hozzá a legközelebb, így ő érintette meg a kijelzőt.

– Itt a Rocinante – jelentkezett be.

– Rocinante – válaszolta egy ismerős hang. – Itt a Medina Állomás.

– Fred! – sóhajtott fel Holden. – Valami gond van?

– Nem szálltok le? Fogadok, hogy mindnyájatoknak jól jönne néhány…

– Segíthetek valamiben? – vágott a szavába Holden.

– Ami azt illeti, igen. Keress meg, amint dokkoltatok! Üzleti ügyben kell tárgyalnom veled.

– A francba! – átkozódott Holden, miután bontotta a kapcsolatot. – Volt már olyan érzésetek, hogy a világmindenség összeesküdött ellenetek?

– Néha olyan érzésem támad, hogy a világmindenség ellened esküdött össze – felelte széles vigyorral Amos. – Szórakoztató látvány.

– Már megint átkeresztelték – szólalt meg Alex, és ráközelített a tengelye körül pörgő állomásra, amit egészen mostanáig Behemótnak hívtak. – Medina Állomás. Találó elnevezés.

– Az nem „erődítményt” jelent? – ráncolta a homlokát Naomi. – Talán egy kissé túl harcias.

– Á, dehogy – vetette ellen Alex. – Vagyis, egy kicsit. Valaha a városok falakkal körülvett részét nevezték így. Ugyanakkor amolyan társasági központtá is vált. A betolakodók ellen szűkre tervezett utcák miatt a motorizált közlekedés és a lovas szekerek is kiszorultak onnan. Így aztán kizárólag gyalog juthattál el bárhová odabent. Ezért itt gyűltek össze az utcai árusok. Az emberek meg rászoktak, hogy itt vásároljanak, gyűljenek össze, és teázzanak. Találó név az állomásnak.

– Ezt alaposan megrágtad magadban – állapította meg Holden.

Alex vállat vont.

– Érdekes téma, hogyan változik és fejlődik egy hajó neve. Nauvoo-ként kezdte. Menedékhely, ugye? Nagyváros az űrben. Aztán Behemót lett belőle, a rendszer legnagyobb, legmenőbb hadihajója. Most Medina Állomás. Gyülekezőhely. Ugyanaz a hajó, három név, három egészen eltérő dolog.

– Ugyanaz a hajó – jegyezte meg Holden egy kissé zsémbes hangulatban, miközben utasította a Rocinantét, hogy kezdje meg a dokkolási előkészületeket.

– A név sokat számít, főnök – szólalt meg pillanatnyi gondolkozás után Amos, és furcsa kifejezés ült ki széles arcára. – A név mindent megváltoztat.

A Medina Állomás beltéri kialakítása még nem öltött végleges formát. A belső forgó henger kiterjedt területeit termőfölddel takarták le, hogy később növényeket termesszenek ott, de egyelőre több helyen látható maradt a fém és kerámia váz. A sérüléseket, amelyeket a gyarmatosító hajó a csatákban elszenvedett, mostanra eltüntették és kijavították. Lassanként a henger falában elhelyezkedő irodák és raktárak csoportja vált az emberiség számára megnyílt ezernyi új világ felfedezésére irányuló tevékenység központjává. Ugyan Fred Johnson, a Föld hadseregének egykori ezredese, jelenleg pedig a KBSz szalonképes irányzatának feje egy alakuló bolygószövetség típusú kormányzat logikus székhelyeként pozicionálta a Medina Állomást, azt legalább belátta, hogy nyíltan nem mondhatja ki ezt.

Holden túl sok embert látott már meghalni rajta, hogy valaha másnak láthassa, mint temetőnek. Ami miatt nagyjából ugyanolyanná vált, mint bármely más kormányzat, amely Holdennek eszébe jutott.

Fred azokba az irodákba költözött be, amelyek annak idején gyarmati kormányhivatalként funkcionáltak, amikor a Medina Állomást még Nauvoo-nak hívták. Később a Szabad Lassú Zóna Rádió adását sugározták innen. Mostanra összefoltozták, átfestették, légjavító növényekkel és a hajó körüli Gyűrű-teret mutató videokijelzőkkel rakták tele. Holden szemében mindez furcsa kontrasztban állt. Az emberek mostanra féregjáratok révén meghódították a galaxis elszórt pontjaiból összeálló pluszdimenziót, de mégsem felejtettek el páfrányokat magukkal hozni.

Fred az irodában piszmogott a kávéfőzővel.

– Feketén, ugye?

– Aha – felelte Holden, és átvette tőle a gőzölgő csészét. – Nem szívesen jövök ide.

– Megértem. És nagyra értékelem, hogy mégis megteszed – felelte Fred, majd sóhajtva a székébe roskadt, ami erős túlzásnak hatott az állomás egyharmad g-s perdületi gravitációjában. Ám a Fredre nehezedő nyomásnak vajmi kevés köze volt a nehézkedéshez. A megismerkedésük óta eltelt öt esztendő alaposan megviselte a férfit. Egykor mákos haja mostanra teljesen megőszült, sötét bőrét parányi ráncok barázdálták.

– Semmi jele az ébredésnek? – kérdezte Holden, és a kávéscsészéjével a fali képernyőre mutatott, amelyen a Gyűrű Állomás felnagyított gömbjét lehetett látni.

– Mutatnom kell valamit – jelentette ki Fred, mintha Holden nem is kérdezett volna. Holden beleegyező bólintására Fred megérintette az íróasztalát, és mögötte egy videóképernyő kelt életre. A kijelzőn Chrisjen Avasarala beszéd közben kimerevített arca. A közigazgatási helyettes államtitkár tekintete félárbocra ereszkedett, ajka gúnyos mosolyra húzódott.

– Ez a rész érint téged.

– …ilyenformán csak ürügy ahhoz, hogy összemérjék egymás farkát – szólalt meg Avasarala, amikor megindult a felvétel. – Szóval arra gondoltam, hogy Holdent kellene odaküldeni.

– Holdent kellene odaküldeni? – kérdezte elképedve Holden, de a felvétel ment tovább, és nem válaszolt. – Holdent kellene odaküldeni hova? Hova küldjük oda Holdent?

– A közelben lesz, amikor megérkezik a Medinára, és mindenki egyformán utálja, vagyis érvelhetünk azzal, hogy pártatlan. Különféle szálak kötik magához, a Marshoz, hozzám. A lehető legelcseszettebb választás egy diplomáciai küldetéshez, és emiatt tökéletes. Tájékoztassa őt, mondja el neki, hogy az EN a megszokott díj kétszeresét fizeti ki az idejéért, és a lehető legsürgősebben küldje oda az Új-Földre, mielőtt a helyzet a mostaninál is jobban szétszaródik!

Az idős asszony közelebb hajolt a kamerához, arca lassanként betöltötte a képernyőt, mígnem Holden minden ráncot és apró foltot látott a bőrén.

– Ha Fred ezt megmutatja magának, Holden, tudnia kell, hogy a szülőbolygója nagyra értékeli a szolgálatait. És igyekezzen ne elkúrni a dolgot! Már így is eléggé szétcseszett az egész.

Fred megállította a felvételt, és hátradőlt a székében.

– Tehát…

– Mi az ördögről beszél? – értetlenkedett Holden. – Miféle Új-Föld?

– A nem különösebben kreatív Új-Föld nevet kapta az átjáróhálózat révén meghódított első exobolygó.

– Dehogy, szerintem az Ilosz az.

– Az Ilosz – sóhajtotta Fred – az a név, amit az ott letelepedett övbéliek adtak neki. A Royal Charter Energy, a nagyvállalat, amelyik hivatalos engedélyt kapott a kutatásra és kiaknázásra, Új-Földnek nevezte el.

– Megtehetik? Már élnek ott. Mindenki Ilosznak hívja a bolygót.

– Itt hívja mindenki Ilosznak. Érted a problémát – magyarázta Fred. Aztán hosszan kortyolt egyet a kávéjából, hogy némi gondolkodási időt nyerjen. – Senki sem készült fel erre. Egy hajónyi ganymedesi menekült lefoglalta a Mao-Kwik egyik nehéz teherhajóját, aztán nagy sebességgel átrobogott a Gyűrűn, amint megérkeztek a szondák első eredményei. Még mielőtt az első behatolásunk után visszaállhatott volna a rend. Még a katonai blokád előtt. Mielőtt a Medina készen állt volna, hogy betartasson egy biztonságos sebességhatárt a Gyűrű terében. Olyan gyorsan száguldottak keresztül, hogy még arra sem maradt időnk, hogy üdvözöljük őket.

– Hadd találjam ki! – próbált tippelni Holden. – Az Ilosz Kapu épp szemben helyezkedik el a Sol Kapuval.

– Nem egészen. Okos megfontolásból olyan szögben léptek be, hogy háromszázezer kilométer per óránál ne ütközzenek bele a Gyűrű Állomásba.

– Vagyis már egy éve az Iloszon élnek, amikor felbukkan az RCE, és kijelenti, hogy bocs, de ez valójában az ő bolygójuk?

– Az RCE rendelkezik az EN hivatalos engedélyével, hogy kutatásokat végezzen az Iloszon, vagy Új-Földön, vagy nevezzük bárminek. És pontosan azért mentek oda, mert a ganymedesi menekültek ott szálltak le először. Eredetileg azt tervezték, hogy az exobolygókat évekig tanulmányozzák, mielőtt bárki letelepedhet rajtuk.

Volt valami Fred hanghordozásában, ami egy másodpercig nem hagyta nyugodni Holdent, aztán beugrott a megoldás:

– Várjunk csak? Az EN hivatalos engedélye? Mióta rendelkezik az EN az ezer bolygó felett?

Fred kényszeredetten elmosolyodott.

– A helyzet bonyolult. Itt van az EN, amelyik magához ragadja a hatalmat, hogy az összes új bolygót igazgassa. Itt vannak a KBSz polgárai, akik engedély nélkül letelepednek az egyiken. Itt van egy energiatársaság, amelyik kizárólagos kutatási engedélyt kap egy olyan bolygóra, amely véletlenül a valaha látott legnagyobb lítiumkészletekkel rendelkezik.

– És itt vagytok ti – folytatta Holden –, akik eltökéltétek, hogy felügyelitek a sztrádát, amelyet mindenkinek igénybe kell vennie, ha el akar jutni oda.

– Szerintem nyugodtan kijelenthetjük, hogy a KBSz alapvetően nem ért egyet azzal az elképzeléssel, hogy az EN egyoldalúan adhassa ki azokat az engedélyeket.

– Ezért aztán Avasaralával nem hivatalos csatornákon egyeztettek, nehogy a konfliktus elmérgesedjen.

– Ennél nagyjából öttel több változóval kell számolni, de alapvetően igen. És itt jössz te a képbe – mondta Fred, és Holden felé bökött a kávés bögréjével. A bögre oldalán az „A FŐNÖK” felirat állt. Holden visszanyelte a nevetését. – Senki nem rendelkezik feletted, de Avasarala és én is dolgoztunk már együtt veled, és úgy véljük, hogy újra megtehetnénk.

– Ez meglehetősen hülye indok.

Fred mosolya semmit sem árult el.

– Az sem árt, hogy légkörbe belépni képes hajóval rendelkezel.

– Azt azért tudod, ugye, hogy igazából sosem használtuk ki ezt a lehetőséget? Nem igazán tetszik az ötlet, hogy a legközelebbi szerelőcsarnoktól egymillió kilométerre hajtsuk végre az első légkörön belüli manőverünket.

– A Rocinante ezenkívül katonai konstrukció, és…

– Felejtsd el! Bármit mond is a kávésbögréd, nem fogtok eszközként használni, hogy a telepesek nyakára léphessetek. Nem vagyok hajlandó ilyesmire.

Fred felsóhajtott, előredőlt a székében. Amikor megszólalt, hangja lágynak és melengetőnek hatott, akár a flanel. Ám ez sem rejthette el a mögötte meghúzódó acélosságot.

– Most fogják lefektetni a szabályokat ezernyi bolygó kormányzását illetően. Ez lesz a próbaper. Pártatlan megfigyelőként és mediátorként fogsz odamenni.

– Hogy én? Mediátorként?

– A dolog iróniája nem kerülte el a figyelmemet. De a helyzet már így is elég rossz, és szükségünk lenne valakire, aki megakadályozza, hogy még tovább romoljon, amíg a három kormány el nem dönti, legközelebb miként működhet a dolog.

– Vagyis azt szeretnéd, ha elhitetném, hogy tesztek valamit, miközben abban próbáltok megegyezni, mit tegyetek – állapította meg Holden. – És milyen értelemben rossz a helyzet?

– A telepesek felrobbantották az RCE nehéz tehersiklóját. Az ideiglenes kormányzó is a fedélzeten tartózkodott. Most halott, jó néhány tudóssal és RCE-alkalmazottal egyetemben. Nem használna a tárgyalásoknak, ha az iloszi konfliktus az övbéliek és egy EN nagyvállalat közötti háborúvá szélesedne.

– Szóval nekem kellene fenntartanom a békét?

– Ráveszed őket, hogy tárgyalóasztalhoz üljenek, és eléred, hogy ne álljanak fel mellőle. És azt teszed, amit mindig is szoktál, vagyis garantálod az abszolút átláthatóságot. Ez egyszer a titkok senkinek sem használnak. Szerintem kifejezetten rád szabott feladat.

– Azt hittem, hogy nálam kiszámíthatatlanabb veszélyforrást nem ismertek a galaxisban. Avasarala azért küldi be a gyufát a lőporos hordóhoz, mert eleve azt szeretné, ha kudarcot vallana ez az egész?

Fred vállat vont.

– Az, hogy neki mire kellesz, kevésbé érdekel, mint az, hogy nekem mire. Lehetséges, hogy a vén banya kedvel téged. Ne tőlem kérj erre magyarázatot!

Miller Fred irodája előtt várta Holdent.

– E pillanatban háromezren tartózkodnak a Medina Állomáson – szólalt meg Holden. – Hogy lehetséges, hogy egyikük sincs a közelben, aki megakadályozhatná, hogy az idegeimre menj?

– Elvállalod a feladatot? – érdeklődött Miller.

– Még nem döntöttem el – felelete Holden. – Amit, mivel az agyam szimulációját futtatod, magad is tudsz már. Vagyis azzal, hogy rákérdezel, azt szeretnéd sugallni, hogy el kellene vállalnom. Javíts ki, ha tévedek!

Holden megindult a folyosón, hátha sikerül belefutnia még egy emberi lénybe, hogy eltüntethesse Miller szellemét. Miller utánaeredt, léptei visszhangot verve kopogtak a kerámiakövezeten. Attól, hogy a visszhang kizárólag Holden elméjében létezett, még hátborzongatóbbá vált az egész.

– Nem tévedsz. El kellene vállalnod – válaszolta Miller. – A pacáknak igaza van. Fontos az ügy. Ilyenkor pár felidegesített helybéli hőzöngése seperc alatt súlyos összecsapásokká fajulhat. Emlékszem, egyszer a Ceresen…

– Oké, ettől inkább kímélj meg! Nem vagyok kíváncsi egy halott zsaru anekdotáira. Mit találni az Iloszon, ami annyira kell neked? – kérdezte Holden. – Segítene, ha nem kertelnél, és egyszerűen elmondanád nekem, mit szeretnél elérni a gyűrűk túloldalán.

– Jól tudod, mit keresek – felelte az idős detektív. Sikerült ténylegesen szomorú képet vágnia.

– Aha, az idegen civilizációt, amelyik megalkotott. És már most elárulom, hogy nem fogod megtalálni. Az ördögbe is, magad is tudod, hogy nem fog menni.

– Mégis ellenő… – Miller egyszerre eltűnt. A Medina Biztonsági Szolgálat kék egyenruháját viselő nő sétált el Holden mellett, miközben a kézi terminálját böngészte. Anélkül, hogy felnézett volna, valami köszönésfélét morgott.

Holden a lépcsőn ment fel a Medina forgó lakóhengerének belső felületére. Kizárt, hogy Miller itt meglephetné. A hengerben nyüzsgött az élet: munkások importált termőtalajt terítettek szét a majdani farmokon, mások előre gyártott elemekből házakat és raktárakat húztak fel. Holden vidáman odaintett nekik, ahogy elhaladt mellettük. Miller egyre gyakoribb jelenéseinek következtében mindinkább értékelni tudta, amikor embertársakat látott a közelében. A puszta létükkel elérték, hogy Holden valamivel kevésbé furcsának érezze az életét.

Kerülte a liftet, amely a gépészeti átkelési ponton kijuttatta volna a forgóhengerből az egykori csillagközi űrbárka farának mikrogravitációjába. A Rocinante az ottani légzsilipnél dokkolt. Ehelyett a hosszú, csigalépcsőszerű rámpán baktatott fel, ahol mindenki láthatta őt a forgóhengerből. Amikor legutóbb felment a rámpán, emberek lőttek egymásra és estek el körülötte. Nem tartozott a legkellemesebb emlékek közé, de elviselhetőbb volt, mint a felvonóban magára maradnia Millerrel.

A világmindenség egy kissé túlzottan is sokat megismert a férfi élettörténetéből.

Mielőtt Holden az átkelési ponton keresztül a gépészeti fedélzetre jutott, egy pillanatig még lebegve kibámult a lakóhenger belsejébe. Ilyen magasságból nézve a termőfölddel borított területek sötétbarna sakktáblamezőknek hatottak a henger felületének szürkéje mellett. A rajtuk keresztülhaladó gépek megfejthetetlen teendőkön munkálkodó fémrovarokra emlékeztettek. A fémburok belsejét alakították parányi önellátó világgá.

El fogjuk felejteni, hogyan kell csinálni, gondolta magában Holden. Az emberiség épphogy csak kirajzott az űrbe, és most el fogják felejteni, hogyan kell élni ott. Mi értelme új módszereket kidolgozni arra, miként maradjanak életben a Medinához hasonló apró állomásokon, amikor ezernyi új bolygó vár felfedezésre, ahol bőségesen elegendő víz és levegő áll a rendelkezésükre? Holdent meghökkentette a gondolat, ugyanakkor egy pillanatra kissé búskomorrá vált tőle.

Hátat fordított az idejétmúlt tevékenységen szorgoskodó munkásoknak, és visszament a hajójába.

– Akkor tehát – fordult Naomi a Rocinante hajókonyhájában összegyűlt legénységhez – az Iloszra megyünk?

Holden előtte percekig magyarázta, mit akar tőlük Fred Johnson és Chrisjen Avasarala, aztán bizonytalanul elhallgatott. Az igazat megvallva nem tudta, mit válaszoljon Naomi kérdésére.

– Több okból is érdemes lenne megtenni – mondta végül, és gyors ritmust vert ki a fém asztallapon. – Valóban komoly ügy. Ez a precedens, aminek a példáját ezer bolygó esetében fogják követni. És elismerem, van valami vonzó abban a lehetőségben, hogy segíthetünk meghatározni az irányvonalakat. Esetleg segíthetünk kialakítani a sémát mindahhoz, ami ezután következik. Ez bizony átkozottul izgalmas.

– És jól megfizetik – tette hozzá Amos. – Arról se feledkezz meg, hogy jól megfizetik.

– Viszont – adta meg a végszót Naomi, aztán kezét Holden karjára téve elmosolyodott. Tudatta a kapitánnyal, hogy nyugodtan elmondhatja, bármitől fél is. Holden visszamosolygott rá, és megpaskolta a nő kezét.

– Viszont egy kifejezetten komoly érv szól mellette, hogy nemet mondjak – vallotta be. – Miller mindenáron azt szeretné, hogy odamenjek.

Egy hosszú percig mindannyian hallgattak. Végül Naomi szólalt meg elsőként.

– El fogod vállalni.

– Tényleg?

– Tényleg – felelte a nő. – Mert úgy gondolod, hogy tudsz segíteni.

– Szerinted nem tudunk?

– Nem – jelentette ki Naomi. – Te tudsz. És még ha tévednénk is, ha meg se próbálod, elviselhetetlenül zsémbes leszel.

– És azt is érdemes szem előtt tartani – tette hozzá Amos –, hogy igazán jól megfizetik.

ÖTÖDIK FEJEZET: BASIA

És Jézus könnyekre fakadt, Basia gyermekem – lelkendezett Coop. – Győzelemre állunk. Mennyire vállalod fel a jótékony nővér szerepét, ha elbizonytalanodik a helyzet?

A többiek mind rászegezték a tekintetüket. Scotty és Pete, de Loris és Caterine is. Ibrahim és Zadie. Basia összefonta maga előtt a karját.

– Kiderítik, ki ölte meg a kormányzót… – kezdte Basia, de Coop csak legyintett erre, mintha legyeket akarna elhessegetni.

– Nem fogják. Ha eddig nem sikerült, úgy marad meg az emberek emlékezetében, mint ami egyszerűen megtörtént. Az ördögbe is, nem emlékszem, ki tette. Te emlékszel, Zadie?

Zadie a fejét rázta.

– No vágom mé – felelte vérbeli övbéli módjára. Aki egykor volt. Coop úgy intett feléje, mint aki épp bizonyította az igazát.

– Nekem se tetszik, ahogy elsült a dolog – vetette közbe Pete. – De ha nem tettük volna meg, egész idő alatt a nyakunkon lettek volna, nem csak hébe-hóba. Holdent kész kupolaváros várná, és akkor megnézhetnénk magunkat.

– Pontosan – helyeselt Coop. – Le akartuk lassítani őket, és pontosan ezt tettük. Már csak az a kérdés: mit tegyünk az így nyert idővel?

– Kinyírhatnánk az egész bagázst, és a bányába dobhatnánk a holttesteket – javasolta Loris, de a mosolya elárulta, hogy leginkább viccnek szánta, amit mond.

– Arra gondoltam, hogy taccsra vághatnánk az adóvevőjüket – szólalt meg Ibrahim. – Minden jelük a műszaki barakk egyetlen erősítőjén megy keresztül. Ha ezzel történne valami, ugyanúgy nem lenne elég sávszélességük, mint nekünk.

– Ez a kézi termináljaikat is kiiktatná? – kérdezte Coop.

– Elképzelhető – felelte Ibrahim. – Egyértelműen csak helyben és látótávolságon belül tudnának kommunikálni.

– Érdemes megfontolni – jelentette ki Coop.

A romokhoz, ahol találkoztak, gyalog fél óra alatt odaértek, ha jobban kiléptek egy kicsit. A földből magas, furcsa, csontszerű anyagból épült tornyok emelkedtek ki, és látszólag véletlenszerű mintázatokban dőltek egymás felé, mígnem a megfelelő szögből nézve megmutatkozott valamiféle túldíszített szimmetria. Az alacsonyabb építmények szélei lágy ívekben végződtek, afféle görbületekben, mint a csigolyák, vagy valamiféle elképzelhetetlenül mozgékony gépezet csuklói.

Enyhe szellő fújt át a romokon fuvolázva, mint a távolban megszólaló nádsípok. Valaha élt itt valami, de immár nem maradt nyoma, a csontjai pedig most Basia és összeesküvő társainak búvóhelyéül szolgáltak. Basiának hirtelen eszébe jutott egy halott bálna csontvázában megtelepedett sórákokról készült videó.

– Én csak arra vagyok kíváncsi – vetette közbe Basia –, hogy mi a célunk? Megakadályozzuk, hogy kommunikáljanak. Mit nyerünk ezzel?

– Így sokkal nehezebben tudnak értékekre hivatkozni – válaszolta Loris. – Ahogy mindenki, én is olvastam a hivatalos engedélyt. Igen, mindenféle állagmegóvási és alapvető tudományos záradékot és kikötést tartalmaz, de egyvalamit tisztáznunk kell. Az RCE a haszonért jön ide. Ha egyértelművé tesszük, hogy nem tudnak…

– Ez nem számít – szakította félbe Ibrahim. – A lényeg, hogy bejelentsük az igényünket a bolygóra. A profit és a veszteség ehhez képest másodlagos.

– Ezzel nem tudok egyetérteni, Bram – jelentette ki Loris. – Ha alaposan végignézed a gyarmatosítás történetét, a jogi precedenst és a jogosultság igazolását szinte mindig utólagosan ideologizálták meg. Amit itt látsz…

– Azt az időt látom – vágott a szavába Coop –, ami hátravan még addig, hogy a KBSz és az EN közös megfigyelője megérkezzen, és a játékszabályokat felülírva lerövidítse a meccset. Basia! Nincs kedved ringbe szállni?

Basia megropogtatta az ujjait.

– Azt kellene megértetni vele, hogy az RCE még szervezetlen, nálunk pedig egy hajórakománnyi finomított lítium várakozik, hogy piacra dobjuk.

– Akkor tegyünk róla, hogy piacra kerüljön! – javasolta arcán a megszokott kegyetlen mosollyal Coop.

A megbeszélések után mindig egyenként vagy párokban távoztak, hogy ne keltsenek feltűnést. Elsőként Pete és Ibrahim – együtt, mivel szeretők voltak. Aztán Scotty a pipájával pöfékelve. Loris és Caterine. Aztán általában Zadie és Coop következett. De ma nem. Ma Coop odabiccentett Zadie-nek, hogy menjen egyedül. A nő a félkezes bólintással felelt, az övbéliek testnyelvét használta, akiknek szkafanderekben kellett kommunikálniuk, és elsétált. Elnyúlt végtagjainak köszönhetően járása egyszerre tűnt sutának és kecsesnek. Akár egy zsiráf.

– Nehezen bírod ezt – szólalt meg Coop.

Basia vállat vont.

– Rosszul indult az egész. Csak ennyi.

– Egykor te is közéjük tartoztál. Nem harcoltál – folytatta Coop.

– Nem – válaszolta keserűen Basia.

A Ganymedes után éveken át éltek együtt a többiekkel a hajón. Ők ketten együtt szorgalmazták, hogy vonuljanak ki a gyűrű által megnyitott új bolygókra. Basia ismerte Coopot. Tudta, hogy valaha a KBSz egyik szakadár csoportjának tagjaként harcolt, akik a belső bolygókkal kötött semmiféle kompromisszumot nem fogadtak el. A férfi a Külső Bolygók Szövetségének félbevágott körét tetováltatta a bőrébe, közvetlenül a bal lapockája fölé. Basiának nem először jutott eszébe, hogy a „külső bolygók” elnevezés az elmúlt pár évben egészen új értelmet nyert.

– Nehéz lehet – jegyezte meg Coop. – Különösen a nagy állomásokon. A Ceresen. Régebben még az Eroson. A Ganymedesen. Mindenféle belső bolygóbeliek akadnak ott. Közöttük élsz. Együtt dolgozol velük. Talán egyet-kettőt meg is kedvelsz közülük. Aztán jön a parancs, és ki kell nyitnod egy zsilipajtót, és hagynod kell, hogy valaki meghaljon. Valaki, akinek nem lett volna szabad élnie. Veszélybe sodorja a sejtet.

Basia bólintott, a szájíze megkeseredett.

– Ezek lennénk? A KBSz sejtje?

– Megakadályozzuk, hogy a földi nagyvállalat hatalomszerzésből lecsaphasson, n’est-ce pas? Rosszabb modelleket is ismerek.

– Hát, ja – válaszolta Basia. – Értem, mit akarsz ezzel mondani.

– Valóban? Csak mert én azt látom, hogy rengeteg kérdést ültetsz el rengeteg fejben. Azzal kapcsolatban, vajon a helyes úton járunk-e.

Basia erre felkapta a vizet.

– És ez neked gondot jelent?

– Neked jelent gondot, cimbora. Csak mert minél többet tűnődsz, ők is annál többet tűnődnek. És nem számít, bármit teszel is, mindnyájan tudjuk, hogy te csaptál rá arra a gombra.

Amikor hazafelé baktatott a gyűlésekről, Basia mindig felzaklatta magát. Mindenfelé apró emlékeztetők idézték az eszébe, miket tett – és mit nem tett meg – a csoportjuk. A vízmosás melletti kis hidrológiai labor a gömbburával és a fúrótornyokkal, akár a bánya fejtéseinek makettje. Az exobiológusok kunyhója, amely egymagában állt a település peremén. Az ismeretlen arcok a téren, a ruházatuk, amelyet az RCE mintái szerint készítették el.

A várostól északra elterülő lapályokon focizók verték fel a port; a helybéliek, köztük Basia fia, Jacek játszottak a vállalatiak ellen. Egyelőre legalább más-más csapatban rúgták a bőrt. Basia került egyet, és a fejtésekbe vezető úton közelítette meg a tényleges várost. A fuvallat lassanként széllé erősödött, és kis örvényekben kapta fel a port. Magasan fönt az égbolt kék ívén repülő medúzákhoz hasonló hatalmas lények szálltak V alakzatban, aranyló szerpentineket húzva fakó fehér testük után. Lucia szerint mindegyik akkora volt, mint egy hajó, de Basia sehogy sem tudta elfogadni ezt. Eltűnődött, vajon valaki elnevezte-e már a lényeket.

– Basia!

– Carol – köszönt a férfi egy biccentéssel, amikor a nagydarab nő besorolt mellé. Carol Chewewét mindenki elsőként jelölte a koordinátori posztra, amikor leszálltak a bolygóra. Okos, koncentrált és határozott volt, de nem keményfejű. A nő szinte biztosan rájött, hogy Basiának köze lehetett a leszállópadozatnál történtekhez, de nem törődött vele. Egyes titkok azért maradhattak titkok, mert senki sem tudott a létezésükről. Mások azért, mert senki sem beszélt róluk.

– Épp karbantartó csapatot állítok össze a bányába. Holnap indulnak. Valószínűleg öt-hat napig maradnak kint. Benne vagy?

– Valami gond van?

– Nincs, és szeretném, ha így is maradna. Már csak pár forduló kell, és elszállíthatjuk a rakományt.

– Jó lenne tele raktérrel várni a megfigyelőt – jegyezte meg Basia.

– Ugye, hogy? – mondta mosolyogva Carol. – Örülök, hogy benne vagy. Kilenckor találkozunk a téren.

– Oké – felelte Basia, aztán Carol a férfi vállára csapott, és otthagyta, hogy elintézze, amire készült, mielőtt meglátta Basiát. Húsz percbe telt, mire leesett neki, hogy ténylegesen nem mondott igent. Carol ezért felelt meg vezetőnek.

Basia otthona a város peremén állt. A téglákat a helyi földből készítették, amit a bányagépek némelyikével dolgoztak fel, majd tűzzel működő égetőkemencében égettek ki. Ennél csak az lehetett volna primitívebb megoldás, ha barlangot vájnak ki, és bölényeket festenek a falakra. Lucia a szűk verandán várakozott, és a téglákat söpörte egy fűhöz hasonló helyi növényből készült seprűvel. A cirokpótlék szagra borssal kevert trágyára emlékeztetett, és feketéből aranyszínűvé vált, amikor learatták.

– Fogalmad sincs, milyen förtelmes bűzt áraszt magából az a valami – jelentette ki. Maguk között szoktak viccelni ezzel. A nő válasza sokat elárult arról, hogyan állnak egymással. A házasságuk pH-tesztje volt.

– Egyharmad-részt rákkeltő, másik harmadrészt mutagén, a harmadik harmad hatásáról fogalmunk sincs – felelte mosolyogva az asszony. Szóval minden rendben. Basia érezte, hogy felenged a görcs a gyomrában. Arcon csókolta Luciát, aztán behúzódott a ház enyhet adó hűvösébe.

– Akár abba is hagyhatod – szólt ki. – A szél újra be fogja sodorni ide.

Lucia kapkodva söprintett még néhányat, megsercentette a füvet a téglákon, aztán bement a férje után. Ganymedesi mértékkel mérve, vagy a hajókhoz képest kifejezetten nagynak számított a ház. Külön hálószoba jutott mindkét gyereknek és egy közös nekik. A Barbapiccolán a kapitány lakosztályának alapterülete kisebb volt Basia otthonáénál. Barbár palota volt, és teljes egészében az övé. Leült az elülső ablaknál álló székre, és kibámult a síkságra.

– Hol van Felcia? – kérdezte.

– Elment valahová – felelte Lucia.

– Mintha csak őt hallanám.

– Felciával kapcsolatban Felcia az elsődleges információforrásom – jelentette ki Lucia. Elmosolyodott. Egy kicsit el is nevette magát. Basia hetek óta nem látta őt ilyen jó hangulatban. És tudta, hogy nem véletlenül. A nő tudatosan akarta elérni, hogy a férje is jó kedvre derüljön, és ha Basia elég bölcs lett volna hozzá, ellenáll a manipulációnak. Viszont nem akart. Legalább egy darabig úgy szeretett volna tenni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Így belement a játékba.

– Ezt csak a te családodtól örökölhette. Kisfiúként én mindig engedelmes voltam. Van itthon bármi, amit érdemes megenni?

– Hajókonyhai kaja.

Basia felsóhajtott.

– Semmi saláta?

– Hamarosan az is lesz – válaszolta a nő. – A termény szépen növekszik. Amennyiben semmi rendelleneset nem fedezünk fel benne, a jövő héten már annyi répát ehetsz, amennyit csak akarsz.

– Egy nap majd az itteni földbe is elültethetünk valamit.

– Talán innen északra – hagyta rá Lucia, aztán a férje vállára tette a kezét, és vele együtt bámult ki az ablakon. – Itt még az őshonos növények is nehezen maradnak meg.

– Északra. Délre. Nekem az Ilosz egésze itteni föld.

A nő sarkon fordult, bement a konyhába. Basia érezte, hogy rángatja utána a vágy, egyfajta nosztalgikus vonzódás az akkori test után, amikor még fiatalabbak, gyermektelenek voltak, és folyton rágerjedtek egymásra. Hallotta a fejadagtartály pukkanását és sziszegését. A saag aloo illata terjengett a levegőben. Lucia mindkét kezében tenyérnyi tányérra kimert étellel jött vissza.

– Köszönöm – vette el a sajátját a férfi.

Lucia biccentett, aztán a lábát maga alá húzva leült a székére. A gravitáció megváltoztatta. Karján és vállán jóval határozottabban kidomborodtak az izmok, a háta más ívben görbült, amikor leült. Az Ilosz olyféleképp alakított rajtuk, amire Basia nem is számított, habár valószínűleg kellett volna. A villájára vett egy falatnyi saag aloo-t.

– Holnap a bányába megyek – közölte.

Lucia szemöldöke parányit felszaladt.

– Minek?

– Karbantartás – felelte a férfi, aztán, mivel tudta, mi járhat a neje fejében, még hozzátette: – Carol kért meg rá.

– Akkor jól van. – Jó alatt azt értette, hogy Carol szólt neki, nem pedig Coop. Basiába egy pillanatra szégyenérzet hasított bele, aztán azon bosszankodott, hogy elszégyellte magát. Még jobban összeszorította a száját.

– Hamarosan megérkezik a megfigyelő – jelentette be Lucia látszólag közönyös hanghordozással. – James Holden.

– Már hallottam. Örülök neki. Így legalább nyomást gyakorolhatunk az RCE-re.

– Lehetséges.

Basia még emlékezett arra az időre, amikor együtt nevettek. Amikor Lucia annak idején a páciensekről és a többi orvosról szóló pletykákkal érkezett haza a kórházból. Szintetikus marhaszeletet ettek, amely éppoly porhanyósra sült, mintha levágott állatból származott volna, és a kis holdon készült sört ittak hozzá. Órákig elbeszélgettek, még jóval azután is, hogy eljött a lefekvés ideje. Manapság minden szavuk kimértnek hatott, törékenynek, mintha üvegből öntötték volna őket. Basia így inkább másra terelte a szót.

– Fura belegondolni – mondta. – Valószínűleg soha többé nem fogok vákuumban hegeszteni. Az a rengeteg év, amit inasként és munkásként eltöltöttem, és most bármivel foglalkozom, atmoszférában teszem.

– Nekem mondod? Ha tudtam volna, hogyan alakul az életem, általános klinikán végeztem volna a szakmai gyakorlatomat.

– Így viszont te vagy a bolygó legjobb kézsebésze.

– A bolygó legjobb kézsebésze az ideje nagy részét most emésztési panaszokról és nőgyógyászati vizsgálatokról szóló szakirodalmak olvasásával tölti – felelte közönyösen Lucia. A tekintete megkeményedett, tartózkodóvá vált. – Felciáról szeretnék beszélni veled.

És tessék. A gyengédség, a nyugalom, a boldogságot idéző emlékek: erre ment ki az egész. Basia előredőlt ültében, tekintetét a földre szegezte.

– Mi újat lehetne mondani?

– Felcia arról mesélt, hogy mi következik ezután. Hogy rá mi vár.

– Ugyanaz, ami mindnyájunkra – értetlenkedett Basia.

Lucia újabb falatot vett a szájába, és lassan majszolgatta, noha a spenótos krumplit alig kellett megrágni. Hirtelen erős széllökés feszült az ablaknak, a kőpor halkan kopogott az üvegen. Amikor a nő ismét megszólalt, hangja szelídnek, de kérlelhetetlennek hatott.

– Az egyetemen gondolkodik – közölte Lucia. – A hálózaton megcsinálta az egyéni órákat és a vizsgákat. Az engedélyünkre van szüksége, mielőtt bekerül a jelentkezés.

– Túl fiatal még – hozta fel Basia, ám amint kimondta ezt, tudta, hogy rossz irányba indult el. A frusztráltságtól elszorult a torka, és félig megevett vacsoráját a karfára tette.

– Mire oda kerül, már nem lesz az – vetette ellen Lucia. – Ha az első szállítmánnyal együtt indulna, és átszállna a Medinán, tizenkilenc, legfeljebb húsz hónap alatt a Ganymedesen vagy a Ceres Állomáson lehetne.

– Itt van rá szükség – jelentette ki kemény és határozott hangon Basia. Vita lezárva. De csak ő gondolta így.

– A magam részéről nem bántam meg, hogy idejöttünk – kezdett bele Lucia. – És nem kényszerítettél rá. Jól emlékszem arra az időre, amikor a Ganymedes után hónapokig összezsúfolva éltünk, akár a patkányok. És egyik kikötő sem fogadott minket. Amikor a Mao-Kwikowski szétesett, én segítettem Andrada kapitánynak megfogalmazni a gazdátlanul maradt hajóra beadott igényt. Nekem köszönhetjük, hogy a Barbapiccola a miénk.

– Tudom.

– Amikor szavazásra került sor, ugyanarra voksoltam, mint te. Talán az, hogy ilyen sokáig menekültként éltünk, meggondolatlanná vagy bátorrá tett minket. Más meg sem fordult a fejemben, mint hogy ide jöjjünk. Hogy új életet kezdjünk egy igazi égbolt alatt. Egy új csillag fényében. Éppoly nyilvánvalónak gondoltam, mint te, és nem bántam meg, hogy eljöttünk ide.

A hangja mostanra egészen kegyetlennek hatott. Sötét szeme csillogott, kihívóan villant a férfira, hogy ellent mer-e mondani neki. Basia nem vitatkozott.

– Ha életünk hátralévő részét azzal töltjük, hogy lítiumot bányászunk és répát próbálunk termeszteni, tökéletesen megelégszem ezzel – folytatta Lucia. – Ha soha többé nem illesztek a helyére egyetlen ínszalagot, és nem növesztek vissza egyetlen hüvelykujjat se, nem fogok panaszkodni. Mert én döntöttem így. Jacek és Felcia viszont nem hozott ilyen döntést.

– Nem fogom visszaküldeni a gyerekeimet – tiltakozott Basia. – Mit nyernének azzal, ha visszamennének? Ha belegondolsz, mennyi mindent kell elvégezni itt, és mennyi mindent tanulhatnak és fedezhetnek fel itt, miért tartod annyira jó ötletnek, hogy visszamenjenek? – Egyre hangosabban beszélt, de nem kiabált. Nem igazán.

– Arról, hogy itt éljünk, mi döntöttünk – felelte Lucia. – A saját életéről azonban Felcia határoz. Az útjába állhatunk, vagy segíthetünk neki.

– Ha ahhoz segítünk visszatérni neki, az nem segítség – jelentette ki Basia. – Neki itt a helye. Mindnyájunknak itt a helye.

– Ahonnan származunk…

– Innen származunk. Ami előtte történt, abból semmi sem érdekes. Most már idevalósiak vagyunk. Ilosziak. Inkább meghalok, mint hagyjam, hogy idehozzák a háborúikat és a fegyvereiket, a vállalataikat és a tudományos kutatásaikat. És dögöljek meg, ha engedem, hogy még több gyermekemet elvegyék!

– Apa?

Jacek állt az ajtóban. Focilabdát szorongatott a csípőjénél, tekintete aggodalomról árulkodott.

– Fiam! – válaszolta Basia.

Csak a szél jajongott fájdalmasan. Basia felállt, felvette a tányérját, aztán Luciáét is. Azzal, hogy a visszaforgatóhoz vitte, amit a felesége meghagyott, erőtlen békéltető gesztust tett, de többet nem ajánlhatott. A tehetetlen düh és szégyen érzete tolult fel a torkán, de nem tudott kitörni belőle. Ehhez jött hozzá Katoa, a leszállópadozat, a Jacek tekintetében tükröződő szorongás. A meneküléssel töltött hosszú évek, amelyek után egy téglapalotában szálltak le, ahonnan a lánya most el akart menni. Mindez most forrasztóónhoz hasonlatosan izzó, kasztráló haraggá vegyült össze.

– Minden rendben? – kérdezte Jacek.

– Csak beszélgettünk az édesanyáddal.

– Nem idevalósiak vagyunk – mondta Lucia, mintha Jacek be sem lépett volna, mintha a felnőttek vitája a fiú jelenlétében is folytatódhatna. – Afelé haladunk, de még nem mondhatjuk, hogy így van.

– Majd így lesz – válaszolta Basia.

HATODIK FEJEZET: ELVI

Elvi a magasan fekvő réten ült maga előtt kinyújtott lábbal, és csendben figyelt. A növényszerűségek – igazából nem tudta növénynek nevezni őket – a száraz, bézsszínű föld fölé emelkedve nyújtóztak a napfény felé. A legmagasabb alig fél méteres lehetett, lapos, bordázott teteje a nap mozgását követve fordult, és egy bogár irizáló zöld páncélját idézőn csillogott. A lágy szellő meg-megdöntötte a szárakat, és lehűtötte Elvi arcát. A nő nem mozdult. Négy méterre tőle utánzó gyík burukkolt.

A válasz ezúttal közelebbről hangzott fel. Elvinek nehezére esett nem ugrándozni örömében. Legszívesebben vidáman integetett, felkacagott volna. Mozdulatlan maradt, akár egy kődarab. A zsákmányfaj közelebb totyogott. Méretre verébhez hasonlított, a két oldalán valami tollra vagy sűrű szőrzetre emlékeztető finom csík szaladt végig. Hat hosszú, suta lábán döcögött, melyek mindegyike kettős kampóban ért véget. Elvi ujjakat vagy karmokat igyekezett látni bennük, de még egyszer sem látta, hogy az apró állatkák bármit megfogtak volna velük. A lény megint burukkolni kezdett, halk torokhangon pöfögött, valahol a galambturbékolás és egy csörgődob pergése között. Az utánzó gyík kivárt egy pillanatot, távol ülő szemeit az apró állat felé fordította. Elvi a gyík oldalán hullámzó reszketést, a pikkelyszerű bőr szinte észrevehetetlen vibrálását figyelte.

A gyík egy puskagolyó sebességével szélesre tárta a száját, és nedves rózsaszínű húsdarab lövellt elő belőle. A zsákmányállat még csak meg sem nyikkant, ahogy a gyík kifordult gyomra a földre teperte. Elvi ökle vonaglott a gyönyörtől, miközben az utánzó gyík visszahúzta belső szerveit a száraz talajon. A zsákmányfaj holtan vagy megbénítva tapadt a rózsaszínű húshoz. Por és kavicsok is hozzáragadtak a gyomorhoz. Végül az egész tömeg elérte a gyík kikattintott állkapcsát, és a lény hozzáfogott, hogy a száján keresztül visszarángassa magába a koszos összevisszaságot. Korábbi megfigyelései alapján Elvi tudta, hogy jó fél órába beletelik majd, amíg az utánzó gyík jelenleg még behorpadt oldala újra kikerekedik. A nő felállt, leporolta magát, és odabicegett.

A lába még mindig gipszben volt ama első borzalmas este után. A törött csont már csak egészen tompán fájt, inkább bosszantotta Elvit, mint gondot okozott neki, a gipsz ugyanakkor megnehezítette a mozgást. Elvi kinyitotta a válltáskáját, ujjaival megsercentve a fekete rácsszövetet, aztán óvatosan beleemelte a gyíkot. Az állat tekintete bizalmatlanul villant rá. Elvi nem hibáztatta érte.

– Ne haragudj, kicsim. A tudomány nevében teszem.

Elvi lezárta a válltáskát, és beindította a mintagyűjtő szekvenciát. A gyík azonnal elpusztult, és megkezdődött a belső elemzés, amely lajstromba vette az állat testének nagyobb struktúráit, miközben hajszálvékony tűket szúrt bele a tetembe, hogy a szövetek közötti minden határnál mintákat vegyen, az adatokat pedig a válltáska pántjában megbúvó, kifejezetten erre a célra tervezett rendszerbe táplálja be. Mire Elvi visszaér kis kunyhójába, és kiveszi a tetemet, hogy elraktározza és katalogizálja azt, elkészül az utánzó gyík és zsákmány digitális modellje a számítógépben, és a több terabájtnyi információt azonnal felküldheti az Edward Israelre, onnan pedig vissza a Luna laboratóriumaiba. A jel néhány óra alatt teszi majd meg a távolságot, amely Elvinek tizennyolc hónapjába telt, addig a pár óráig azonban az égitesteken szétszóródott több milliárd emberből kizárólag ő és a munkacsoportja ismerik majd ennek az apró lénynek a titkait. Ha Isten meglátogatta volna őt, hogy cserébe felajánlja neki az alexandriai könyvtárat, Elvi nem megy bele az üzletbe.

Ahogy a kunyhója felé cammogott az enyhe lejtőn, a bányászfalu terült el előtte. Egészen kicsi volt. Két párhuzamos utca, középen üres területtel, amely a főtérnek felelt meg. Az épületeket a magukkal hozott és a bolygó felszínén talált anyagokból rakták össze. Minden kissé rossz szögben állt, mintha maroknyi kockát szórtak volna szét. Elvi ahhoz a szigorúan derékszögű építészeti stílushoz szokott, amely azokat a helyeket jellemezte, ahol a tér értékesnek számított. Erre a bolygóra ez nem vonatkozott, és ettől a parányi település organikusabbnak mutatkozott, mintha egyszerűen kinőtt volna a földből.

Fayez az Elvi kunyhója előtti verandán üldögélt. A férfi bőre sötétebb tónust vett fel a szerencsétlenség óta eltelt hetekben. Az előzetes víztani kutatások miatt ő és csapatának még jó néhány tagja csaknem két hétig a szabadban dolgozott.

– Tudod, mi tetszik nekem ebben a helyben? – kérdezte köszönés helyett Fayez.

– Semmi?

A férfi grimaszt vágott, úgy tett, mint akit megsértettek.

– Tetszik a forgási periódus. Harminc óra. Elvégezheted a napi munkádat, a bárban késő éjjelig dorbézolhatsz, és még így is kialudhatod magad. Fogalmam sincs róla, otthon miért nem jutott eszünkbe ez.

– Vannak előnyei – válaszolta Elvi, aztán kinyitotta az ajtót, és belépett a kunyhóba.

– Persze ez azt is jelenti, hogy az elmúlt hónapban hat hetet töltöttünk itt – folytatta Fayez –, de hál’ istennek nem az egyik olyan pörgő kis bigyó jutott nekünk, amelyiken hatóránként lemegy a nap. Már csak a gravitáción kellene igazítani.

A lakóegység egy négyszer hat méteres szobából állt, benne ággyal, zuhanyzóval, konyhával és munkaállomással, mind egybezsúfolva. Amikor Elvi az archiváló egységre rakta a válltáskáját, szöget ütött a fejébe, hogy a munkája milyen jelentős mértékben a felépítésből levont következtetésekről szól. Amint meglátta az utánzó gyík előrenéző szemeit, feltételezte, hogy ragadozó lehet. Ha bárki rápillantott a kunyhójára, arra a következtetésre jutott, hogy olyan helyre tervezték, ahol szűkében vannak a térnek. Minden formát a funkciója határozott meg. Ez tette olyannyira csodálatossá az evolúciót. Elvi belenézett a kis mosdó fölötti tükörbe. Bőrét vékony, bézsszínű porréteg fedte, akár valami színházi smink.

– Semmi kedvem ehhez – jelentette ki, miközben egy nedves zsebkendővel letörölte az arcát.

– Nézd a dolog jó oldalát! – mondta erre Fayez. – Eddig csupán egyszer akartak kinyiffantani minket.

– Ezzel nem segítesz.

– Nem is ebbe az irányba próbállak kormányozni – válaszolta a férfi, aztán felszisszent a halott férfira tett akaratlan utalás miatt.

Mostanra elhamvasztották Trying kormányzó és a szerencsétlenség többi áldozatának holttestét. Egyetlen falubelitől eltekintve, aki eleve a kezelésre nem reagáló csontrákkal érkezett ide, az emberek közül elsőként ők haltak meg a bolygón. Egyértelműen ők voltak az első olyan áldozatok, akiket szándékosan öltek meg.

Ámde ezt követően a falubeliek rendkívül kedvesnek mutatkoztak. Lucia Merton, a sebésznő, aki a szerencsétlenség után érkezett, hogy segítsen ellátni a sérüléseket, minden túlélő felgyógyulását figyelemmel követte. Egy Jordan nevű férfi a Ceresről övbéli ételt hozott Elvinek, amit a felesége főzött a sebesülteknek. A szentatya meghívta őt a falusi templomban tartott szertartásokra. Az Új-Föld lakóinak minden tette arról árulkodott, hogy kedves, szelíd, őszinte emberek. Ugyanakkor az egyikük meggyilkolta a kormányzót és még egy tucat áldozatot.

Az RCE tábora a tényleges falutól délre helyezkedett el.

Elvit és Fayezt is beleszámolva valamivel kevesebb mint az RCE-alkalmazottak fele döntött úgy, hogy részt vesz a falu közösségi gyűlésén. A többieket vagy túlságosan lefoglalta a munkája, vagy még mindig nem épültek fel eléggé a sérüléseikből. Ha Elvi nem érezte volna úgy, hogy kötelessége mindenkiben tudatosítani a szennyezésveszélyt, valószínűleg ő is inkább a kunyhójában marad.

Az RCE alkalmazottainak zömét terepen dolgozó tudósok tették ki. Úgy öltözködtek, hogy kényelmesen mozoghassanak, és ez Elvire is igaz volt. Formális ruhát kizárólag a biztonságiak viseltek. Hobart Reeve-et, Murtry helyettesét három RCE-egyenruhás, felfegyverzett testőr követte, amitől katonának vagy rendőrnek tűntek. Nem a nagy tehersiklóval érkeztek, hanem a kisebb komppal, szinte közvetlenül a másik után. Mire megérkezett a parancs, hogy további RCE-alkalmazottak nem szállhatnak le a bolygófelszínre, amíg meg nem érkezik az EN megfigyelője, Reeve már megindította a nyomozást az általa mindig csak „eset”-ként emlegetett szerencsétlenséggel kapcsolatban.

A közösségi csarnok a falu főterének egyik oldalán állt, szemben a templom csupasz föld-és kőépületével. A templom ereszcsatornáinál összegyűjtött vallásos képektől eltekintve nehéz lett volna megkülönböztetni egymástól a kettőt.

Székként ipari motorburkolatokból és átalakított présülésekből készült ülőalkalmatosságok szolgáltak. Ha a települést a bolygó egy mérsékeltebb éghajlatú vidékén létesítették volna, több helyi, fához hasonló növényt használhatnak. Ám errefelé találták a legtöbb felszín közeli lítiumot, és a közösség a lítiumból remélhetett bevételt. Így aztán, akár a koncentráció gradiens mentén mozgó mikroorganizmusok, az emberiség ezen a húsz négyzetkilométeren telepedett le.

Elvi hátul ült le, akár a többi RCE-alkalmazott, Reeve-et és a biztonsági különítményt kivéve, akik az első sorokhoz és a helyiekhez közelebb helyezkedtek el. Elvi figyelte, ahogy szó nélkül elkülönülnek egymástól. Senki sem kényszerítette rájuk a szegregációt, mégis megtörtént. Michaela, aki légkörfizikusként dolgozott, mosolyogva ücsörgött mellette. Anneke és Tor, mindketten geomérnökök, a másik oldalán ültek kézen fogva. Fayez az Elvi mögötti présülésben Sudyammal beszélgetett, aki a baleset – pontosabban az eset, a támadás – után elsőként leküldött kis siklóval érkezett. Anneke közelebb hajolt Torhoz, és odasúgott neki valamit. A férfi elpirult, és egy kissé túl hevesen bólogatott. Elvi próbált ügyet sem vetni az évődésükre.

Első Leszállás polgármestereként egy Carol Chiwewe nevű, erőteljes arcú, erős akcentussal beszélő, rövidre nyírt hajú marsi nő szolgált, csakhogy a helyiek koordinátornak hívták, nem polgármesternek. A nő megnyitotta a gyűlést, és Elvi érezte, hogy szaporábban kezd verni a szíve. Az övbéliek állították össze a napirendet, ezért olyan kérdésekkel nyitottak, amelyek inkább nekik voltak fontosak, mint Elvinek vagy az RCE-nek: a víztisztító rendszer karbantartásának ütemtervét vitatták meg és azt, hogy számukra kedvezőtlenebb feltételekkel igénybe vegyenek-e egy KBSz-közeli bank által felajánlott hitelkeretet, vagy kivárjanak-e, amíg visszajön az első lítiumszállítmány, és előnyösebb feltételeket próbáljanak kicsikarni. Mindent nyugodt, átgondolt hangnemben beszéltek meg. Ha harag, félelem vagy gyilkos indulat munkálkodott bennük, azt oly mélyre eltemették, hogy nem lehetett felfedezni az őket fedő hantot.

Reeve kapott szót, és elegánsan a csarnok elejére vonult. Ajka vékony, erőltetett mosolyra húzódott.

– Köszönöm, koordinátor asszony, hogy felkért minket a beszédre – kezdte. – Megerősítették, hogy a független megfigyelő már úton van az EN, a marsi kongresszus és a KBSz megbízásából, hogy a kolónia további fejlesztésében segédkezzen nekünk. Reméljük, hogy mire megérkezik, sikerül megoldanunk a biztonsági kérdéseket.

Reméljük, hogy fellógathatjuk a rosszfiúkat, mielőtt bárki ideérne, és megtilthatná nekünk, fordított pontosan annyira halkan Fayez, hogy a szavai még elérjenek Elvi fülébe, de más ne hallja.

– Egyértelműen azonosították a támadáshoz használt robbanószert, és azt tisztázzuk épp, ki férhetett hozzá ahhoz.

Halvány fingunk sincs, ki tette, és mivel ti, suttyók egy lezáratlan fészerben tároljátok a bányában használt robbanószereket, egyhamar nem is fogjuk kideríteni.

– Szükségtelen ecsetelnem a helyzet súlyosságát, de a Royal Charter Energy nagyvállalat mindent meg óhajt tenni az alkalmazottaink és e közösség sikeréért. Közösek az érdekeink, és az ajtóm mindig nyitva áll, ha bárkinek kérdése vagy problémája akadna, és reméljük, hogy továbbra is bízhatunk ugyanabban a kedvességben és együttműködésben, amit az ideérkezésünk óta irányunkban mutattak.

Szóval, mivel lövésünk sincs semmiről, igazán nagyra értékelnénk, ha azok, akik tudják, ki robbantott, elárulnák nekünk. Ezenkívül, ha lehetséges, ne végezzenek velünk álmunkban. Előre is köszönjük.

Sudyam köhintéssel leplezte kacagását, Fayez pedig széles mosolyt villantott. A terem túlsó végén Reeve bólintott, és ellépett a pulpitus mögül. A koordinátor felállt, és a csarnok hátsó része felé fordította a tekintetét. Elvire hirtelen erős vizelési inger tört rá.

– Doktor Okoye! – fordult az orvoshoz a koordinátor. – Szólni kívánt?

Elvi bólintott, és felállt. Nagyjából tíz métert kellett megtennie a pulpitusig, és minden idegszála tiltakozott ez ellen. A terembe zsúfolódott testek heve egyszerre nyomasztónak hatott, az izzadság és por szaga elviselhetetlennek tűnt. Elvi nyelve mintha letapadt és megdagadt volna, a nő mégis elmosolyodott. Ránézésre kétszázan ülhettek vele szemben, és mindnyájuk tekintete rá szegeződött. A szíve olyan szaporán vert, hogy el kellett tanakodnia, vajon lesz-e elég levegő a teremben. Eszébe jutott, hogy egyszer valaki azt tanácsolta neki, keressen egy barátságos arcot a hallgatóságban, és tegyen úgy, mintha csak hozzá beszélne. A negyedik sorban, a bal oldalon Lucia Merton ült az ölében összefont kézzel. Elvi elmosolyodott, és a nő visszamosolygott rá.

– Csupán egyetlen percre szeretném elrabolni az idejüket – szólalt meg Elvi –, hogy elmondjam, miként akadályozhatjuk meg a kölcsönös beszennyeződést a környezettel. Csak mert elveszítettük a kupolát.

A megerősített falú kupolát.

Lucia komornak tűnt. Elvi megkockáztatott egy futó pillantást a hallgatóság többi részére, de rögtön megbánta.

– A… hm. Az RCE és az EN közötti megállapodásban szerepelt, hogy teljes környezetelemzést végzünk. Ez csupán a második bioszféra, amelyet valaha láttunk, és oly sokat nem tudunk róla, hogy minél inkább érintetlenül sikerül hagynunk, annál többet megérthetünk belőle. Ideális esetben teljesen elszigetelt rendszert kellene létrehoznunk a bolygófelszínen. Ugyanolyan jól zártat, mint egy hajó. Légzsilipekkel, fertőtlenítő helyiségekkel és…

Összevissza fecsegett. Kényszeredetten elmosolyodott, remélte, hogy valaki visszamosolyog rá. Senki sem tette. Elvi nyelt egyet.

– Valahányszor levegőt veszünk, teljességgel ismeretlen mikroorganizmusok jutnak a szervezetünkbe. És ugyan eltérő a fehérjeállományunk, mégiscsak vízből és ásványi anyagokból álló nagy kocsonyadarabok vagyunk. Valamelyik őshonos faj előbb-utóbb módot talál arra, hogy kihasználja ezt. És ez fordítva ugyanígy igaz. Valahányszor székletet ürítünk, több milliárd baktériumot juttatunk a környezetbe.

– Már azt is meg akarja szabni nekünk, hogyan szarjunk? – kiáltott be egy férfihang.

Elvi érezte, hogy arcát és nyakát hirtelen forróság önti el, ahogy elpirul. Még Lucia tekintete is hűvössé és tartózkodóvá vált, a nő a semmibe meredt.

– Mindössze azt akartam ezzel mondani, hogy ha helyesen járnánk el, védett, csíramentes környezetben dolgozhatnánk, és nem kellene kijárnunk a romokhoz, vagy a szabadban termeszteni haszonnövényeket, mert…

– Mert maga szerint nem jól csináltuk – vágott közbe a Lucia mellett ülő férfi. Nagydarab volt, halántéka és a szakálla kissé őszült már, arcán állandó harag tükröződött. – De ebben a kérdésben nem maga dönt.

– Megértem, hogy bonyolult helyzettel van dolgunk itt – felelte Elvi az elkeseredettségtől nyers hangon. – De már mindannyian ebben a Petri-csészében élünk, és lajstromba szedtem néhány apró áldozatot, amit ha megteszünk, tudományos szempontból…

A Lucia mellett ülő férfit elöntötte a pulykaméreg, és ökölbe szorított kézzel előredőlt. Ragadozókra emlékeztetőn fixírozta Elvit.

– Elegem van abból, hogy a tudomány kedvéért áldozatokat hozzak – jelentette ki erőszakkal fenyegető morgással. Lucia csillapítón a férfi csuklójára tette a kezét, de a hallgatóság a férfiéhoz hasonló megvetéssel nézett Elvire. Fészkelődésük neszei, az egymás közt mormolva tett megjegyzések zaja betöltötte a csarnokot. Bárki ölte is meg Tryingot, nincs a teremben, gondolta Elvi. Majd rögtön ezután: Mi a fészkes fenét keresek itt?

Carol Chiwewe bánatos arccal felállt. Zavarban érezte magát, amiért ez történt Elvivel.

– Talán jobb, ha erre egy másik alkalommal térünk vissza, doktor Okoye – mondta. – Későre jár, és az emberek fáradtak, non?

– Igen – motyogta Elvi. – Igen, természetesen.

A bőre égett szégyenében, ahogy visszasétált a hátsó sorokhoz, aztán el a szék mellett, ki az utcára, ahol az egyre sűrűbb esti szürkületben egyedül bandukolt tovább a kunyhója felé. A cipője alatt meg-megroppant a kavicsos föld. A levegő lehűlt, és a közelgő eső illatát lehetett érezni benne. Még félútig sem ért, komótosan lépkedett a szinte koromfekete mennybolt alatt, amikor egy hang állította meg.

– Elnézést kérek apám miatt.

Elvi hátrafordult. A lány csupán kissé sötétebb foltnak tűnt az éj fekete háttere előtt. Egy valamivel határozottabb árnynak. Elvi hálát rebegett magában, hogy nem a férfi szólította meg.

– Nem gond – jegyezte meg. – Nem hiszem, hogy elég ügyesen beszéltem.

– Dehogy is, miatta történt – ellenkezett a lány, és közelebb lépett.

– Neki semmi sem tetszett volna, amit maga mond. A bátyám meghalt, és apa azóta teljesen megváltozott.

– Ó – mondta Elvi. Majd hozzátette, hogy: – Sajnálom.

A lány bólintott, matatott valamivel, aztán gyertyánál nem erősebb, sápadt zöld fény lobbant fel a tenyerében, és vetett árnyakat az arcára.

A lány csinosnak tűnt, ahogy minden fiatal csinos, de Elvi úgy látta, hogy idősebb korában ugyanolyan szépség válik majd belőle, mint amilyen az édesanyja.

– Merton doktornő lánya vagy – állapította meg Elvi.

– Felcia – mutatkozott be a lány.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Felcia.

– Hazakísérhetem. Ha nincs lámpája.

– Nincs – válaszolta Elvi. – Hoznom kellett volna egyet magammal.

– Mindenkivel előfordul, hogy megfeledkezik róla – nyugtatta meg a lány, és megindult. Elvi egy kicsit megszaporázta a lépteit, hogy beérje. Jó tíz méteren át szótlanul mentek. Elvi érezte, hogy a lány mondani készül valamit. Vagy vallomás, vagy fenyegetés következik. Valami veszélyes. Elvi remélte, hogy csak a paranoia hatalmasodott el rajta, ugyanakkor biztos volt benne, hogy nem így van.

Amikor a lány végre rászánta magát, a szorongástól és vágyakozástól feszült hangon szólalt meg, és Elvi még véletlenül sem e szavakra számított.

– Milyen valódi egyetemre járni?

HETEDIK FEJEZET: HOLDEN

Harsonaszó illene ide, gondolta magában Holden.

Amikor átkelnek a gyűrűn egy másik naprendszerbe, miközben átszelik a galaxis felét, drámai pillanatnak kellene lennie. Trombitákkal vagy vijjogó szirénákkal, a képernyőkre feszülten meredő tekintetekkel. Ehelyett semmi sem történt. Semmiféle fizikai jel nem utalt arra, hogy a Rocinantét ötvenezer fényévnyi távolságra rántották az űrben. Mindössze annyi, hogy a csomópont hátborzongató feketeségét egy új naprendszer ismeretlen csillagmezeje váltotta fel. A tény, hogy mindez ennyire hétköznapinak hatott, valahogy még furcsábbnak tüntette fel a dolgot. Egy féregjárat kapuját hatalmas fény-és energiaörvénynek képzelné az ember, nem csupán egy fémszerű anyagból készült nagy gyűrűnek, aminek a túloldalán más csillagok ragyognak.

Holden ellenállt a kísértésnek, hogy rácsapjon a közös körletek riasztójára, és némi feszültséggel töltse meg a pillanatot.

Az új nap halvány sárgásfehér fénypontnak mutatkozott, és nem sokban különbözött a Soltól, ha az Uránusz pályájánál valamivel távolabb elhelyezkedő Gyűrűből pillantott rá valaki. Körötte öt sziklás belső bolygó és egy gigantikus gázóriás keringett, ezenkívül az Uránuszénál jóval távolabbi pályán jó néhány törpebolygó. A Goldilocks-zóna kellős közepén elhelyezkedő bolygó volt az Ilosz. Az Új-Föld. A Bering Felmérés Négy. A 24771912-F23 azonosítóval bejegyzett RCE-bérlemény. Aminek éppen hívni akarta az ember.

Mindegyik név túlságosan szimplának számított ahhoz képest, amit valójában jelentett. Az emberiség első idegen csillag körül keringő otthonát. Az emberek azon igyekeztek, hogy köznapinak tüntessék fel az elmúlt pár év elképesztő eseményeit. Néhány évtized múltán, amikor a bolygókat már mind felderítették és gyarmatosították, a csomópont és annak gyűrűi egyszerű országúttá degradálódnak. Senki sem fog különösebb figyelmet szentelni nekik.

– Azta! – hüledezett Naomi, aki kikerekedett szemmel bámulta a kijelzőn az Ilosz csillagát. Holdent hirtelen elöntötte a nő iránti gyengédség.

– Nekem is pont ugyanez járt a fejemben – szólalt meg. – Örülök, hogy nem egyedül én vagyok így ezzel. – Csatornát nyitott a pilótafülkéhez.

– Lökjed! – jelentkezett be Alex.

– Milyen gyorsan tudsz odavinni minket?

– Átkozottul gyorsan, ha bevállaltok némi kényelmetlenséget.

– Állíts rá minket gyors égetésre, aztán szeretnék mielőbb földet érezni a lábam alatt – felelte vigyorogva Holden.

– Erős égetéssel kábé hetvenhárom nap alatt a felszínre jutunk.

– Hetvenhárom nap – ismételte el Holden.

– Nos, hetvenkettő egész nyolctized.

– Az űr – váltott sóhajra a széles mosolyból Holden – átkozottul hatalmas.

Öt órával az égetés megkezdése után beérkeztek az első üzenetek. Holden szólt Alexnek, hogy a vacsora idejére egyharmad g-re csökkentse a nehézkedést, és amíg a hajókonyhában segédkezett tésztát készíteni Amosnak, lejátszotta az első felvételt.

Idősebb, barna bőrű, ősz férfi bámult rá a képernyőről. Az övbéliek vékony vonásai és méretes koponyája jellemezték, és enyhén ceresi akcentusban beszélt.

– Holden kapitány! – köszönt, amint megindult a lejátszás. – Fred Johnson értesített minket a jöveteléről, és szeretném megköszönni a segítségét. A nevem Kasim Andrada, és a Barbapiccola független teherszállító kapitánya vagyok. Szeretném tájékoztatni a helyzet jelenlegi állásáról.

– Ez jónak ígérkezik – horkantotta Amos, miközben a tésztaszűrőbe zúdította a gőzölgő spagettit, hogy lecsöpögtesse róla a vizet. Holden odanyújtotta neki a piros szószt, amit kevergetett, aztán rátámaszkodott a pultra, hogy végignézze az üzenet hátralévő részét.

– A kolónia négy hónappal ezelőtt végre megindította a kitermelést a bányában. Az azóta eltelt időben több tonna nyers ércet hoztunk fel a fejtésekből. Az általunk megállapított tisztaság mellett ebből hozzávetőlegesen közel tizenkét tonna lítiumot nyerünk ki a finomítás után. Ennyi elegendő lesz ahhoz, hogy felszerelést, gyógyszert, termőtalajt és vetőmagokat vásároljunk, mindent, amire a kolóniának szüksége lehet ahhoz, hogy megvesse itt a lábát.

Naomi lépett be a hajókonyhába, és vadul gépelt valamit a kézi termináljába.

– Finom az illata, szerin… – Elhallgatott, amikor meglátta a videót, és leült, hogy nézze.

– Az Edward Israel kijelentette – folytatta Andrada kapitány –, hogy addig nem hagyhatjuk el a bolygó körüli pályát, amíg le nem zajlik az egyeztető eljárás. A Royal Charter kitart az álláspontja mellett, hogy amíg valaki másként nem rendelkezik, a lítium az ő tulajdonuk. Egyik első és legfontosabb feladataként azt kell elérnie, hogy az Israel feloldja a blokádot, és engedje, hogy elszállítsuk az ércet a Pallas finomítóiba, ahol már egymás mögött felsorakozva várakoznak a felvásárlók.

– Ó – szólalt meg Amos, majd az asztalon álló széles tálba öntötte a tésztát és a szószt. – Ez lenne a legfontosabb feladatunk?

Holden nem játszotta vissza.

– Úgy hangzott, mint egy parancs, nem?

– KBSz-es – válaszolta Naomi. – Nyilván úgy gondolja, hogy Fred szószólója leszel.

– A fickó miatt rossz lesz az emésztésem – jelentette ki Holden, és megállította a felvételt. – Majd megnézem a többit, miután megvacsoráztunk.

Másnapra öt további lejátszásra váró üzenet halmozódott fel. Az Edward Israel kapitánya, egy Marwick nevű, rikító vörös hajú és brit akcentussal beszélő idősebb földi férfi azt követelte, hogy Holden azzal szerezzen érvényt az RCE hivatalos engedélyének, hogy ha netán a Barbapiccola megkísérelné elhagyni a rendszert, tegye működésképtelenné a hajó hajtóműveit. Fred bátorító szavakat küldött, és emlékeztette Holdent, hogy Avasarala a lehetséges következményekkel kapcsolatos fenyegetésekkel bombázta, ha elcsesznék a küldetést. Három különböző hírügynökség kért interjút, többek között Monica Stuart kívánt a műsorában személyesen elbeszélgetni vele, amint Holden visszatért.

Miller a kapitány válla fölött nézte végig a felvételeket, mígnem Naomi bejött a közös szobába, a nyomozó pedig kék szikrazápor közepette semmivé foszlott.

– Szerintem bejössz Monicának – állapította meg széles mosollyal az arcán Naomi, aztán lehuppant a kétemberes présülésre, amelyet ágyként használtak. – Alex tizenkét perc múlva megint erős égetésre kapcsol, én meg legszívesebben feldobnám a talpam.

– Monica egy gyíkkal is leállna flörtölni, ha úgy gondolja, hogy jó interjú kerekedhet ki belőle. Szólj Alexnek, hogy adjon még egy fél órát, amíg elküldöm a válaszokat, én meg mindjárt hozom a pisztolyom.

Naomi nyögve kikászálódott az ülésből.

– Hozok kávét, amíg megkeresed a golyókat.

– Ne menj el – kérte Holden, és a nő karja után nyúlt. – Nem szeretném Millerrel a hátam mögött rögzíteni az üzeneteket.

– Ő csak a fejedben létezik – válaszolta Naomi, ám mégis visszaült. – A felvételen nem fog megjelenni.

– Szerinted ettől kevésbé lesz idegesítő? Most komolyan?

Naomi átmászott az ágyon, és fejét a férfi mellére hajtva összegömbölyödött Holden mellett. Holden meghúzta a nő egyik tincsét, Naomi pedig hosszan, kéjesen felsóhajtott.

– Az olyan hosszú utakat szeretem, amikor kihagyjuk az ilyen csonttörő rohanásokat – merengett. – Amikor semmi más dolgunk nincs, mint hogy olvassunk, zenét hallgassunk, az egész napot az ágyban töltsük. Utálom, hogy híres vagy.

– Viszont épp emiatt vagyunk most viszonylag gazdagok.

– Eladhatnánk a hajót, és megint elhelyezkedhetnénk a Pur’N’Kleennél. Szállíthatnánk jeget a Szaturnusz és…

Holden csendben maradt, és a nő hajával játszott. Naomi nem gondolta komolyan. Mindketten tudták, hogy nem lehetnek megint ugyanazok, akik egykor voltak. Holden mint PH, Naomi mint főmérnök egy jégszállítón, mellyel senki sem törődött, hacsak nem késtek a szállítmánnyal. Szürke kisemberek, akik szürke életet élnek. Egyáltalán szükség lesz még a Pur’N’Kleenre így, hogy ezer vízzel és levegővel teli új világ vár rájuk?

– Elboldogulsz majd nélkülem odalent? – kérdezte Naomi.

Az övbéli gyarmatosítók korábban hónapokat töltöttek a Barbapiccolán azzal, hogy előkészüljenek a leszállásra az Iloszon. Teletömték magukat csont-és izomnövekedést serkentő hormonokkal, teljes g-ben edzettek, amíg a testük végül képessé nem vált rá, hogy megbirkózzon a Földénél valamivel nagyobb nehézkedéssel. Naominak se ideje, se kedve nem volt hozzá, hogy ennek az egyetlen feladatnak a kedvéért ilyen radikálisan módosítsa a testfelépítését. Holden azzal győzködte, hogy ezután vele mehetne a Föld felszínére. A nő azt válaszolta, hogy semmiképp sem fog leszállni a Földre. Annyiban hagyták a dolgot, de a kategorikus elutasítás tüskét hagyott Holdenben.

– Nem fogok – felelte a férfi, és inkább nem nyitotta meg újra a vitát. – De nincs más választásom.

– Amos majd vigyáz rád.

– Nagyszerű – válaszolta Holden. – Belecsöppenek két naprendszer legfeszültebb helyzetének kellős közepébe, és ahelyett, hogy az általam ismert legokosabb személy jönne velem, azt a fickót viszem magammal, aki a legjobb eséllyel belekeveredik valami kocsmai verekedésbe.

– Lehet, hogy szükséged lesz erre – felelte a nő, és az ujját végigfuttatta néhány sebhelyen, amelyeket Holden az elmúlt pár évben szerzett. A keze megtorpant a férfi hasán sötétlő folt előtt. – Szeded még a rákgyógyszeredet?

– Mindennap. – És életem végéig fogom, tartotta Holden magában.

– Miután leszálltál, ezt nézesd meg az ottani orvossal!

– Oké.

– Kihasználnak – jelentette ki Naomi, mintha mindvégig erről beszélgettek volna.

– Tudom.

– Pontosan tudják, hogy rosszul fog elsülni ez az egész. Nincs olyan megoldás, amelyik után valaki ne érezné dühösnek és mellőzöttnek magát. Ezért küldenek téged. Te ideális bűnbak leszel. Azért téged kértek fel, mert semmit se fogsz eltussolni, de ugyanezért lesz könnyű hibáztatni téged a tárgyalások elkerülhetetlen kudarcáért.

– Ha azt gondolnám, hogy elkerülhetetlen a kudarc, nem vállalkoztam volna a feladatra – vetette ellen Holden. – És tudom, miért épp engem kértek fel. Nem azért, mert én lennék a legalkalmasabb erre. De egyáltalán nem vagyok annyira ostoba, mint amilyennek hisznek. Úgy érzem, tanultam néhány trükköt.

Naomi megérintette a férfi halántékát, és kitépett egy hajszálat. Mielőtt Holden felszisszenhetett volna, a nő eléje tartotta. Szürke színe nedves hamuéra emlékeztetett.

– Öreg vagy te már ahhoz, hogy újat tanulj.

Az út az Iloszra a több g-s gyorsulás mellett eltöltött hosszú időszakoktól eltekintve is igencsak fárasztónak bizonyult. A Rocinante gyorsulása valahányszor elviselhető szintre esett vissza az étkezések vagy karbantartás miatt, Holdenre több tucat megnézendő és megválaszolandó üzenet várt. Az Edward Israel kapitánya egyre erélyesebben követelte, hogy Holden fenyegesse meg a Barbapiccola kapitányát. A telepesek és övbéli honfitársaik mind határozottabban kérték tőle, hogy oldják fel a vesztegzárat. Mindkét oldal a másikat vádolta a konfliktus elmérgesedéséért, habár Holden szerint mivel eddig egyedül a telepesek ontottak vért, állításukat e tekintetben nem igazán támasztották alá a tények.

Azt az érvüket azonban, hogy kizárólag a lítium eladása biztosíthatná a kolónia fennmaradását, és hogy a blokád fenntartása gyakorlatilag kiéhezteti őket, meglehetősen nyomósnak érezte Holden. Az RCE kitartott amellett, hogy mivel hivatalosan ők kapták meg az EN-től a kitermelési engedélyt, a bányászati jogok és a bolygó körül keringő lítiumszállítmány őket illeti meg.

– Ezer új bolygó vár rá, hogy felfedezzük, és még mindig a nyersanyagforrások miatt veszekszünk – dörmögte maga elé Holden az Israel jogi tanácsadójának különösen hosszú és mérges üzenete után.

Alex, aki nem messze tőle, a vezérlőállomáson heverészett, mindenesetre válaszolt neki.

– Hát, szerintem a lítium olyan, mint a földbirtok. Többet senki sem tud készíteni belőle.

– Ugye hallottad, amit az ezer felfedezésre váró világról mondtam?

– Lehet, hogy némelyiken akad még nagy mennyiségű lítium, de az is lehet, hogy nem. Ezen a bolygón biztosan van. Az emberek régebben úgy gondolták, hogy érdemes egymásnak esniük az aranyért, pedig azt az anyagot minden szupernóva termeli, ami annyit tesz, hogy a G2-es csillagok körül keringő összes bolygón találni belőle. A lítiumot viszont abban a pillanatban, hogy létrehozták, el is égetik a csillagok. A rendelkezésre álló teljes érckészlet az ősrobbanás idején keletkezett, abból pedig nem lesz még egy. Erre mondanám azt, hogy szűkében vagyunk az anyagnak, barátom.

Holden felsóhajtott, aztán az arca felé irányított egy levegőfúvókát. A visszaforgatóból kiáramló hűvös szellő megbizsergette a fejbőrét.

A hajóban nem volt meleg. A verejték nyilván a stressz miatt ütött ki rajta.

– Elképesztően rövidlátóak vagyunk.

– Csak te meg én? – kérdezte Alex, és eltúlzott marsi akcentusával jelezte, hogy csak viccel.

– Széles új határvidék nyílt meg a civilizációnk előtt. Esélyt kaptunk rá, hogy új társadalmat hozzunk létre, ahol minden kapu mögött felmérhetetlen gazdagság rejtőzik. De ez a bolygó kincset kínál, ezért ahelyett, hogy végiggondolnánk, hogyan oszthatnánk fel az átkozott galaxist, harcolni kezdünk a morzsákon, amikre ráakadunk.

Alex bólintott, de nem válaszolt.

– Úgy érzem, hogy már most ott kellene lennem – folytatta Holden némi várakozás után. – Attól félek, hogy mire leérünk, minden frontvonal annyira megmerevedik, hogy nem tudok majd segíteni.

– Ez jó – mondta erre Alex, és felkacagott. – Komolyan azt gondolod, hogy segíteni megyünk oda?

– Szerintem én igen. Lent leszek a gépteremben, ha valaki keresne.

– Egy óra maradt az égetésig – felelte Alex a kapitány hátának.

Holden egy rúgással aktiválta a fedélzeti zsilipajtó kioldó mechanizmusát, és az ajtó sziszegve kinyílt. A kapitány a legénységi fedélzeteken keresztül lemászott a hágcsón a gépészműhelybe, ahol Amos épp az egyik munkaasztalon szerelt szét valami bonyolultnak tűnő szerkezetet. Holden odabiccentett neki, majd egy újabb rúgással kinyitotta a reaktorterembe vezető utolsó zsilipajtót. Amos kérdő tekintettel nézett rá, de Holden csak a fejét rázta, mire a gépész csak megvonta a vállát, és folytatta a munkáját.

Amikor a zsilipajtó a helyére csusszant Holden felett, a reaktorteremben kék fény villant. Holden lecsúszott a hágcsón a fedélzetre, aztán háttal nekidőlt a falnak.

– Helló – köszöntötte Miller, és előresétált a helyiség közepét uraló reaktor mögül, mintha a gép mögött állva várta volna Holden jövetelét.

– Beszélnünk kell – felelte Holden.

– Ezt én szoktam mondani. – A nyomozó szomorú kopóképpel, fanyarul rámosolygott.

– Azt tesszük, amit akartál. Átkeltünk a gyűrűn egy másik rendszerbe. Feltételezem, hogy velem jössz a bolygóra, ahol körülnézhetsz.

Miller bólintott, de nem szólt. Vajon abból, amit most közölni fogok vele, eleve mennyit tudhat már? Milyen mértékben képes megjósolni a döntéseimet az agymodell, amit készítettek rólam? Holden megállapította magában, hogy ezen merengeni egyenesen a tébolyhoz vezet.

– Két dolgot kell megtudnom – mondta Holden –, máskülönben az út itt és most véget ér.

– Rendben – felelte Miller, és a vállvonásnak megfeleltethető övbéli gesztussal felfelé fordította a tenyerét.

– Először is, hogyan követsz? Először a Ganymedes után jelentél meg a hajón, és azóta mindenhová velem jössz. Megfertőződtem? Így tudsz mellettem maradni? Két kapun is átkeltem, és nem ráztalak le, szóval vagy a fejemben létezel, vagy az egész galaxisra kiterjedő jelenség lehetsz. Melyik igaz?

– Hát igen – felelte Miller, aztán levette a kalapját, és megdörgölte rövid haját. – Mindkettőben tévedsz. Az első válaszom az, hogy itt élek. A ganymedesi incidens során, ami mellékesen elég ostoba elnevezés, a protomolekula egy helyi csomópontot hozott létre a hajóban.

– Várjunk csak! Protomolekula anyag van a Rocin? – hebegett Holden, miközben a rátörő pánikrohamot igyekezett leküzdeni. Ha Miller ártani akarna neki, és meglennének hozzá az eszközei, már megtette volna.

– Igen – vonta meg a vállát Miller, mintha semmiség lenne az egész. – Volt egy látogatótok, emlékszel?

– Úgy érted, behatolt ide egy félig emberi szörnyeteg – válaszolta Holden –, aki kis híján megölt engem és Amost. Ami aztán a hajtóművünk csóvájában atomjaira esett szét.

– Igen, ő lesz az. Viszont az igazsághoz hozzátartozik, hogy nem igazán koherens programot futtatott. De annyi megmaradt benne az eredeti utasításokból, hogy hagyjon egy kevés anyagot a hajón. Nem sokat, nem olyasmit, amit ti élő kultúrának mondanátok. Épp csak annyit, hogy kapcsolatot tarthasson fenn a Gyűrű Állomás számítási kapacitása és a hajótok között.

– Megfertőztétek a Rocit? – hüledezett Holden, és egy pillanatra a félelem és a düh viaskodott a zsigereiben.

– Nem hiszem, hogy ezt az igét használnám rá, de legyen. Ha így akarod. Ez teszi lehetővé, hogy kövesselek – felelte Miller, aztán ráncokba gyűrődött a homloka. – Mi lenne a másik dolog?

– Nem biztos, hogy ezzel végeztünk – vágott vissza Holden.

– Biztonságban vagy. Szükségünk van rád.

– És ha már nem lesz?

– Akkor senki sem lesz biztonságban – válaszolta Miller, és szinte szikrát szórtak hátborzongató kék szemei. – Szóval ne rugózz ezen. Mi a másik dolog?

Holden leült a fedélzetre. Nem szívesen kérdezett rá, hogyan került Miller a fejébe, mert rettegett tőle, hogy azt a választ kapja majd, hogy megfertőződött. Az, hogy ő nem, de a hajó igen, egyszerre jelentett megkönnyebbülést, és vált a félelem újabb forrásává.

– Mit fogunk találni odalent, az Iloszon? Mi szeretnél kideríteni?

– Ugyanazt, amit mindig. Hogy ki tette – felelte Miller. – Végtére is valami elpusztította azt a civilizációt, amelyik megalkotta mindezt.

– És honnan tudjuk majd, hogy megtaláltuk?

– Ó – válaszolta Miller, és arcáról hirtelen eltűnt a mosoly. Közelebb hajolt Holdenhez, a réz és acetátok szaga töltötte meg a levegőt, vagy legalábbis Holden érzékeit. – Tudni fogjuk.

NYOLCADIK FEJEZET: ELVI

A homokviharok általában késő délután kezdődtek, és nem sokkal naplemente után ültek el. Először csak a nyugati szemhatár vált elmosódottá. Aztán az Elvi kunyhója mögötti síkságon tenyésző apró növényszerűségek húzták össze parányi, citromot ízlelő szájakra emlékeztető fotoszintetizáló felületeiket, húsz perccel később pedig a város, a romok és az ég eltűnt a száraz homok hatalmas hullámában.

Elvi az íróasztalánál ült, Felcia az ágy lábánál, Fayez pedig háttal az ágy fejtámlájának támaszkodva.

Felcia mostanra rendszeres látogatónak számított, szinte mindennap eljött beszélgetni Elvivel, Fayezzel vagy Sudyammal. Elvi mindig örömmel fogadta őt. Ilyenkor a település és az RCE csapatai közötti megosztottság… ha nem is kevésbé valóságosnak, de kevésbé szörnyűnek tűnt. Áthatolhatónak.

A mai nap azonban másnak érződött. Felcia feszültebbnek tűnt a megszokottnál. Talán annak betudhatóan, hogy az EN megfigyelő hajója már a közelben járt. Talán az időjárás miatt.

– Tehát a naprendszerünkben minden élet ugyanabból a tőből ágazik szét – magyarázta Elvi a levegőben gesztikulálva, mintha maguk elé akarná varázsolni a képet. – Egyszer kisarjadt, és azóta minden, amit ismerünk, ugyanezt az örökséget őrizte meg. De nem tudjuk, miért.

– Hogy miért őriztük meg mind az örökséget? – kérdezte Felcia.

– Hogy miért nem történt meg újra – felelte Elvi. – Csupán egyetlen Schrödinger-féle aperiodikus kristály létezik. Egy aminosav-kódszótár. Miért? Ha minden anyag rendelkezésre állt, hogy az aminosavak kialakuljanak, összekapcsolódjanak és interakcióba lépjenek, miért nem fejlődött ki egy séma az egyik apálytócsában, egy másik valahol másutt, és megint máshol megint valami más és így tovább? Miért jött létre csupán egyszer az élet?

– És mi a válasz? – érdeklődött Felcia.

Elvi engedte, hogy keze kissé ellankadjon. Egy különösen erős széllökés kemény kőpor hullámát csapta a kunyhó oldalának.

– Melyik kérdésre?

– Hogy miért csak egyszer történt meg?

– Ó. Azt nem tudom. Rejtély.

– Ugyanazért, amiért csupán egyetlen eszközhasználó emberszabású faj maradt meg. A ma is létezők elpusztították a riválisokat – jegyezte meg Fayez.

– Ez puszta elmélet – vetette ellen Elvi. – A megvizsgált kövületek alapján semmi sem utal arra, hogy egynél többször létrejött volna az élet a Földön. Nem szabad mindenféléket kitalálnunk, csak mert jól hangzik.

– Elvit csöppet sem zavarják a rejtélyek – kacsintott oda Fayez Felciának. – Ezért ért meg maga olyan nehezen minket, akiket aggaszt a tudatlanságunk.

– Nem lehet mindent tudni – válaszolta viccelődve Elvi, hogy elleplezze enyhe zavarát.

– Isten a megmondhatója, hogy nem lehet. Különösen ezzel a bolygóval kapcsolatban – mondta erre Fayez. – Semmi értelme nem volt geológust küldeniük ide.

– Azért biztosan jól megvagy – válaszolta Elvi.

– Én? Persze, csodásan megvagyok. A bolygóval van probléma. Nincs geológiája. Az egészet úgy készítették.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Felcia.

Fayez úgy tárta szét a kezét, mintha az egész világot kínálná a lánynak.

– A geológia a természetes alakzatokat tanulmányozza. Itt semmi sem természetes. Az egész bolygót mesterségesen alakították ilyennek. A lítiumérc, amit a tieitek bányásznak, semmilyen természetes folyamat révén nem válhat ennyire tisztává, mint amilyen formában felhozzátok. Nem lehetséges. Ezért úgy tűnik, bármi építette is meg a kapukat, valahol a közelben olyasmivel rendelkezett, ami ezen az egy helyen halmozta fel a lítiumot.

– Ez persze bámulatos – tette hozzá Elvi.

– Feltéve, hogy az ember ipari helyreállítással foglalkozik. Amivel én egyáltalán nem. Ami pedig a déli síkságokat illeti, tudod, mennyire változatosak? Semennyire. Az alattuk fekvő kőzettábla szó szerint olyan sima, mint egy üveglap. Úgy ötven kilométerre innen valamiféle tektonikus talajsimító gépezet működik, amiről a képzettségem alapján abszolút semmit sem mondhatok. Na és azok az alagútrendszerek? Igen, valamiféle régi, bolygószintű közlekedési hálózatot alkotnak. És mégis itt vagyok…

– Ajánlólevélre lenne szükségem – bökte ki Felcia, aztán elpirult, és leszegett tekintettel bámulta a kezét. Elvi és Fayez összenéztek. A szél süvített és morgott.

– Mihez? – kérdezte szelíden Elvi.

– Egyetemre fogok jelentkezni – felelte a lány. Hadarva kezdte, mintha a szavak nyomás alatt lettek volna, aztán lelassított, végül pedig elhallgatott. – Anya szerint valószínűleg bekerülök. Már megkerestem a Hadrianus Intézetet a Lunán, és anya elintézte, hogy visszatérhessek a Pallasra, amikor a Barbapiccola elviszi az ércszállítmányt, onnan pedig egymagam megyek tovább, de a jelentkezéshez ajánlólevél kell, és a városból senkit sem kérhetek meg erre, mert apának nem árultam el a dolgot, és…

– Ó – szakította félbe Elvi. – Hát. Nem is tudom. Mármint nem ismerem a tanulmányi munkádat…

– Ez most komoly? – horkantotta Fayez. – Elvi, egy ajánlólevélről van szó. Nem eskü alatti vallomásról. Igazán megtehetnél ennyit a gyereknek.

– Hát, csak arra gondoltam, hogy jobban venné ki magát, ha olyasmiről mondhatnék valamit, amit ténylegesen ismerek.

– Amikor az alapszakot végeztem az egyetemen, magam írtam meg az ajánlóleveleimet. Kettőt olyan személyek nevében, akiket én találtam ki. Senki sem ellenőrzi ezeket.

Elvi álla egy centit leesett.

– Tényleg?

– Bámulatos nő vagy, Elvi, viszont fogalmam sincs, hogy tudsz életben maradni a nomádok világában. – Fayez ezután Felciához fordult. – Ha ő nem hajlandó rá, majd én megírom. Holnap reggelre megkapod, rendben?

– Nem tudom, mivel viszonozhatnám ezt magának – felelte Felcia, de már most nyugodtabbnak tűnt.

Fayez csak rálegyintett.

– Az örök hálád kellő köszönet. Milyen szakra akarsz jelentkezni?

Felcia ezután egy egész órán át mesélt édesanyja orvosi karrierjéről, halott fivére immunbetegségéről és a sejtek közötti jelátadás szabályozásáról. Elvi lassacskán rájött, hogy sokkal fiatalabbnak hitte a lányt, mint az valójában volt. Felciát az övbéliek nyurga, kissé nyakigláb testfelépítése és nagy feje jellemezte, és valahol az elméjében Elvi ezt a fiatalsággal tévesztette össze. Felcia tökéletesen beillett volna az egyetemi alapszakok hallgatói közé. Közben odakint a fény bézsből mélybarnába, majd égetett umbrába váltott, aztán végleg besötétedett. Lecsillapodott a szél. Amikor Elvi kinyitotta az ajtót, két centiméteres finom por fedte a kunyhóhoz vezető gyalogutat, és csillagok pislákoltak az égen. A levegőt a frissen felásott föld szaga töltötte be. Valamiféle sugárgombának megfeleltethető mikroorganizmus, állapította meg magában Elvi. Talán olyasmi, amit ténylegesen a szél kapott fel. Vagy tán valami más. Valami furcsább.

Felcia megindult vissza a városba, Fayez pedig a saját kunyhójába. Amennyire Elvi meg tudta állapítani, Fayez egyike volt annak a két-három embernek a tudományos csapatból, akik rajta kívül még mindig egyedül aludtak. Legutóbb Sudyam és Tolerson találtak egymásra. Laberge és Maravis nemrégiben vetettek véget az út során szövődött kapcsolatuknak, de már mindketten új társra leltek.

A szex nem számított rendkívülinek a tudományos csapatok körében. Azt, hogy szakmaiatlan viselkedésnek számított, ellensúlyozta a tény, hogy – különösen az efféle, több évig tartó expedíciók esetében – a lehetséges partnerek köre egyrészt rendkívül szűkre szabott, másrészt általában véve meglehetősen jó minőségű. Az emberek nem tudnak kibújni a bőrükből. Ha Elvi bármiféle irigységet érzett is, nem valamely konkrét kapcsolat, hanem általában az intimitás miatt tette. Mennyire jó lenne, ha akadna valaki, akivel együtt sétálhatna a sötétben a vihar után. Aki mellett felébredhetne reggelente. Eltűnődött, vajon Első Leszállás családjai milyen elveket vallottak a nemiséggel kapcsolatban. Ha az RCE társadalomtudományi kutatócsapatot küldött volna, elsőrangú publikáció születhetett volna belőle.

Előtte és valamivel jobbra tőle az idegen romok emelkedtek ki a horizont vonalából, jóformán csak sötétebb árnyként. Mindössze egy fénypont mozgott közöttük. Apró és erőtlen. Kisebb, mint egy csillag, és kizárólag azért lehetett észrevenni, mert mozgott. Valaki megint a romok között járt. Beszennyezte a helyet. Elvi a józan eszével tudta, hogy kizárólag azért hagyja magát felmérgesedni ezen, mert még ez is jobb, mint a magány és a bűntudat érzése, de ettől a dühe nem tűnt kevésbé valóságosnak. Összeszorított szájjal visszafordult a kunyhója felé. Kerített egy zseblámpát, ellenőrizte az akkumulátor töltöttségét, és lopva megindult vissza a romok irányába, előtte az ingadozó, keskeny kék fénykör világította meg az utat. A finom por úgy süppedt be a lába alatt, akár a hó, és a combja belefájdult a tempós gyaloglásba.

Amikor a romokhoz ért, mintha tompa fényt látott volna az ellenkező irányba tartani. Vissza a városba. Ám amikor utánakiáltott, senki sem válaszolt. Elvi csaknem egy percig állt a sötétben, eleinte elbizonytalanodva, aztán kínosnak érezte az egészet, majd bedühödött magára, amiért elszégyellte magát.

Kiépített út vezetett a romokhoz, amelyeket még a friss porvihar sem tudott betemetni. Kocsiszélességnyi sávok, ahol egykor elég gyakran gördültek végig kerekek ahhoz, hogy otthagyják bemélyesztett nyomukat. Elvi megrázta a fejét, és megindult az úton, amely megkerült egy magas földkiszögellést, aztán bekanyarodott az idegen építmények közé.

Odabent a zseblámpa fénypászmája a falakra és felszínekre vetülve csillogón verődött vissza, és mintha függetlenül attól, hogy Elvi megmoccant-e vagy sem, folyton elmozdult volna. Szélárnyékban mindenütt lábnyomokat lehetett felfedezni. Rengeteget. Nem egyvalaki jött ide a városból, hogy magányosan felfedezze a terepet. Úgy használták a romokat, mint valami klubépületet. Bármilyen minta, amit a tudományos csapat innen vett volna, eleve beszennyeződött. A mikroorganizmusok az ismertek és ismeretlenek keverékei mellett tartalmazták mindazt, ami a kettő találkozásakor egy teljesen szabályozatlan környezetben létrejött. Az, hogy ez a megállapítás az egész településre érvényes volt, mit sem számított. Ezeket a szerkezeteket valaha idegenek építették. Egy hatalmas, letűnt civilizáció, amelyről az emberiség még mindig vajmi keveset tudott. Nem valamiféle lombkunyhó volt, ahol a gyerekek összegyűlhettek.

– Helló! – kiáltotta el magát. – Van itt valaki?

Semmi sem felelt neki. Még a szél sem. Elvi a fejét csóválva még beljebb settenkedett az árnyak közé. Ha bárkit talál idebent, előadja neki, amit korábban szándékozott. Megérteti vele a problémákat, még ha egész éjjel szónokolnia kell is neki.

Körülötte furcsa és felkavaró szögekben emelkedtek ki a földből a falak, organikusan is, meg nem is, akár egy olyan gépezet, amit úgy építettek meg, hogy a természet alkotásának vélhessék. Boltívek nyúltak a magasba, és néztek le a csupasz, sötét vidékre. Elvi minél mélyebbre hatolt, úgy érezte, mintha egyre több lett volna belőlük, mígnem az az illúziója támadt, hogy a romok belülről nagyobbak, mint kívül.

Már majdnem feladta, és visszafordult, amikor négyzetes alakra lett figyelmes. Pusztán amiatt, hogy valami derékszöget zárt be, kirítt a környezetéből. A ládák műanyagból és kerámiából készültek, funkcionális szürke színben, amit csak a figyelmeztető feliratok élénk sárga-vöröse tört meg: ROBBANÓANYAG. TŰZ- ÉS ROBBANÁSVESZÉLY. TILOS KÖZVETLEN HŐFORRÁS ÉS HÁRMAS SZINTŰ SUGÁRZÁS KÖZELÉBEN TÁROLNI.

– Jaj, ne! – dörmögte maga elé Elvi. – Az ördögbe is, csak ezt ne!

– Doktor Okoye – köszöntötte Reeve. – Úgy hallom, elrejtett robbanószereket talált a városon kívül.

– Igen – felelte Elvi. – Pontosan ezt mondtam.

– És a jelekből arra lehet következtetni, hogy többen jártak ezen a titkos helyen.

Reeve irodájában ültek. A férfi lámpája meleg, lágy fényt árasztott, a gyűrött nadrág és a betűretlen ing pedig arra utalt, hogy Elvi az ágyból ugrasztotta ki a férfit. Úgy lehetett érezni, hogy éjfél felé járhat az idő, habár a bolygó hosszabb tengelyforgási idejének köszönhetően a sötétség még majdnem tíz órán át eltart.

– Igen – erősítette meg Elvi.

– Jól van – válaszolta Reeve. – Nagyon jó. Ez szerencsés fejlemény. Most el kell mondania, hogyan találom meg a helyet.

– Igen. Természetesen. Odaviszem.

– Nem. Itt kell maradnia. Nem mehet vissza a kunyhójába. Sem a romokhoz. Arra kérem, maradjon itt, ahol biztonságban lehet. Megértette?

– Volt valaki odakint. Láttam a lámpája fényét, és ezért merészkedtem be. Mi van, ha mindvégig ott maradt?

– Emiatt felesleges aggódnunk, mivel nem így történt – felelte gondosan megválogatott, csillapító szavakkal Reeve, amivel azt sugallta: Máskülönben most halott lenne. Elvi a tenyerébe temette az arcát. – El tudja mondani, hogyan jutok oda?

Elvi minden tőle telhetőt megtett, de a hangja reszketett. Reeve térképet szerkesztett a kézi terminálján, és Elvi meglehetős bizonyossággal megállapította, hogy pontosra sikerült. A feje azonban mintha kissé kavargott volna.

– Rendben – mondta Reeve. – Most egy darabig itt kell maradnia.

– De minden munkám a kunyhóban maradt.

A biztonsági főnök megnyugtatón a nő vállára tette a kezét, ám a tekintete már előreszegeződött, a következő lépést tervezte, amelyből Elvi már ki fog maradni.

– Először a maga biztonságáról fogunk gondoskodni – jelentette ki a férfi. – Minden más csak ezután következik.

Ezt követően Elvi egy órán át vagy üldögélt, vagy fel-alá járkált a szűkös helyiségben. A falakon átszűrődött Reeve és a biztonsági csapat tagjainak hangja, megbeszélésük komolynak és szakszerűnek hatott. Aztán megfogyatkoztak.

Egy fiatal nő jött be érte. Elvi korábban már látta őt, de nem tudta a nevét. Helytelennek tűnt, hogy közel két évet töltöttek együtt, amíg eljutottak ide, Elvi mégsem ismerte a nőt. Ez sokat elárult a közösségről és arról, miként keveredtek. És hogy mennyire nem.

– Nincs szüksége valamire, doktor Okoye?

– Nem tudom, hol aludhatnék egy keveset – felelte Elvi, és a szavai erőtlennek hatottak.

– Már előkészítettem egy priccset – válaszolta a lány. – Kérem, jöjjön velem!

A szobák üresen álltak. Mindenki más kiment az idegen éjszakába, hogy egy szörnyen emberi fenyegetéssel szálljanak szembe. A lány, aki a hálóhelyére kísérte, kézifegyvert viselt az övére csatolva. Amikor elhaladtak az elülső ablak mellett, Elvi egy pillantást vetett kifelé. Az utca ugyanolyan volt, mint amelyiken az előző nap járt, ugyanakkor teljesen megváltozott. Mindenre a fenyegetés érzete telepedett rá, mint amikor vihar közeleg. Akár az elmosódó homály a horizonton. Felcia öccsét látta végigmenni az utcán, de a fiú nem nézett feléje – semerre se nézett. Elvit hideg és mélyről fakadó félelem járta át.

KILENCEDIK FEJEZET: BASIA

Basia maga jelentkezett az éjszakai műszakra a bányáknál. Így kevesebb ember elől kellett bujkálnia. Kevesebb szabad ég borult rá, amitől csak szorongana. A munka, bármily megerőltető volt is, megkönnyebbülésként hatott. A tárgynyomtató, amelyet a Barbapiccoláról hoztak le, olyan sebességgel készítette a síneket és csilléket, amilyen gyorsan csak fel tudták tölteni nyersanyaggal. Basia csapata igyekezett lépést tartani a szerkezettel, hogy összeállítsák a vágányrendszert, amelyen az ércet a fejtésektől a rostákhoz, onnan pedig a silókhoz szállítják. Aztán ott tartják, amíg a Barbapiccola siklója felviszi keringési pályára. Mindent, amit eddig kibányásztak, kézi erővel, talicskákkal mozgattak. A gépesített csillerendszer egy nagyságrenddel fogja növelni a kitermelt mennyiséget.

Ezért aztán Basia és a csapata a reflektorok éles fehér fényében az újonnan elkészült és csillogó fémsíneket húzták ki egymás után a tárgynyomtatóból. Kézikocsikra pakolták fel őket, és az egészet elvonszolták a bányába. Aztán kézzel lepakolták és az egyre növekvő vágányrendszerhez hegesztették a síneket. Olyan fizikai munkát végeztek, amivel az emberiség zömében felhagyott már a gépesítés korában. Légkörben hegeszteni pedig egyáltalán nem hasonlított a vákuumban való hegesztésre, így Basiának új készségre kellett szert tennie. A szellemi kihívás és a fizikai erőfeszítés együttese teljesen kimerítette Basiát. Egész világa az új feladatra, a kezében érzett fájdalomra és az álom távoli ígéretére szűkült le. Nem maradt ideje máson merengeni.

Később, amikor a brigád kunyhójában feküdt a fáradtságtól ugráló és görcsbe rándult izmokkal, és aludni próbált, miközben a nappali fény beáradt az ablakon, újra meg újra felidézhette a sikló pusztulását. Átgondolhatta, mit tehetett volna még azért, hogy gyorsabban hatástalanítsa a robbanószerkezetet, mint tette. Hogyan dönthette volna a földre Coopot, hogy elvegye tőle a rádiót. Ha különösen rossz hangulatba került, abba gondolt bele, hogy ha hallgatott volna a feleségére, ez az egész eleve nem történt volna meg. Az ilyen napokon olyan erős szégyenérzet hatalmasodott el rajta, hogy egy kicsit gyűlölte érte a nejét. Aztán magára gondolt utálattal, amiért Luciát hibáztatta. A párna, amit a szeméhez szorított, nem hagyta áthatolni a nap fényét, de nem tudta távol tartani a felrobbanó tehersikló újra meg újra megjelenő képeit, ahogy a hajó haldokló vadállatként szűkölve zuhan a földre.

Éjszakánként azonban, amikor dolgozott, némi békére lelt.

Így aztán amikor Coop felbukkant a bányában, és úgy sétált be a fejtésre, mint akinek a világon semmi gondja, Basia majdnem az arcába öklözött.

– Helló, pajtás! – köszönt oda neki Coop. Basia előregörnyedt vállal ledobta a kalapácsot.

– Helló! – válaszolta.

– Szóval van itt valami – folytatta Coop, és fél kézzel barátságosan átkarolta Basia vállát. – Szükségem lenne hozzá mi primeróra.

Ez semmi jóval nem kecsegtetett.

– Miről lenne szó?

Coop mosolyogva és a többi éjszakai műszakban dolgozónak sorra odabiccentve odébb vezette őt a munkaterületről. Csak két cimbora sétálgatott és beszélgetett. Amikor már senki sem hallhatta meg őket, azt felelte: – Láttam, hogy az az RCE-s bige a romoknál kódorog. Odaküldtem Jaceket, hogy nézzen utána a dolognak.

– Odaküldted Jaceket – visszhangozta Basia. Coop bólintott.

– Jó srác. Megbízható.

Basia megtorpant, elhúzta a karját.

– Ne… – Keverd bele ebbe a fiamat! Mielőtt kimondhatta volna a szavakat, Coop rálegyintett, és folytatta a mondandóját.

– Está importante. – Coop közelebb lépett, lehalkította a hangját. – A bige felment a romokhoz, aztán egyenesen az RCE smasszerjaihoz rohant. Jacek szerint azt tervezik, hogy odafent fognak várni ránk. Tetten akarják érni az ellenállást.

– Akkor nem megyünk vissza – jelentette ki Basia. A megoldás egyszerűnek tűnt. Nincs ok a pánikra.

– Meghibbantál, primo? Toda alles járt odafenn. Mindenfelé nyomravezető jelek. Ha sokáig várnak, elunják magukat, leküldetnek egy valódi helyszínelő egységet, és nekünk annyi. Mindnyájunknak, y neked auch, hacsak meg nem állítottad a bőrhámlást, amíg ott jártál.

– Akkor mi legyen?

– Mi megyünk oda elsőként. Belobbantjuk a puskaport, és bumm. Nincs több bizonyíték.

– Mikor?

Coop felnevetett.

– Szerinted? Valamikor a jövő héten? Most, coyo. Most kell odamennünk. A mediátor órákon és nem napokon belül érkezik. Te sem szeretnéd, ha ezt pillantaná meg, amikor kilép a hajóból, ugye? Brigádvezető vagy, elhozhatod az egyik kocsit. El kell mennünk a cuccért, és elhúzunk vele. – Coop csettintett az ujjával. – Jetzt.

Coop olyan magabiztossággal és határozottsággal beszélt az afféle tébolyult ötletekről, mint hogy felrobbantják a bányászati robbanóanyag-készletüket, hogy Basia úgy érezte, nehezen tudna vitatkozni vele. Nyilván őrültségnek tűnt felrobbantani az idegen romokat. De Coopnak igaza volt. Ha megtalálnák a robbanóanyagot, és összefüggésbe hozzák Basiával, tudni fogják. Nem akarta, de meg kellett tennie. Ezért meg fogja tenni.

– Oké – egyezett bele, és megindult a feltöltőállomásra. Már csak egy kocsi maradt, és mert a világmindenség szeret kegyetlenkedni és gúnyolódni, pontosan ugyanaz állt ott, amelyiket a robbantás éjszakáján vezetett. Még mindig látszottak rajta az aznap este keletkezett horpadások és perzselődések. A perzselődések, amelyekről óvatosságból senki sem kérdezősködött a kolóniában.

Coop türelmetlenül várta, hogy feloldja a lezárást, és kihátráljon a kocsival az állásból, majd beugrott, és gyors ütemet dobolt ki a műanyag műszerfalon.

– Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

Basia elindult.

Félúton az idegen romok felé összefutottak Coop belső körének további négy tagjával. Pete-tel, Scottyval, Cate-tel és Ibrahimmal. Zadie nem jött le. A kisfia ágynak esett valami ronda szemfertőzéssel, és mostanában kevesebb időt töltött velük. Cate egy málhazsákot hozott, amit fémes csattanással a kocsi platójára hajított, aztán mind a négyen bemásztak utána.

– Ez lenne a cucc? – kérdezte Coop, Cate pedig bólintott, majd a kocsi oldalára csapott, jelezve Basiának, hogy indulhat. Basia nem kérdezett rá, miféle cucc. Most már túl késő lett volna tisztázni a dolgokat.

A romok éppoly sötétnek és elhagyatottnak tűntek, mint bármikor, de Coop a hosszabb utat javasolta Basiának, hogy a város túloldaláról közelítsék meg a helyet.

– A biztonság kedvéért jobb így – magyarázta.

Amikor Cate széthúzta a málhazsák száját, Basiát cseppet sem lepte meg, hogy az pisztolyokkal és puskákkal volt tele. A Barbapiccola nem hadihajónak készült. A Ganymedesről nem hoztak magukkal hatalmas fegyverkészletet, ám amit találtak, az mind a bolygóra került, amikor megalapították Első Leszállást. A zsákba ránézésre az összeset belepakolták. Cate előhúzott egy vaskos puskát, aztán kövér műanyaglövedékekkel töltötte meg. A magas, girhes nő arcát széles állkapcsa és a két szemöldöke közé vésődött ránc tette jellegzetessé. A puska jól illett a kezébe. Akár egy katonának. Amikor Basia kiválasztott magának egy rövid csövű automata pisztolyt, úgy érezte magát, mint egy jelmezbálba készülő kisgyerek.

– Erre még szükséged lehet, gyilkos – szólalt meg Ibrahim, és odahajított neki egy vékony fémtárgyat. Hosszú pillanatokba telt, amíg Basia rájött, hogy a pisztoly tölténytára az. A második próbálkozásra sikerült is helyesen becsúsztatnia a pisztolyba. A levegőbe röpíteni a robbanóanyagot. Mindent eltüntetni a helyszínről. Elpusztítani a bizonyítékokat. Eredetileg nem igazán ezt tervezték, és valahol a zsigerei mélyén Basia mindig is tudta ezt.

Amíg a többiek előkészítették a fegyvereiket, Basia a kocsitól néhány méterre állva bámult fel az éjszakai égboltra. Az egyik apró fénypont a Rocinante hajtóművének csóvája, azé a hajóé, amelyiken Jim Holden tart éppen feléjük. A mediátor. Akinek meg kellene akadályoznia, hogy az önkényes letelepedők és az RCE emberei halomra gyilkolják egymást. Eltűnődött, vajon mennyire messze járhat Holden. Eltűnődött, vajon a férfi tudja-e, hogy már elkésett. Második alkalommal is elkésett. Holden a Ganymedesen sem cselekedett időben.

Basia fia, Katoa az egyetlen volt, aki megbetegedett. Akinek az immunrendszere akadozni kezdett, aztán megadta magát a gravitációs kúton kívüli élet ezernyi különböző stresszt kiváltó tényezőjének súlya alatt. Egy egész csoport jött össze azokból, akik azért költöztek a kisbolygóra, hogy doktor Strickland kezelje őket. A férfi, aki elvileg ismerte a válaszokat. Katoa, Tobias, Annamarie, Mei. Mei, aki életben maradt. Akit James Holden kimentett az Io laboratóriumából.

Holden ott volt, amikor Katoára is rátaláltak. Basia személyesen sosem találkozott a férfival. Csupán a híradásokban látta őt. Mei apja viszont egykor a barátja volt. Ő küldött üzenetet neki, amiben közölte Basiával, mi történt, és hogy James Holdennel együtt találtak rá a fiú holttestére.

Miért az egyik, és a másik miért nem? Praxidike lánya, Mei, nem pedig az ő Katoája. Miért haltak meg egyesek, és maradtak életben mások? Hol volt ebben az igazság? A csillagok, amelyekre felnézett, nem adtak választ neki.

Holden már akkor elkésett azzal, hogy megakadályozza, ami most az Iloszon végbemegy, mielőtt bárki a bolygóra lépett volna. Mielőtt megnyíltak a gyűrűk. Mielőtt a Vénusz hirtelen életre kelt. Ha Katoa még mindig élne, Basia nem jött volna ide, de ha mégis, akkor sem maradt volna.

Különös gondolat volt. Szürreális. Basia megpróbálta elképzelni magának azt a férfit, aki abban a másik idővonalban lenne, de nem sikerült neki. Lepillantott a kezében tartott ronda fekete pisztolyra. Most nem csinálnám ezt.

– Már megy a meccs – szólalt meg valaki. Basia hátrafordult. Coop volt az. – Jobb, ha bedobod magad, coyo.

– Dui – felelte Basia, és mély levegőt vett. Az éjszakai lég hűvösnek és csípősnek tűnt, és mintha a délutáni homokvihar sodorta por szaga érződött volna rajta. – Dui.

– Gyertek utánam – mondta Coop, aztán kocogva megindult a romok felé. Cate, Ibrahim, Pete és Scotty utánaeredtek, fegyvereiket valószínűleg katonásnak hitt stílusban szorították magukhoz. Basia a csövénél fogva vitte a pisztolyát, aggódott, nehogy a ravasz közelébe kerüljön az ujja.

A gigantikus idegen építménybe az egyik oldalsó bejáraton keresztül hatoltak be. Ablakok lehettek vajon? Vagy ajtók? Nem maradtak idegen lények, akik elárulhatták volna. Odabent a zseblámpáik és bányászlámpáik fénye visszaverődött a sima, furcsa szögekben álló falakról. Az anyaguk kőnek látszott, sima volt, akár az üveg, és feketéből narancsos rózsaszínűre váltott, ahol rávetült a fény. Basia végighúzta rajta az ujjait.

Coop intett nekik, hogy álljanak meg, aztán lehúzódott, és rákjárásban odaosont az egyik falban lévő ablakszerű nyíláshoz. Kikémlelt, és visszahúzta a fejét, intett a csapatnak, hogy menjenek oda hozzá. Basia a többiekkel együtt lekuporodott.

– Na, mit mondtam? – súgta Coop, és az ablak mögötti helyiség felé bökött. – Tudtam, hogy ott fognak berendezkedni.

Cate egy pillanatra kidugta a fejét, hogy ő is megnézze, aztán bólogatva ismét leguggolt.

– Ötöt látok. Reeve-et, a vezetőjüket, meg négy smasszerét. Kézifegyverrel és bénító pisztollyal. Mindegyik rossz irányba néz.

– Gyerekjáték, főnök – suttogta vigyorogva Scotty, és kibiztosította a puskáját. Cate épp csak annyira húzta hátra automata puskája závárzatát, hogy megbizonyosodhasson róla, van lövedék a töltényűrben. Coop egyik kezével följebb emelte nagy automata pisztolyát, és hátrarántotta a szánt. Aztán három ujjat mutatva feltartotta a másik kezét, és némán elkezdett visszaszámlálni.

Basia sorra végignézett rajtuk. Felajzottnak és izgatottnak tűntek. Kivéve Pete-et, aki visszabámult Basiára, bőre betegesen zöldnek tűnt a tompa fényben, a fejét szótlan tagadás gyanánt ingatta jobbra-balra. Basia szinte hallotta a férfi gondolatait: Nem akarom megtenni.

Valami hirtelen megváltozott Basia elméjében, és a világ majdhogynem fizikailag érzékelhetőn kitisztult a szemei előtt. Attól a pillanattól fogva kábán követte Coopot, hogy a férfi megjelent a munkahelyén. És most arra készültek, hogy lelőjenek néhányat az RCE biztonsági emberei közül.

– Várj! – szólalt meg. Coop válaszként felállt, a szomszédos helyiségre irányozta a pisztolyát, és tüzelt.

Basia elméje megbicsaklott. Az idő ugrott egyet.

Coop üvöltve káromkodik, és újra meg újra belő a szomszéd helyiségbe. Basia háton fekszik a földön, és fölfelé néz, miközben töltényhüvelyek hullanak ki pörögve Coop pisztolyából, és bukdácsolnak mellette a földön. Látszólag olyan lassan mozognak, hogy Basia a gyártó védjegyét is el tudja olvasni rajtuk. TruFire 7,5 mm felirat áll rajtuk.

Ugrás.

Cate mellett áll. Nem emlékszik rá, hogy felállt volna. A nő a nagyöblű puskával tüzel, és az eldördülő lövések hangja dobhártyaszaggatóan hangosnak tűnik a szűk térben. Basia eltűnődik, nem szenved-e maradandó halláskárosodást. A szomszéd helyiségben az RCE biztonsági szolgálatának egyenruháját viselő három férfi és két nő igyekszik fedezékbe vonulni, vagy előrántani a fegyverét, vagy viszonozni a tüzet. Az arcukon pánik tükröződik. Iszkolás közben odakiáltanak egymásnak. Basia egyetlen szóra sem ismer rá. Az egyikük elsüt egy pisztolyt, a golyó pedig Cate mellett a falba fúródik. A lövedék egy darabja, vagy a fal egy darabja lyukat üt a nő arcába. Cate tovább tüzel, mintha a sérülés figyelemre sem lenne érdemes.

Ugrás.

Az egyik RCE-s nő a melléhez kap, ahogy vér lövell elő a mellkasából. Az arca sápadt és rémült. Basia csupán egy méterre áll tőle, Scotty mellett. Scotty megint rálő a nőre, ezúttal a nyakát találja el. A nő, mint egy lassított filmen, hátrahanyatlik, a keze a sebhez közelít, de félúton elernyed és élettelenné válik, a nő pedig mintha csak a vállát vonná meg.

Ugrás.

Basia egymagában áll egy folyosón. Fogalma sincs, hol lehet, vagy hogyan került oda. A háta mögül lövéseket hall és jajgatást. Az egyik RCE-s férfi néhány lépéssel előtte áll, kezében bénítópisztoly. A férfi sötét bőrű, félelemtől kikerekedett szeme élénkzöld. Basiának hirtelen eszébe jut, hogy a férfit Zebnek hívják, jóllehet arról fogalma sincs, honnan tudja ezt. Zeb feléje dobja a bénítópisztolyt, és az automata pisztolyhoz kap, amely még mindig a derekára csatolt pisztolytáskában nyugszik. A bénítópisztoly lepattan Basia fejéről, és három centiméteres sebet hasít a bőrébe, amiből ömleni kezd a vér, de Basia nem érzi. Látja, hogy Zeb előrántja a pisztolyát, aztán tétovázás nélkül ráemeli a saját fegyverét a férfira. Meglepetten látja, hogy megfelelően tartja, a markolatánál fogva, az ujjával a ravaszon. Nem emlékszik rá, hogy ilyet tett volna. Meghúzza a ravaszt. Semmi sem történik. Éppen újra meghúzná, amikor hátulról hatalmas durranást hall, és Zeb előrebukik, a homlokából dől a vér. Basia a tudatkihagyást várja.

Ezúttal nem következett ugrás. Nem pihenhetett. Nem menekülhetett.

– Szép munka volt – szólalt meg Coop a háta mögött. – Ennek kis híján sikerült elmenekülnie.

Basia lassan hátrafordult, mintha álmodna. Mintha amnéziásan kóborolna. Egyfajta disszociatív állapotban. A belső késztetés, hogy még egyszer felkapja a kezét, és engedje, hogy az erőszak egy lépéssel továbbsodorja, és lelője Coopot, majdnem felrántotta a karját. Majdnem, de nem egészen. Zeb a földön elterülve lassan elvérzett. A fegyverropogás abbamaradt.

Mögötte a csapat többi tagja kurjongatott és éljenzett vidám, izgatott hangon. Basia lenézett a pisztolyára, eszébe jutott, hogyan működik az ilyesmi az akcióvideókon. Az ember bekattintja a töltényekkel teli tárat a markolatba, aztán a töltényűrbe ugrat egy lövedéket. Eszébe jutott, ahogy Cate hátrahúzza puskájának závárzatát. Ahogy Coop hátrarántja az automata pisztoly szánját. Basia semmiképp sem süthette el a pisztolyát, akárhányszor húzta is meg a ravaszt.

Zeb vérzése elállt. Én is lehetnék a helyében, állapította meg magában Basia, ám egyelőre érzelmi töltet nélkül. A gondolatnak nem volt súlya. Akár egy kevés savanyú füst, amely megcsapta az elméjét, aztán továbblibbent.

– Segíts kivonszolni a holttesteket, primo! – szólalt meg Coop, és Basia hátára csapott. – Zadie maró anyagokkal és emésztőenzimekkel megtisztítja a helyet, és eltüntet minden nyomot, de a nagyobb darabokkal így nem fog megbirkózni, n’est-ce pas?

Basia segített. Órákba telt az idegen romok mögötti kemény talajba temetniük az öt tetemet. Coop megnyugtatta őket, hogy a legközelebbi homokvihar minden jelét eltünteti majd annak, hogy bárki ásott arrafelé. Az RCE emberei nyomtalanul eltűnnek.

Scotty és Pete a romok közül kivonszolták a maradék robbanóanyagot, és az egészet felpakolták a kocsira. Aztán Cate-tel és Ibrahimmal együtt visszasétáltak a városba. Cate az egyik vállára vetve vitte a fegyverekkel telerakott málhazsákot. Basia pisztolya, amely egyszer sem sült el a tűzpárbajban, visszakerült bele.

– Meg kellett tennünk – szólalt meg Coop, amint a többiek messze jártak. Basia nem tudta megállapítani, vajon neki vagy önmagának mondja-e ezt. Basia ennek ellenére egyetértőn bólintott.

– Te tervezted meg. Tudtad, hogy végezni fogsz velük, és belerángattál engem is.

Coop övbéli kézvonással és kegyetlen mosollyal válaszolt.

– Te is tudtad, mi készül, amikor kijöttél ide, coyo. Talán úgy tettél, mintha nem így lenne, de tudtad.

– Többet soha – jelentette ki Basia. – És ha a családomból bárkinek baja esik emiatt, magam foglak megölni.

A kocsival visszament a bányába, aztán hazagyalogolt. A nap épp előbújt a horizont mögül, amikor Basia betámolygott parányi fürdőszobájukba. A férfi, aki a tükörből nézett vissza rá, nem úgy nézett ki, mint egy gyilkos, de mindkét kezét vér borította. Nekilátott lemosni őket.

TIZEDIK FEJEZET: HAVELOCK

Nagyjából öt órával korábban – amikor Havelock épp tízórás műszakjának felénél járt – egy már-már durván förtelmes narancssárga-lila öltönyös alak ült le a marsi videostúdió kanapéjára. Havelock nekilebegett a hevederjeinek, szemügyre vette a férfit. Mostanra szinte észre sem vette, hogy becsatolja magát; még ha kicsit értelmetlennek is érezte. Az Új-Föld körüli keringési pályákat gyakorlatilag üresnek lehetett mondani, és a hirtelen gyorsítás esélye a nullához közelített. Puszta megszokás volt. A kabin falába épített kis képernyőn a fiatalember kezet rázott a műsorvezetővel, majd belemosolygott a kamerába.

– Jó ideje nem járt minálunk, Mr. Curvelo – köszöntötte a férfit a műsorvezető. – Köszönöm, hogy megint eljött.

– Örülök, hogy itt lehetek, Monica – válaszolta a férfi, és úgy bólogatott, mint akit rajtakaptak valamin. – Örülök, hogy megint eljöhettem.

– Alkalmam nyílt kipróbálni az új játékát, és azt kell mondanom, a korábbi munkáihoz képest mintha egészen új irányvonalat képviselne.

– Így van – felelte kurtán a férfi. Az állkapcsa megfeszült.

– Némi vita alakult ki a játékot illetően – folytatta a műsorvezető.

A mosolya ezúttal keményebbnek hatott. – Kíván beszélni erről?

Fizikai képtelenség lett volna, hogy Havelock az ülésbe süppedjen, pszichológiai értelemben viszont mozdulata felért egy hirtelen felismeréssel.

– Monica, nézze – válaszolta a ronda öltönyös férfi –, mi itt az erőszak következményeit derítjük fel. Mindenki csak azt az első részt nézi, és nem gondolnak bele, hogyan származik minden ebből.

Havelock kézi terminálján megszólalt egy jelzőhang. A férfi lenémította a hírműsort, és fogadta a kapcsolatkérést.

– Havelock – szólalt meg Murtry. – Jött egy hívás, amit fogadnod kell.

Főnöke annyira nyugodtan, annyira kiegyensúlyozottan beszélt, hogy Havelock érezte, amint egyre sekélyebben veszi a levegőt. A hang gondot jelzett, Havelock elméje pedig az elsőként a gondolataiba toluló félelmét ragadta meg. A Rocinante és Jim Holden, az EN mediátora tízórányira járt a fékező égetés befejezésétől. Már szinte célba értek. Ha valami történt a hajóval…

– Valami történt odalent – jelentette be Murtry. – Cassie-t komoly dilemma elé állították, és el kell érnie, hogy ne essen szét, amíg én beszélek a kapitánnyal.

– Súlyos a helyzet?

– Igen. Fogadja a hívást! Legyen a nyugalom oszlopa. Menni fog?

– Hát persze, főnök – felelte Havelock. – Hűvös leszek, mint a november, és sima, akár a kínai selyem.

– Remek.

A kép a másodperc egy töredékéig kimerevedett, aztán már Cassie nézett rá a monitorról. Másfél éven át együtt szolgáltak a hajón, ugyanannak a csapatnak a tagjaiként, jól, de nem bensőségesen ismerték egymást. Havelock többé-kevésbé tisztában volt a történtekkel, amikor a nő összejött Aragãóval, aztán amikor szakítottak egymással. Cassie-re ismerősként tekintett, mivel másképp egyáltalán nem gyakran jutott az eszébe.

A képen a nő bőre hamuszürkének tűnt, a szemét vörös csíkok keretezték.

– Cassie – szólalt meg Havelock, és hangja abba a megnyugtató regiszterbe csúszott át, amit a túsztárgyalói képzésen tanítottak meg használni neki, melyre a ceresi zavargások után jelentkezett. – Úgy hallom, kissé eldurvult a helyzet odalent.

Cassie kacajától elmozdult a kamera, arca úgy rázkódott a képernyőn, mintha a föld rengne. A nő elfordította a tekintetét, majd megint szembenézett vele.

– Eltűntek – válaszolta a nő. Az ezt követő szünetben a tekintete úgy járt ide-oda, mintha keresne valamit. Talán a szavakat, amiket még kimondhatna. – Eltűntek.

– Oké – nyugtatta Havelock. Ezerféle kérdés merült fel benne sürgetőn, hogy feltegye őket. Mi történt? Kik tűntek el? Mi történt? De Murtry nem arra kérte őt, hogy kiderítsen bármit is, Cassie pedig nyilván nem vágyott efféle faggatásra. – Murtry épp a kapitánnyal beszél.

– Tudom – mondta Cassie. – Kaptunk egy fülest. Megtaláltuk a búvóhelyet. Reeve kivitte őket. Én itt maradtam a szemtanúval.

– A szemtanú ott van veled?

– Épp alszik – felelte Cassie. – Biztonsági ügyviteli szakértő vagyok, Havelock. Az optimális műszakbeosztást és a biztonsági kamerahálózat kiépítését kell kidolgoznom. Emberekre nem lövöldözöm. Ez nem az a fizetési kategória, a rohadt életbe.

Havelock elmosolyodott, és erre Cassie is elmosolyodott, a szeme sarkából egy könnycsepp gördült le. Egy pillanatig mindketten nevettek, a rettenet és a félelem valami elkeseredésfélévé alakult át. Ami egy egészen kicsit biztonságosabbnak érződött.

– Pokolian félek – vallotta be Cassie. – Ha engem is el akarnak kapni, nem leszek képes megállítani őket. Az őrsöt lezártam, de a falakon át bejuthatnak. Felrobbanthatják az egészet. Fogalmam sincs, egyáltalán miért gondoltuk azt, hogy jó ötlet lejönnünk ide. Miután felrobbantották a siklónkat, fel kellett volna húznunk a seggünket a kútból, és ott maradnunk. Sziklákat kellett volna hajítanunk rájuk az űrből, basszameg.

– Most az a legfontosabb, hogy te meg a szemtanú biztonságban legyetek.

– És mégis hogyan fogjuk elérni ezt? – kérdezte Cassie. Hangjából kihívás érződött ki, ugyanakkor választ akart. Te semmit sem tehetsz és Mondd, hogy meg tudsz védeni! – sugallta egy időben.

– Már dolgozunk rajta – válaszolta Havelock.

– Még étel sincs idebent – panaszkodott Cassie. – Minden a tiszti étkezdében van. Ölni tudnék egy szendvicsért. Tényleg. Ölni tudnék érte.

Havelock megpróbálta felidézni, mit mondtak a szemináriumon arról, hogyan kell beszélni a lelki trauma hatása alatt lévő személyekkel. Emlékezett a felsorolásra. Négy dolog. A JOBB szóról lehetett megjegyezni. Nem jutott eszébe, minek az első betűiből állt össze a szó.

– Nos – mondta Havelock. – Fogadok, hogy pillanatnyilag eléggé ki lehetsz borulva.

– Nem igazán tudom összeszedni magam.

– Igen, nyilván így érzed, de ami azt illeti, már azzal sokat használsz, hogy nem rontasz a helyzeten. Az emberek általában ezzel szúrják el, amikor valami rosszul sül el. Túlreagálják, súlyosbítják a dolgokat. Minden elcsesződik. Te viszont elbújtál, és velünk beszélsz. Ami annyit tesz, hogy ösztönösen ráérzel, mit kell tenned.

– Csak kitalálod ezt az egész baromságot – nyafogott Cassie. – Csak egy hajszál választ el az idegösszeomlástól.

– Akkor maradj a hajszál innenső oldalán, és győztél. De komolyan, azt teszed, ami helyes. Őrizd meg a nyugalmadat, és együtt felülkerekedünk a helyzeten. Tudom, úgy érzed, hogy az egész balul fog elsülni, de nem esik majd semmi bajod.

– De ha mégis…

– Nem lesz.

– De ha mégis. Ha, rendben?

– Oké – felelte Havelock. – Ha.

– Tegyél meg nekem egy szívességet! Van egy srác az Europán. Hihiri Tipene. Élelmiszermérnök.

– Oké.

– Mondd meg neki, hogy sajnálom!

Azt hiszi, meg fog halni, állapította meg magában Havelock, és lehet, hogy jól gondolja. A félelem élénk, rezes íze öntötte el a férfi száját.

A helybéliek sorra megölték az RCE biztonsági embereit, és Cassie maradt utolsóként életben. Havelock semmit sem tudott a lenti játszma állásáról. Akár három tonna ipari robbanóanyag is rendelkezésre állhatott, hogy Cassie-ből csupán emlék maradjon. A nő bármelyik pillanatban meghalhat, Havelock pedig végignézheti, ahogy elpusztul, és semmit sem tehet ellene.

– Majd te elmondod neki – válaszolta szelíden. – És ezután már nem is lesz annyira félelmetes.

– Nem is tudom. Még nem találkoztál Hihirivel. Megígéred?

– Persze – felelte Havelock. – Ebben abszolút számíthatsz rám.

Cassie bólintott. Újabb könnycsepp gördült le az arcán. Havelock úgy érezte, nem igazán sikerül megakadályoznia, hogy a nő teljesen összeomoljon.

Parányi beágyazott ablak jelent meg a képernyőn. Murtry biztonsági felülíró rendszere.

– Helló, Cass! – köszöntötte a nőt Murtry. – Beszéltem Marwick kapitánnyal, és leküldünk magához egy csapatot. Viszont pár órába bele fog telni. Magának annyi a dolga, hogy gondoskodjon annak a civilnek a biztonságáról.

Cassie hangja reszketett, amikor megszólalt, de nem csuklott el.

– A mieink közül negyvenen tartózkodunk a bolygón. Ők kétszázan vannak. Én egymagam vagyok. Nem védhetek meg mindenkit.

– Nem is kell – válaszolta Murtry. – Már leszóltam, hogy mindent vesztegzár alá helyezünk. Magam koordinálom a tudományos csapatokat. Ezzel én foglalkozom. Maga pedig doktor Okoyével. Egyszerűen érje el, hogy tovább lélegezzen, amíg oda nem érünk, oké?

– Igen, uram.

– Rendben – mondta Murtry. – Két óra. Menni fog, Cass.

– Igen, uram.

– Havelock, épp eligazítást tartunk a biztonsági parancsnokságon. Át tudna jönni?

– Már indulok is – felelte Havelock. Kicsatolta a hevedereit, kihúzta magát az ülésből, és ellendült a folyosó felé. Az Edward Israel átjáróit elnyújtott nyolcszög alakúra építették meg, mint egy olyan járművön, amilyenen Havelock nagyapja utazott volna. A falakra erősített szíjaknak és kapaszkodóknak nem volt irányultsága. A férfi sietve végigment a folyosón, az agya egyszer azt üzente neki, hogy egy hatalmas fém és kerámia kútban mászik fölfelé, majd hirtelen azt, hogy fejjel előre zuhan, aztán pedig azt, hogy – furcsamód – fejtetőn kúszik előre, mintha egy lefolyócsatorna mennyezetén járna. Az övbéliek, mint mesélték neki, születésüktől fogva a fel és le rögzített fogalmaitól elszakadva érzékelték önmagukat, ám ezt kizárólag övbéliektől hallotta, és rendre olyan helyzetekben, amikor a felsőbbrendűségüket akarták ezzel bizonyítani. Talán igaz volt, talán eltúlozták. Bárhogy is, mire behúzta magát a biztonsági parancsnoki irodába, kissé kóválygott a feje, és rettenetesen hiányzott neki a tolóerő biztosította hamis gravitáció.

Tízen csimpaszkodtak a falba, mindegyikük tekintete ugyanabba az irányba fordult. Egymástól alapvetően eltérő arcberendezésű és bőrszínű férfiak és nők, de mindegyik arcán ugyanaz a kifejezés. Szinte már hátborzongatóan hatott. Murtry már előszedette a rohamfelszerelést, és a magas nyakvédő peremmel ellátott kékesszürke testpáncélban mind úgy néztek ki, akár valamiféle ember formájú rovarok. Még Murtry is ilyet viselt, tehát minden jel szerint maga is leszállni készült.

– …maradtak nekem – magyarázta éppen Murtry a helyiség elején. – És kizárólag maguk maradtak nekem. Nem jön semmiféle felmentő sereg, hogy kihúzzon minket a slamasztikából. Mi vagyunk a felmentő sereg, és ez annyit tesz, hogy mostanra mindenkit elveszítettem, akit valaha el fogok. Mi vagyunk a bolygó teljes biztonsági szolgálata, itt, ebben a helyiségben. És meg tudjuk csinálni, de nem úgy, ha áldozatokat hozunk. Amíg odalent leszünk, ha úgy érzik, veszély fenyegeti bármelyiküket, tegyenek meg mindent, hogy megvédjék önmagukat és a csapatot.

– Uram?

– Okmi?

– Ez azt jelenti, hogy felhatalmazást kaptunk halálos erő alkalmazására ellencsapásként.

– Ez azt jelenti, hogy megelőző halálos erő alkalmazására kaptak felhatalmazást – felelte Murtry, aztán kivárt egy pillanatot, hogy a szavak megtegyék a hatásukat. Havelock felsóhajtott. Ronda helyzet volt, de nem maradt más választásuk. Ha a nehéz tehersikló egyszerű bűneset lett volna, rendőrökként intézhették volna el. De a helyiek nem érték be ennyivel, és most újabb RCE-sek tűntek el vagy haltak meg. Vagyis most már inkább háborúra hasonlított a konfliktus.

Hát. Legalább először békésen igyekezték lerendezni. Nem mintha az övbéliek ezt különösebben értékelnék.

– Húsz perc múlva lemegyünk – jelentette be Murtry. – Hosszú, heves leszállás lesz, és időnként zötykölődni fogunk. Közvetlenül az övbéliek táborának keleti pereménél fogunk földet érni. Smith és Wei vezetik a szakaszokat. Az elsődleges feladatunk a lenti parancsnokság megközelítése és biztosítása.

– Mi a helyzet a Barbapiccolával? – kérdezte valaki.

– Ki a faszt érdekel a Barbapiccola? Mi a helyzet a Rocinantéval?

Murtry előrefordított tenyérrel feltartotta a kezét.

– Senki se foglalkozzon azzal, mi történik a bolygó körüli keringési pályán vagy odahaza. Ez az én gondom, majd én elintézem. Én és Havelock. – Murtry gyors mosolyt villantott rá, Havelock pedig visszabiccentett, szinte meg is hajolt egy kicsit. – Megkapták a parancsot, és megkapták a bizalmamat. Most menjünk le, és tegyük helyre ezt az egész szétcseszett helyzetet!

A biztonsági egység rendje megbomlott, a testek gyors, hatékony egymásutánban lebegtek a hangár és a könnyű űrkomp felé. Havelock a sajnálkozás parányi tüskéjét érezte magában, miközben a nélküle bevetésre induló bajtársait figyelte. Eszébe jutott valami kisfiúkorából, egy felvillanó emlékfoszlány egy sánta gyermekről és a hamelni patkányfogóról.

Murtry úszott feléje a levegőben az áramlattal szemben.

– Havelock, örülök, hogy ideért. Van egy perce?

– Igenis, uram.

Murtry a magánirodája felé intett a fejével. Aprócska helyiség volt, kisebb egy hálókabinnál is, régimódi forgócsuklókra erősített présüléssel felszerelve, amelyek ívben fel és az ülés fölé hajoltak. Murtry becsukta az ajtót maguk mögött.

– Tehát magára bízom a hajót.

– Köszönöm, uram.

– Én nem mennék ilyen messze. Pocsék helyzetben hagyom itt – válaszolta Murtry. – Az Israel többségében agybajnokokból álló legénységgel érkezett, akik besózott seggel ülnek, mert nem hagyjuk, hogy tudományos munkát végezzenek, a kapitány pedig keményen küzd azért, hogy idefent tartsa őket. Ha most valami gond lesz, már nem fog annyira akaródzni nekik, hogy lemenjenek, de a feszültséget le kell vezetniük valahol. Minimálisra redukált létszámú csapatot hagyok itt, hogy megbirkózzanak ezzel.

– Meg fogjuk oldani, uram.

– Jól van. A hajóra a Rocinante jelenti a legnagyobb fenyegetést. Valaha marsi katonai naszád volt, mielőtt a KBSz-hez került. Az Israel hatalmas, de tudományos hajó. Ha a Rocinante ránk támad, lezuhanunk.

– Miért lőnének ránk?

Murtry vállat vont.

– Nem annyira a „miért” foglalkoztat, mint a „ha netán”. Szóval… szeretném, ha megtenne valamit, és az tönkre fogja vágni az időbeosztását, ám ennek ellenére meg kell tennie.

– Meglesz.

– A leszálláshoz az egyik könnyű űrkompot vesszük igénybe – kezdett bele lassan Murtry, mintha beszéd közben gondolná végig a mondandóját, noha nyilvánvalóan nem ez volt a helyzet. – Azt pedig, amelyik itt marad, szeretném, ha felfegyverezné. Szedjen ki belőle mindent, ami megakadályozhatná a hajtómű túlterhelését, és szerelje fel megerősített távindítóval. Kapcsoljon ki minden standard navigációs irányítóberendezést, és rakjon be valamit, amihez csak maga meg én férhetünk hozzá.

– És Marwick kapitány is?

Murtry rejtélyesen elmosolyodott.

– Persze, ha úgy gondolja.

– Fél napot kérek, és elintézem – jelentette ki Havelock.

– Remek.

– Uram? Mire gondol, ki ellen kell majd bevetnünk ezt? Az övbéliek tábora lesz a célpont?

– Csak alternatív megoldásokat készítünk elő, Havelock. Abban reménykedem, hogy egyáltalán nem kell bevetni – felelte Murtry. – Viszont ha úgy döntök, hogy használnom kell, szeretném, ha gyorsan megtehetném.

– Meglesz.

– Megnyugtat a tudat – válaszolta Murtry, aztán az asztalnak támasztotta a kezét, hogy ellökje magát.

– Uram!

Murtry felvonta a szemöldökét. Havelockot hirtelen szégyenérzet öntötte el, és nem sok híja volt, hogy nem mondta ki, amit akart. Ám végül mégis megtette.

– Tudom, hogy lényegtelen, uram, de beszélgetés közben Cassie megemlítette, hogy éhes, és megígértem, hogy viszünk neki egy szendvicset.

Murtry arckifejezése dermedtnek tűnt, akár a kő.

– Esetleg le tudna vinni neki egyet, uram?

– Talán megoldhatom – felelte Murtry, és Havelock nem tudta megállapítani, hogy a főnökét szórakoztatta vagy bosszantotta a dolog. Lehetséges, hogy mindkettő igaz volt.

Havelock az íróasztalánál lebegett. A hajóbörtönben minden cella üresen állt. A minimálisra redukált létszámú legénység – a biztonsági szolgálat négy legalacsonyabb beosztású tagja és egy technikus, akit a karbantartóktól kértek kölcsön – csendben módosításokat végzett a megmaradt könnyű űrkompon. A bombát készítették. A képernyők a leereszkedő siklót és a Rocinante végső fékező égetését mutatták, az állomásnak pedig – ahol Cassie és doktor Okoye tartózkodott – minden belső monitora saját ablakot kapott. Havelock az összeset figyelte, várta, mi siklik legközelebb félre. Mintha minden perc elhúzódott volna. A légvisszaforgató zümmögött és kattogott. Havelock a hüvelykujja körmét rágta.

Amikor megszólalt a bejövő üzenet jelzése, a férfi megriadt, és a konzolhoz kellett kapnia, hogy el ne sodródjon. Az olvasatlan üzenetekhez navigált. Az imént beérkezett az RCE lunai központjából jött, a tárgysorban pedig a „LEHETSÉGES STRATÉGIÁK AZ ÚJ-FÖLDÖN KIROBBANT KONFLIKTUS DEESZKALÁLÁSÁRA: FELHÍVÁS JAVASLATTÉTELRE” állt.

Valahol a gyűrű közelében nemrégiben elhaladtak egymás mellett a rádiójelek; az elektromágneses hullámok, amelyekbe emberi gondolatokat kódoltak, átszelték az űrt. Ugyanahhoz a távolsághoz, amit az emberek másfél év alatt tettek meg, az üzenetnek mindössze öt óra kellett.

Öt óra, és ez még mindig átkozottul lassú.

TIZENEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

A Rocinante fehér tűzcsóva tetején hajtotta végre a végső fékező égetést, aztán külső keringési pályára állt az Ilosz körül. Az alattuk elterülő bolygó és a Föld között kellően nagynak tűnt a hasonlóság ahhoz, hogy a Földtől való különbözőség felkavaróan hasson. Holden korábban már bámult le idegen világokra. A Mars rozsdavörös és fehér felszínére, a Szaturnusz és a Jupiter örvényeire és forgatagaira. Teljességgel eltérőnek mutatkoztak a Föld kék-barna-fehérségétől. Az Iloszon viszont nyílt tengert látott és eget, az égen felhőpamatokat, csupa olyan jellegzetességet, amit Holden agya a szülőbolygójával kapcsolt össze.

Itt azonban csupán egyetlen hatalmas földrészt lehetett látni, meg több ezer szigetet, amelyek barna gyöngyökként felfűzve terültek szét az egyetlen óriási óceánban.

Az idegenség és a megszokott elegyétől Holdennek megfájdult a feje.

– Rocinante! – üzent nekik az Edward Israel. – Miért állították ránk a célzórendszerüket?

– Öhm… – Holden a kommunikációs kapcsolótáblára csapott, hogy csatornát nyisson feléjük. – Semmi, csak a szokásos távolságbecslés zajlik, Israel. Felesleges aggódniuk.

– Vettem – felelte bátortalanul egy hang a másik hajóról.

– Alex – szólalt meg újra Holden, miután egy belső csatornára váltott. – Légy szíves, ne piszkáld tovább a medvét!

– Vettem, kapitány – válaszolta Alex eltúlzott marsi akcentussal, és elfojtotta a feltörni készülő kacajt. – Csak tudatosítottam a helybéliekben, hogy új seriff érkezett a városba.

– Hagyd abba! Adj még egy órát a végső ellenőrzésre, aztán vigyél le minket a talajra.

– Rendicsek – felelte Alex. – Régóta nem szálltam le ilyenen.

– Esetleg gondot fog okozni?

– Dehogy.

Holden kikászálódott a vezérlőpult előtti ülésből, és a legénységi hágcsóhoz lebegett. Pár perccel később már a légzsilipfedélzeten beszélgetett Amosszal. A gépész addigra előkészített kettőt a marsi gyártmányú könnyű harci páncélzatból, ezenkívül számos különféle puskát és több láda lövedéket és robbanóanyagot.

– Ezt mire véljem? – kérdezte Holden.

– Azt mondtad, készüljek elő a leszálláshoz.

– Alsóneműre meg fogkefére gondoltam.

– Kapitány – válaszolta Amos, és csaknem sikerült ellepleznie a türelmetlenségét. – Odalent ölik egymást. Fél tucat RCE biztonsági szolgálatos tűnt el nyomtalanul, egy nehéz tehersiklót pedig felrobbantottak.

– Igen, és ránk azt a feladatot bízták, hogy ne fokozzuk a már kialakult feszültséget. Rakd el ezt a sok szart. Kizárólag kézifegyvert viszünk. Nekünk ruhát pakolj el, meg amire még szükségünk lehet, a kolóniának pedig a nélkülözhető gyógyászati készleteket. De ennyi.

– Később – mondta Amos –, amikor már bánni fogod, hogy nem hoztuk magunkkal ezt az egészet, kegyetlenül fogok gúnyolódni rajtad. Aztán pedig meghalunk.

Holden már épp epésen visszavágott volna, aztán meggondolta magát. Előfordult már, hogy bármi valaha is úgy alakult, ahogy tervezték?

– Rendben, mindkettőnknek egy-egy puska jöhet, de szétszerelve és málhazsákban. Semmi feltűnő. És kizárólag könnyű páncél a törzsre. Olyasmi, amit a ruhánkkal elfedhetünk.

– Hé, kapitány – tettetett meglepetést Amos. – Csak nem tanultál a múltbéli hibákból? Valami újjal próbálkozol?

– Nem is tudom, miért tűröm el a szarságaidat.

– Azért – felelte Amos, miközben nekilátott, hogy alkatrészeire szedjen egy gépkarabélyt –, mert ezen a hajón csak én értek a kávégépekhez.

– Megyek, hozok alsóneműt és fogkefét.

A fékező égetés utolsó fázisában a Rocinante valószínűleg az egész éjszakai égboltot megvilágította. Amikor leszállt a kolónia roskatag épületei mellett elterülő mezőn, egy kilométer széles porfelhőt kavart, az ereszkedés keltette zaj pedig kétszer ekkora távolságban is megrezegtette volna az ablakokat.

Így aztán Holden egy kissé meglepődött és némi csalódást érzett amiatt, hogy senki sem fogadta őket.

Mégiscsak ő volt a KBSz és az EN közös mediátora, akit az EN részéről személyesen Chrisjen Avasarala, illetve a KBSz vezetője – már amennyire a KBSz-t irányítani lehetett –, Fred Johnson választott ki a feladatra, hogy felügyelje a békéltető tárgyalásokat. Más helyeken ezzel hivatalos üdvözlést érdemelt volna ki a bolygó kormányzójától, és talán egy indulózenekar is felvonult volna. Holden megelégedett volna azzal, ha valami járművel beviszik a városba.

Felkapta két súlyos zsákját, és bandukolva megindult a település felé. Amos hármat cipelt. A harmadikat a „minden elcsesződött” zsáknak nevezte el. Holden őszintén remélte, hogy nem kell kinyitniuk.

Amikor kellően messze kerültek a hajótól, Holden megadta a jelet Alexnek, és a Rocinante néhány másodpercig hatalmas porvihart kavarva ismét a magasba emelkedett.

– Tudod – szólalt meg könnyed hangnemben Amos –, ilyen messze szálltunk le tőlük, nehogy porral terítsük be a helybélieket, ők meg még arra sem veszik a fáradságot, hogy platós kocsit küldjenek értünk? Hálátlanságnak tűnik.

– Így van. Magam is kissé bosszús vagyok emiatt. Legközelebb megkérem Alexet, hogy egyenesen a város átkozott főterén tegye le a hajót.

Amos a távolban kibontakozó, kiterjedt idegen építmény felé mutatott a fejével. A szerkezet két egymásba csavarodó üvegtoronyra emlékeztetett, mintha két fa növekedett volna egymás mellett.

– Szóval ez az – mondta.

Holden nem tudott mit felelni erre. Egy dolog volt a helyszínről szóló jelentésben olvasni a „földönkívüli eredetű romok”-ról, és egészen más a saját szemével látni az idegen faj által emelt gigászi szerkezetet, amely a táj fölé magasodott. Vajon milyen idős lehetett? Pár milliárd éves, ha hinni lehetett Miller közlésének arról, mennyi ideje tűntek el a világmindenség színéről a protomolekula urai. Vajon az emberek építettek valaha is bármit, ami ilyen sokáig megmarad?

– Az Israel biztonsági szakértői szerint valószínűleg ott mészárolták le az embereiket – szólalt meg Holden, miután hosszú perceken át némán sétáltak.

– Ó, hát ez remek – válaszolta Amos. – Valakit megöltek ott. Így szoktunk jogot formálni a dolgokra, tudod. A bolygó immár hivatalosan is a miénk.

A szembeötlő idegen toronytól eltekintve a táj akár Észak-Amerika délnyugati vidékén is lehetett volna. Kemény, salétromos talaj, mindenfelé alacsony, cserjeszerű növényekkel. Apró lények iszkoltak el a közeledtükre. Pár pillanatig csípős rovarok felhője vette őket körül, de miután néhány közülük megcsípte őket, szívott a vérükből, aztán döglötten a földre hullott, a többi mintha felfogta volna, hogy az emberek nem szolgálnak számukra eledelül, és lelohadt az érdeklődésük.

Maga a kolónia nyomortelepre emlékeztetett. Panelkunyhók és fémhulladékból és téglából összetákolt toldaléképületek rozoga halmaza volt. Némelyik viskót sárból tapasztották, egyszóval valaki úgy határozott, hogy agyagtéglákat használnak. A gondolat, hogy emberek fényéveket utaznak, aztán tízezer éves technológiát használnak, valamiért mosolyt csalt Holden arcára. Az emberek rendkívül furcsa szerzetek, de néha egészen elragadóak tudnak lenni.

Kisebb tömeg gyűlt össze a település főterén. Pontosabban két földút kereszteződésénél. Ötven-egynéhány telepes és tucatnyi RCE-egyenruhás nézett farkasszemet. Hangosan ordítoztak egymással, jóllehet Holden nem tudta kivenni, mit mondanak.

A sokaság szélén állók közül valaki észrevette őket, ahogy besétálnak a városba, és rájuk mutatott. A vita elült, aztán az egész sereglet meglódult Holden és Amos felé. Holden a földre dobta a zsákjait, intett nekik, és elmosolyodott. Amos szintén mosolygott, habár közben lazán a pisztolya tusán tartotta a kezét.

Egy Holdennél pár évvel idősebb, magas, testes asszony rohant oda hozzá, és ragadta meg a kezét. Holden szinte biztosra vette, hogy Carol Chiwewe az, jóllehet ha ez igaz, akkor a nő alaposan megváltozott azóta, hogy az eligazításkor bemutatott képet elkészítették róla.

– Na, végre! Most el kell magyaráznia ezeknek a gorilláknak…

Mielőtt a nő befejezhette volna mondandóját, vagy Holden reagálhatott volna, a tömeg egyszerre üvöltözni kezdett. Holden csupán a követeléseik foszlányait tudta kivenni: hajtsa el innen az RCE-t, adjon nekik ételt, gyógyszert vagy pénzt, engedje, hogy eladják a lítiumot, bizonyítsa be, hogy a kolóniának semmi köze a biztonsági alkalmazottak eltűnéséhez.

Miközben Holden próbálta lecsitítani a csőcseléket, az RCE biztonsági egyenruháját viselő idősebb férfi indult meg kimért léptekkel feléje, a vállalat biztonsági szolgálatának többi tagja pedig széles V alakban követte, akár egy lúdraj.

– Kérem, hagyják ezt abba. Végig fogok hallgatni minden kérést, amint berendezkedtünk. Viszont semmit sem tehetek, ha mindannyian kiáltoznak…

– Murtry parancsnok – mutatkozott be az RCE-s férfi, aki úgy tört át a tömegen, mintha ott se lennének, és mosolyogva a kezét nyújtotta Holdennek. – Royal Charter Energy, az expedíció biztonsági szolgálatának feje.

Holden kezet fogott vele.

– Jim Holden. Az EN/KBSz közös mediátora.

A sokaság elhallgatott, és hátrébb húzódott, a nyugalom szűk körét hozta létre, a közepén Holdennel és Murtryvel.

– A maga emberei tűntek el – folytatta Holden.

– Meggyilkolták őket – javította ki Murtry, de a mosoly maradt. A férfiról egy cápa jutott Holden eszébe. Kivillantott fogak és hűvös fekete tekintet.

– Legjobb tudomásom szerint ez még nem bizonyított.

– Való igaz, hogy megtisztították a helyszínt. De kétségem sincs felőle.

– Amíg én nem zárok ki minden kétséget, addig nem kerülhet sor büntetőakcióra – jelentette ki Holden. Érezte, hogy a háta mögött Amos néma fenyegetésként közelebb húzódik.

Murtry csak a szájával mosolygott.

– Maga a főnök.

– Mediátor – helyesbített Holden, de a hanghordozása elárulta Murtrynek, hogy ami őt illeti, a két szó alatt ugyanazt kell érteni.

Murtry bólintott, és oldalt a földre köpött.

– Értettem.

A gát átszakadt, és a tömeg özönleni kezdett feléjük, az élre egy magas nő tolakodott. Holden felé döfött a kezével, haragosan követelte, hogy a férfi kezet rázzon vele. Ha Murtryvel kezet fogott, vele is le kell paroláznia.

– Carol Chiwewe, a kolónia koordinátora – közölte a nő, és kétszer határozottan rászorított Holden kezére. Tehát az első asszonynak valaki másnak kellett lennie.

– Üdvözlöm, koordinátor asszony – kezdte Holden.

– Ez a férfi itt – folytatta a nő, és ujjával Murtry felé bökött – statáriummal fenyeget minket! Azt állítja, hogy a kitermelési engedély feljogosítja az RCE-t arra, hogy…

– Végrehajtassuk az EN hivatalos engedélyében foglaltakat, és fenntartsuk a békét – fejezte be Murtry, akinek valahogyan sikerült anélkül, hogy felemelte volna a hangját, túlharsognia a nőt.

– Fenntartsák a békét? – dühöngött Carol. – Arra utasította az embereit, hogy előbb lőjenek, és csak később kérdezzenek!

A tömeg erre rosszallóan felmordult, és megint kitört az üvöltözés. Holden meglengette a karját, hogy lecsitítsa őket. Remélte, hogy a mozdulat méltóságteljesebbnek és parancsolóbbnak hatott, mint amilyennek érezte. Amikor Murtry megszólalt, hangja nyugodtnak, de keménynek hangzott.

– Nehezen tudom elképzelni, hogyan lőhetnénk mi elsőként. Eddig mindenkit, aki meghalt, maguk öltek meg. Nem tűröm, hogy tovább fenyegessék az RCE embereit és tulajdonát.

Az Övben nevelkedettekre jellemzően megnagyobbodott koponyájú férfi nyomult előre.

– Nekem ez hangzik fenyegetésnek, cimbora.

– Coop, kérlek, ne akarj rontani a helyzeten – fordult hozzá Carol rezignált sóhajjal. Ah, Coop ezek szerint bajkeverő, állapította meg magában Holden, és alaposabban megnézte a férfi arcát, hogy megjegyezhesse.

– Nekem éppenséggel úgy tűnik – mondta Coop, és vigyorogva hátrafordult a gyülekezet felé, aztán erőteljesebb hangon folytatta, hogy nekik játsszon. – Nekem éppenséggel úgy tűnik, hogy ebben a pillanatban maga fenyegetőzik itt.

A sokaság egyetértően morajlott, Coop szája pedig a füléig szaladt, élvezte a hatalmat, amely a tömeg szócsöveként megadatott neki.

Murtry még mindig mosolyogva rábólintott.

– Semmi sincs, amit meg ne tennék azért, hogy megvédelmezzem a mieink életét, ez igaz. És már most túl sok emberünket elveszítettük ahhoz, hogy tovább kockáztassak.

– Hé, ne minket hibáztasson azért, ha nem tud elszámolni az embereivel.

Valaki a tömegben felnevetett.

– Ne aggódjon – felelte Murtry változatlanul mosolyogva, de közben közelebb lépett Coophoz. – Kiderítem, mi történt velük.

– Talán magának kellene óvatosabban eljárnia – vágott vissza Coop, és a tekintetét lefelé fordította az alacsonyabb férfira, mosolya pedig kegyetlen jelleget öltött magára. – Vagy, tudja, maga is pórul járhat.

– Ez viszont – válaszolta Murtry, és előhúzta a pisztolyát – határozottan fenyegetésnek hangzott.

Jobb szemen lőtte Coopot. Az övbéli férfi elernyedt, aztán összecsuklott, akár egy gép, amelyet lekapcsoltak az energiaforrásáról. Holden maga is előrántotta és Murtryre tartotta a pisztolyát, mielőtt teljesen feldolgozhatta volna a történteket. Amos lépett oda mellé, és pisztolyát az RCE biztonsági parancsnokára szegezte. A teljes RCE-s biztonsági csapat fegyvert rántott, és célba vette Holdent.

– Mi az ördög folyik itt! – ordította Holden. – Az előbb mondtam, hogy nem kerülhet sor büntetőakcióra. Kibaszottul megmondtam.

– Így van. De ez nem büntetőakció volt, hanem egyértelmű szóbeli fenyegetésre adott válasz. – Murtry elrakta a pisztolyát, és visszafordult Holdenhez. – Az EN-től a bolygó felderítésére adott felhatalmazás 71. cikkely értelmében statáriumot hirdettem ki. Az RCE bármely alkalmazottját érintő fenyegetéssel gyorsan és megelőző hatállyal fogunk elbánni.

Hosszú másodpercekig Holdenre meredt, aztán hozzátette:

– Érdemes lenne eltennie a fegyverét, kapitány.

Amos fél lépést tett előre, azonban Holden a gépész karjára helyezte a kezét.

– Rakd el, Amos!

A pisztolytáskába csúsztatta a saját fegyverét, egy pillanattal később pedig az RCE-s csapat is követte a példáját.

– Örülök, hogy ennyire gyorsan sikerült megértenünk egymást. Ha javasolhatom, rendezkedjen be – mondta Murtry. – Majd később meglátogatom.

A koordinátor már előkészített Holdennek és Amosnak két szobát a nagy, szögletes, előre gyártott elemekből összerakott raktárépületben, amit időközben áruházként, büféként és kocsmaként egyaránt funkcionáló közösségi házzá alakítottak át. A hátsó szobákat ággyal, asztallal, a mosdáshoz pedig mosdókagylóval szerelték fel.

– Úgy látom, az elnöki lakosztályt kaptuk – állapította meg Amos, és parányi szobája padlójára hányta a zsákjait. – Innom kell egyet.

– Csak egy percet kérek – válaszolta Holden, aztán bement a saját szobájába, és kapcsolatot létesített a Rocinantéval. Részletesen beszámolt a landolásról és Coop lelövéséről. Naomi megígérte, hogy továbbküldi Frednek és Avasaralának, aztán megkérte rá, hogy legyen óvatos.

A bár, már ha annak lehetett nevezni, négy rozoga kártyaasztalból és húsz-egynéhány székből állt az épület büfésarkában szétszórva. Amos már két sörrel várt, mire Holden végzett a jelentéssel.

– Ez jól ment.

– Nem érzed úgy, hogy hamarosan nyakig fogunk ülni a szarban? – kérdezte Amos, miután barátságosan kortyolt néhányat a söréből.

– Nekem normálisnak tűnik a helyzet – felelte Holden.

– Ja.

Már mindketten a második sörüknél tartottak, amikor megérkezett Murtry. A férfi egy percig a pultossal társalgott, aztán leült Holdennel szemben, és egy whiskys üveget meg három poharat rakott le az asztalra.

– Igyon egyet velem, kapitány! – mondta, és mindhárom pohárba öntött.

– Börtönbe fog kerülni azért, amit ma tett – jelentette ki Holden, aztán lehajtotta a whiskyjét. Az italból az övbéli párlatok kissé penészes íze érződött ki. – Erről gondoskodni fogok.

Murtry vállat vont.

– Nem kizárt. Én viszont arról akarok gondoskodni, hogy minden emberem elég sokáig megmaradjon ahhoz, hogy a bebörtönzés problémája felmerülhessen. Mostanra majdnem húsz emberem meghalt a sikló elleni támadás és a felszínre küldött csapat tagjainak meggyilkolása miatt. Többet nem vagyok hajlandó elveszíteni.

– Maguk egy vállalati biztonsági szolgálat egysége. Nincs felhatalmazásuk rá, hogy statáriumot hirdessenek ki, és embereket lőjenek le, ha nem működnek együtt. Egy legitim kormánytól sem tűrném el ezt, nemhogy egy bérzsarutól.

Holden még egy pohárral töltött magának, és ivott egy kortyot a whiskyből.

– Hogy hívják ezt a bolygót?

– Tessék?

– A bolygót. Mi a neve?

Holden előredőlt, az Ilosz szó tolult az ajkára. Habozott. Murtry halványan elmosolyodott.

– Hosszú ideje dolgozik a KBSz-nek, Holden kapitány. És köztudottan mélyről fakadó ellenszenvet érez az olyan vállalkozások iránt, mint amelyiknek az alkalmazásában állok. Bizonyos fenntartásaim vannak azzal kapcsolatban, hogy előítéletektől mentesen képes kezelni az itteni helyzetet. Ha megfenyeget, és mindenfélének elmond, azzal nem igazán oszlatja el a kételyeimet.

– Azzal, hogy öt perccel az érkezésem után megölt egy övbélit, aláásta a tekintélyemet – válaszolta Holden.

– Valóban. És megértem, hogy emiatt úgy érezheti, nem veszem komolyan az itteni szerepét. De az EN-nél dolgozó barátai másfél évnyire vannak innen – mondta Murtry. – Gondoljon csak bele! Nyolctól tizenegy órába telik, hogy üzenetet válthassanak, és majdnem tizenkilenc hónapba, amíg polgári sebességgel ideérnek. A helyi kormányzókat terroristák gyilkolták meg. Az embereimet megölték, mert érvényre próbálták juttatni a törvényes jogainkat. Komolyan azt hiszi, hogy kivárom, amíg helyrehozza, ami itt félrement? Hát nem. Mindenkit helyben lelövök, aki fenyegetést jelent az RCE expedíciójára vagy alkalmazottaira, és nyugodtan fogok aludni utána. Ezzel a realitással kell szembenéznie. Jobb, ha hozzászokik a gondolathoz.

– Tudom, miféle maga – szólalt meg Amos.

A nagydarab férfi mindeddig olyan csendesen üldögélt, hogy Murtry és Holden is meglepetten kapta fel a fejét.

– Miféle vagyok? – kérdezte Murtry, hogy belemenjen a játékba.

– Egy gyilkos – felelte Amos. Arca kifejezéstelen maradt, hanghordozása könnyednek hatott. – A kiváló ürügy meg a fényes jelvény azt a látszatot keltheti, hogy jogos, amit csinál. De nem erről szól ez az egész. Feldobta, ahogy mindenki előtt végezhetett azzal a fickóval, és már alig várja, hogy újra megtehesse.

– Valóban? – kérdezte Murtry.

– Aha. Szóval, mint gyilkos a gyilkosnak, elárulom, nálunk nem érdemes próbálkoznia ezzel.

– Amos, nyugi – figyelmeztetett Holden, de a másik két férfi ügyet sem vetett rá.

– Ez fenyegetésnek hangzott – mondta kihívón Murtry.

– Ó, annak is szántam – felelte széles mosollyal Amos.

Holden észrevette, hogy mindketten az asztal alá rejtették a kezüket.

– Hé, ezt itt abba kéne hagyni.

– Szerintem egyikünk hamarosan kiterítve végzi – jelentette ki Murtry.

– Mi lenne, ha most elintéznénk? – kérdezte egy vállvonással Amos. – Épp nincs semmi dolgom. Kihagyhatnánk a közbülső lépéseket.

Murtry és Amos egy végtelen pillanatig csak mosolygott egymásra az asztal két oldalán, míg Holden végigpörgette magában a lehetőségeket: Mi lesz, ha Amost lelövik? Mi lesz, ha Murtryt lelövik? Mi lesz, ha engem lőnek le?

– További szép napot kívánok – szólalt meg végül Murtry, és lassan felállt. A kezét nem a pisztolyán tartotta. – Megtarthatják az üveget.

– Hálás köszönet! – válaszolta Amos, és még egy pohárral töltött maguknak.

Murtry odabiccentett nekik, aztán kisétált a bárból.

Holden kiengedte a levegőt, amit mintha egy órája visszatartott volna már.

– Igen, attól tartok, már most nyakig ülünk a szarban – ismerte el.

– Előbb-utóbb le kell majd lőnöm azt a fickót – állapította meg Amos, és lehajtott még egy pohárral a whiskyből.

– Jobban örülnék, ha nem tennéd. Már most egy vasúti szerencsétlenséggel felér az egész, és amellett, hogy elintézzük vele pár száz telepes és tudós életét, ami önmagában is épp elég rossz, az egészet az én nyakamba varrják majd, amikor minden összeomlik.

– Ha lelőném, az talán segítene.

– Remélem, nem – felelte Holden, de félt, hogy Amosnak igaza lehet.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor, semmi sem válaszol, és újra megpróbál kapcsolatot teremteni. Nem érez csalódottságot, noha egyes részei igen. Nem arra tervezték, hogy tudatot vagy akaratot olvasszon magába, hanem arra, hogy felhasználja, amit éppen talál. A benne foglalt elmék betokosodottak, elszigeteltek. Használja őket, amikor hasznukat veheti, mint bármi mást, és újra próbálkozik.

Nem terv. Még csak nem is vágy, vagy ha mégis, nem ismeri a vágyakozás tárgyát. A káosz ellen feszülő szelektív nyomás. Nem így gondol magára, mivel nem gondolkozik, de a környezet változik, a lehetőségek új elágazása nyílik meg előtte, ő pedig létrehozza a nyomozót, és benyomul a friss repedésbe. Az új térbe. A benne foglalt elmék másként fogják fel ezt. A sírkert földjéből kinyúló kézként. Mint amikor valaki ajtóra lel ott, ahol korábban nem volt ajtó. Mint amikor egy fuldokló hirtelen lélegzethez jut. Nincs tudatában e képzeteknek, de azok tudata részét képezi.

A nyomozó nyomást gyakorol a helyben kialakult létformára, a helyben kialakult létforma pedig cselekszik. A környezet ismét változik. Az alakzatok lassanként más alakzatokhoz kezdenek illeszkedni, de mindez nem vezet felismeréshez, mivel hiányzik belőle a tudatosság, amely felismerhetne. Tudatában lenne annak, amikor a helyben kialakult létforma felgyorsul, amikor lelassul, amikor a vektorok nulláról egyre váltanak, majd egy másik nullára egy másik helyen, amennyiben tudatos lenne, de nem tudatos. Próbálkozik.

Az alakzatok egymáshoz illeszkednek, ő pedig más irányba igazítja magát, és próbálkozik. Sejtetett információáradat zúdul szét, és a tudatos részek látják, ahogy a lótuszvirág mindörökké szét-meg széttárja szirmait, hallják a kiáltásokat, amelyek más kiáltásokból állnak össze, amelyek megint más kiáltásokból állnak össze valamiféle hangból felépített fraktálban, Istenhez fohászkodnak a halálért, amely nem jön el.

Próbálkozik, de a próbálkozás mikéntje változik. Improvizál, ahogy mindig is tette, a rovar megrándul, a szikra bezárja a rést, amelyen keresztül próbálkozik.

Megérint valamit, és egy pillanatra valamely része, amely érezni képes, reményt érez. Nincs tudatában a reménynek. Nem érkezik válasz. Még nincs vége. Sosem lesz vége. Próbálkozik, és új dolgokat talál. Régi dolgokat. Olyan helyekre árad be, ahová jó érzés beáradnia. Válaszok érkeznek, és a válaszok táplálják az impulzusokat, amelyek kiváltották őket, és még több válasz érkezik. Mindegyik éppúgy automatikus, üres és halott, mint ő. Semmi sem próbál kapcsolatba lépni vele. Nem érez csalódottságot. Nem kapcsol ki. Próbálkozik.

Nem tapasztalja meg az elővigyázatosságot, ám az elővigyázatosság a részét képezi. Próbálkozik, benyomul az új valószínűségtérbe, és annak mélyén, amely szélesebb, mint szabadna lennie, valami figyeli, ahogy próbálkozik.

Sarkok és ajtónyílások. Próbálkozik próbálkozik próbálkozik. Sarkok és ajtónyílások.

Ez csúnyán eldurvulhat, kölyök.

TIZENKETTEDIK FEJEZET: BASIA

James Holden túl későn érkezett.

Akárcsak mindenki más a kolóniából, Basia is azt figyelte, ahogy a Rocinante hajtóművének csóvája megvilágítja az iloszi égboltot. Számára talán már túl késő volt. Ő készítette a bombákat, amelyek elpusztították az RCE siklóját és az EN helyi kormányzóját. Ott volt, amikor Coop és a többiek meggyilkolták az RCE biztonsági csapatát. És innen talán már nem létezett visszaút. Talán már most halál várt rá, vagy életfogytiglani börtönre számíthatott, ami voltaképp egy és ugyanaz. Ám ahogy felnézett az égen lobogó fehér tűzcsíkra, önkéntelenül is fellobbant benne a remény szikrája. Jim Holden annak idején megmentette a ganymedesi gyerekeket, Katoa esetében elkésett, de a többieket mégiscsak megmentette. Tönkretette a gonosz nagyvállalatot, amely megölte Basia kisfiát. Holdennek köszönhetően sem a Mao-Kwikowski, sem a Protogen nem létezett már. És ugyan Basia személyesen sosem találkozott vele, rengetegszer látta videoadásokban, és olvasott róla a hírcsatornákon. Különös bensőségesség érzetét keltette, amikor a képernyőn beszélni és mosolyogni látta a férfit, aki megbosszulta Katoa halálát.

És ez a férfi most az Iloszra jön. Talán Basiát is meg tudja menteni?

Így amikor a fehér vonal elenyészett az égen, és Basia tudta, hogy Holden és a legénysége keringési pályára állt, hagyta, hogy eluralkodjon rajta a reménykedés. Hosszú ideje először érzett effélét.

És amikor meghallotta az ereszkedő űrkomp mennydörgő robaját, kiszaladt a házából, akárcsak a többi telepes, és figyelte, hol fognak leszállni. Mindjárt megérkezik az EN mediátora! – kiáltozták egymásnak. A férfi, aki megmentette a Földet – értették ezalatt. A Ganymedes megmentője. A férfi, aki minket is meg fog menteni.

Kicsiny sikló ereszkedett alá az égből, és állapodott meg a talajon Első Leszállástól kissé délre, és a település lakosságának fele megiramodott, hogy elébük szaladjon. Basia is velük futott.

A sikló öt tömzsi lábon állva kattogott a túlhevültségtől. A város némán várakozott, túlságosan izgatottak voltak ahhoz, hogy megszólaljanak. Aztán a földre ereszkedett a feljáróhíd, és ősz hajú, mély ráncoktól szabdalt arcú, zömök földi férfi lépdelt le rajta. Nem Holden volt az. A legénység egyik tagja talán? Ámde a férfi páncélt viselt, rajta az RCE logója, Holden pedig elvileg pártatlan mediátorként érkezett.

A férfi a rámpa felénél megállt, és jókedvet nélkülözve rájuk mosolygott. Basia rájött, hogy visszafojtott lélegzettel figyel, aztán tudatosodott benne, hogy mindenki más ugyanezt teszi.

– Helló – szólalt meg a férfi. – A nevem Adolphus Murtry. A Royal Charter Energy biztonsági szolgálatának vezetője vagyok.

Vajon korábban egy újabb RCE hajó fékezését látták? A férfi levonult a rámpán, még mindig ragadozómosollyal nézett rájuk, és a sokaság egy emberként hátrébb húzódott. Basia is elhátrált velük együtt.

– A tehersikló elleni támadás miatt, amely több RCE alkalmazott és EN hivatalnok életét követelte, mostantól közvetlenül én felügyelem a bolygó biztonságát. Ha ez statáriumnak hangzik, annak mindössze az a magyarázata, hogy valóban az.

Murtry füttyentett, és további tíz, rohampáncélt viselő biztonsági alkalmazott jött le a feljáróhídon. Automata fegyverekkel és golyós pisztolyokkal voltak felszerelkezve. Egyetlen nem halálos elrettentő eszközt sem lehetett látni náluk.

– Ne felejtsék – folytatta Murtry –, hogy az első biztonsági csapat ellen intézett támadás miatt…

– Senki sem bizonyította, hogy támadás érte őket! – kiáltotta valaki a tömegből. Coop, igen, Coop volt az. Hátul állt, a mellkasa előtt karba font kézzel, arcán önelégült mosollyal.

– A szóban forgó támadás miatt – folytatta Murtry –, az embereimet felhatalmaztam arra, hogy figyelmeztetés nélkül lőjenek. Ha esetleg fenyegetve érzik magukat, a fegyverüket használva hatástalaníthatják a fenyegetést.

Carol nyomakodott át a tömegen, hogy a feljáróhíd aljánál kérdőre vonja Murtryt, Coop pedig követte őt.

– Nem maguk kormányoznak itt – jelentette ki Carol, és dühében kidagadtak az inak a nyakán. A keze ökölbe szorult, de lent maradt.

– Nem szállhatnak le csak úgy egy halom fegyverrel, és nem jelenthetik ki, hogy joguk van lelőni minket. Ez itt a mi bolygónk.

– Így van! – üvöltötte Coop, aztán a sokaság felé fordult, mintegy arra ösztökélve őket, hogy ordítsanak vele.

– Dehogy – mondott ellent még mindig mosolyogva Murtry –, nem a maguké.

A levegőt ismét mennydörgés rázta meg, ahogy újabb hajó lépett a légkörbe, és szállt le a város nyugati oldalán. Murtry épp csak felpillantott az égre. Még több katonát küldenek le, gondolta Basia.

Murtry megindult a település felé, az emberei sorba rendeződtek mögötte, a tömeg pedig laza felhőként haladt köröttük. Carol tovább győzködött, de szavaival semmiféle hatást nem ért el. Murtry csak mosolygott és bólogatott, de nem lassított. A hajó, amelyik a város másik felén szállt le, most egy fehér páraoszlopra ülve felemelkedett, és eltűnt a szemük elől. Hajtóműveinek dübörgése betöltötte a bolygót.

Amikor a város központjához értek, Basia látta, hogy Jacek a tömeg szélén őgyeleg. Megragadta a fiú karját, majd erősebben megrántotta, mint szándékában állt, mire a gyerek rémülten felnyikkant.

– Papa – szólalt meg Jacek, miközben Basia félrehúzta onnan –, bajban vagyok?

– Igen – ordította, de amikor meglátta, hogy könnyek gyűlnek fel a fiú szemében, gyorsan letérdelt melléje. – Nem. Dehogy, fiam. Nem vagy. Viszont szeretném, ha most hazamennél.

– De hát… – kezdte Jacek.

– Nincs semmi de. – Basia gyengéden a házuk felé tuszkolta. – Menj szépen haza!

– Az az ember meg fog minket ölni? – kérdezte Jacek.

– Miféle ember? – kérdezett vissza Basia, de csak az időt húzta ezzel. Tudta, kiről van szó. Még a kisfia is megérezte a Murtryből és az embereiből áradó halálszagot. – Senki se fog megölni minket. Menj csak haza!

Basia figyelte, ahogy a fia hazaballag, kivárta, amíg Jacek bemegy a kunyhóba, és beteszi maga mögött az ajtót. Basia épp megindult volna vissza a tömeg felé, amikor eldördült a lövés.

Rögtön az ötlött fel benne, hogy: Jaceknek igaza volt. Elkezdtek legyilkolni minket.

Azaz mégsem minket, gondolta, amint visszaért a sokasághoz. Csak Coopot, aki a földön hevert kiterülve, egy vörös lyukkal a jobb szeme helyén, és közben vértócsa terjedt szét a feje körül.

És ott állt Holden, összeszorított állkapoccsal, kikerekedett szemmel.

Elkésett, állapította meg Basia. Már megint elkésett.

Géppisztolyosok járőröztek Első Leszállás utcáin.

Basia és Lucia parányi verandájukon ültek, és figyelték őket a kora esti szürkületben. Egy férfi és egy nő, mindketten az RCE piros-kék céges logójával díszített testpáncélt viseltek. Mindkettő automata fegyvert fogott a kezében. Mindkettő zord tekintettel nézett maga elé.

– Miattam történt – szólalt meg Basia.

Lucia megszorította a férfi kezét.

– Idd meg a teádat, Baz!

Basia lepillantott az ölében hűlő csésze teára. Az összes teát, aminél több talán sosem kerül már a kolóniába, ők hozták magukkal az űrkompon. Véteknek tűnt elpazarolni egy efféle luxuscikket. A férfi belekortyolt a langyos italba, de nem érezte az ízét.

– Legközelebb velem fognak végezni.

– Talán.

– Vagy örökre börtönbe dugnak, elszakítanak a családomtól.

– Magad szakítottad el magad – jegyezte meg Lucia –, amikor összeálltál azokkal az ostoba, erőszakos alakokkal, akik felrobbantották a tehersiklót. Te vitted ki őket a romokhoz, amikor megölték az RCE embereit. Te hoztál meg minden döntést, ami ide juttatott. Szeretlek, Basia Merton. Annyira szeretlek, hogy a szívem sajog tőle. De ostoba, elképesztően ostoba vagy. És amikor majd elvesznek tőlem, nem fogok megbocsátani neked ezért.

– Kíméletlen asszony vagy.

– Orvos vagyok – válaszolta Lucia. – Hozzászoktam, hogy rossz híreket közöljek.

Basia megitta a maradék teáját, mielőtt az teljesen kihűlt volna.

– Keríthetnék egy kevés kötelet vagy láncot az ásatási területről. Fellógathatnánk egy padot. Aztán hintázhatnánk, amíg idekint üldögélünk.

– Az igazán kellemes lenne – állapította meg Lucia. A két RCE-járőr az utca végére ért, majd megfordult, és elindult visszafelé. Mivel a nap épp lebukni készült, az árnyékuk majdnem olyan hosszan elnyúlt, mint a város.

– Eddig a lítium bányászatára koncentráltunk, hogy pénzhez jussunk – folytatta Basia. – Most viszont ideje lenne foglalkoznunk a saját energiaigényeinkkel is.

– Igaz.

– Mégsem hozathatunk örökké a Barbról energiacellákat. Ráadásul a hajó előbb-utóbb visszarepül a Pallasra, hogy eladják az ércet. Szóval pár évig nem lesz a közelben.

– Ez is igaz – ismerte el Lucia. Körbelötyögtette a csészében a maradék teáját, és felnézett a csillagokra. – Sajnálom, hogy nem láthatom odafent a Jupitert.

– Gyönyörű volt – értett egyet vele Basia. – Sötétedés után találkoznom kell Cate-tel és a többiekkel.

– Baz – kezdte Lucia, aztán szomorúan sóhajtva elhallgatott.

– Meg akarják majd bosszulni Coopot. Ezzel csak súlyosbítanak a helyzeten.

– Vajon mi lehet még ennél is rosszabb? – merengett Lucia.

Basia szótlanul ült, a hintaszék járt a fejében, amit megépíthetne a verandán. Arra, hogy nagyobb vízmelegítőt szerelhetne fel forró fürdőkhöz. Arra, hogy nagyobb konyhát és étkezőt alakíthatna ki a ház végében. Mindarra, amit most már nem lesz alkalma megcsinálni.

A járőrök a város hosszú utcájának végéhez értek, jóformán látni sem lehetett sötét páncélba burkolt testüket az elhaló fényben. Basia felkelt, hogy induljon.

– Meg tudod akadályozni, hogy még valakit megöljenek? – kérdezte Lucia, mintha csupán afelől érdeklődne, Basia kér-e még teát.

– Igen – felelte Basia. Hazugságnak érezte.

– Akkor menj!

Cate-nél gyűltek össze. Pete és Scotty, meg Ibrahim. Még Zadie is eljött, a felesége, Amanda maradt otthon, hogy foglalkozzon a kisfiukkal és a gyerek begyulladt szemével. Ez nem sok jót ígért. Mindőjük közül Zadie volt a legdühösebb. A csapat legforrófejűbb tagja. Basia annak idején a Ganymedesen dolgozott együtt a nővel, aki nemegyszer a szeme körül monoklival vagy felrepedt szájjal érkezett munkába az előző esti kocsmai verekedés után. Mindannyiukat felzaklatták a történtek, mindegyikük eljutott a végső tűréshatárig, de Zadie-t lesz a legnehezebb lebeszélni arról, hogy valami hülyeséget tegyen.

– Lelőtték Coopot – szólalt meg Cate, amikor utolsóként végül Scotty is megérkezett. Nem tényt közölt. Mind ott voltak. Mindannyian látták. Nem, ez az önigazoláshoz kellett.

– Méghozzá hidegvérrel – tette hozzá Zadie, és nyomatékosításként az öklével az asztalra csapott. – Mindannyian láttuk. Egyszerűen arcon lőtte Isten és mindenki színe előtt.

– Szóval kidolgoztam egy tervet – folytatta Cate. – Az RCE emberei befészkelték magukat a…

– Ki tett meg téged vezetőnek? – fortyant fel Zadie.

– Murtry.

Zadie résnyire húzta a szemét, de annyiban hagyta a dolgot. Basia Cate kanapéjának egyik végében fészkelődött. A keretet házilag készítették, és a hajóból kiszedett párnázás került a hevenyészve összeöltött szövetmaradék alá, amit a tárgynyomtató havonta egyszer gyártott le nekik ruhák és más szükséges holmik elkészítéséhez. Cate korábban kisméretű asztalt barkácsolt össze a helyi faanyagszerűségből, hogy leülhessenek mellé. A lapja nem sikerült teljesen vízszintesre, és Basia vizes pohara észrevehetően megdőlt rajta. A falakra felakasztott képek Cate családját, a továbbra is az Övben élő két nővérét és az ő gyerekeiket ábrázolták. A földön egy cserépváza állt, benne vesszőkkel és ágakkal, melyeket Basia sejtése szerint dekorációnak, nem pedig tüzelőnek szántak.

Túlságosan otthonos volt a környezet egy efféle megbeszéléshez. Az egész valószerűtlennek érződött: az, hogy ő meg öt ismerőse tucatnyi vállalati biztonsági ember meggyilkolásáról tárgyalnak Cate nappalijában, a nő vesszőkkel telerakott vázája mellett.

Scotty vette át a szót, azt kérte tőlük, hogy várjanak. Nem az ésszerűség beszélt belőle, hanem a félelem. Pete támogatta az ötletet, amellett érvelt, hogy nem szabad még jobban elmérgesíteni a konfliktust. Cate és Zadie lehurrogták. Ibrahim semmit se szólt, csak az alsó ajkát húzogatta, és összevont szemöldökkel meredt a padlóra.

– Szerintem várjuk meg Holdent – szólalt meg Basia, amikor épp pillanatnyi csend állt be a vitában.

– Holden már egy napja itt van. Mégis, mire várjunk? – kérdezte maró gúnnyal Cate.

– Időre van szüksége, hogy megismerjen minket, ráhangolódjon a hely atmoszférájára – felelte Basia, de szavai még a saját fülében sem hangzottak különösebben meggyőzőnek. – De ő a mediátor. És közvetlen kapcsolatban áll a KBSz kormányzótestületével és az EN-nel.

A javaslatai ténylegesen sokat nyomnak a latban. A magunk oldalára kell állítanunk.

– A KBSz? – Zadie kiköpött. – Az EN? Mégis, mit tehetnek értünk? Tömören megfogalmazott levelet küldenek? Murtry és a smasszerei a nyakunkon vannak! – Zadie a fal felé bökött az ujjával, a mögötte lévő utca irányába, a gépfegyveres járőrök irányába. – Hány embert ölnek meg még a mieink közül, mielőtt megvédjük magunkat?

– Mi kezdtük a gyilkolást – jegyezte meg Basia, aztán rögtön meg is bánta. Mindenki kiabálni kezdett, elsősorban vele. Basia felállt. Tudta, hogy termete tiszteletet parancsoló, robusztus és vastag nyakú. Mindenki másnál nagyobb volt a szobában. Kihívóan egy lépést tett előre. Remélte, hogy a méretei önmagukban megteszik a hatásukat. Egészen biztosra vette, hogy Cate agyon tudná verni őt, ha úgy döntene. – Fogjátok be a szátokat! – Mind elhallgattak. – Esélyt kaptunk – folytatta, és nyugalmat erőltetett a hangjára. – Viszont könnyen eljátszhatjuk. Mi öltük meg az RCE embereit.

– Én ott se… – kezdte Zadie, de Basia leintette.

– Megölték Coopot. Ebben a pillanatban úgy érzik, egyértelművé tették, amit akartak, ezért senkit sem fognak megölni, hacsak nem provokáljuk őket. Így pillanatnyilag egyensúly alakult ki köztünk. Ha senki sem tesz olyasmit, ami ezt kibillentené a nyugvópontról, Holden elvégezheti, amiért ideküldték. Segíthet további vérontás nélkül megoldanunk a helyzetet.

Cate prüszkölt egyet, elfordította tekintetét, de Basia rá se hederített.

– A cinkosotok vagyok. Ugyanannyit veszíthetek, mint bármelyikőtök. De fontos, hogy a mi oldalunkra állítsuk azt az embert. Látta, ahogy Murtry megölt valakit közülünk. Tőlünk nem látott erőszakot. Ebben a pillanatban mi tűnhetünk az áldozatnak. Ne játsszuk el ezt az előnyt.

Egy hosszú perc telt el, amíg Basia a szoba közepén állt a feldúltságtól zihálva, és senki sem szólalt meg.

– Rendben – egyezett bele Ibrahim. Valaha katonaként szolgált. A többiek tisztelték. Amikor végül megszólalt, ellentmondást nem tűrő hangon tette. Cate rosszallón ráncolta a homlokát, de nem válaszolt.

– Rendben?

– Rendben, melák – felelte Ibrahim. – Egyelőre a te taktikádat követjük. Menj, és beszélj Holdennel! Állítsd őt mellénk! Ő talált rá a kisfiadra, sa sa? Használd ki ezt!

Basiát harag és szégyen öntötte el Katoa említésére, amiatt, hogy az ő emléke révén kell közelebb férkőznie Holdenhez, de elfojtotta az érzelmeket. Ibrahimnak igaza volt. Így lesz miről beszélnie Holdennel, és elnyerheti vele a szimpátiáját.

– Holnap megkeresem – válaszolta Basia, és visszanyelte a hirtelen rátörő hányingert.

– Most rajtad áll a dolog, melák – jegyezte meg Ibrahim. Leginkább fenyegetésnek hangzott.

Basia az iloszi éjszaka koromsötétjében gyalogolt haza. Már bánta, hogy nem hozott magával lámpát. Azon merengett, bárcsak ne robbantotta volna fel az emberekkel teli tehersiklót, és ne segített volna Coopnak, hogy végezzen az RCE biztonsági őreivel. Azon, bárcsak a felesége ne lenne mérges rá, és ne lenne igaza. Azon, bárcsak Katoa még mindig élne, és még mindig a ganymedesi otthonukban laknának, és eleve senki se jött volna ide az Iloszra.

Megbotlott egy kőben, és térdre esett, lehorzsolta a bőrét. A többit semmiképp nem hozhatta helyre, de legalább az eszébe juthatott volna, hogy lámpát hozzon.

Lucia felkapcsolva hagyta a villanyt a házban. Enélkül Basia könnyedén elsétálhatott volna a ház mellett úgy, hogy észre sem veszi. A fe-

lesége legalább azt akarta, hogy hazataláljon. Azért hagyta égve a lámpát, hogy gondoskodjon erről. Basia hosszú ideje először érezte, hogy elmosolyodik.

Sötét alak száguldott át a tompa fényben, és került a ház mögé a hátsó ajtóhoz. Mielőtt átgondolhatta volna, Basia utánairamodott. Az ajtónál lévő alak meglapult, rémülten még kisebbre húzta magát.

Felcia.

– Papa! Megijesztettél!

– Ó, kicsim, sajnálom. Nem láttam, hogy te vagy az. Csak azt, hogy valaki a ház körül ólálkodik, és üldözőbe vettem.

Felcia nedves szemmel és reszkető ajkakkal, mégis bátornak mutatva magát felmosolygott rá.

– Oké, most bemegyünk.

– Felcia – mondta Basia, és kezét az ajtóra tette, hogy zárva tartsa.

– Miért osonsz haza éjnek évadján?

– Kimentem sétálni. – A lány elfordította a tekintetét, nem tudott az apja szemébe nézni.

– Kérlek, kicsim, mondd, hogy egy fiú miatt!

– Egy fiú miatt – felelte a lány, de még mindig nem nézett Basiára.

– Felcia.

– A következő siklóval felmegyek, papa – közölte Felcia, és végre apja szemébe nézett. – Felmegyek. Amikor James Holden ráveszi őket, hogy hagyják elindulni a Barbapiccolát, elmegyek vele. A Pallasról továbbutazhatok a Ceresre. Mama megkeresi a régi mentorát a CUMA-nál, hogy felvételizhessek orvosi alapképzésre a lunai Hadrianon.

Basia úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. A gyomrát görcsbe rándító fájdalom miatt levegőt sem kapott.

– Elmegyek, papa.

– Nem mész – felelte Basia. – Szó sem lehet róla.

TIZENHARMADIK FEJEZET: ELVI

Elvi nagyapja idősen újra megházasodott. Egy mindig jóízűen nevető, hófehér szakállú és az emberiséghez vidám cinizmussal viszonyuló német férfit vett el. Elviben leginkább az maradt meg Raynard nagyapáról, mennyire gyorsan elő tudott állni valamilyen epigrammával vagy szellemes mondással. Minden alkalomhoz ismert egyet. Elvi úgy vélte, hogy ettől bölcsnek és sokat megtapasztaltnak hatott, részben azért, mert a lány sokszor nem igazán tudta, nagyapja pontosan mit akar mondani ezekkel.

Az egyik ilyen mondása az volt, hogy: Ha valami egyszer esik meg, olyan, mintha meg sem történt volna. Ha másodszor is, az már állandó szokás.

Amikor a sikló lezuhant, tudta – mindenki tudta –, hogy valaki robbanóanyagot helyezett el ott, de az övbéli telepeseket illető első élményei még aznap estéről olyannyira különböztek ettől, hogy a tudat és annak érzelmi hatása elkülönültek egymástól. Az övbéliek közül valaki szörnyűséget művelt, de ez a valaki arctalan, névtelen, nem valós személy volt. Doktor Merton, aki mindent megtett, hogy megmentse és megnyugtassa a sérülteket, valóságos volt. Felcia, aki a legtávolabbi ponton élt, ahová az emberiség valaha eljutott a Földről, és akit ambíciói visszavonzottak a Lunára, valóságos volt. Ahogy Anson Kottler és a nővére, Kani is, akik a kunyhót segítették felhúzni. A lüke mosolyú Samish Oe valóságos volt. Ahogy Carol Chiwewe is. És Eirinn Sanchez. Mindannyian annyira szívélyesen bántak vele, hogy Elvi mostanra a statisztikából kilógó adatként könyvelte el a kormányzó halálát; olyan ritka eseményként, amihez hasonló nem történhet meg még egyszer.

Reeve és a biztonsági csapat eltűnésével azonban már másodszor esett meg ugyanaz, és Elvi immár másként tekintett a kolóniára, az RCE tudósaira és a síkság szélén álló saját kis kunyhójára. Hiszen a fenyegetést, hogy erőszak áldozatai lehetnek, ezek után már nem lehetett meg sem történtként felfogni. Állandónak számított.

– Mondott valamit? – kérdezte Murtry.

– Nem – felelte Elvi. – Nem hiszem.

– Doktor Okoye, tudom, hogy az élmény kellemetlen volt önnek – folytatta a biztonsági szolgálat parancsnoka –, de szeretném, ha megpróbálna visszaemlékezni, látott-e bármi mást, amikor odakint járt. Az a személy, akit visszajönni látott. Meg tudja mondani, hogy férfi volt-e? Vagy nő?

Az emlékezet természetesen nem így működött. Azzal, hogy pusztán az akaratával igyekszik előhívni valamit, ha erőlteti a dolgot, sokkal nagyobb valószínűséggel hoz létre hamis emlékeket, és egészíti ki hibás adatokkal az eddigieket, mint hogy olyan árulkodó részlettel álljon elő, amit korábban még nem említett. Udvariatlanságnak tűnt volna elmagyarázni ezt Murtrynek, így Elvi csak tagadólag megrázta a fejét.

– Sajnálom – mondta.

– Semmi gond – válaszolta a férfi, de a hanghordozásából egyértelmű csalódottság érződött ki. – Ha bármi más eszébe jutna, kérem, keressen fel vele.

– Így lesz.

– Jól érzi magát?

– Azt hiszem. Miért?

– Az EN mediátora szintén beszélni szeretne önnel – felelte Murtry. – Ugyanakkor, ha nem akarja, nem szükséges eleget tennie a kérésnek. Csak egy szavába kerül, és közlöm vele, hogy ne is álmodjon róla.

– Nem kell, nincs ellenemre – válaszolta Elvi, de közben arra gondolt, hogy: James Holden beszélni akar velem? – Érdemes… vagyis van valami, amit kifejezetten közölnöm kellene vele? Mármint a munkával kapcsolatban.

Igazság szerint csak mielőbb szeretett volna kijutni a biztonsági parancsnokságról. Az Új-Föld hat órával hosszabb, harmincórás ciklusa miatt nehezen tudta megállapítani, mióta lehet már ott, de Reeve-et sötétedés után kereste meg, és aznap éjjel az egyik cellában aludt. Mindvégig ott maradt, amíg Murtry és a biztonsági csapat le nem szálltak a felszínre, hogy újra biztonságossá tegyék a várost, és most megint délelőtt volt. Tehát két nap telt el, új-földi időszámítás szerint. Földi napokkal számolva talán három. Az egy nap pontos értelme immár nem adta magát ösztönösen.

– Holden kapitánynak meg kell értenie, mennyire rossz itt a helyzetünk – mondta Murtry. – Abban a hitben érkezett ide, hogy kétféle nézőpont ütközik, ő pedig majd valamiképp közös nevezőre hozza őket. Rendkívül hálás lennék, ha bármilyen módon segítene megértetni vele, hogy ez itt nem vezet megoldásra.

– Ó – válaszolta Elvi. – Ez csak természetes.

– Köszönöm – nyugtázta Murtry.

– Még egy dolog.

Murtry felvonta a szemöldökét, és a nő felé billentette a fejét. Nem mondta ki, hogy: Igen, asszonyom, de a testbeszéde ezt sugallta.

– A kutatási anyagom bent maradt a kunyhóban – magyarázta Elvi. – Éppen folyamatban volt néhány vizsgálat, amikor idejöttem, hogy beszéljek a… amikor idejöttem. Lezárták a körzetet, vagy vissza tudok menni oda?

– Nyugodtan visszamehet – felelte Murtry. – Egy dolog nem fog megtörténni, doktor. Egyetlen centimétert sem fogunk hátrálni. Bárki tette ezt, nem nyerhet.

– Köszönöm – válaszolta Elvi.

Murtry arckifejezése egy pillanatra megkeményedett. A tekintete hirtelen üressé vált, ami a feláldozott kísérleti állatokra emlékeztette Elvit. Halottnak látszott.

– Szívesen – mondta a férfi.

Ahogy végiggyalogolt a város utcáján, Elvit nyugtalanság kezdte gyötörni, ám kevésbé kínzóan, mint amire számított. A kisebbfajta ostromot, amelyet a biztonsági parancsnokságon elszenvedett, amíg a felmentő csapat érkezésére várt, zord és félelmetes időszakként élte meg. Mostanra azonban ismerős arcok vegyültek a helybéliek közé. Az RCE biztonsági szolgálatának rohamfelszerelését viselő két nő masírozott az utca szemközti oldalán, gépkarabélyukat könnyedén egyik karjukra támasztva fogták a kezükben. Elvi a puszta látványtól nagyobb biztonságban érezte magát. Ráadásul Holden is megérkezett már. A dolgok kétségkívül nem rendeződtek még, ahogy kellett volna, de alakult a helyzet. Javult. Egyelőre meg kellett elégedni ennyivel.

Egy másik őr állt az áruház bejáratánál, kezében karabéllyal.

– Doktor Okoye – üdvözölte a férfi, és a fejével intett Elvinek, hogy nyugodtan menjen be.

– Mister Smith.

Elvi többször is járt már a közösségi házban, amióta megérkezett az Új-Földre. A kutatók kunyhóiban zajló bensőséges összejövetelektől és a közösségi csarnokban rendezett hivatalos gyűlésektől eltekintve kizárólag ide mehetett, hacsak meg nem tér valamely hitre. Azonnal látta – érezte –, hogy James Holden jelenléte megváltoztatta a hely jellegét. Korábban közösségi térként funkcionált, akárcsak egy városi park, meghatározó személyi jelenlét nélkül. Most egy férfi ült a majdnem a terem végében álló asztalnál, mintha városi elöljáróként épp egy tál rizst és sört kapna az elébe járulóktól. Ahogy ott ült, és Fayezzel társalgott, egyértelműen uralta a helyiséget. Rendelkezett felette. Amit egykor mindenki magáénak tudhatott, mostanra elvitathatatlanul James Holden birodalma lett. Elvi gyomra kissé összeszorult, légzése felgyorsult a szorongástól.

Korábban már látta Holdent a hírcsatornákon és beszámolókban.

A Mars és az Öv között kitört háború kezdetén ő számított a legfontosabb embernek az egész naprendszerben, és ünnepeltsége ugyan némileg megkopott az évek során, hírneve változatlanul megmaradt. James Holden jelképnek számított. Egyesek egy olyan szimbólumot láttak benne, ami egy kormányok és nagyvállalatok fölött diadalt arató, önmagában küzdő hajót jelképezett. Mások számára a káosz eszközét testesítette meg, aki háborúkat robbantott ki és a stabilitást veszélyeztette az ideológiai tisztaság nevében. Ám bármit is jelentett az embereknek, kétségkívül fontosnak számított. Ő mentette meg a Földet a protomolekulától. Ő tette tönkre a Mao-Kwikowskit. Ő került elsőként kapcsolatba az idegen szerkezettel, és ő nyitotta meg az ezernyi távoli világhoz vezető kapukat.

A valóságban másnak tűnt, mint a képernyőn. Az arca ugyanúgy szélesnek hatott, ám közel sem annyira szélesnek. Bőrének meleg tónusát még a hajó napfénymentes zártságában eltöltött évek sem tudták eltüntetni. Sötétbarna haja kissé őszült már a halántékánál, a szeme azonban ugyanolyan zafírkék maradt. Miközben Elvi figyelte őt, Holden egyik kezével megdörgölte az arcát, egyetértőn bólogatott valamire, amit Fayez magyarázott neki. Tudattalan férfias mozdulat volt, amely Elvit a nagytestű állatokra – oroszlánokra, gorillákra, medvékre – emlékeztette. Fenyegetést nem lehetett kiérezni belőle, kizárólag magabiztos erőt, Elvi pedig mélységesen tudatába került annak, hogy a férfi, akit korábban csupán adatcsatornák közvetítette képeken látott, most ugyanazokat a molekulákat lélegezte be, mint ő.

– Jól van?

Elvi megriadt. A férfi, aki ráijesztett a kérdéssel, hatalmas, sápadt és izmos volt. Borotvált koponyája és méretes hasa miatt óriáscsecsemőre emlékeztetett. A kezét Elvi vállára tette, mintha csak megnyugtatni akarná.

– Jól? – felelte Elvi, de válasza inkább kérdésnek hangzott.

– Egy pillanatra kissé furának tűnt. Biztosan jól érzi magát?

– Úgy volt, hogy Holden kapitánnyal találkozom? – mondta erre Elvi, és közben iparkodott összeszedni magát. – Elvi Okoyének hívnak, és az RCE alkalmazottjaként jöttem ide. Az RCE exobiológusa vagyok.

– Elvi! – kiáltott fel Fayez, és intett neki, hogy menjen oda.

Elvi odabiccentett a sápadt férfinak, majd kisvártatva az asztalhoz ment, ahol Fayez és Holden ült. James Holden egyenesen feléje fordította a tekintetét.

– Bemutatom Elvit – mondta Fayez. – A felső egyetem óta ismerjük egymást.

– Örvendek? – nyögte ki Elvi, hangja hamisnak és vékonynak hallatszott a saját fülében. Megköszörülte a torkát.

– Részemről a szerencse – válaszolta Holden, majd felállt, és kezet nyújtott neki. Elvi úgy rázta meg, mintha bármely átlagos emberrel ismerkedett volna meg. Büszke volt magára ezért.

– Ülj le! – húzott ki egy széket neki Fayez. – Épp a nyersanyagforrások problémáiról meséltem a kapitánynak.

– Még nem jelent komoly gondot – vette át a szót Elvi. – De fog.

Holden felsóhajtott, egymásba fonta az ujjait.

– Továbbra is abban reménykedem, hogy sikerül olyan megegyezésre jutnunk, ami minden érintett fél számára méltányosnak tekinthető.

Elvi összeráncolta a homlokát, és félrebillentette a fejét.

– Ezt miként érné el?

Holden felvonta a szemöldökét. Fayez közelebb hajolt Elvihez.

– Mi a lítiumhoz és a pénzhez hasonló készletekről beszéltünk – mondta, aztán ismét Holdenhez fordult. – Elvi a vízre és a tápanyagokra gondolt. Más-más kontextus.

– Nincs elegendő víz? – értetlenkedett Holden.

– De van – felelte Elvi, és remélte, hogy az arcába szökő pír nem észrevehető. Nyilvánvalóan csakis a lítiumbányákról lehetett szó. Gondolhatta volna. – Mármint van elég víz. És táplálék. Ám ez is része a problémának. Egy teljesen idegen bioszféra vesz körül minket. Ezen a helyen minden eltér attól, amihez hozzászoktunk. Mármint úgy tűnik, hogy az itteni élet valódi kettős kiralitású.

– Valóban? – kérdezte Holden.

– Senki sem tudja, mit jelent ez, Elvi – jegyezte meg Fayez.

Holden udvariasan úgy tett, mintha nem hallotta volna meg.

– De hát az itteni állatok és rovarok külsőre… nos, nem tűnnek ismerősnek, de van szemük és mindenük.

– Ugyanazok a szelekciós kényszerek hatnak rájuk – válaszolta Elvi. – Bizonyos dolgok egyszerűen hasznosnak tűnnek. Odahaza, a Földön a szem öt vagy hat különböző alkalommal kialakult az evolúció során. A repülés képessége legalább háromszor. A legtöbb állat szája az érzékelőszervek közelében helyezkedik el. Figyelembe véve a mögöttes biokémiai különbségeket, a nagymérvű morfológiai hasonlóságok miatt egészen bámulatos lehetőség ez a kutatásra. Az az adatmennyiség, amit az ideérkezésem óta haza tudtam küldeni, egy egész generációnak szolgálhat a kutatások alapjául, és még csupán a felszínt kapargatom.

– És a készletgondok? – tért vissza az eredeti problémához Holden.

– Miféle készletekre lenne szükségük?

– Nem arról van szó, mire lenne szükségünk – ingatta a kezét Elvi.

– Inkább arról, amilyen nyersanyagforrásként mi szolgálhatunk. A helyi környezet szemszögéből ionokkal és nagy energiájú molekulákkal teli vízbuborékok vagyunk. Nem egészen az errefelé megszokott ízeket képviseljük, de csak idő kérdése, hogy valami rájön, miként veheti hasznát.

– Mint például egy vírus? – kérdezte Holden.

– A vírusok sokkal inkább hasonlítanak ránk, mint az, amit itt látunk – válaszolta Elvi. – A vírusokban nukleinsavak találhatók. RNS. Velünk együtt fejlődtek ki. Amikor valami itteni létforma kideríti, miként használhatnak minket nyersanyagforrásként, az valószínűleg sokkal inkább a bányászathoz fog hasonlítani.

Holden arcára rémült döbbenet ült ki.

– Bányászathoz – ismételte el.

– Egyelőre előnyös helyzetben vagyunk, mivel a mi bioszféránk az ősibb. Amennyire meg tudtuk állapítani, az itteni evolúció másfél-két milliárd évvel ezelőttig nem kezdődött meg. Meglehetősen határozott bizonyítékokkal rendelkezünk azt illetően, hogy legalább jó egymilliárd évnyi előnnyel indultunk az itteniekhez képest. És némelyik túlélési mechanizmusunk hatásosnak bizonyulhat ellenük. Ha antitesteket tudunk létrehozni a helyiek által bevetett fehérjék ellen, leküzdhetjük azokat, akár bármely más fertőzést.

– Vagy sem – tette hozzá Fayez.

– Részben azért jöttem el ide, részben azért egyeztem bele ebbe, mert helyesen akartunk eljárni – folytatta Elvi, és érezhetően feszültebbé vált a hangja. – Úgy terveztük, hogy zárt környezetben dolgozunk. Kupolában. Úgy volt, hogy felmérjük a bolygót, tanulunk az eredményekből, és felelősségteljesen bánunk vele. Az RCE tudósokat küldött ide. Kutatókat. Tudja, hányunknak van közülünk fenntarthatósággal és környezetvédelemmel kapcsolatos végzettsége? A tudósaink öt-hatodának. Öt-hatodának.

Hangosabban mondta ki a szavakat, mint szándékában állt. Szélesebben gesztikulált, és a felháborodástól remegett a hangja. Holden valószerűtlenül kék szemével egyenesen rá nézett, és Elvi oly módon érezte, hogy a férfi hallgatja őt, mintha Holden figyelme sugárzott volna. Az eszével tudta, mi történik. Rémült volt és megsérült, és ő sodorta Reeve-et és a többieket veszélybe. Mindeddig sikerült tudomást sem vennie az egészről, de most mindez előtört belőle. Biológiáról és tudományról beszélt, de közben az járt a fejében, hogy: Segítsen! Az egész kisiklott, és senki sem segíthet nekem. Kivéve magát.

– Ámde mire ideértek, mások már letelepedtek itt – merengett el Holden. A hangja a meleg gyapjúhoz hasonlított. – Ráadásul a kolóniát csupa olyanok alapították, akik igencsak jó okkal nem bíznak meg a nagyvállalatokban. Sem a kormányokban.

– Minden nyugodtnak tűnik itt – folytatta Elvi. – Szépnek. És az is. És olyan dolgokra fog megtanítani minket, amelyekről nem is álmodtunk. De rosszul fogtunk hozzá.

Fayez felsóhajtott.

– Igaza van – mondta. – Mármint engem is ugyanúgy érdekel a lítium, meg az elsőbbségi jogok és a törvényi szabályozás témája, mint mindenki mást. Elvi viszont nem téved abban, hogy ha alaposabban megvizsgáljuk a helyet, rendkívül furcsának tűnik. És rengeteg a veszélyes él, és egyáltalán nem figyelünk oda rájuk. Csak mert épp, tudja, egymást gyilkoljuk.

– Értem – válaszolta Holden. – Alaposabban utána kell néznem. Mindenekelőtt egymás gyilkolásának problémájára kell összpontosítanom. De megígérhetem, hogy a zárt, biztonságos kupola megépítésének kérdése is sorra kerül, amint megoldottuk a válsághelyzetet. Függetlenül attól, hogy a végén ki rendelkezhet a bolygó felett.

– Köszönöm – nyugtázta Elvi.

– Az itteniek többsége jóravaló ember – vette át a szót Fayez. – Ami az övbélieket illeti, hónapok óta itt élünk, és eskü mellett ki merem jelenteni, hogy a többségük egyáltalán nem szörnyeteg. Csupán szerencsétlen flótások, akik úgy vélték, hogy jó ötlet újrakezdeni. A Royal Charter pedig felettébb felelősségteljes nagyvállalat. Nézzen csak utána a cég történetének, és nem fog ráakadni több vesztegetés és korrupció nyomára, mint bármely átlagos kereskedelmi kedvezményezett esetében.

– Tudom – felelte Holden. – És bárcsak ez megkönnyítené a dolgom!

– Öhm, kapitány! – szólalt meg a hatalmas csecsemő-férfi.

– Amos?

– Már megint egy halom jogi szarság jött neked az EN-től.

Holden felsóhajtott.

– És el kellene olvasnom?

– Hát kényszeríteni nem nagyon tudnak rá – felelte Amos. – Csak gondoltam, esetleg szeretnél szándékosan tudomást sem venni róla.

– Köszönöm. Szívesen tenném – felelte Holden, aztán visszafordult a tudósokhoz. – Sajnos most bürokratikus ügyekkel kell foglalkoznom egy ideig. De nagyon köszönöm, hogy eljöttek. Nyugodtan keressenek meg bármikor, ha beszélni kívánnak velem.

Fayez felállt, Elvi pedig fél másodperccel később követte a példáját. Holden mindkettejükkel kezet rázott, aztán visszavonult a hátulról nyíló egyik szobába. Fayez kikísérte Elvit az utcára. Hassan Smith és a karabélya üdvözölte őket ismét, amikor elhaladtak mellette.

A nap fényesen ragyogott az oxigéntől kékre festett égen. Elvi tisztában volt vele, hogy az égitest egy kissé túl kicsi volt, a belőle áradó fény spektruma pedig némileg a narancssárga tartomány felé tolódott el, de mostanra megszokta. Éppoly helyénvalónak találta, mint a harmincórás napéj-ciklust és szerény, belakott kunyhóját. Fayez zárkózott fel melléje.

– Visszamész a házadba? – érdeklődött.

– Ideje lenne – felelte a nő. – Azóta nem jártam kint, hogy felkerestem Reeve-et. Biztosra veszem, hogy minden adatcsomag összeállt. Valószínűleg egy halom mérges üzenet vár otthonról.

– Aha, valószínűleg igen – értett egyet a férfi. – És jól vagy?

– Ma te vagy a harmadik, aki megkérdezi ezt tőlem – válaszolta Elvi. – Talán úgy viselkedem, mint akivel nem stimmel valami?

– Egy kicsit – felelte Fayez. – Teljesen érthető, ha egy kicsit kiborultál.

– Nincs semmi bajom – nyugtatta meg Elvi. A keze még mindig bizsergett valamennyire, ahol Holden hozzá ért. Megdörgölte a bőrét. Az utca végén egy övbéli lány szaporázta a lépteit leszegett tekintettel és mélyen a zsebébe dugott kézzel. Murtry és Chandra Wei álltak mögötte, és figyelték őt gyanakvóan, kezükben karabéllyal. A síkság felől fújó szél porörvényeket kavart fel a sikátorok sarkainál. Elvi szeretett volna visszamenni a kunyhójába, mégsem ezt tette. Vissza is szeretett volna menni, fel, az Edward Israelre, onnan pedig haza, ugyanakkor a világ összes kincséért sem hagyta volna itt az Új-Földet. Eszébe jutott, hogy egészen kicsi lányként egyszer rettenetesen felzaklatta valami. Az édesanyja vállába bújva pityergett, és azt mondogatta, hogy haza szeretne menni, épp csak otthon volt, amikor ezt kijelentette. Most ugyanígy érzett.

– Ne tedd! – szólalt meg Fayez.

– Mit ne tegyek?

– Ne szeress bele Holdenbe!

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – csattant fel Elvi.

– Ebben az esetben tényleg ne tedd meg – nevetett fel cinikusan Fayez, és más irányba indult tovább.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

Az első gyarmati egyeztető eljárásra gyűltünk össze – nyitotta meg az összejövetelt Holden, aki egyenesen a kamerába nézett az asztalfőnél. – A nevem James Holden. Az Új-Föld…

– Ilosz – javította ki Carol.

– …képviseletében jelen van Carol Chiwewe, a kolónia közigazgatási ügyintézője. A Royal Charter Energy képviseletében jelen van a biztonsági szolgálat vezetője, Adolphus Murtry.

– Ilyesmi hogy fordulhatott elő? – kérdezte Carol. Közben Murtryre szegezte kifürkészhetetlen tekintetét. Holdennek olyan érzése támadt, hogy Carol elsőrangú pókerjátékos lehet.

Murtry visszamosolygott rá. Arckifejezése hasonlóképp kifürkészhetetlennek tűnt.

– Hogy mondta?

– Pontosan tudja, mire gondolok – vágott vissza élesen Carol. – Maga mit keres itt? Felbérelt biztonsági ember. Nincs felhatalmazása, hogy…

– Maguk kényszerítettek ebbe a terembe – válaszolta Murtry –, amikor megölték a gyarmati kormányzót. Erre nyilván emlékszik, ugye? Hatalmas robbanás? Lezuhanó hajó? Elég nehéz lett volna nem észrevenni.

Holden felsóhajtott, és hátradőlt kényelmetlen székében. Hagyni fogja, hogy egy kicsit civakodjanak, kiadjanak valamit a felgyülemlett méregből, aztán határozottan közbelép, és visszatereli a témára a beszélgetést.

Az egyeztetés megkezdése előtt az RCE felajánlotta, hogy a siklójukon vagy az Edward Israelen helyet biztosít nekik, ami jóval kényelmesebb lett volna. A telepesek azonban ragaszkodtak hozzá, hogy Első Leszálláson tartsák meg a megbeszélést. Ez pedig azzal járt, hogy a testhez igazodó géllel töltött ülések helyett olyan fém és műanyag retteneteken kell ülniük, amilyenek épp a kezük ügyébe akadnak. Az asztal epoxigyantával összeragasztott szénszálszövet lapját négy fémláb tartotta, és a szűkös szobában, ahol összegyűltek, épphogy elfért az asztal meg a három szék. A falra erősített keskeny polcon kávékiöntő sziszegett magában, és töltötte meg kesernyés pörkölődött szaggal a helyiséget. Amos támaszkodott a szoba egyetlen ajtajának karba font kézzel, és arcán oly mérvű unalom tükröződött, mintha ténylegesen el is bóbiskolt volna.

– …a véget nem érő, alaptalan vádaskodással, hogy a saját szégyenletes tulajdonjog-igényüket alátámasszák… – fröcsögött Carol.

– Elég – vágott közbe Holden. – Egyiküktől sem szeretnék több efféle kifakadást hallani. Az EN és a KBSz kérésére tartózkodom itt, hogy valamilyen egyezséget segítsek tető alá hozni, aminek köszönhetően az RCE tudósai háborítatlanul végezhetik a tudományos munkát, amelyre felhatalmazást kaptak, és megóvjam a már most az Új-Földön…

– Iloszon.

– …az Iloszon élőket attól, hogy eközben bántódás érje őket.

– Mi a helyzet az RCE alkalmazottaival? – kérdezte halkan Murtry.

– Őket érheti bántódás?

– Nem – jelentette ki Holden. – Semmiképp sem. Ezért a megbeszéléseink célját érintő irányelvek némileg módosultak a nemrégiben lezajlott események fényében.

– Én mindössze egyvalakit láttam, hogy megölnek, Holden érkezése óta, és az a maga műve volt – fordult Murtryhez Carol.

– Koordinátor asszony – folytatta Holden –, nem érheti újabb támadás az RCE alkalmazottait. Ez nem vita tárgya. Nem juthatunk semmiféle megegyezésre, hacsak mindenki biztonságban nem tudhatja magát.

– De hát ő…

– Maga pedig – folytatta Holden, és Murtry felé bökött az ujjával – közönséges gyilkos, és szándékomban áll a törvény által lehetővé tett legnagyobb büntetést kirovatni magára…

– Nincs joga…

– …amint visszatérünk a világűr egy olyan régiójába, melynek ténylegesen vannak törvényei – fejezte be a mondatot Holden. – És ezzel el is érkeztünk az első valódi megvitatandó kérdéshez. Két egymással versengő igény merült fel azzal kapcsolatban, kinek van joga igazgatni ezt az expedíciót. Meg kell határoznunk, ki hozza itt a törvényeket.

Murtry semmit se szólt, csak előhúzott egy hajlékony kijelzőt a zubbonyából, és kitekerte az asztalra. A monitoron lassan legördült az EN hivatalos engedélyének szövege, amely az RCE-t jogosította fel tudományos felderítésre az Új-Földön. Carol fújt egyet, és visszatolta azt a férfi elé.

– Igen – nyugtázta Holden. – Az RCE törvényes megbízást kapott az EN-től, amelynek értelmében a tudományos kutatás idejére ők irányíthatják a bolygót. Ugyanakkor nem hagyhatjuk figyelmen kívül a tényt, hogy már hónapokkal azelőtt, hogy megfogalmazták ezt az engedélyt, éltek emberek az Új-Földön, avagy az Iloszon.

– Valóban nem – értett egyet Carol.

– Ezért tehát kidolgozunk egy olyan kompromisszumot – jelentette ki Holden –, amely lehetővé teszi, hogy az RCE elvégezhesse a feladatot, amiért idejöttek. Azt a munkát, amely reményeink szerint mindenkinek, beleértve a telepeseket is, hasznára lesz. Ez egy új világ. Számos olyan veszélyforrásra bukkanhatunk itt, amelynek nem vagyunk tudatában. Ugyanakkor a kompromisszumnak figyelembe kell vennie annak lehetőségét, hogy az otthoni kormányok végül önrendelkezési jogot biztosítanak az Ilosznak.

Amos felhorkantott, és felkapta a fejét, a szeme egy pillanatig tágra nyílt, aztán a szemhéja lassan megint elnehezedett, és majdnem lecsukódott.

– Igen – folytatta Holden –, tehát ez lett volna a hosszú és unalmas magyarázat. Rövidre fogva azt szeretném, ha az RCE folytatná a tudományos kutatásokat, a telepesek pedig továbbra is háborítatlanul élhetnék az életüket, és nem szeretném, ha bárki meghalna. Hogyan fogjuk elérni ezt?

Murtry a hátsó két lábára támasztva hátrabillentette a székét, és két kezét a feje mögött összekulcsolva kinyújtózott.

– Nos – szólalt meg –, határozottan kihangsúlyozta, hogy letartóztatni készül, amint valamilyen civilizált űrtérségbe érünk.

– Így van.

– De ha jól számolom, a telepesek – gúnyos mosollyal mondta ki a szót – mostanra úgy húsz-huszonöt gyilkosságnál tartanak.

– És amint kiderítjük, kik az elkövetők – mondta erre Holden –, visszamennek a Sol-rendszerbe, hogy bíróság elé álljanak.

– Most már nyomozó is lett magából? – kérdezte fitymálón Murtry. Holden érezte, hogy a hátán furcsa hideglelés fut végig, és körbepillantott, mintha Miller valamiképp megjelenhetett volna.

– Úgy vélem, hogy az RCE biztonsági szolgálatának mister Burtonnel és velem együttműködve folytatnia kell a bűnesetek elkövetői utáni nyomozást.

– Várjunk csak! – szólalt meg Carol, és hirtelen előrehajolt a székében. – Nem fogom hagyni, hogy ez…

– Kizárólag a nyomozást. Itt nem lehet bírósági tárgyalásokat lefolytatni, épp ezért a védőőrizetnél súlyosabb büntetéseket sem lehet kiszabni, és ahhoz is a kifejezett hozzájárulásom szükséges.

– A kifejezett hozzájárulása? – kérdezte lassan Murtry, mintha a szavakat kóstolgatná. A férfi elmosolyodott. – Ha hagyják, hogy a csapatom továbbra is nyomozzon a gyilkosságok ügyében, miközben itt folynak a tárgyalások, engedélyezik, hogy megvédjük magunkat, és garantálják, hogy bárkit, akire terhelő bizonyítékot találunk, a későbbi tárgyalásig gyanúsítottként kezeljünk, elfogadom a feltételeket.

– Naná! – csattant fel Carol. – Csupán az időt kell húznia, hogy végezzen velünk.

Holden értetlenkedve összevonta a szemöldökét.

– Ezt elmagyarázná?

– Egyelőre nem vagyunk önellátóak – felelte Carol. – A Barb a bolygó körül kering. A hajtóművéről feltöltött üzemanyagcellákat küldhet nekünk, és már lekerült minden étel és vetőmag, amit magával hozott, de még nem igazán termeszthetünk növényeket. A talajban nem a megfelelő mikroorganizmusokat találni. Nagy szükségünk lenne élelmiszerekre, talajjavítókra, gyógyszerekre.

– És mindezt az RCE örömmel… – kezdte Murtry.

– Ami viszont a miénk, az a leggazdagabb lítiumtelér, amelyet az emberiség valaha látott. És ezzel az érccel bármit megvásárolhatunk, amire szükségünk van. Az Israel megakadályozta, hogy a Barbapiccola leküldje az űrkompját, ami elszállíthatná a fennmaradó mennyiséget, és azzal fenyegetett, hogy megállítja a Barbot, ha megpróbálná elhagyni a keringési pályát…

– Az új-terrai bányászati jogok nem magukat illetik – vetette ellen Murtry. – Addig nem, amíg az EN ki nem jelenti, hogy a maguké.

Carol az asztalra csapott a tenyerével. A dörrenés puskalövésszerűen hangosnak hatott a szűk helyiségben.

– Látja? Időhúzásra játszanak. Ha sikerül elég hosszú ideig meggátolnia, hogy feljuttassuk az ércet a hajóra, akkor már nem sokat fog számítani, ki szerzi meg a jogokat. Még ha nekünk ítélik is azokat, oly mértékben el leszünk maradva a berakodással, hogy éhen halunk, mielőtt az érc piacra kerülne.

– Egyszóval arra kérnek felhatalmazást – összegezte Holden –, hogy folyamatosan berakodhassák az ércet a Barbapiccolára, miközben a jogok odaítéléséről egyeztetnek.

Carol szólásra nyitotta a száját, aztán becsukta, és összefonta maga előtt a karját.

– Igen – mondta.

– Rendben – bólintott Holden. – Nekem korrektnek tűnik. Végül bárki adja is el az ércet, szállítóeszközre lesz szükségük a mozgatásához, és a Barb éppúgy megfelel a célnak, mint bármi más.

Murtry vállat vont.

– Jól van. Engedélyezzük, hogy a sikló ismét leszálljon, és újra nekilásson az érc felszállításának. A kitermelést viszont problémásnak tartom.

– Ezt elmagyarázná? – kérdezte megint Holden.

– Robbanószert használnak hozzá. Ugyanazt a fajta robbanóanyagot, mint amivel kárt tettek a siklóban, és megölték a kormányzót. Mindaddig, amíg ezek az emberek korlátozás nélkül hozzáférhetnek ehhez, emberéletek vannak veszélyben.

– Milyen megoldást javasol? – kérdezte Holden.

– Felügyelni akarom a hozzáférést.

– Vagyis megengedi, hogy elszállítsuk az ércet, de fel kell függesztenünk a bányászatot? – hitetlenkedett Carol. – Tipikus nagyvállalati halandzsa.

– Nem ezt mondtam – felelte erre Murtry, és nyugtatóan paskolta a levegőt, amit Holden szándékosan leereszkedőnek érzett. – Arra utaltam, hogy használaton kívül mi őrizzük a robbanóanyagokat, és a bányászbrigádjaik aláírás ellenében vételeznek belőle, amikor szükség van rá. Így semmi sem tűnhet el, és bukkanhat fel később csőbombaként.

– Ezt elfogadhatónak érzi, Carol? – kérdezte Holden.

– Lelassítja majd a folyamatot, de ezen nem múlik – felelte a nő.

– Rendben – nyugtázta Holden, és felállt. – Egyelőre itt abbahagyjuk. Holnap ismét találkozunk, hogy végignyálazzuk az EN gyarmati kormányzásra vonatkozó javaslatát, és hozzáfogunk a részletek egyeztetéséhez. Ezenkívül beszélnünk kell még a környezetvédelmi szabályozásról.

– A KBSz… – kezdte Carol.

– Igen, én is megkaptam Fred Johnson javaslatait, és azokat is meg fogjuk vitatni. A hét végéig el szeretném küldeni az átdolgozott terveket az EN-nek és a KBSz-nek, hogy véleményezhessék. Ez elfogadható?

Murtry és Carol egyaránt rábólintott.

– Nagyszerű. Szeretném, ha mindketten jelen lennének, amikor a ma esti városházi gyűlésen beszámolok a mai egyezségről. Első alkalommal nyilváníthatjuk ki kölcsönös jó szándékunkat és szolidaritásunkat.

Murtry felállt, majd anélkül, hogy Carolra nézett volna, vagy kezet fogott volna vele, elsétált a nő mellett.

Ennyit a jó szándékról és szolidaritásról.

– Mesélj csak! – szólalt meg Amos, amikor Holden aznap este kilépett a városháza épületéből. – Hogy ment?

– Szerintem jól csinálhattam – felelte Holden. – Mindenki berágott rám.

Egy darabig szótlanul bandukoltak egymás mellett a poros utcán. Végül Amos törte meg a csendet.

– Furcsa egy bolygó. Felfoghatatlan nekem, hogy este a szabad ég alatt sétálunk, és nem látni holdat.

– Pontosan. Én is folyton az Oriont meg a Nagy Medvét igyekszem megtalálni. Ennél már csak az furcsább, hogy meg is találom őket.

– Azok nem azok – jegyezte meg Amos.

– Ó, tudom én azt. De a szemem valamiért rákényszeríti a mintázatokat a rosszul elrendezett csillagképekre.

Kis időre megint csend telepedett közéjük, aztán ismét Amos szólalt meg:

– Ez olyan metaforaféle, ugye?

– Most már az.

– Meghívjalak egy sörre? – kérdezte Amos, amikor a büfé ajtajához értek.

– Talán kicsit később. Azt hiszem, sétálok egyet. Kellemes itt a levegő így estefelé. Montanára emlékeztet.

– Oké, akkor majd valamikor később találkozunk. Próbáld meg ne lelövetni vagy elraboltatni magad, vagy valami hasonló.

– Igyekezni fogok.

Holden komótosan ballagott tovább, a bolygó pora minden lépésnél felgomolyodott a bokája körül. Az épületek parázslottak a sötétben – az egyetlen emberi település az egész bolygón. Az egyedüli civilizált hely a vadonban. Nekidurálta magát, és tovább bandukolt.

Mostanra kellően messze került a településtől, hogy ne lássa a tompa fényeket, amikor halovány kékség parázslott fel mellette. A parázslás egyszerre volt és nem volt jelen. Megvilágította maga körül a levegőt, ugyanakkor semmire sem vetett fényt.

– Miller – köszönt Holden anélkül, hogy odanézett volna.

– Helló, kölyök.

– Beszélnünk kell – fejezte be helyette Holden.

– Ez egyre kevésbé vicces, minél többször csinálod – jegyezte meg a nyomozó zsebre dugott kézzel. – Azért jöttél ki ide, hogy engem keress? Beismerem, ezt némileg hízelgőnek találom, figyelembe véve a többi problémádat.

– A többi problémámat?

– Aha, arra a nyomortelepre gondolok, tele leendő holttestekkel, akiket felnőttként igyekszel kezelni. Kizárt, hogy ez ne vérontásba torkolljon.

Holden a szemöldökét ráncolva odafordult Millerhez.

– Az egykori zsaru beszél belőled? Vagy a protomolekula rémisztő emberbábuja.

– Nem tudom. Mindkettő – felelte Miller. – Az árnyékhoz fényre van szükséged, meg még valamire, ami az útjába kerül.

– Egy percre kölcsönvehetném a zsarut?

Az ősz, tokás nyakú férfi ugyanúgy vonta fel a szemöldökét, ahogy egykor az életben tette.

– Arra akarsz megkérni, hogy az agyadat használjam, nehogy ezek a majmok halomra gyilkolják egymást egy kevés ritka szemét miatt?

– Nem – sóhajtott Holden. – Csak tanácsot szeretnék.

– Rendben. Persze. Murtry pszichopata, aki végre olyan helyzetbe került, hogy megcsinálhatja azt a rengeteg borzasztó szarságot, amiről egész életében álmodott. A helyedben egyszerűen lelövetném Amosszal. Carol meg a földtúró csapata csak azért van még életben, mert túlságosan elkeseredetten küzdenek ahhoz, hogy rájöjjenek, mennyire ostobák. Valószínűleg egy év se kell, és éhen halnak, vagy valamilyen bakteriális fertőzés végez velük. Max tizennyolc hónap. A haverjaid, Johnson meg Avasarala a kezedbe nyomták a véres kést, te pedig azt hiszed, azért, mert megbíznak benned.

– Tudod, mit utálok benned annyira?

– A kalapomat?

– Azt is – válaszolta Holden. – De leginkább azt, hogy gyűlölöm minden kijelentésedet, és mégsem mindig tévedsz.

Miller bólintott, és felbámult az éjszakai égboltra.

– A határvidék mindig előbbre szökik, mint a törvény – jelentette ki Holden.

– Igaz – értett egyet vele Miller. – De ez a hely már akkor bűnügyi helyszín volt, amikor ideértél.

– A nehéz tehersikló felrobbantása…

– Nem erre gondolok – szakította félbe Miller. – Az egészre. Az összes helyre.

– Úgy tűnik, mostanában túl sokszor kell megkérnem arra embereket, hogy magyarázzák el, amit mondtak.

Miller felnevetett.

– Azt hiszed, valaki megépítette azokat a tornyokat és épületeket, aztán csak úgy itt hagyta az egészet? Az egész bolygó egy hatalmas gyilkossági helyszín. Mint egy üres lakás, ahol az asztalon gőzölög az étel, a ruhák meg mind a szekrényben lógnak. Mint az a Roanoke-szigeti történet.

– Az eltűnt észak-amerikai telepesek, akik…

– Annyi különbséggel – folytatta Miller, ügyet sem vetve rá –, hogy itt nem tökkelütött európaiakról beszélünk, akiknek fingja sem volt, hogyan küzdhetnének meg a nehézségekkel. Azok a lények, akik itt éltek, úgy módosították a növényeket, ahogy mi átrendezzük a konyhát.

A bolygó körül olyan védelmi rendszert alakítottak ki, ami atomjaira bontotta volna szét a Cerest, ha az túl közel téved hozzájuk.

– Várjunk csak! Miféle védelmi rendszer?

Miller válaszra se méltatta.

– Üres lakás, a családnak semmi nyoma, eléggé hátborzongató. De az egész olyan, mintha katonai támaszpontra lelnénk, amit senki se őriz. Pilóta nélküli vadászgépek és tankok tétlenkednek a felszállópályán. Rosszindulatú dzsudzsut érzek itt. Valami rettenetes történt. Az lenne a legokosabb, ha mindenkit figyelmeztetnél, hogy mielőbb húzzanak el innen.

– Aha – felelte Holden –, persze, rögtön el is intézem. Ehhez a vitához, hogy ki lakhasson itt, tényleg nagy szükség volt egy harmadik félre, akit mindenki utálhat.

– Senki sem él itt – jegyezte meg Miller –, de rohadtul biztosra lehet venni, hogy hamarosan a tetemekkel fogunk játszani.

– Ezzel meg mi az ördögöt akarsz mondani?

Miller lassan feljebb tolta homlokán a kalapját, aztán felnézett a csillagokra.

– Sosem hagytam abba a keresést. Még miután Julie meghalt, és láttam a holttestét, akkor sem hagytam abba.

– Igaz. Még mindig borzasztó, de igaz.

– Ez is pont ilyen. Nem tetszik a dolog, de hacsak nem történik valami, egyre csak próbálkozni meg próbálkozni meg próbálkozni fogunk, amíg meg nem találjuk, ami ezt az egészet művelte.

– És aztán?

– Aztán meglesz – felelte Miller.

A város határán egy számára ismeretlen férfi várta Holdent. Övbéliekre jellemzően magas, emellett izmos és vastag nyakú. Vaskos lapátkezét idegesen tördelte. Holden tudatosan visszafogta magát, nehogy a pisztolya tusára tegye a kezét.

– Már azt hittem, eltévedt odakint – szólította meg a férfi.

– Nem, minden rendben. – Holden kezet nyújtott. – Jim Holden. Ismerjük egymást?

– Basia. Basia Merton. A Ganymedesről.

– Igen, mindannyian a Ganymedesről érkeztek ide, ugye?

– Nagyjából.

Holden kivárt, hogy a férfi előhozakodjon a mondandójával. Basia visszabámult rá, megint a kezét kezdte tördelni.

– Nos hát – szólalt meg végül Holden. – Mister Merton. Mit tehetek önért?

– Maga találta meg a fiamat. Még… még annak idején. Maga talált rá Katoára – felelte Basia.

Némi időbe telt, amíg Holden fejében összeállt a kép.

– A kisfiút a Ganymedesen. Maga Prax barátja.

Basia bólintott, feje túl gyorsan mozdult, akár egy riadt kismadár.

– Addigra eljöttünk. Én, a feleségem meg a két másik gyerekünk. Esélyünk nyílt, hogy eljöjjünk onnan a Barbapiccolán, és azt hittem, hogy Katoa már halott. Beteg volt, tudja.

– Ugyanaz volt a baja, mint Prax kislányának. Hiányzott az immunrendszere.

– Így van. Épp csak nem volt még halott, amikor eljöttünk. Még élt, amikor maguk rátaláltak abban a laboratóriumban. A sorsára hagytam a fiamat.

– Talán – válaszolta Holden. – Nem lehet tudni.

– Én tudom. Tudom. A családomat viszont idehoztam. Hogy biztonságban legyenek.

Holden bólintott. Nem mondta ki, hogy: Ez itt egy idegen világ, tele olyan veszélyekkel, amelyeket elképzelni sem képes, ráadásul nem is a maguké, mégis idejöttek, hogy biztonságban tudhassák magukat? Nem sok jót ért volna el vele.

– Senki sem kényszeríthet minket arra, hogy elmenjünk innen – fejezte be a férfi.

– Hát…

– Senki sem kényszeríthet minket arra, hogy elmenjünk innen – ismételte el Basia. – Ezt jobb, ha észben tartja.

Holden megint csak bólintott, Basia pedig pillanatnyi habozás után sarkon fordult, és otthagyta őt. Ha ez a fickó nem az ellenállás tagja, azt mindenképp tudja, hogy kik azok – állapította meg magában Holden. Érdemes szemmel tartania.

A kézi terminálja bejövő üzenetet jelzett.

– Jim? – szólalt meg Naomi. Hangjában idegesség bujkált.

– Tessék.

– Valami történik odalent. Hatalmas energia-kicsúcsosodás a közeledben és, jaj…

– Jaj?

– Mozgás.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: HAVELOCK

Az Új-Föld lassacskán egyre ismerősebbnek hatott. A bolygó egyetlen kiterjedt kontinense és a szigetfüzérek kilencvennyolc percenként tettek egy fordulatot az Edward Israel alatt, a keringési és tengelyforgási idők pedig úgy játszottak össze, hogy minden alkalommal egy kissé más kép táruljon Havelock elé. A felszíni formák fokozatosan nevet kaptak a férfi fejében, noha bizonyosan nem ezek lesznek majd a hivatalos dokumentumokban fellelhető elnevezések. A legnagyobb déli szigetből Nagy-Manhattan lett, mivel a körvonalai az észak-amerikai szigetre emlékeztették Havelockot. A Kutyafej-szigetek a bolygó óriási óceánjának középső részén helyezkedtek el olyféleképp elszórva, hogy ha Havelock hunyorított, egy skót juhászkutya fejét rajzolták ki. Amire a férfi Féregmezőkként gondolt, voltaképp a kiterjedt földrész folyóktól szabdalt vidéke volt, ahol mindegyik folyó hosszúsága meghaladta az Amazonasét és a Nílusét. Északon terült el a Félhold Város, az idegen romok hálózata, amely némileg a rajzfilmekben ábrázolt holdra hasonlított.

Ott pedig, annak a bézsszínű síkvidéknek a közepén, amelyre a Táblaként gondolt, Első Leszállás fekete pontja sötétlett, akár valamiféle kiütés első látható jele. Aprócska volt, de ha egy hajó éjszaka elhaladt felette, egyedül ezt a fénypontot észlelhette. Sokkal több hely és ökoszisztéma, sokkal több felfedezés és nyersanyagforrás várt kiaknázásra, mint a Földön valaha is. Bizarrnak hatott, hogy egy darabka sivatag miatt harcoltak és haltak meg odalent. Ugyanakkor elkerülhetetlennek tűnt.

Murtry nézett vissza rá a képernyőről, Havelock jelentését hallgatta. A nehézkedés megváltoztatta arcának jellegét, lefelé húzta az arcbőrét és a szemét. Tulajdonképp kifejezetten jobban nézett ki így. Egyes emberek egyszerűen gravitációs kútba valók.

– Történt egy incidens Pierce-szel és Gillett-tel.

– Ők ketten foglalkoznak tengerbiológiával?

– Csak Gillett. Pierce szakterülete a talaj. Mindössze összekaptak valamin, de… nos, lassanként felőrlődnek az emberek idegei. Mindenki dolgozni jött ide, ehelyett idefent ragadtak. Érzékelőkkel pásztázzuk a bolygót, és időnként leküldünk egy-egy magas légköri szondát, de ez olyan, mint ha éhezőknek sós kekszet adnánk, miközben érzik a svédasztalról feléjük áradó illatokat. Kezd kissé szétesni az egész.

– Logikusnak hangzik – állapította meg Murtry.

– Ezenkívül utálják a nullgravitációt. Az autodoki folyamatosan nyomja beléjük a hányinger elleni gyógyszereket. Nem is értem, miért nem egyenesen a vízbe adagoljuk az anyagot.

Murtry egykedvűen elmosolyodott. Havelock szívesen előhozakodott volna a második kolónia ötletével. Talán valahol a mérsékelt övben, egy folyó vagy tengerpart közelében. Olyan helyen, ahol az ember például függőágyat kötne ki két fa közé. Ily módon munkához láthatna az expedíció legénysége, és anélkül oldhatnák meg az illetéktelen letelepedők kérdését, hogy azzal bárkit veszélybe sodornának. A szavak már Havelock nyelvére tolultak volna, de végül kimondatlanul maradtak. Havelock eleve tudta, miféle ellenérveket hoznának fel ellene. A daganatot olyankor érdemes kezelni, amikor még kicsi, és nem terjedt át másra. Szinte hallotta ezt a főnöke hangján. Havelock az ujjait ropogtatta.

– Mi a helyzet a siklóval? – érdeklődött Murtry.

Havelock hátrapillantott a válla fölött, habár pontosan tudta, hogy rajta kívül senki sem tartózkodik a parancsnokságon. Amikor megszólalt, kissé halkabbra vette a hangját.

– Némi ellenállásba ütköztem, mivel az átalakítás az ellátmányértékek megfelezését jelentette, de túltették rajta magukat. Felmerült bennem, hogy a rakteret nagy sűrűségű kerámiával töltsem meg srapnel gyanánt, és hogy berakatok még néhányat a földtani felmérők irányzott robbanótölteteiből, de a komp reaktoránál semmi sem idézhet elő nagyobb erejű robbanást. Viszont kiiktattam minden biztonsági felülíró rendszert, ahogy kérte. A fizikaiakat és a szoftvereseket is. Őszintén szólva kicsit ijesztő felmenni az űrkompra azok után, hogy tudom, hogy ténylegesen felrobbanhat.

– És a vezérlés?

– A szabványos protokollokat mind eltávolítottam. Vagy maga irányíthatja, vagy én. Mindenki más mintha egy tégladarabhoz beszélne.

– Remek munka.

– Marwick kapitánynak nem tetszett a dolog.

– Túléli – válaszolta Murtry. – Jobb, ha megvan, és nem kell bevetni, mint ha nem lenne meg, mégis használni kellene.

– És itt van még a hajó hajtóműve – tette hozzá Havelock. – Ha az Israel farát a Barbapiccola felé fordítjuk, salakká égethetjük őket.

– A megfelelő távolságból a Rocinantét is kinyiffanthatjuk – jegyezte meg Murtry. – Csak az a gond, hogy ezt ők is elmondhatják magukról, ráadásul nekik rakétáik is vannak. Nem, mindössze minden lehetőséggel számolni akarunk. És ezzel el is érkeztünk a lényeghez. Megtaláltam a megoldást a problémájára.

– Uram?

– Arra a rengeteg unatkozó tudósra. A biztonsági csapat jelentős részét elveszítettük, és sokkal ellenségesebb környezet várt ránk, mint amire számítottunk. Szeretném, ha átképzést tartana.

– Úgy érti, alkalmazzuk őket a biztonsági szolgálatnál?

– Semmi hivatalos – felelte Murtry. – Viszont, ha néhányan megismerkednének a rohamfelszerelés használatával, és alacsony gravitáció mellett némi kiképzésben részesülnének, azt nem bánnám különösebben.

Havelock bólintott.

– Vagyis polgárőrségre gondolt.

– Egyértelművé tettem, hogy Első Leszálláson de facto mi irányítunk. Holden valamiféle kibaszott Salamon királynak képzeli magát. Egyelőre meghagyom ebben a hitében, de ha eljön az ideje, elképzelhető, hogy keményen fel kell lépnünk idelent. Vagy a Barbapiccola ellen. Örülnék, ha nem kellene, de nyitva szeretném hagyni a lehetőségeket. Meg tudja csinálni?

– Nézzük csak! – válaszolta Havelock. – Egészen biztosra veszem, hogy ez nem igazán felelne meg a vállalati irányelveknek. Az otthoni központ meglehetősen érzékenyen kezeli a felelősséget.

– Ideküldtek minket a büdös semmi közepére, és hagyták, hogy holmi bolygófoglalók akadálytalanul lesújtsanak ránk – vetette ellen Murtry. – A magam részéről nem különösebben érdekel a véleményük. Nem kell hivatalosnak lennie. Legyen önvédelmi klub. Csak néhányan összegyűlnek, hogy közösen éljék ki az alacsony g-s hadászat iránti szenvedélyüket. Gyártasson le nekik pár fegyvert. Hogy egész biztosan készen álljanak.

– Ha netán mégis szükségünk lenne rájuk.

– Pontosan – felelte Murtry nehézkes, teljes g melletti mosollyal. – Ha netán.

Havelocknak szigorúan véve a biztonsági parancsnokság fő irodájában kellett volna töltenie az idejét, Murtry ülésébe becsatolva, a főnöke íróasztalánál. Ehelyett továbbra is inkább a megszokott helyén maradt, a hajóbörtön közelében. Magában ezt azzal magyarázta, hogy a rendszert már személyre szabta a saját preferenciáihoz és hozzáférési kódjaihoz, de tudta, hogy ez csupán ürügy. Murtry valamiképp magának tartotta fenn a helyet még olyankor is, ha épp nem tartózkodott ott, Havelock pedig emiatt kényelmetlenül érezte volna magát. Így aztán, amikor véget ért a második műszak, a gépészeti részleg feje a hajóbörtönben kereste fel.

Matthu Koenen főmérnök vaskos, sűrű, ősz hajú férfi volt, a nyakán anyajeggyel, amelynek eltávolítására soha nem vette a fáradságot. Maga előtt összefont karral, a bokájánál keresztbe tett lábbal lebegett Havelock ülése mellett, akár egy mogorva, dühös balett-táncos.

– Köszönöm, hogy idefáradt – üdvözölte Havelock.

– Valami gond van? – kaffogta Koenen.

– Nincs – válaszolta Havelock, automatikusan a szolgálatban használt nyers hangnemre váltva. – Arra szeretném megkérni, hogy állítson össze egy csapatot. Tíz-tizenkét embert kisebb csoportban végzett taktikai gyakorlatokhoz.

A főmérnök összevonta a szemöldökét, szája körül elmélyültek a ráncok. Havelock farkasszemet nézett vele. Ahhoz túl sok évig volt már zsaru túl sok övbéli állomáson, hogy egy mérges tekintet megfélemlíthesse.

– Kisebb csoportban végzett taktikai gyakorlatokhoz?

– Nullgravitációban – felelte Havelock. – Rohamfelszerelésben. Csak hogy karbantartsuk a testet és az elmét.

Koenen felszegte az állát, a tekintetét továbbra is Havelockra szegezte. Övbéli sohasem tett volna ilyet. Havelock elképzelni sem tudta, miért kizárólag a nagy bolygókon élők használták ezt a gesztust, mégis így volt. Ezt megnyugtatónak találta.

– Katonai akcióról beszél. Számítanunk kell valamire?

Havelock vállat vont a hevederek szorításában. Az ülés néhány millimétert elmozdult a gömbcsuklóin.

– Csak nyitva szeretném hagyni a lehetőségeket – felelte, és csak miután megtette, jött rá, hogy Murtryt idézte.

– Meglesz. Keresek még tizenegy embert. Mikorra legyünk meg?

– Mennyi időbe telik?

Koenen két ujjal beütött valamit a kézi termináljába. Akár most is felhívhatom őket. Havelock elmosolyodott.

– Nulla hét órakor találkozunk a komp hangárjában. Átnézem a felszerelést. Aztán jó ideig mindennap egy óra kiképzés műszak előtt.

– Ütemezni fogom.

Biccentettek egymásnak, aztán a főmérnök kinyújtotta és az egyik cellához szorította a lábát, hogy a hágcsóhoz lökje magát. Havelockra hirtelen nyugtalanító érzés telepedett. Valamit elfelejtett. Valami fontosat.

Amikor eszébe jutott, felmordult.

– Főnök!

A férfi hátrapillantott a hágcsóról. Testének síkja derékszöget zárt be az íróasztallal, és Havelock egyensúlyérzéke kibillent, amíg agya pánikba esve kapálózott, hogy eldöntse, merre van a fent, és merre a lent. Havelock lehunyta a szemét, ahogy hirtelen hányinger tört rá.

– Igen?

– Amikor kiválogatja a csapatot – mondta összeszorított fogakkal Havelock –, övbéli nem lehet közöttük.

Koenen először mosolyodott el. Mosolya őszintének tűnt.

– Nem mondja – válaszolta.

A biztonsági szolgálat ideiglenes vezetőjeként Havelocktól elvárták, hogy a tiszti étkezdében egyen. Egyike volt ez azoknak az apró gesztusoknak, amely a folytonosságnak, a szabályok és szokások betartásának érzetét keltette a hajón. Emellett számára úgyszintén előnyökkel járt. Rövidebbek voltak a sorok, alkoholt is felszolgáltak, a fali képernyőket pedig általában valami érdekes műsorra állították. E pillanatban egy kényelmetlennek tűnő egyenruhába öltözött EN-tisztviselő épp a kezét kulcsolta össze egy széles, üveges felületű íróasztalon. Az operatőr úgy közelített rá, hogy látható legyen a kézi terminálokon, így aztán a fali képernyő olyan nagyban mutatta a férfi arcát, hogy Havelock ki tudta venni a pórusokat meg a csíkokat, ahol a Földi technikusok az adás előtt felvitték rá a sminket.

– Egy új aranykor vette kezdetét – magyarázta a férfi. – Mérhetetlen arányokról beszélünk. Mindazt, amit eddig tettünk, az első kőszerszámoktól a Ganymedes kupoláiig, lényegében egyetlen bolygó erőforrásainak felhasználásával valósítottuk meg. A Földével. Igen, az ásványok és ritka földfémek iránti igény eljuttatott minket a Marsra és a Lunára. Majd az Övbe. Az infrastruktúra szükségessége miatt pedig a Jupiter-rendszer sokkal jelentősebbé vált, mint képzeltük volna. Most azonban olyan terjeszkedés elébe nézünk, amely egy, két vagy akár három nagyságrenddel meghaladja azt, amit az emberiség történetében mindeddig megtapasztaltunk.

Havelock lehúzta a fóliát az ételes doboza tetejéről. A zöldpaprikás marhahúst a nullgravitációhoz tervezték: kemény fehérjerögökből állt és olyan zöldségből, amelyik nem hullik darabokra a levegőben, mégis lágyan és kellemesen omlik szét a szájban. Közel sem volt annyira higiénikus, mint a tubusból fogyasztott ragacs, ugyanakkor szívesebben ette meg az ember. Havelock bekapta az első falatot. A húskocka szivacsként szívta magába a nyálat, a nyelvéhez tapadt. A földi kamera egy fiatal, komoly küllemű nőre váltott.

– No de mi a helyzet a protomolekula megtervezőivel? – kérdezte a nő. – Azzal a fajjal, akik eredetileg ideküldték azt a Phoebére.

– Mindez évmilliárdokkal ezelőtt történt – válaszolta az öltönyös férfi. – Egyetlen szondánk sem bukkant a mai napig tevékeny fejlett létformák bármilyen jelére. Mindeddig kizárólag romoknak ható tárgyi emlékeket találtunk. És találtunk élőnek mutatkozó bioszférákat. Őszintén megvallom, akadnak olyan reggelek, amikor a lélegzetem is elakad ettől.

Havelock kevéske vizet kortyolt az ivógumójából, és az étel dús ízekké bomlott szét, jóformán olyan hatást keltett, mint amit valódi konyhában főztek, és nem ipari ételszintetizálóban készült.

– Akkor hát mi a bökkenő? – kérdezte a nő.

Az, hogy rögtön az elején hagytuk, hogy egy övbéli terrorista bagázs illetéktelenül elfoglaljon egy bolygót, és lőni kezdjen ránk, morfondírozott Havelock, miközben bekapott egy újabb húskockát. A képernyőn az EN-es férfi lassan széttárta a kezét.

– Jelenleg már valamivel több mint négyezer, a rendszerek felkutatását és fejlesztését illető kérelem áll feldolgozás alatt. Mindent gondosan mérlegelnünk kell, ha helyesen szeretnénk eljárni. És nem igazán segít, hogy a KBSz arra használta fel a helyzetet, hogy lényegében magához ragadja a hatalmat.

– Rohadt övbéliek – szólalt meg egy hang. Amikor Havelock hátrafordult, Marwick kapitányt pillantotta meg a háta mögött lebegni a levegőben. A férfi rövidre vágott vörös hajába és szakállába immár több ősz szál keveredett, mint amikor útnak indultak a Földről. Havelock odabiccentett neki.

– Nem zavarja, ha csatlakozom, mister Havelock?

– Cseppet sem – felelte meglepetten pislogva Havelock.

A kapitány az asztalhoz húzta és becsatolta magát a présülésbe. Mögötte a fali képernyőn az EN-es férfi helyett megint az őt faggató nő jelent meg, Havelock azonban mindössze a megvilágítás és a háttér változását érzékelte. Figyelme Marwickra összpontosult.

– Hogyan alakulnak a dolgok a bolygó felszínén? – érdeklődött a kapitány, miközben felnyitotta az ételét tartalmazó doboz fedelét. Szavainak nem adott nagyobb nyomatékot annál, mint ha csak udvarias köznapi társalgást folytatnának. Mások között valószínűleg nem is lett volna többről szó ennél.

– Látta a jelentéseket – felelte Havelock.

– Ah, persze, a jelentéseket. Azokat többnyire az örökkévalóságnak meg a bírónak írják. Ennek ellenére egy kissé meglepett, hogy közös barátunk, mister Murtry ilyen kemény kézzel bánt el valakivel, épp amikor a mediátor megérkezett.

– A helyzet követelte meg – válaszolta Havelock. – Odalent rengeteg jó emberünket veszítettük el azzal, hogy visszafogottak és türelmesek maradtunk.

Marwick morgó hangot adott ki, amely bármit jelenthetett, aztán elrágcsált még egy falatot. A tekintetét valahová Havelock bal válla fölé szegezte.

– És persze itt viszonylagos hatalommal bírunk, ugye? – folytatta Marwick. – Remélem, a barátunk odalent észben tartja, hogy ez nem lesz mindig így.

– Nem vagyok biztos benne, hogy értem, mire céloz.

– Nos, ami engem illet, szigorúan véve nem tartozom az expedíciós haderőhöz, ugye? Az Israel az én fenségterületem. Kapitányi rangommal élve azt követelem meg vagy kérem, amit az otthoni központ elvár tőlem, jóllehet csupán egy egyszerű kamionsofőr vagyok. Azonban elérkezik a pillanat, amikor vissza kell vinnem a kamiont azon a gyűrűn át, és a túloldalon Fred Johnson meg az ő jól felfegyverzett bázisa fog várni minket. Szívesebben venném, ha elsősorban nem célpontként tekintene rám.

Havelock lassan, a homlokát ráncolva rágta az ételt. Tompa düh feszítette meg az állkapcsát.

– Mi voltunk azok, akik betartottuk a szabályokat. Tudományos csapatokkal és zárt kupolával érkeztünk ide. Mi béreltük fel őket, hogy megépítsék a leszállópadozatunkat, ők pedig halálos támadást intéztek ellenünk. Mi vagyunk itt a jó fiúk.

– És az erkölcsi fölény kellemes helyzetbe hoz – jegyezte meg Marwick, mintha egyetértene. – A rakétákat azonban nem fogja megállítani. És egy gauss-lövedék pályáját sem tudja módosítani. Amit a közös barátunk odalent tesz, annak messzemenő következményei lesznek. És akadnak itt néhányan, többek között én is, akik egyszer majd szeretnének hazajutni.

Marwick újabb falatot kapott be, bánatosan elmosolyodott, és úgy bólintott, mintha Havelock mondott volna valamit. Aztán kicsatolta a présülés hevederjeit.

– Segítenek életben maradni ezek a kis dobozok, de igazából nem nyújtanak élvezetet, ugye? A bal herémet odaadnám egy valódi sülthús-szeletért. Hát, örültem, mister Havelock. Mint mindig.

Havelock odabiccentett, de a benne lappangó harag a bosszúság és az ádáz düh közti veszélyes határon egyensúlyozott. Tudta, hogy részben amiatt érzett így, mert Murtry hasonlóképp reagált volna a helyében, ám a tudat nem változtatott az érzésen. Jelzett a kézi terminálja. Koenen főmérnök küldött üzenetet. Havelock megérintette a képernyőt, hogy megnyissa.

megvan a teljes csapat, az egyik srác kis jelvényt tervez a klubnak. csak amolyan lelkes tőként.

Havelock szemügyre vette a képet. Stilizált férfialakot ábrázolt, egy zömök és jellegtelen testet, ahogy maga elé tartja fejénél is nagyobb öklét. A földi testalkat és az erőszak karikatúrája volt. Havelock hosszasan meredt rá, mielőtt válaszolt.

remekül néz ki. nekem is mindenképp csináltasson egyet.

TIZENHATODIK FEJEZET: ELVI

Hogy érti azt, hogy „mozgást”? – hüledezett Elvi.

– Miután felfigyeltünk az energia-kicsúcsosodásra – felelte Holden –, a Rocinante átfésülte a helyszínt. Voltaképp többet észleltünk.

Odanyújtotta a nőnek a kézi terminálját, Elvi pedig átvette. Igyekezett komolynak mutatkozni, olyannak tűnni, mint akit hidegen hagy a dolog. Tudós volt, az Isten szerelmére, akinek egy komoly kérdéssel kellett szembenéznie, nem idétlen bakfis, aki majd a család megosztott csatornáján áradozik arról, hogy James Holden a kunyhójában járt. Előre-hátra húzta a képeket. Az emberi agyat mozgásra programozták, így ha gyorsan haladt, könnyen felfedezte az elmozduló árnyékokat.

– Valami mozog – ismerte el. – Látjuk, mi az?

– Odafent elég kevés képalkotó műhold akad – válaszolta Holden.

– A Rocit alapvetően hajó a hajó elleni küzdelemre tervezték, nem felszíni felderítésre.

A naprendszer bármely pontján egészen más lett volna a helyzet. Olyan sok, rendkívüli érzékenységű kamera működött mindenfelé, hogy a Neptunusz pályáján belüli roppant ürességben szinte semmi sem történhetett meg észrevétlenül, ha valaki utána akart nézni. Ez is arra emlékeztette őket, mennyire távol kerültek az otthonuktól, és hogy a mindennapok hány alaptétele nem számított érvényesnek errefelé.

– Mit lát az Israel? – kérdezte Elvi.

– Semmit, ami ennél jelentősen jobb lenne – felelte Holden. – Ezért fogunk odamenni. Még pont beleesik a járművek hatókörébe. A nap jó részébe bele fog telni, hogy eljussunk oda.

– Miért? – értetlenkedett a nő. – Mármint látom, hogy jókorák a méretei, de valószínű, hogy számos nagy testű lény él az óceánban és a hidegebb vidékeken.

– Élőlények nem okoznak energia-kicsúcsosodásokat – jegyezte meg Holden. – Szüntelenül mindenféle dolgok változtatják a helyüket a bolygón. Ez viszont csak most kezdődött.

Elvi megérintette a képernyőt, felnagyította a képet, amíg el nem mosódtak az árnyékok.

– Igaza van. Utána kell járnunk – egyezett bele. – Mindjárt hozom a műszereimet.

Egy órával később a nő már egy nyitott rakodón ült Fayezzel az oldalán. Holden előttük helyezkedett el az anyósülésen, míg Chandra Wei vezetett. Durva kinézetű karabély rázkódott Wei mellett, ahonnan könnyen felkaphatta, ha váratlanul megtámadnák őket. A rakodó motorja nyüszített, a kerekek csikorogtak a széltől egyengetett sivatag kövein.

– Sudyam miért nem jött el? – kérdezte Elvi kiabálva, hogy a rakodó és a szél zúgása ellenére meghallják.

Fayez közelebb hajolt a nő vállához.

– Wei úgy gondolta, jobb, ha valaki életben marad az exobiológusok közül, ha problémáink akadnának.

Elvi érezte, hogy kikerekedik a szeme, aztán a vezetőülésen lévő nőre nézett.

– Komolyan?

– Ő kissé tapintatosabban fogalmazott – felelte Fayez.

Semmi sem jelölte a határt, se kerítés, se út nem mutatta, hogy kijutottak Első Leszállásról. A kővel és földdel fedett dombok hol emelkedtek, hol lejtettek, fűhöz és gombákhoz hasonló élő szervezetek kapaszkodtak a földbe, és zúzódtak szét a rakodó kerekei alatt. A romok, amelyek mostanra az Új-Föld iránypontjává váltak Elvi szemében, lassanként vékonyodtak és enyésztek, aztán végleg eltűntek a szemük elől. Elvi a rakodó bukóvasához szorította a fejét, hagyta, hogy a táj rezgései átültessék magukat a koponyájába. Wei hátrapillantott a válla felett, Elvi pedig rámosolygott. A több száz egyetemi terepgyakorlatról őrzött emlékek a sör és marihuána ígéretével kecsegtették a testét, miközben a tényleges küldetés miatt szorongás gyötörte. Hetek óta mindennap talált olyan új élő szervezetet vagy tényt, amelyhez hasonlót az emberiség még sohasem látott, és most valószínűleg még valami ennél is idegenebb felé tartott. Senki sem mondta ki a „protomolekula” szót, de a burkolt célzás egyértelmű volt. Állatok nem okoznak energia-kicsúcsosodást. Az idegen létforma igen.

A föléjük boruló széles, ragyogó égbolton magas légköri szelek szaggattak szét vékony csíkokra egy hatalmas zöld-rózsaszín felleget. A Lunán felállított elmélet szerint a különös elszíneződést a felhőben élő organizmusok jelenléte okozhatta, olyasvalamiké, amik a levegőbe halmozták saját ásványi anyagaikat, és a ködöt úgy használták, ahogyan a lazacok az ívóhelyeket. Csupán feltevés volt. Az igazság talán ezerszer furcsább lehetett. Vagy teljességgel hétköznapi. Elvi figyelte, ahogy az élénk színű felhő gyapja elnyúlik, a nap pedig kissé túl lomhán halad el mellette. Fayez vadul gépelt valamit a kézi terminálján. Wei azzal az összpontosítással és elszántsággal vezetett, amely legjellemzőbb tulajdonságának tűnt a felszínre érkezése óta. Vagyis azóta, hogy Reeve-nek és a többieknek nyoma veszett.

Elvi eltűnődött, hogyan élheti meg, hogy útnak indul az abszolút ismeretlenbe, anélkül kóborol a bolygón, hogy bármiféle fogalma lenne róla, miféle helyi veszélyek leselkednek rá, mégis az Első Leszállásból ismerős emberek gondolata rémíti meg. Az Új-Földet eleve veszélyesnek, vadnak és ismeretlennek tartották. A bolygó mindössze beváltotta az ígéreteket. Az emberek jelentette veszély azért tűnt rosszabbnak, mivel nem számítottak rá. Épp ezért attól félt, hogy legközelebb sem fog.

Észre sem vette, hogy elbóbiskolt, amíg Fayez a vállára nem tette a kezét, és gyengéden fel nem rázta. A férfi fölfelé mutatott. Fényes pont világította meg az ég kékjét, akár a Vénusz a Földről nézve. Lassanként egyre ragyogóbbá vált, ahogy nyugat felé haladt. Vékony fehér kondenzcsík alakult ki mögötte, az egyetlen egyenes vonal a máskülönben organikusan kavargó mennybolton. Egy űrkomp. Elvi értetlenül ráncolta a homlokát.

– Számítottunk a sikló érkezésére? – kérdezte.

– Nem a miénk – felelte Fayez. – A Barbapiccoláé. Ismét beindították a fejtést.

Elvi a fejét csóválta. Az egész ostoba, rövidlátó hibák sorozata volt, amelyek úgy kapcsolódtak egymáshoz, hogy kivétel nélkül mind elkerülhetetlennek tűnjön. A kolónia el fogja adni az ércet, ügyvédeket bérel fel, egyezségeket köt. A zárt kupolát végül nem fogják felállítani. Az, amit eredetileg tiszta, egyértelmű biológiának szántak, mentőakcióba fog torkollni, hogy korrigálhassák ezt a hibát, és megszabadulhassanak a másik okozta szennyeződésektől. Fayez mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Képtelenség betartani a kutatási előírásokat, ha közvetlenül érintkezünk a vizsgált populációval – jegyezte meg. – Nem csak erről beszélek. Mindenről.

A nap már féltenyérnyivel a szemhatár fölé ereszkedett, amikor a rakodó az ezernyi korábbi buckához hasonló újabb emelkedő tetejére ért. Wei lefékezett, és leállította a motort. Fayez felemelkedett az üléséről, és felkönyökölt a merevítővasra. Holden valami trágárságot mormogott maga elé.

– Hát – szólalt meg szinte suttogva Fayez. – Legalább nem volt nehéz rátalálni.

A valami két dombhát közötti mélyedésben kuporgott. Páncélja ugyanolyan gyöngyházfényűen fehérlett, mint a romok falai, amelyeket Elvi látott, ám hiányzott belőle minden építményszerűség. Alakja a rovarokéhoz hasonlított, hosszú ízelt végtagjai láb módjára, gyengén benyomódtak a salétromos talajba. A hátából két nagyobb toldalék meredt elő, az egyik szürke és szilánkos, kitinváza a portól eltekintve teljességgel üres volt, a másik sután ingadozott. A hasán lévő öt fekete kör szemekre emlékeztetett, de nem mozdultak el, hogy rájuk fókuszáljanak. Legalábbis amennyire Elvi meg tudta állapítani.

– Mi ez az izé? – kérdezte Wei. Elvi észrevette, hogy a karabély valahogyan a nő kezébe került. Nem látta, mikor történt.

– Fogalmam sincs – felelte Elvi. – Még sosem láttam ehhez hasonlót.

– Én már igen – szólalt meg Holden. – A gépezeteik egyike. Bármi hozta létre a protomolekulát, ilyen… ilyeneket helyezett el a gyűrűk közötti állomáson. Viszont kisebbek voltak. Láttam, amint az egyik végez valakivel.

– Azt akarja mondani – reagált erre Wei kiegyensúlyozott és nyugodt hangon –, hogy az a valami néhány milliárd éves?

– Én erre tippelnék – válaszolta Holden.

Fayez elismerően füttyentett.

– Meghalni nem halhat meg az, mi örökkétig áll.* Vagy, tudják, valami ilyesmi.

A sivatagi szörny részegen helyzetet változtatott, lábai ügyetlenül mozdultak. Egyetlen működő karja feléjük csavarodott, aztán a földre hanyatlott. A teste megmozdult és megreszketett, ahogy igyekezett újra felállni.

– Nézzék! – szólalt meg Elvi. – Ott hátul!

A két domb közötti völgy alján futó szintvonal mentén végig simára csiszolták a köveket. A gombára emlékeztető fűből semmi sem maradt ott. Se gyíkokat, se madarakat nem lehetett látni. Mintha egy óriási kéz szivaccsal tisztára törölte volna a tájat. Most, hogy tudta, mit nézzen, Elvi meglátta, ahogy a lény lábai felszedték az őshonos létformákat, és a hasán sorakozó kicsiny, kitines szájnyílásokba tömték azokat.

– Ez most… eszik? – kérdezte.

– Az állomáson a katonák gránáttal próbálták elpusztítani az egyiket – válaszolta Holden. – A gépezetek megölték a férfit, aki eldobta, és felhasználták a testét. Ott helyben feldolgozták. Elpépesítették, és vele foltozták ki a sérüléseket.

– Logikusnak hangzik – állapította meg Elvi. – A protomolekula az erosi esemény során is a saját céljaihoz alakította át a biológiai rendszereket.

– Örülök, hogy egyetért, doktor Okoye – jegyezte meg fanyarul Wei. – Tudósként mi a véleménye, vajon veszélyt jelenthet ez az expedíciónkra?

– Persze, elképzelhető – felelte Elvi, amire Holden mély torokhangon felkuncogott. A valami előrelendült, elbotlott, aztán megint felkászálódott. Mintha egy elromlott játékot, vagy elütött, de még nem egészen halott kutyát figyeltek volna. Lenyűgöző és ijesztő látványt nyújtott, Elvi pedig nem tudta elfordítani a tekintetét.

– Szerintem jobb, ha most elmegyünk innen – javasolta Holden a félelemtől kissé hadarva. – Úgy értem, most most. Nem kicsit később most.

– Nem ezért jöttünk ide – jelentette ki Wei, és a vállához emelte a karabélyát.

– Mi a francot csinál! – üvöltött Holden. – Nem hallotta, mit mondtam a gittesítésről?

Válaszképp Wei tüzet nyitott. A nyomjelző lövedékek élénkvörös csíkokat húztak a levegőben, és apró robbanások jeleztek minden helyet, ahol célba értek. A lény a karnyúlványaival hadonászva hátratántorodott, de Wei újabb tölténytárat húzott elő a zsebéből, amikor az elsőből kifogyott a muníció, és folytatta a tüzelést. A lény előbb Wei felé próbált nyomulni, aztán távolodni kezdett tőle. Zöldesszürke folyadék ömlött az oldalán ütött sebekből. A karabély fülsiketítőn dörrent újra meg újra.

A lény még egy utolsó alkalommal meglódult előre, aztán metszően, fogcsikorgatóan feljajdult. Kibicsaklott lábbal összerogyott a folyadéktócsában. Wei lassan leeresztette a karabély csövét, míg a fegyver végül a földre szegeződött. Aztán kemény tekintettel Holdenre nézett. Holden a rakodó műszerfalára szorította a kezét, a bütykei teljesen elfehéredtek. Arca hamuszürkévé sápadt.

– Remélem, nem gond – szólalt meg Wei.

– Teljesen elment az esze? – csattant fel Holden magas és feszült hangon. – Az a valami megölhette volna magát!

– Így van, uram – válaszolta Wei. – Ezért pusztítottam el.

– Valóban? – kérdezte Holden, és hangja még magasabbra kúszott.

– Biztos ebben? Mi van, ha nem teljesen halott? Megoldható lenne… hogy elégessük, vagy ilyesmi?

Wei elmosolyodott.

– Igen – felelte. – Elégethetjük.

Egy órával később a nap hatalmas, vörhenyes korongja megérintette a horizontot. Lángnyelvek táncoltak a lény teteme körül, magasabbra csaptak, mint egy tábortűznél. Olajos fekete füst kígyózott föl a felhők felé, és mintha az egész világ gyújtófolyadéktól bűzlött volna. Wei előszedett egy kisebb sátrat a rakodó csomagtartójából, Fayez pedig felállította. Elvi csak állt, a nap és a tűz heve melengette az arcát. Hosszú lesz az éjszaka. Mindegyik az volt ezen a bolygón.

– Jól vagy? – kérdezte Fayez.

– Jól. Azt viszont bánom, hogy nem vettem mintát belőle.

A lény ragyogott a tűz közepén. A páncélja fehéren izzott, lassanként a végtagjaiból sugárirányban kiinduló, vékony repedések mutatkoztak rajta. A maga módján szépnek mutatkozott, Elvi pedig sajnálta, hogy megsemmisül, ugyanakkor szinte ugyanennyire meg is könnyebbült emiatt. Nem szokott hozzá az efféle érzelmi elegyekhez.

Wei ragaszkodott hozzá, hogy egész éjjel őrt álljanak, és Holden rögtön el is vállalta az első őrséget. Oly módon tűnt nyugtalannak, amit Elvi el sem tudott volna képzelni James Holdenről, a Rocinante kapitányáról. Sebezhetőnek tűnt. Elvi a sátorban feküdt, a feje kilógott a ponyva alól. Fayez halkan horkolt mellette. Wei, aki a rakodó platóján összegömbölyödve hevert egy vékony pokróc alatt, néma volt, akár egy kőszobor. Elvi Holdent figyelte, és hallgatta, ahogy a férfi dúdolgat magában, magányos emberi hang szólt a hatalmas nem emberi bolygón. Nem jött álom Elvi szemére. Két óra elteltével feladta, feltápászkodott kényelmetlen vackáról, aztán odament, és leült a férfi mellé. A holdtalan világon csupán az idegen lény halotti máglyájának narancssárga parazsa és a csillagok gyenge ezüstös pislákolása adott némi fényt. Holdenből így mindössze néhány vonal, meg a tömeg és melegség érzete maradt.

– Nem tudtam elaludni – közölte Elvi.

– Szerintem én sem tudok majd – felelte a férfi. – Utálom, ahogy azok a valamik megrémítenek.

– Meglep, hogy ezt mondja.

– Talán arra számított, hogy élvezni fogom?

Elvi kihallotta a szavakból a mosolyt. Messze fölöttük hullócsillag szelte át fénylőn az eget, majd eltűnt.

– Nem szoktam hozzá az olyan férfiakhoz, akik beismerik, hogy vannak érzelmeik – válaszolta. – Ott volt az Eroson, amikor kitört a járvány, nemde? Azt gondoltam volna, hogy ezek után semmi sem ijesztheti meg.

– Ez nem így működik. Az Eros után mindentől megijedtem. Még mindig lenyugodni igyekszem. – Halkan kuncogott. Amikor megint megszólalt, hangja újra józannak hatott. – Gondolja, hogy az a valami gép lehetett? Vagy inkább állat?

– Nem hinném, hogy ők efféle különbséget tettek volna a két dolog között.

– A megalkotóikra gondol? Ki az ördög a megmondhatója, láttak-e bármit is?

– Ó, néhány dolgot meg tudunk állapítani – mondta erre Elvi. – Amit fontosnak tartottak, benne volt abban, amit létrehoztak. És bizonyos fokig még mindig benne van. Tudjuk, hogy tisztelték az önmagát reprodukálni képes létformák erejét, és tudták, hogyan hasznosítsák azt.

Inkább érezte, mint látta, hogy Holden feléje fordul. Mélységesen tudatában volt annak, hogy nőként egy férfi mellett ül a sötét vadonban. Ettől egészen bensőségesnek hatott a végtelen éj.

– Ezt honnan tudjuk? – kérdezte Holden.

– Abból, ahová a protomolekulát elküldték – felelte Elvi. – A világmindenségben akad néhány dolog, ami alapvetően mindenhol ugyanaz. Például a kémiai elemek. A szén mindig szén. A nitrogén mindig nitrogén. Ugyanazokra a kötésekre alkalmasak, és ugyanazok a szerkezetek épülhetnek fel belőlük. Az eddig megvizsgált minden rendszerben akad legalább egy olyan bolygó, ahol kialakulhattak organikus önreprodukcióra képes létformák.

– Vagyis amelyekben DNS található?

– Vagy olyasmi, ami a DNS-hez hasonlóan működik. Hídépítőket küldtek ki, hogy felhasználják ezeket a biológiai reprodukcióra képes létformákat, bármilyen alakot öltöttek is azok. Vehetnek bármilyen bioszférát, és gigantikus, belső hálózatba kapcsolt üzemmé tudják alakítani. Valószínűleg így terjeszkednek. Célba veszik azokat a helyeket, amelyeket az odajutásukhoz szükséges dolgok kialakítására állíthatnak át. Ezenkívül valóban tartós szerkezeteket építettek. Úgy tűnik, hosszú távon gondolkodtak a galaktikus gyarmatosítást illetően.

Elvi hátradőlt, kezét a rakodó elejének támasztotta. Nem próbált kapcsolatot teremteni a férfival, csupán oda helyezte az ujjait, ahol a sötétben Holden véletlenül hozzáérhet. Északra tőlük valamilyen kisállat szólalt meg magas, cincogó hangon.

– Évmilliárdok óta ott várakozott – mondta Holden. – Mi pedig elpusztítottuk egy karabéllyal és egy kevés benzinnel.

– Mentségünkre szóljon, hogy nem nézett ki túlzottan egészségesnek. De igen. Nem számított olyasmire, ami hozzánk hasonlóan fejlett vagy agresszív. Több milliárd évig megmaradó szerkezeteket építettek. A romokat. Azt a valamit. A gyűrűket. Az egészet.

– Időnként olyannak tűnnek, mint az istenek. Haragos és rosszindulatú istenségek, de mégis.

– Dehogy – mondta erre Elvi. – Csak olyan szervezetek, amelyeket nem értünk. A maguk korlátaival. A saját ökoszisztémájukhoz alkalmazkodtak, akárcsak mi. Ezerháromszáz bolygó rengetegnek tűnik, ha előtte csak eggyel rendelkeztünk, ám ez csupán egyetlen csepp az óceánban ahhoz képest, hány világ létezik kizárólag a mi galaxisunkban.

– Több volt nekik.

Elvi kérdőn hümmögött.

– Több volt nekik – ismételte el Holden. – De valami megtámadta őket, ők pedig megpróbálták megállítani. Egész naprendszereket égettek el. Rengeteget. Aztán, amikor ez eredménytelennek bizonyult, lezárták az egész hálózatot. Karantént vontak önmaguk köré, és mégis kipusztultak.

– Erről nem tudtam.

– Láttam. Vagy valami hasonló. Egy fickó, akit annak idején ismertem, megpróbálja kideríteni, mi történt.

– Szívesen elbeszélgetnék vele – felelte Elvi.

– Hát, kevésbé szolgálatkész, mint az ember várná.

Wei mocorogni kezdett álmában. Elvi ásított, habár nem érezte különösebben fáradtnak magát.

– Miért ébredt fel? – kérdezte Holden, és az idegen lény teteme felé biccentett. – Vajon miattunk? Tudta, hogy itt vagyunk?

– Talán – válaszolta Elvi. – Vagy az is elképzelhető, hogy időről időre be-és kikapcsolnak. Eddig csak egyet láttunk. Lehet, hogy több van belőlük, és idővel megszokjuk a látványukat. Lehetséges, hogy csupán néhány, és ritkán fogunk találkozni velük. Elképzelhető, hogy mindössze egy volt. Egyelőre nem áll rendelkezésre elegendő adat.

– Úgy tűnik. Mégis szívesen megtudnám, mi készült.

– Én nem. Az életemben oly sok minden alakult jobban, mint amit elképzeltem, hogy mostanra megkedveltem a meglepetéseket. Amikor a mesterfokozatért tanultam Kanóban, azt képzeltem, hogy egész életemben az Europán fogok környezeti elemzéseket végezni.

– Kanóban?

– Gyerekkoromban meglehetősen sok időt töltöttem a Nyugat-Afrikai Közösségi Zónában. Nigéria északi részén. Oda mentem vissza egyetemre.

– Valóban? – kérdezte felélénkülve Holden. – Az egyik édesapám családja Nigériában élt.

– Az egyik?

– Több is volt – felelte a férfi. – Többtagú szülői csoport.

– Ó. Már hallottam róluk.

– Nagy nukleáris család, és hatalmas kiterjedt család. Lehet, hogy unokatestvérek vagyunk.

– Remélem, nem – válaszolta nevetve Elvi, aztán már szerette volna visszaszívni a szavait. Rettenetes volt a beállt csönd. Nem látta tisztán Holden arcát, de el tudta képzelni, milyen arcot vág. A meglepetést.

A zavart. Elhúzta és az ölébe tette a kezét.

– Nekem… – hebegte Holden.

– Ha gondolja, átvállalhatom, ami még hátravan az őrségből – ajánlotta fel Elvi. Hangjának könnyedsége még a saját fülében is hamisan csengett. – Egyébként sem hinném, hogy ma este sokat tudnék aludni.

– Ez… nagyszerű lenne – válaszolta Holden. – Köszönöm.

– Csak figyeljen oda Fayezre! Hajlamos elcsenni mások takaróját.

James Holden lecsusszant a rakodóról. Elvi hallotta a távolodó lépteket, ahogy a férfi visszament a sátorba, hallotta a műanyag surrogását, amikor leheveredett. Aztán a nő karját a hasához szorítva előregörnyedt. A sivatagban talált lényből már csak zsarátnok maradt, amely narancssárgán parázslott az éjszakában, de fényt nem vetett semmire. A megszégyenült zavar ott maradt Elvivel, élénken és fájdalmasan, mint amikor a papír éle belevág az ember ujjába.

– Hülye – mormolta maga elé Elvi. – Hülye, hülye, hülye.

Az idegen sötétség nem ellenkezett vele.

TIZENHETEDIK FEJEZET: BASIA

Coop és Cate régi vágású KBSz-esek voltak abból az időből, amikor a Külső Bolygók Szövetsége még csupán fegyverekkel felszerelt közös eszmének számított. Együtt másztak fölfelé a ranglétrán, amikor még bárkit letartóztathattak azért, ha a KBSz félbevágott körét viselte a hajtókáján. A mesterségüket úgy tanulták meg, hogy elsurrantak a Föld–Mars-koalíció ellenőrzési pontjai mellett, bombákat helyeztek el, fegyvereket csempésztek, és általában pontosan olyan terrorista akciókban vettek részt, amivel a belső bolygók vádolták őket. Egyedül azért nem kerültek életük végéig börtöntáborba, mert a KBSz bizonyos szempontból győzelmet aratott. Az Eros után a belső bolygók tényleges kormányként kezdték kezelni a KBSz-t, és a KBSz harcosai közül sokan de facto amnesztiát kaptak a büntető szankcióktól való eltekintés következtében.

Cate most egyszerű bányászként dolgozott, akár a többiek, de időnként olyan szavakat használt, mint a „taktikai előny”, és el is tudta hitetni, hogy tudja, miről beszél.

– A terep és a létszámbeli fölény jelentik számunkra a taktikai előnyt – magyarázta Cate a házában összegyűlt kis csapatnak. – Ugyanakkor jelentősen nagyobb tűzerővel rendelkeznek nálunk. Ez ellen semmit sem tehetünk. Nekünk összesen tíz-tizenkét tűzfegyverünk lehet. Még mindig szerezhetünk robbanóanyagot, de az egyezség miatt, amit Holden az RCE-vel összehozott, ez most már sokkal kockázatosabb.

– A rohadt szemét Holden – hördült fel Zadie.

– Hamarosan elbánunk vele – felelte Cate.

A hallgatósága a megszokott bandából állt. Zadie fiának szemgyulladása rosszabbodott, és a férfi felesége immár minden idejét a betegágynál töltötte. Basiának olyan érzése támadt, hogy Zadie meg szeretne büntetni valakit a családját sújtó fájdalomért. Pete, Scotty és Ibrahim is eljöttek: az RCE biztonsági embereivel folytatott egyetlen összetűzés veteránjai. Ez olyan tekintélyt adott nekik, ami után kapva kaptak. Ám néhány új arc szintén felbukkant. A kolónia más tagjai, akik mindeddig azon vacilláltak, miként lehetne legjobban elintézni az ügyet az RCE-vel, de a forradalmiak táborába kényszerítette őket Murtry brutalitása. Az, hogy Coopból vértanú lett.

– Hogyan? – kérdezte Scotty. – Hogyan bánunk el Holdennel?

– Arra gondoltam, hogy minden problémánktól megszabadulunk egyetlen többfrontos hadművelettel – válaszolta Cate. – Murtrytől és a csapatától, Holdentől és a gorillájától, egyszerre mindenkitől. Az efféle háború kulcsa a pénz.

– Azt kell elérnünk, hogy túl sokba kerüljön a megszállásunk – bólintott Ibrahim. Egykor ő is a KBSz-nél szolgált.

– Pontosan. Így ráztuk le a belső bolygóbelieket az Övben. Ha gazdaságilag nem életképes megoldás, hogy megszálljanak minket, nem fogják megtenni. Mindegyikük, aki hullazsákban tér haza, újabb szög a vállalat koporsójában. – Cate vaskos öklével a tenyerébe csapott, hogy ezt kihangsúlyozza.

– Nem értem. Az, hogy megöljük őket, hogyan segíthet? – kérdezte Basia. Eredetileg azért egyezett bele, hogy eljön, mert abban reménykedett, segíthet érvényre juttatni a megfontoltabbak véleményét. Ez a gyűlés előrehaladtával egyre kevésbé tűnt valószínűnek.

– Tizennyolc hónapba telik, hogy újabb csapatokat küldhessenek a frontra – felelte Cate. – Ami egy nagy távolságú teherhajót kötne le három évre. Ez sokba kerül. És a másfél év alatt, amíg ideérnek, megerősíthetjük az állásainkat. Táborokat létesíthetünk a hegyek között. Szétterjeszkedhetünk. Ahhoz, hogy győzzenek, tényleges hadműveletbe kell kezdeniük. A Medina Állomás ezt nem fogja támogatni, még akkor sem, ha berágnak ránk amiatt, hogy erőltetjük az ügyet.

– Kikényszerített szövetség – tette hozzá bólogatva Ibrahim.

– Ahogy a nagykönyvben meg van írva – értett egyet Cate.

A szoba egy pillanatra elcsendesedett, miközben mindenki megrágta magában a nő szavait. A fémtető zörgött és sercegett, ahogy a szél homokot sodort végig rajta. Az ablakok nyikorogtak, lassan lehűltek az éj beköszöntével. Tucatnyi ember szívta be az idegen levegőt.

– Már itt vannak – szólalt meg Basia, miután megköszörülte a torkát, hogy megtörje a némaságot. – Nem pontosan ezt fogják tenni?

– Mit fognak tenni? – kérdezte Scotty.

– A Rocinante ebben a pillanatban odafönt kering – válaszolta Basia. – Hadihajó, ágyúkkal, rakétákkal és ki tudja, még mivel felszerelve. Ha megöljük Holdent, vajon nem bombázhatnak le egyszerűen minket?

– Reménykedjünk benne, hogy megteszik! – mennydörögte feleletként Cate. – Istenre mondom, reménykedjünk. Elég néhány videofelvétel a halott telepesekről, akikkel a bolygó körül keringő EN-hajó végzett, és a közvélemény szimpátiájáért folyó harcnak vége.

Basia bólintott, mintha egyetértett volna, miközben magában azt gondolta, hogy: A rossz csapatba kerültem.

– Tehát mindkét csoportra egyszerre támadunk – folytatta Cate.

A hanglejtése ugyanolyanná vált, mint amit annak idején Cooptól lehetett hallani. Mintha a férfi velük maradt és még mindig a szobában kísértett volna. – Folyamatosan járőrözik két emberük, szóval szükség lesz egy csapatra, akik követik őket, amíg jelet nem kapnak. Egy másik csapat a biztonsági szolgálat épületébe megy, ahol Murtry és a többi embere lesz. A harmadik csapat a bányászbárba megy, ahol Holden és a társa éjszakáznak. Szerintem Scotty és Ibrahim legyenek az első csapat. Én fogom vezetni…

Cate tovább sorolta a feladatokat, úgy vázolta fel a többszörös gyilkosság őrült tervét, mint valami megoldandó rejtélyt, vagy egy meccs taktikáját, amit meg kell nyerni. Koordinálta a támadásokat, hogy mindhárom egyszerre történjen, és így senki se fújhasson riadót. Úgy használta a „tűzkörlet” és a „teljes letámadás” kifejezéseket, mintha nem arra utaltak volna, hogy tucatnyi férfit és nőt készülnek lelőni, a többségüket ráadásul álmában. A kis csoport bólogatott, és figyelmesen hallgatta a nőt. Basia elképedve nézte, mennyire könnyen megszokottá válik az elképzelhetetlen.

– Itt élnek a gyerekeim – szólt közbe Basia.

– Mi van? – kérdezte értetlenkedve Cate. Épp egy mondat közepén tartott, amikor Basia félbeszakította. – Nem értem…

– A holttestek, akikről képeket készítünk a hírműsoroknak – folytatta Basia. – Azok a mi gyerekeink. A gyerekeim.

Cate csak pislogott rá, egyelőre túlságosan összezavarodott ahhoz, hogy felmérgesedjen.

– Como?

– Idejöttem, hátha le tudlak beszélni benneteket valami őrültségről – felelte Basia, és felállt, hogy az egész teremhez beszéljen. – Azt hittem, most, hogy Coop már nincs velünk, talán véget vethetünk ennek. De ez már nem egyszerűen őrültség. Úgy nem, ha a halott barátainkról és családtagjainkról a médiában bevethető eszközként beszélsz. Ez már gonoszság. És nem vehetek részt benne.

A szobára ismét csend telepedett, csupán a homok, a hűlő ablakok és a lélegzés neszeit lehetett hallani.

– Ha megpróbálsz az utunkba állni… – kezdte Ibrahim, de Basia megperdült, hogy szembenézzen vele.

– Akkor mi lesz? – kérdezte, és annyira közel hajolt a férfihoz, hogy lélegzete felbolygatta Ibrahim gyér szakállának szálait. – Ha az utatokba állok, akkor mi lesz? Ne gyere nekem félig kimondott fenyegetésekkel, macho!

Ibrahim jóval kisebb volt nála. Leszegte a tekintetét, és semmit sem felelt. Basia egy pillanatra szégyenteljes megkönnyebbülést érzett, amiért épp Ibrahim erőltette a dolgot, nem pedig Cate. Basia tartott Cate-től. Még sosem mert ellenszegülni a nőnek.

– Ubbi – mondta, miközben kihátrált, és az egész társaságnak odabiccentett. – Most elmegyek.

Miután az ajtó becsukódott mögötte, suttogni kezdtek maguk között, de Basia nem hallotta, mit mondanak. Ettől viszketni kezdett a tarkója. Eltűnődött, vajon túl messzire ment-e, és hogy megelégednek-e majd azzal, hogy csak őt ölik meg, Lucia életét azonban megkímélik.

Félúton hazafelé belefutott az RCE két járőröző biztonsági őrébe. Két nő nehéz testpáncélban, amitől testesnek és veszélyesnek tűntek. Az egyikük, egy fehér bőrű, hollófekete hajú asszony odabiccentett neki, ahogy Basia elhaladt mellettük. A nőben minden fenyegetőnek mutatkozott: a páncélzat, a hatalmas nagykaliberű puska, amit a karján nyugtatott, az övén lógó kábító gránátok és csuklóbilincsek. Barátságos mosolya egyáltalán nem illett a képbe. Basia önkéntelenül maga elé képzelte, ahogy a nő az utcán elterülve kivérzik, miután valamelyik telepes hátba lőtte.

Lucia a verandán várta Basiát, maga alá húzott lábbal üldögélt egy nagy párnán, és az est hűvösében gőzölgő italt kortyolgatott. Nem teát. Már szinte egyáltalán nem maradt belőle. Valószínűleg csak citromízesítésű forró vizet. Ám hamarosan a mesterséges ízesítő is el fog fogyni, hacsak nem kapnak engedélyt az érc értékesítésére.

Basia lehuppant felesége mellé a kemény szénszálas padlóra.

– Szóval? – érdeklődött Lucia.

– Nem hajlandók hallgatni rám – sóhajtott Basia. – Azt tervezik, hogy megölik az RCE embereit. Az összeset. Meg Jim Holdent és az ő embereit is.

Lucia gyengéd helytelenítéssel a fejét csóválta.

– És téged?

– Mostanra talán arról vitatkoznak, hogy engem is megöljenek-e. Nem hiszem, hogy megteszik, hacsak akadályt nem gördítek a tervük megvalósítása elé. De nem vehetek részt ebben. Ezt meg is mondtam nekik. Sajnálom, hogy hagytam idáig fajulni a dolgokat, Lucy. Ostoba fajankó vagyok.

Lucia szomorúan rámosolygott, és a férfi karjára tette a kezét.

– Ha most semmit sem teszel, azzal őket támogatod.

Basia összevonta a szemöldökét. Az éjszakai levegőben még mindig a nemrégiben elült homokvihar földes illata érződött. Amolyan temetőszag.

– Egyedül nem tudom megállítani őket.

– Itt van Holden, hogy megtegye. Visszajött, bármit csinált is odakint a sivatagban a tudósok csapatával. Beszélhetnél vele.

– Tudom – válaszolta Basia, beismerve, hogy ugyanez járt a fejében. Viszont csupán azért, mert meg kellett tennie, nem érezte kevésbé azt, hogy ezzel elárulja a barátait. – Tudom. És meg fogom tenni.

Lucia megkönnyebbülten felnevetett. Amikor Basia értetlenül meredt rá, felesége a karjaiba kapta és magához szorította őt.

– Annyira felvidít a tudat, hogy a férfi, akit szeretek, még mindig odabent van valahol.

Basia elernyedt a nő karjai között, hagyta, hogy egy pillanatra elringassa a biztonság és a felé irányuló szeretet érzete.

– Baz – súgta a fülébe Lucia.

Ne mondj semmit, ami tönkreteheti ezt a pillanatot, gondolta.

– Felcia elutazik a siklóval a Barbapiccolára. Most. Ma este. Engedélyt adtam neki.

Basia elhúzódott a feleségétől, karnyújtásnyira eltolta magától Luciát.

– Hogy mit csinál?

Lucia rosszallóan nézett rá, és szorosan megragadta a férfi felkarját.

– Engedd el! – A nő hangjából figyelmeztető él csendült ki.

Basia kitépte magát Lucia karjából, és talpra ugrott. Az asszony utánakiáltott, de a férfi már az úton szaladt a leszállópadozat felé, amilyen gyorsan csak a lába vitte.

Amikor meglátta, hogy a sikló még mindig ott várakozik, olyan erős megkönnyebbülést érzett, hogy csaknem összeesett. A kolónia egyik elektromos kocsija zúgott el mellette, és kis híján elütötte őt a sötétben. A kocsi platója érccel volt tele. Még mindig a berakodás folyt. Maradt elég ideje.

Felcia a légzsiliptől néhány méterre állt, és mindkét kezében bőröndöt tartva csevegett a pilótával. A hajó körül felállított munkareflektorok erős fényében álltak, és a lány sötét kreol bőre mintha ragyogott volna. Fekete haja keretbe foglalta az arcát, és laza hullámokban omlott a hátára. Szeme és szája kikerekedett, miközben valami számára izgalmas témáról beszélt.

E pillanatban a lánya annyira gyönyörű volt, hogy Basia mellkasa elszorult a látványtól. Amikor Felcia észrevette őt, arca mosolyra húzódva felragyogott. Mielőtt a lány megszólalhatott volna, Basia a karjaiba zárta és magához szorította.

– Papa – mondta végül aggodalommal teli hangon Felcia.

– Ne félj, kicsim, nincs semmi baj. – A lány arcához préselve csóválta a fejét. – Nem azért jöttem, hogy visszatartsalak. Csak… csak nem hagyhattalak úgy elmenni, hogy el sem köszöntem tőled.

Arcán nedvességet érzett. Felcia sírt. Vállon ragadta a lányát, és eltolta magától, hogy lássa az arcát. Az ő kislányát, aki teljesen felnőtt már, és most a karjaiban pityereg. Önkéntelenül az egykori négyéves kislányt látta maga előtt, akinél eltört a mécses, amikor elesett, és felhorzsolta a térdét.

– Papa – mondta elfúló hangon a lány. – Attól féltem, utálni fogsz, amiért elmegyek. De mama azt mondta…

– Nem, kicsim, dehogy. – Basia újra magához ölelte. – Menj csak, és amikor engedélyt adnak a hajónak, elmész vele a Ceresre, megszerzed az orvosi diplomát, és csodálatos életed lesz.

– Miért?

Mert az itteniek arra akarják használni a halálodat, hogy megnyerjék vele a közvélemény szimpátiájáért folytatott harcot. Mert több gyermekemet már nem szabad elveszítenem. Mert nem szeretném, ha látnál, amikor végül letartóztatnak.

– Mert szeretlek, kicsim – felelte helyette. – És mert azt szeretném, ha bámulatos dolgokat tennél.

Felcia átölelte, és erre az egyetlen pillanatra ismét helyreállt a világmindenség rendje. Basia végignézte, ahogy a lány beszáll, megáll közvetlenül a légzsilip peremén belül, majd int és csókot lehel neki. Végignézte, ahogy a raktérbe pakolják a maradék ércet. Végignézte, ahogy az űrsikló zúgva és pokoli hőséget árasztva felemelkedik.

Aztán megindult visszafelé a városba, hogy megkeresse Holdent.

Holden és Amos a bányászbüfé aprócska bárjában ültek. Amos ivott, és alaposan szemügyre vett mindenkit, aki belépett az ajtón. A bal kezében tartotta a poharát, a jobb mindvégig az övére csatolt fegyver közelében maradt. Holden fürge mozdulatokkal gépelt valamit az asztalra fektetett kézi termináljába. Mindketten feszültnek tűntek.

Basia mosolyogva és barátságosan bólogatva megindult feléjük, a kezét jól láthatóan eltartotta a testétől. Amos visszamosolygott rá. A nagydarab férfi kopasz feje sápadtnak és fényesnek tűnt a büfé fehér LED-jeinek fényében. Amikor előrehajolt a székében, teljesen természetesnek és mindenféle fenyegetéstől mentesnek hatott, de Basia felfigyelt rá, hogy így, mintegy véletlenül, gyorsabban előránthatta a pisztolyát.

Korábban nem vett volna észre efféle részleteket. Coop, Cate és az elmúlt néhány hónap véres jelenetei idegessé tették, és mindenben az erőszak lehetőségét látta. Amikor Amosra nézett, azt gyanította, hogy az ösztöne nem csalta meg.

A kezét megadón felemelve odaköszönt:

– Holden kapitány, ideülhetnék egy pillanatra?

Holden riadtan és rémülten felkapta a fejét. Basia egészen biztosra vette, hogy nem ő a férfi félelmének oka, és elmerengett, vajon mi lehet az. Murtry és a nagyvállalat gyilkos csapata? Esetleg Holden más forrásból értesült már a tervezett támadásról?

– Csak tessék – felelte Holden, és a félelem éppoly gyorsan eltűnt a tekintetéből, ahogy megjelent. Az asztal mellett álló egyik üres szék felé intett. – Miben segíthetek?

Amos semmit se szólt, csupán halványan mosolygott tovább. Basia leült, ügyelt rá, hogy a keze jól láthatóan az asztalon maradjon.

– Azért jöttem, hogy figyelmeztessem, kapitány.

– Mire? – kérdezte tüstént Amos. Holden nem reagált.

– Működik itt egy csoport. Ugyanazok, akik a maga érkezése előtt megtámadták és megölték az RCE biztonsági csapatát. Azt tervezik, hogy pár napon belül végeznek a többi biztonságival is. Akár már holnap este.

Holden és Amos egy pillanatra összenézett.

– Számítottunk valami hasonlóra – válaszolta Holden. – De nem ez a legfontosabb…

Basia nem hagyta, hogy befejezze.

– Ezenkívül magával is le akarnak számolni.

Holden egy kissé jobban kihúzta magát. Nem annyira mérgesnek, mint sértettnek látszott.

– Engem? Miért akarnának megölni engem?

– Úgy vélik, ezzel üzenhetnek – felelte mentegetőzve Basia. – Ráadásul dühösek a robbanóanyagok felügyelete miatt.

– Megmondtam – fordult Amoshoz Holden. – Egy elfogadható kompromisszum mindenkit feldühít.

Anélkül, hogy tudatosodott volna benne, mire készül, Basia megragadta az asztalon álló üveget, és jókorát húzott belőle. Valószínűleg olyasmi lehetett, amit magukkal hoztak, mivel a whisky összehasonlíthatatlanul jobb volt, mint bármi, amit a kolónia területén be lehetett szerezni. Kellemesen felmelegítette a torkát és a gyomrát, de közel sem nyugtatta le annyira, mint remélte. Visszatolta az üveget Amos elé, de a nagydarab férfi megállította a kezét.

– Tartsd meg, testvér! Úgy látom, szükséged van rá.

– Most mit fog tenni? – kérdezte Holdentől Basia.

– A merénylettel kapcsolatban? Semmit. Nem fog számítani, mivel mindannyian elmegyünk innen.

– Mindannyian…?

– Kiürítjük a bolygót. Mind távozunk. Mindenki.

– Arról szó sem lehet – válaszolta Basia. – Senki se megy el innen. Most már nem mehetünk.

Emberek meggyilkolásában segédkeztem, hogy maradhassunk.

– Ó, dehogynem – ellenkezett Holden. – Valami egészen rossz történik ezen a bolygón, és annak semmi köze holmi makacs övbéliekhez, vagy szociopata vállalati biztonságiakhoz.

Basia megint jól meghúzta az üveget. Az alkoholtól kissé spiccesnek érezte már magát, de a szorongás nem múlt.

– Nem értem.

– Régebben éltek itt valakik – válaszolta Holden, és egyik karjával körbemutatott. Basia italtól kába elméjének némi idő kellett, hogy felfogja, Holden nem a bányászbüfére utalt. – Lehet, hogy kihaltak, lehet, hogy nem, de itt hagyták egy halom holmijukat, és némelyik lassanként felébred. Szóval mielőtt újabb Erosként végeznénk, azzal a különbséggel, hogy itt a szabad ég borul fölénk, mindenki gyorsan elhúz innen.

Basia anélkül, hogy felfogta volna a szavakat, bólintott. Amos széles vigyorral a száján elmagyarázta:

– A tornyok és a robotok, haver. Az idegen cuccokra gondol. Úgy tűnik, némelyik életre kel.

– Ebben a pillanatban épp a Rocinak küldök üzenetet, hogy továbbítsák az EN-nek és a KBSz tanácsának – folytatta Holden. – Azt javaslom, hogy mindenki a lehető leghamarabb szálljon fel a bolygóról.

A szükségállapot miatt kérelmezem, hogy engedjék át nekem az Israel és a Barbapiccola parancsnokságát.

– Ez nem fog megtörténni – jelentette ki halkan Basia.

– Nem lesz könnyű beadnom – mondta erre Holden –, de eléggé meggyőző tudok lenni. És amint megkaptam a parancsnokságot…

– Nem fognak elmenni – ellenkezett Basia. – Az emberek már a vérüket ontották ezért a földért. Az életüket adták érte. Ha hajlandók vagyunk egymást megölni, hogy itt maradhassunk, rohadtul biztos, hogy maradunk, és megküzdünk bárkivel, aki el akar űzni minket.

– Feltéve, hogy életben marad bárki is – jegyezte meg Amos.

– Hát, ja – értette egyet vele Basia. – Ezt feltéve.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

Murtry és csapata mostanra erődítménnyé alakították át az előre gyártott elemekből készült kis biztonsági létesítményt. A belső falakat energiaelnyelő habbal fújták be, mely felvert tojásfehérjéhez hasonlított, viszont ballisztikus akadályt jelentett a kisebb tűzfegyverekkel és a könnyű robbanószerekkel szemben. Az egyik fal mellett biometrikus zárral ellátott, jókora fegyverszekrény állt. Mindössze néhány puskát tároltak benne. Mivel Holden nem tudta, pontosan hányat hozott magával a biztonsági csapat, ez éppúgy jelenthetett jót, mint rosszat.

Murtry egy kis íróasztal mögött ült, az asztalon kézi terminál hevert. A férfi a tarkója mögött összekulcsolt kézzel hátradőlt a székében, arcán halvány mosoly játszadozott. Olyannak tűnt, mint akinek az égvilágon semmi sürgős dolga nincs.

– Hallotta, amikor azt mondtam, hogy a csapata meggyilkolására készülnek? – kérdezte Holden.

– Örülnék, ha nem használná folyton ezt a szót – jegyezte meg Carol Chiwewe. A nő ragaszkodott hozzá, hogy jelen legyen a Holden és az RCE emberei közötti minden találkozáskor, és ez eredetileg ésszerű kérésnek tűnt. Most, hogy az övéi terveztek támadást, biztonsági kockázatot jelentett.

– A „gyilkosság”-ot? – kérdezte Murtry. – A „terrorizmus” egészen jól hangzik. Az „emberölés”-t mindig is kissé jogászkodónak tartottam. Kérkedőnek.

– Várjunk csak! – vágott közbe Holden, mielőtt Carol bekapta volna a horgot. – Ezt most rögtön hagyják abba! Nem vagyok képes a végtelenségig elviselni a maguk kicsinyes perlekedését. Már nem a jogok odaítéléséről van szó, meg arról, ki támadott először.

– Nem? – reagált Murtry. – Akkor miről?

– Arról, hogy közlöm magukkal, mi fog történni most.

– Közli – hümmögött Murtry.

– Itt nincs döntési joga – tette hozzá Carol. Holden visszafojtotta ingerültségét, amiért kizárólag abból az okból álltak egymás pártjára, hogy megnehezítsék az életét.

– Két dolog változott meg nemrégiben, egyvalami viszont nem – igyekezett nyájas hangnemben folytatni. – Újabb erőszakos cselekményekre fog sor kerülni, ami a kolónia és az RCE közti nyílt háborúval fenyeget. És, talán még ennél is fontosabb, hogy a bolygón maradt idegen szerkezetek lassan felébrednek.

– No és mi az, ami nem? – kérdezte Murtry.

– Tessék?

– Az egyvalami, ami nem változott.

– Ja persze – felelte Holden, és az asztalra támaszkodva közelebb hajolt a férfihoz. – Még mindig én vagyok az egyetlen a rendszerben, akinek a hadihajója a bolygó körül kering. Tehát ezt a három tényezőt figyelembe véve mindannyian elhagyjuk a bolygót, mielőtt maguk, idióták halomra gyilkolják egymást, vagy az idegenek elpusztítanak mindannyiunkat.

– Most már a fenyegetőzés következik? – kérdezte háta mögül Carol.

Anélkül, hogy egy pillanatra is elfordította volna a tekintetét Murtryről, Holden azt válaszolta:

– Naná, ha ez kell hozzá. Készítsék fel az embereiket az evakuálásra! Küldjék le az Israel siklóit! Ebben a pillanatban essenek neki! Az Israel harminc óra múlva velem együtt elmegy, és a saját érdekükben jobb, ha a fedélzeten lesznek, amikor indulunk.

– Nem teheti meg – jelentette ki Carol, Holden pedig hátraperdült, hogy szembenézzen vele.

– Dehogynem tehetem. Visszarendeljük a Barb űrkompját, és azt ajánlom, mindent pakoltasson össze az embereivel, ami fontos nekik, és kezdjék meg a berakodást. Mert a Barb is indul hamarosan.

Carol összeszorította a fogát, a keze ökölbe szorult.

– Végzett? – érdeklődött könnyed hangon Murtry. – Előhozakodhatok az ellenvetésemmel?

– Nincs ellenvetés – jelentette ki Holden, aztán közelebb húzott egy széket az asztalhoz, és leült. Azt mutatta ezzel, hogy nem érdeklik a parancsnoki külsőségek, amelyekkel a biztonsági részleg ruházta fel Murtryt.

– Nos tehát, ez a hírnév ára – folytatta Murtry. – Maga a naprendszer egyik legismertebb személyisége. Ezért küldték magát. A hírnév a hatalom illúzióját kelti. De az egész csak látszat.

– Dehogy, azzal, hogy az enyém a Rocinante…

Murtry ugyanazzal a lekezelő gesztussal intette le, mint korábban Carolt.

– Azért híres, mert mindenkit megpróbál megmenteni. Mert a naprendszer fehér lovagja. Aki a földre kényszeríti az olyan óriásokat, mint a Protogen és a Mao-Kwik. A hajóját a lehető legtökéletesebben nevezték el.

Murtry felnevetett Holden szemöldökráncolása láttán.

– Bizony. Olvastam a könyvet – folytatta Murtry. – Egyszóval ezért épp magát küldték ide. Senki sem számít arra, hogy a nagy James Holden bárki pártjára áll. Arra, hogy titokban vagy a telepeseket, vagy az egyik csúnya földi nagyvállalatot támogatja. Maga az, akinek nincsenek hátsó szándékai vagy önös céljai.

– Nagyszerű – reagált Holden. – Köszönöm a lényeglátó észrevételt. Most pedig szóljon az embereinek, és…

– Ugyanakkor tizennyolc hónapnyira vagyunk a legközelebbi jogi segélytől, és idekint kizárólag az erőszak hatalmára támaszkodhat.

– Maga az, aki itt erőszakoskodik – jelentette ki vádlón Carol.

– Valóban – ismerte el Murtry. – A többségnél jobban értem, miként használható. Azt ellenben pontosan tudom magáról, Holden kapitány, hogy maga viszont nem. Na most, ha az a vadállat, akit magával hozott, most idebent lenne, és ő fenyegetőzne maga helyett, komolyan kellene vennem. Magát azonban nem. E pillanatban a bolygó körül kering a hadihajója, amely izzó salakká égethetné az Israelt és a Barbapiccolát, aztán olyan pusztítást zúdíthatna erre a bolygóra, amivel az emberi élet utolsó darabkáját is megsemmisíthetné ebben a naprendszerben. Viszont maga nem olyan, aki meghúzza a ravaszt, és mindketten tudjuk ezt. Szóval hagyja a fenyegetőzést! Csak kínos helyzetbe hozná magát.

– Maga elveszítette a józan ítélőképességét – felelte Holden. – Meghibbant, és amint ez az RCE tudomására jut…

– Mi jut a tudomásukra? Hogy az EN mediátora berezelt, mert földönkívüli eredetű szerkezetet talált egy idegen bolygón, én viszont nem ijedtem be? – vágott a szavába Murtry. – Küldjön részletes jelentést! Biztosra veszem, hogy figyelembe véve az ismertségét és az EN meg a KBSz támogatását, komolyan megfontolják a szavait. És három év múlva talán, talán elküldenek valakit, aki leválthat.

Holden felállt, kezét pisztolya markolatára helyezte.

– Vagy most rögtön leváltom én.

A szoba egy pillanatra elcsendesedett. Carol mintha visszafojtotta volna a lélegzetét. Murtry mogorva arccal bámult fel Holdenre, úgy tűnt, első alkalommal sikerült meglepni őt. Holden kivárt, egyenesen a másik szemébe nézett, kellően ingerültnek mutatkozott ahhoz, hogy pisztolyt rántson Murtryre, és feldühödött magára, hogy hagyta idáig fajulni a helyzetet.

Murtry elmosolyodott. Ezzel cseppet sem oldotta a feszültséget.

– Ha magával hozta volna azt a másikat, a fenyegetésének lenne némi súlya. Mindketten tudjuk, ki a gyilkos a legénysége tagjai közül.

– Ha azt hiszi, nem lennék képes ebben a pillanatban agyonlőni, hogy megmentsem mindenki más életét ezen a bolygón, akkor alaposan félreismert.

Surrogás hallatszott a padló felől, ahogy Carol lassan kioldalazott az ajtó irányába és a lehetséges tűzvonalból. Holden Murtryre szegezte a tekintetét. A férfi hosszú másodpercekig bámult föl rá haragos arccal, aztán halványan elmosolyodott. Na most, gondolta Holden, és próbálta elérni, hogy az adrenalinlökettől ne remegjen a keze.

Amikor az asztalon heverő kézi terminál vijjogva hívást jelzett, Holden annyira megriadt, hogy félig kirántotta a tokjából a pisztolyát, mielőtt megálljt parancsolt magának. Murtry nem mozdult. A terminál ismét felrikoltott.

– Felvehetem? – kérdezte Murtry.

Holden csak bólintott neki, a fegyvert visszacsúsztatta a pisztolytáskába. Murtry a kezébe vette a terminált, és megnyitotta a kapcsolatot.

– Itt Wei beszél – szólalt meg egy hang.

– Hallgatom.

– A csapat a helyén van. A madárkák mind a fészekben várakoznak, és felszerelkeznek. Kezdhetjük?

– Várjanak! – felelte Murtry, aztán lerakta a kézi terminált, és megint Holdenhez fordult. – Még mindig amiatt idegeskedik, ami az Eroson történt. Felfogtam. Nem képes ésszerűen gondolkodni az idegen anyagot illetően, és őszintén, ki tudna? Megbocsátom, hogy megfenyegetett. És értékelem, hogy eredetileg azért keresett fel, hogy figyelmeztessen a csapatomra leselkedő veszélyre. Ez arról árulkodik nekem, hogy a nézetkülönbségeink ellenére még mindig azon igyekszik, hogy megmentse az embereim életét.

– Senkinek sem kell meghalnia itt – mondta erre Holden, és a körülmények dacára azt remélte, hogy Murtry visszavonulót fúj.

– Nos, ez szigorúan véve nem igaz – felelte Murtry. – Jól végzem a munkámat. Azt hitte, hogy nem tudok erről a kis lázadásról? Előbb értesültem róla, mint maga.

A városban szakadatlanul járőröző biztonsági csapat nem kerülhetett kellően közel ahhoz, hogy kihallgathassa őket.

– Bepoloskázta a települést.

– Minden épületet – ismerte el Murtry. – Így aztán, ugyan nagyra értékelem, hogy eljött, úgy vélem, ura vagyok a helyzetnek.

– Bepoloskázta a városomat? – hüledezett Carol, és haragja felülkerekedni látszott a félelmén.

– Mire készül? – kérdezte Holden. – Nehogy valami őrültséget csináljon!

Murtry csak megint elmosolyodott, kezébe vette a kézi terminálját, és kiadta a parancsot:

– Akciócsoport, kezdhetik.

A kinti lövések hangját letompította a falakat fedő hab, így halk pukkanások sorozatának hallatszottak. Akár egy távoli tűzijáték, vagy egy meghibásodott hidraulikus tömítés, amely végül megadta magát.

– Ó, ne! – jajdult fel Carol, és az ajtóhoz rohant. Holden utánaeredt, a terminálja után tapogatózott, hogy felhívja Amost.

Odakint sokkal hangosabb volt a zaj. A békés esti levegőbe hasító szaggatott dördülések, a messzeségben villódzó fények a város túlsó végén. Holden megiramodott a fegyverropogás irányába, a termináljába üvöltött Amosnak, hogy azonnal jöjjön. Megbotlott a sötétben, elejtette a terminált, de nem állt meg, hogy felvegye.

A település északi peremén rátalált Murtry biztonsági csapatára, akik az egyik házat vették tűz alá. Odabentről visszalőttek rájuk. A biztonságiak a házban lévőknek azt ordították, hogy adják meg magukat, a bentiek válaszként káromkodtak és lőttek. Füst gomolygott ki a kunyhó egyik törött ablakán, odabent valami égett.

– Hagyják már abba! – kiáltotta torkaszakadtából Holden, miközben az RCE-sek felé szaladt. Ügyet sem vetettek rá, és folyamatosan tovább lőtték a házat. Egy válaszlövés mellkason találta az RCE egyik emberét, azonban a testpáncél tompa hangot kiadva megállította a lövedéket.

A biztonsági szolgálatos nő a hátára zuhant, fájdalmában és meglepetésében felüvöltött. A csapat többi tagja össztüzet nyitott az ablakra, ahonnan a lövés érkezett, szilánkokra szaggatták a keretet meg a mögötte lévő falat.

A lángok hirtelen hőhullám és süvítő hang kíséretében továbbterjedtek a házban. Odabent valaki pánikba esve vagy fájdalmában felordított. Kicsapódott a bejárati ajtó, amelyből mostanra csupán szénszálrostok maradtak a záporozó lövések miatt. Egy nő rontott ki rajta karabéllyal a kezében. A biztonsági csapat véres cafatokká lőtte szét, a nő pedig a lépcső alján összerogyott, tehetetlenül vonaglott.

– Meggyulladtak! – üvöltötte Holden, aztán megragadta és rángatni kezdte a hozzá legközelebb álló RCE-s karját. – Ki kell hoznunk őket!

A férfi válaszként félretaszította.

– Maradjon fedezékben, amíg meg nem tisztítottuk a területet, uram!

Holden viszonzásképp szintén jókorát lökött a férfin, hogy az hanyatt vágódjon, aztán megiramodott a kunyhó előtt kiterült nő felé. Odabent valaki nyilván azt hitte, hogy rájuk támad, mivel puska dörrent, és egy méterrel Holden háta mögött miniatűr porrobbanással a levegőbe repült a föld. Az RCE emberei újra lőni kezdtek, Holden pedig mindkét oldalról tűz alá került.

Már megint, fogalmazódott meg a gondolat elméje egy távoli és még mindig nyugodt szegletében, és elmerengett, milyen gyakran megesik ez vele.

A földre vetette magát, és ráfeküdt az elesett nőre, üvöltve kérte a többieket, hogy hagyják abba. Senki sem hallgatott rá. A kunyhóban tomboló tűz újabb hangos pöffenéssel előgomolygott a házból, megpörkölte Holden szabadon maradt arcát és kezét. A bentről jövő lövések azonnal abbamaradtak, és nem sokkal ezután az RCE viszonzó tüze is. Holden karon ragadta a sebesült nőt, aztán elvonszolta a testet a lángok közeléből. Megbotlott, amint az RCE-sekhez ért, és orra bukott a lábuk előtt.

– Rajta segítsenek! – hörögte a nőnek, aki lehajolt, hogy felsegítse. Holden négykézlábra tápászkodott, de itt megállt, túlságosan szédült ahhoz, hogy felálljon.

A biztonsági csapat egy másik tagja már a nő fölé hajolt.

– Ez itt halott.

Holden visszarogyott a földre, hirtelen minden erő kiszállt belőle. Elkésett. A hatalmas húsdaráló, amitől meg akarta óvni ezeket az embereket, kérlelhetetlenül forgott, ők pedig egymás után odaálltak, hogy belevessék magukat. Az RCE-sek közben feltámogatták találatot kapott bajtársukat, a nő pedig azt hajtogatta, hogy nincs semmi baja, hogy a páncél megfogta a golyót, hogy csak egy nagy zúzódás fog megmaradni. Valaki azzal viccelődött, hogy az idióták parittyát akartak bevetni a tűzfegyverek ellen, amire mindenki felkacagott. Mindeközben a ház tovább égett, a forró epoxigyanta és a sülő disznóhús szagával, meg maró fekete füsttel töltötte meg a levegőt.

Az RCE embereinek láthatólag eszébe jutott, hogy Holden is ott van, és többen odamentek hozzá, hogy szemügyre vegyék.

– Fogják le! – szólalt meg az egyik. Wei. Aki korábban kiment velük a sivatagba, hogy megvizsgálják az idegen robotot. Aki lelőtte azt. A nő lebámult rá, együttérzésnek nyoma sem volt a tekintetében.

– Dögöljön meg! – válaszolta Holden, és megpróbált feltápászkodni. – Szart se fog lefogni.

Wei puskatussal mellkason vágta, visszacsapta őt a földre. Az egyik társa Holdenre fogta a karabélyát. Holden ösztönösen arra gondolt, hogy valószínűleg mindjárt lelövik.

– Hé, álljunk csak meg! – szólalt meg egy nyugodt hang. Murtry vonult oda a sötétségből. – Senki sem fogja lelőni Holden kapitányt.

– Terroristáknak próbált segíteni – jelentette ki Wei.

– Valóban? – Murtry döbbenetet színlelt. – Nem tett ilyesmit, ugye? Ezzel megszegte volna a pártatlanság kötelmét, nemde?

– Megpróbáltam segíteni a nőnek, akit lelőttek – válaszolta Holden, és lassan lábra állt. Úgy érezte, megzúzódott a szegycsontja. Ezt elviseli. Csak akkor fáj majd, amikor levegőt vesz.

– Ez elfogadhatónak hangzik – állapította meg Murtry. – Ennyiben kimerült a terroristáknak nyújtott segítsége?

Wei bólintott, aztán bosszúsan elfordította a tekintetét.

– Akkor nincs ok arra, hogy őrizetbe vegyük – folytatta kedélyesen Murtry. Ez meghibbant, gondolta magában Holden. Nincs ki mind a négy kereke. Most azonnal megölhetném, és véget vethetnék ennek az egésznek. Lelki szemei előtt megjelent Miller, aki egyetértőn rábólintott az ötletre.

– Uram – szólalt meg Wei, majd a vállához kapta a fegyverét, és a lángok mögötti sötétségre célzott. – Valaki közeleg.

– Felesleges ennyire felizgulni – mondta Amos, aztán előlépett a homályból. Basia Merton, Carol Chiwewe és még néhány telepes érkezett vele.

– Úr isten! – jajdult fel Carol, amint a tűz irányába fordult. – Kijutott valaki?

Az egyik biztonsági őr a fegyverével a földön heverő holttest felé bökött.

– Ő igen.

– Zadie – állapította meg Basia. – Megölték.

Murtry lépett előre, és megköszörülte a torkát. Amikor mindenki odanézett, bejelentette:

– A csapatom körülvette a házat, ahol egy ismert terrorista sejt épp arra tett előkészületeket, hogy végezzen velem, az RCE teljes biztonsági különítményével és Holden kapitánnyal. Tűzfegyverekkel és valószínűleg robbanóanyagokkal voltak felszerelkezve. Amikor az RCE biztonsági csapata felszólította őket, hogy fegyvertelenül és feltartott kézzel hagyják el az épületet, tüzet nyitottak. Minden terroristával végzett a viszonzott tűz. Elképzelhető, hogy a robbanószerek, amelyeket a terroristák bevetni készültek, felgyorsították az égést, amikor a ház lángra kapott. Mindenben a szabályzat szerint jártunk el annak érdekében, hogy megvédjük az RCE alkalmazottjainak, valamint az EN/KBSz mediátorának testi épségét.

Carol döbbent arccal figyelte a lángoló házat.

– A szabályzat szerint…

– Mister Merton – folytatta Murtry. – Örülök, hogy ön is eljött hozzánk. Wei őrmester, vegye őrizetbe Basia Mertont!

– Micsoda? – hűlt el Basia, és feltartott kézzel elhátrált. – Miért pont engem?

– Ne! – szólt közbe Holden, aztán Wei elé lépett, és a páncél mellrészére helyezte a tenyerét. – Erről szó sem lehet.

– Mister Merton tevékeny tagja volt az összeesküvésnek – harsogta Murtry, hogy az egybegyűlt telepesek közül mindenki hallja. – Részt vett a titkos gyűlésen, ahol megtervezték a támadást, és fontos bizonyítékokkal rendelkezünk azt illetően, hogy részese volt annak a rajtaütésnek, amely során öt emberemet megölték. Arról is lenne mondanivalója, mi történt Trying kormányzóval. – Aztán, immár halkabban, hozzátette: – El az útból, Holden, különben egyszerűen átgázolunk magán.

Wei kedvetlenül rámosolygott. Egyik RCE-s társa kettejüket megkerülve megindult Basia felé, és kezében fehér műanyag csuklóbilincset tartott.

Amos ekkor Basia elé lépett, és az RCE-s arcába öklözött. Mintha pöröly csapott volna le egy szelet marhahúsra. A biztonsági őr összecsuklott, akár egy marionettbábu, amelynek elvágták a zsinegeit.

– Nem – jelentette ki Amos, majd fintorogva rázogatni kezdte a jobb kezét, és hozzátette: – Aú.

A biztonsági csapat többi tagja rászegezte a fegyverét. Holden látta, hogy Amos a pisztolyáért nyúl, aztán odalépett elé, és elordította magát: – Elég!

– Bevisszük – közölte Basiára mutatva Murtry. – Így vagy úgy. Egyelőre nem foglalkozunk az egyik emberem bántalmazásával. Túlfűtött érzelmek és hasonlók.

– Egyébként is mindannyian elmegyünk – mondta a hangját lehalkítva Holden, inkább Murtryhez, mint a tömeghez intézve a szavait.

– Nincs felhatalmazása rá, hogy bárkit távozásra szólítson fel – felelte Murtry. – Azt reméltem, ezt már tisztáztuk.

– Addig is – folytatta Holden, mintha Murtry meg sem szólalt volna –, az EN őrizetbe veszi ezt a férfit. Basiát. A nyomozás érdekében. Fogságban marad a hajómon, idelent senkire sem jelent majd veszélyt, és amikor visszatértünk, bemutathatja a bizonyítékokat, és letartóztathatja.

– „Amikor visszatértünk” – ismételte el lusta mosollyal Murtry. – Az elkövetkező pár évben egy cellában akarja tartani, vagy ilyesmi?

– Ha ezt kell tennem – válaszolta Holden. – Csak mert egy pillanatig sem hiszem, hogy nem végezne vele.

Murtry vállat vont.

– Rendben. Akkor legyen a maga gondja. Csak tartsa távol őt a bolygómtól!

Basiát szemmel láthatón letaglózták az események, tekintete a semmibe révedt. A telepesek közben hozzáláttak, hogy tűzoltóegységet szervezzenek a lángok megfékezésére. Murtry és a csapata csak állt és figyelt, nem ajánlották fel, hogy segítenek, már puszta jelenlétük is fenyegetést hordozott magában.

Holden Basiával és Amosszal a nyomában megindult vissza a városba. A zsebeit tapogatva kereste a kézi terminálját, mielőtt eszébe jutott, hogy a tűzharc felé futtában elejtette. Tudta, hogy a sötétben nem fogja megtalálni, ezért kölcsönkérte Amosét, és felhívta a hajót.

– Naomi – szólalt meg, amint a nő felvette. – Szállj le a Rocival a leszállópadozatra! Ki kell rakodnod a nehezebb páncéljainkat és némi nagyobb tűzerejű fegyverzetet.

– Ez nem sok jót ígér – felelte Naomi.

– Nem bizony. Érkezett már válasz az EN-től vagy Fredtől?

– Még semmi. Ha jól sejtem, ez azt jelentheti, hogy sem az RCE-sek, sem a ganymedesiek nem különösebben sietnek távozni innen.

– Nem – felelte fáradt sóhajjal Holden. – Nem, inkább itt maradnak, és addig gyilkolják egymást, amíg egy idegen szerkezet pótalkatrészekké nem kezdi alakítani őket.

– No és te? – kérdezte Naomi. Úgy értette, vele együtt felmegy-e a gravitációs kútból. Ez lett volna a józan döntés.

– Még nem – válaszolta Holden. – Ha súlyosbodik a helyzet, talán.

– Az idegenek „helyzetre” vagy az emberek „helyzetre” gondolsz?

– Hogyan?

– Alex még néhány energia-kicsúcsosodást észlelt, és további mozgást, de jócskán délre tőletek. Ha érdekesebbnek kezd tűnni, értesítelek.

– Köszönöm. Ó, és egy utast visztek majd magatokkal.

– Que?

– Bonyolult, de azért kerül a Rocira, mert idelent többé nincs biztonságban. A lekötelezettje vagyok, Naomi. Megpróbálta megmenteni az életemet. Vigyázz rá nagyon!

– Oké.

– És drágám? – tette még hozzá Holden, akarata ellenére aggódó hangon. – Ha megint felmentetek, tartsátok szemmel az Israelt! Szerintem idelent egészen el fog fajulni a helyzet, és amikor ez megtörténik, odafent is ugyanerre lehet majd számítani.

– Hah! – válaszolta Naomi, és Holden kihallotta a hangjából, hogy mosolyog. – Csak azt merjék megpróbálni!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: HAVELOCK

A folyosó negyven méteren át nyúlt el a visszaforgató tartályok és a kisegítő gépészműhely között, tízméterenként zsilipajtókkal felszerelve. A két végén nyitott felvonók vezettek előre a környezetszabályozáshoz és hátra a hidroponikához. Az Israel kora nemcsak a falak szerkezetében és a padló járórácsán mutatkozott meg, hanem a kerámia zöldesszürke felületében is. Az ajtónyílások durva pereme mutatta, hol javult a biztonsági konstrukció az azóta eltelt évtizedek során, hogy a hajó először kirepült a Mars keringési pályáján túlra. Az egyik falon fehér heg terült szét, ahol valami drasztikus esemény mehetett végbe a hajó történetének egy korábbi korszakában, aztán flastrommal befoltozták, mint amikor egy falfirkát átfestenek. Havelock nagy nehezen küzdötte le a késztetést, hogy az ajtónyíláshoz legközelebb eső sarokba préselje magát.

Komoly feladatot jelentett. A faj evolúciója a Föld gravitációs kútjában ment végbe, abban fejlődtek és ahhoz alkalmazkodtak. A kisagya azt sugallta neki, hogy a nyomás biztonságot jelent. A csarnokból kiszűrődő mérges suttogás hallatán felgyorsult a pulzusa, és a fal, a hátától alig pár centiméternyire, mágnesként vonzotta őt. Bármelyik pillanatban bekövetkezhetett a hiba. Hátrafeszül, a falnak nyomja magát, a fal ellenirányú nyomást gyakorol rá, és kilöki a folyosó nyílt terébe. És a tűzvonalba. A termodinamika második törvénye fegyveres küzdelemre vonatkoztatva.

– Tiszta – szólalt meg az egyik mérnök, és Havelockban az elégedettség és a bosszúság viaskodott. Dehogy tiszta, gondolta magában. Nem látták meg, így azt hitték, nincs ott. A pisztolyt a lábához szorította, nem moccant. Várt. Nem szorult a falhoz.

Az első férfi, aki ellebegett mellette, észre sem vette, amíg lövést nem kapott. Havelock festéklövedéke narancssárgán terjedt szét a férfi mellkasán. A mögötte érkező már ellökte magát, teste egyik fogódzótól a másikig úszott, nem tudott módosítani a pályáján. Havelock kétszer telibe találta, először a lábán, aztán a hasán. Valódi tűzharc esetében most vér lebegne a levegőben. Apró piros cseppecskék, ahogy pörögve gömbökké formálódnak, és már összeállnak és alvadni kezdenek.

A harmadik férfi egyelőre elég messze járt tőle a folyosón, hogy Havelock akadálytalanul megcélozhassa. Fél tucat kék festéklövedék zúgott el mellette, és fröccsent szét a kerámia válaszfalon. Zárótűz. Nem rossz megoldás, ám senki sem maradt, aki kihasználhatta volna.

Havelock óvatosan belekapaszkodott a háta mögötti fogódzóba, nehogy elsodródjon, újratöltötte a pisztolyát, és a becsapódó lövedékeket számolta. A „halott” mérnök keserű ábrázattal lebegett a folyosón. Havelock tizenöt lövedéket számolt meg, aztán szünet következett, majd fémes kattanás, ahogy a pisztoly kivetette a festéklövedékes tárat. Havelock pár centiméterrel előrébb húzta magát, és benézett a folyosóra. Az utolsó ember – Williams – még csak fedezékbe sem húzódott, miközben ügyetlen mozdulatokkal iparkodott újratölteni a fegyverét. Havelock háromszor tüzelt, de csak egyszer találta el. A pisztolyok idegesítően pontatlanul lőttek, de a lényeget sikerült megértetni velük. Az utolsó mérnök hangosan elkáromkodta magát.

– Rendben – szólt bele Havelock a kézi termináljába. – Ennyi volt, fiúk. Jöhet a takarítócsapat, harminckor pedig találkozunk a tárgyalóban.

Nehezen lehetett megítélni egy kiképzőgyakorlatot. Egyrészről nyolc napja folyamatosan ezzel foglalkoztak már, mégsem álltak készen tényleges bevetésre. A mérnökök nem katonák. Az a három, aki korábban részesült már valamennyi kiképzésben, annyira kijött a gyakorlatból, hogy rosszabban teljesítettek az abszolút tapasztalatlanoknál. A kezdők legalább tisztában voltak azzal, hogy semmit sem tudnak.

Másrészt azonban sokkal gyorsabban fejlődtek, mint amire Havelock számított. Még egy hét, vagy tíz nap múlva legalább annyira értenek majd a dolgukhoz, mint egy szakasz újonc. Talán még jobban is.

A biztonsági képzésre jelentkezőket számos indíték hajthatta: az állásszerzés kényszere; az az idealista elképzelés, hogy segíthetnek az embereken; néha csupán az erőszak nárcisztikus szeretete. A mérnökökből hiányzott mindez. Céltudatosabbak, motiváltabbak voltak, és szinte kézzelfogható csapattudatot lehetett érezni bennük az ellenséggel szemben. Amikor Murtry leszámolt a lenti terrorista sejttel, egyszerre izgatottabbá és idegesebbé váltak, Havelock pedig semmi kivetnivalót nem talált a vérszomjukban, feltéve, hogy sikerül azt a helyes mederbe terelniük és féken tartaniuk.

A következő fél órában a mérnökök és a biztonsági egység – Havelock meg a minimális legénységből még ketten – sorra megtisztították a gyakorlat során rájuk került szennyeződéstől a folyosókat, raktereket és zárakat. A festék percek alatt polimerizálódott, különösebb pikkelyesedés nélkül lehámlott a falakról és a rácsokról, és nem maradtak utána apró részecskék, amelyeket valaki belélegezhetett volna. A mérnökök ezenkívül személyi porszívórendszereket készítettek, amelyek a festéktokból származó mikroszemcséktől az illóanyag molekulákig mindent kiszűrtek a levegőből. Munka közben nevetgéltek, viccelődtek, heccelték egymást, akár a dodzsangot takarító fehér övesek. Havelock eredetileg nem csapatépítő gyakorlatnak szánta a folyosótisztítást, ám a dolog kellően jól működött ahhoz, hogy lassanként elhitesse magával az ellenkezőjét.

A tárgyalót, ahol a kiképzőgyakorlat előtti eligazítást, majd azt követően a halottszemlét tartották, a tolóerő keltette álgravitációhoz tervezték. A hosszú, téglalap alakú asztalt csavarokkal rögzítették a padlóhoz, körötte présülések sorakoztak, de a mérnökök ebből semmit sem használtak. Havelock nem emlékezett rá, miért döntöttek amellett, hogy a berendezésről tudomást sem véve kilencven fokkal elforgatják a fel-le irányt, ám mostanra minden összejövetel ebben a rendben zajlott.

A mérnökök és a biztonságiak a falak mellett vagy a nyílt térben lebegtek, a „padló” tőlük jobbra helyezkedett el, Havelock pedig a bejáratnál foglalta el a helyét.

– Rendben van – szólalt meg, és a morajlás abbamaradt. – Mit tanultunk ma?

– Hogy ne bízzunk meg a geci Gibbsben, amikor azt mondja nekünk, hogy tiszta a folyosó. – Előtört belőlük a nevetés, de nem érződött ki belőle harag vagy gonoszkodás. Még a kigúnyolt férfi is elmosolyodott.

– Rossz válasz – felelte vigyorogva Havelock. – A helyes válasz az, hogy nem szabad sietni, amikor ellenőrzünk valamilyen helyet. Természetünkből fakadóan biztonságosnak hisszük az üresnek látott tereket. A sarkok és ajtónyílások mindig veszélyesek, mivel olyan helyre hatolunk be, ahol nem tudhatjuk, mi rejtőzik. Mire észrevesszük az ellenséget, már ki vagyunk téve nekik.

– Uram?

Havelock a jelentkező nőre bökött.

– Igen?

– Uram, létezik valamiféle algoritmus erre? Mert ha kaphatnánk valamilyen „bevált gyakorlat” folyamatábrát, amit tanulmányozhatnánk a szabadidőnkben, az sokat segítene.

– A sarkok és ajtónyílások típusai szerint osztályozhatnánk a helyeket – tette hozzá valaki más. – És hogy milyen szögből érdemes megközelítenünk azokat. Nekem úgy tűnik, hogy érdemes úgy elforgatni a tengelyt, hogy bármi felé haladunk, azt „lent”-ként értelmezzük.

Havelock hagyta, hogy egy darabig még beszéljenek. Furcsa volt azt hallani, ahogy mérnöki szemszögből elemzik a kis létszámú támadás taktikáját, de most ők jelentették a csapatát. Épp azt tanulták, hogyan oldják meg egyenletekhez hasonlóan az erőszakot: nem a kiiktatására törekedtek, hanem arra, hogy minden elemét megértsék.

– Nekem az nem tiszta itt – szólalt meg Koenen főmérnök –, hogy egyáltalán miért a Barbapiccolával foglalkozunk.

A teremben most minden tekintet kérdőn Havelockra szegeződött. Vagy legalábbis valamilyen reakcióra várva. Meglepő idegesség szorította el Havelock torkát, aztán halkan felkacagott.

– Mert ők a rosszfiúk – válaszolta.

– A Barbapiccola fegyvertelen teherszállító, körülbelül százfős állandó legénységgel, akiket űrkomppal kellene feljuttatni a bolygó felszínéről – magyarázta a főmérnök. – A Rocinante legénysége még a minimálisan szükséges létszámot sem teszi ki, aminek a fele már nincs a hajón. Nekem úgy tűnik, hogy itt alacsonyabb kockázatú, értékesebb alternatíva adódik.

Egyetértő moraj futott végig a helyiségen. Havelock a fejét rázta.

– Tévedés – jelentette ki. – Először is itt van, amit mondott. A Barbapiccola fegyvertelen. Ha valami balul sikerülne, a legrosszabb, amire számíthatunk, egy kemény szavakkal megfogalmazott tiltakozó levél. A Rocinante a legmodernebb technikával felszerelt marsi hadihajó volt, mielőtt Holden átvitte a KBSz-hez. Ki tudja, miféle módosításokat végeztek azóta rajta. Teljes torpedókészlettel, PVÁ-kkal és a hajógerincre szerelt sínágyúval rendelkezik. Ha a Rocinante legénysége fenyegetést lát bennünk, pillanatok alatt leszámolhat velünk, és semmit sem tehetünk ellene.

– De ha nekünk lenne ekkora tűzerőnk… – kezdte Koenen.

– Semmi gond nem lenne, amíg itt maradunk – vágott a szavába Havelock. – Viszont amint visszatérnénk a gyűrűkapun, egy egész halom jogász, szerződés és jóval nagyobb fegyverekkel felszerelt hajó várna ránk. Ha le kell foglalnunk a Barbapiccolát, legalább jogilag érvelhetünk mellette.

A mérnökök bosszúsan sóhajtoztak, és a fejüket csóválták. Nekik a jogi érvelés egyet jelentett a „totál marhaság”-gal, de Havelock továbblépett.

– Egyrészt az érc, amelyet szállítanak, az EN hivatalos engedélye értelmében egyelőre az RCE tulajdona. Másrészt, ha telepeseket hoznak fel a bolygóról, azzal érvelhetünk, hogy gyilkosságban érintettek bűnsegédként és felbujtóként.

– Érvelhetünk? – szólalt meg az egyik férfi valahonnan hátulról. Megszólalását zord nevetés fogadta.

– Lévén, hogy igaz, hathatós érv – válaszolta Havelock. – Ha rátámadunk a Rocinantéra, azt bizonyítjuk, hogy pontosan olyanok vagyunk, amilyennek tartanak minket. Ha hajlíthatatlanok maradunk, megvédhetjük magunkat, és hosszú távon még mindig megnyerhetjük a meccset.

– A hosszú távú meccs remek, ha az ember elég sokáig a ringben marad – mondta erre hátulról a férfi, de a hanghordozása elárulta, hogy ésszerűnek érezték, amit mondott. Egyelőre legalábbis.

Ivers Thorssen geoszenzor-elemzőként szerezte tudományos fokozatait a lunai és a ganymedesi egyetemeken. Egy hónap alatt többet keresett, mint Havelock éves jövedelme a biztonsági szolgálatnál. Emellett övbéli volt. Az, hogy mikrogravitációban nőtt fel, kevésbé mutatkozott meg rajta, mint amit Havelock másokon észlelt. Thorssen feje talán kissé túlméretezettnek tűnt a testéhez képest, a törzse és a lába talán kissé hosszúnak és vékonynak hatott. Elegendő testedzéssel és szteroidokkal viszont akár földinek is kiadhatta volna magát. Nem mintha számított volna. Az Israelen mindenki mindenkiről tudta, hogy kicsoda. Mielőtt elindultak, nem érdekelték őket a különbségek. Nem igazán.

– Az energia-kicsúcsosodások mellett eddig húsz helyen észleltünk hő-feláramlást – magyarázta, és az Új-Föld Havelock asztali kijelzőjén megjelenített gömbjére mutatott. – Mindegyik az elmúlt nyolcvan órában tűnt fel, és egyelőre fogalmunk sincs, mik lehetnek.

Havelock a fejét vakarta. A hajóbörtön zárkái üresen álltak, így senki sem hallhatta meg, miről beszélnek. Szükségtelen volt udvariaskodni.

– Azt várta tőlem, hogy valamilyen elmélettel álljak elő? Csak mert mindeddig abban a hitben éltem, hogy azért jöttünk ide, mert olyasmiket kerestünk, amikről nem tudjuk, micsodák. Az, hogy rábukkant valamire, amit nem ért, olyasminek tűnik, amire számítani lehetett.

Az övbéli összepréselt ajka elfehéredett.

– Lehet, hogy fontos. Lehet, hogy érdektelen. Csupán azt szerettem volna az értésére hozni, hogy ki kell derítenem. Fontos feladatokkal foglalkozom. Nem tölthetem minden időmet mellékes ügyekkel.

– Rendben – válaszolta Havelock.

– Egymás után immár a harmadik nap fordul elő, hogy valaki vizelettel spriccelte tele a szekrényemet. Harmadszor történt meg, érti? Azzal kell szórakoznom, hogy elérjem, hogy a holmim ne árasszon húgyszagot, amikor adatokat kellene lefuttatnom.

Havelock felsóhajtott, és elsötétítette a kijelzőt. Az Új-Föld és a titokzatos forró pontok eltűntek.

– Nézze, megértem, mi a gondja ezzel. Engem is felhúzna a dolog. De lazábban kellene kezelnie. Az emberek unatkoznak, és komoly nyomás nehezedik rájuk. Természetes, hogy kicsit csibészkednek. Majd elmúlik.

Thorssen karba fonta a kezét, ábrázata egyre haragosabbá vált.

– Egy kicsit csibészkednek? Így látja? Én vagyok ez egyetlen övbéli a csapatban, és egyedül velem…

– Nem. Nézze, ez egyszerűen nem így van, rendben? Már most eléggé feszült a helyzet. Ha akarja, figyelőkamerát helyezek el a szekrényében, és közlöm az emberekkel, hogy vissza kell fogniuk magukat, de ne csináljunk már ebből övbéli–belső bolygóbeli konfliktust.

– Nem csinálok belőle semmit.

– Már megbocsásson, de pontosan ezt teszi – jelentette ki Havelock. – És minél nagyobb feneket próbál keríteni neki, annál nagyobb valószínűséggel visszaüt, és maga fogja húzni a rövidebbet.

Thorssen dühe szinte tapintható volt. Havelock finoman helyet változtatott, magasabbra lökte magát abba az irányba, amit ideiglenesen „fönt”-nek választottak. Régi húzás volt, amit még akkoriban tanult, amikor a Star Helixnél dolgozott. Az emberiség ugyan kimászott a gravitációs kútból, de a mások fölé magasodás, a dominancia egyértelművé tételének érzete túl mélyen gyökerezett az ember ösztöneiben ahhoz, hogy egy nullgravitációhoz hasonló, jelentéktelen tényező kitörölhesse. Thorssen mélyen, reszketőn sóhajtott, és Havelock egy pillanatra eltűnődött, vajon a férfi behúz-e neki egyet. Nem szerette volna egy cellába zárni az elemzőt éjszakára. Ha azonban mégis erre kényszerülne, csöppet se bánná.

– Figyelőkamerát szerelek a szekrényére, és általános közleményt adok ki, hogy fel kell hagyni az efféle viselkedéssel. Mostantól senki sem fogja lepisilni a maga holmiját, és visszatérhet a munkájához. Ezt akarja, nemde?

– Amikor megfogalmazza azt a közleményt, azt fogja beletenni, hogy ne bolondozzanak tovább egymás kárára, vagy azt, hogy abba kell hagyniuk az övbéliek zaklatását?

– Szerintem maga is tudja erre a választ.

Thorssen válla csüggedten előreesett. Havelock bólintott. Nem először jutott eszébe, hogy az összetűzések tánchoz hasonlítanak. Bizonyos lépésekre bizonyos módon kell reagálni, és a java része az agy alsóbb régióiban megy végbe, amelyeknek a nyelv talán tudatában sincs. Thorssen összegörnyedése a megadást jelezte, a bólintás az elfogadást, az elemzőben pedig valószínűleg nem is tudatosodott, hogy ez történt.

Voltaképp egyértelműen nem, mivel racionális elméje továbbdübörgött, habár mindent, amit meg kellett beszélni, már eldöntöttek.

– Ha maga lenne itt az egyetlen földi, és az övbéliek tennék ezt magával, egészen másként érezne.

– Köszönöm, hogy felhívta a figyelmemet a problémára – válaszolta Havelock. – Gondoskodom róla, hogy megoldást találjanak rá.

Thorssen ellökte magát az íróasztaltól, majd kecsesen keresztüllebegett az üres téren, azután eltűnt a folyosóban. Havelock nagyot sóhajtott, ismét aktiválta az asztali kijelzőjét, aztán végiglapozott a hajó jelentésein. Valójában egyre több incidensről számoltak be. Zömében jelentéktelen ügyek voltak. A vállalati szabályzat kisebb áthágásai miatti panaszok. Készlethalmozással vagy szexuális illemsértéssel kapcsolatos vádak. Az egyik szerves kémikus kedélyfokozókat készített. A hajó pszichiátriai tanácsadója egyre erélyesebb figyelmeztetéseket adott ki az általa „belső rétegeződés”-nek nevezett jelenséget illetően, ami Havelocknak egyszerűen társadalompolitikának hangzott. Mindegyik jelentést jóváhagyta.

Ha maga lenne itt az egyetlen földi.

Ironikus módon Havelock korábban már megtapasztalta, milyen egyetlen földinek lenni egy övbéli közösségben, ráadásul többször is. Amikor a Stone & Sibbets húsz férőhelyes teherhajóján utazott a Lunáról a Ganymedesre, két földi egyike volt, kisebbségben és állandóan leplezett módon kirekesztve. Majdnem egy éven át szolgált a Star Helixnél a Ceres Állomáson, ahol mindig ő kapta a legrosszabb ügyeket, a legrosszabb partnert, a cseppet sem leplezett emlékeztetőket, hogy nem közéjük tartozik. A kelleténél jóval többször kritizálták az övbéliek, amiért a teste nem a megfelelő formájú, és nem ismeri azt a többnyelvű katyvaszt, amely a külső bolygók argójaként funkcionál. Leginkább azért nem pisiltek bele a szekrényébe, mert eszükbe sem jutott.

Havelock kifejezetten Thorssen szekrényére állított rá egy kamerát, aztán megnyitott egy kitöltetlen biztonsági sablont. Ránézett az üres mezőre, amely fehérségével azt kérdezte tőle, mit akar mondani.

Nyolcmilliárd kilométerre kerültünk otthonról, és egy halom félvad terrorista mind ki akar nyírni minket, szóval őrizzük meg a nyugalmunkat.

Esetleg azt, hogy:

Gyakorlatilag minden átkozott övbéli úgy kezelt, mintha szarba mártottak volna, csupán amiatt, ahonnan származom, de most, hogy mi vagyunk többségben, mindnyájan tiszteletben fogjuk tartani a kényes kis érzéseiket.

Megropogtatta az ujjait, és nekiállt gépelni.

A biztonsági szolgálat tudomására jutott, hogy a legénység körében megszaporodott a rossz tréfák száma. Noha megértjük, hogy szükség van a felszabadultságra ezekben a feszültségtől terhes időkben, némelyik eset túllépte a jó ízlés határait. A biztonsági szolgálat ideiglenes vezetőjeként

Egy pillanatra megállt.

Egyszer, a Ceresen Havelockot azzal bízták meg, hogy zárasson be egy illegális klubot az állomás központjának közelében, ahol kegyetlenül erősen érződött a Coriolis-hatás, míg a perdületi gravitáció a legkevésbé hatott. Amikor odaért, a vakító fényeknek, a visító dobütemnek és a helyhez nem szokott belső fülének köszönhetően annyira felkavarodott a gyomra, hogy elhányta magát a kőbe vájt alagútban. Egy róla készült kép a cég igazgatósága elé került. Havelock belement a játékba, mivel a tiltakozással csak súlyosbított volna a helyzeten. Évek óta nem jutott eszébe az eset.

Ha maga lenne itt az egyetlen földi.

– Bassza meg! – ordította Havelock az üres szobának. Kitörölte a képernyőt.

Tudomásomra jutott, hogy az RCE egyes alkalmazottait és tudományos teamjeinek tagjait célzottan zaklatják, mert a külső bolygókról származnak. A jelenlegi feszült helyzetben elsődleges fontosságú, hogy ne keverjük össze a közénk tartozókat az ellenségeinkkel a fiziológia és a származási környezet okozta akaratlan eltérések miatt. Hivatalomnál fogva a következő intézkedéseket hozom:

– Ezt még meg fogom bánni – mondta a képernyőnek Havelock, de mire elkészült a közleménnyel, ellenőrizte a nyelvhelyességet, és elküldte a szöveget, majdhogynem kellemes érzés töltötte el.

HUSZADIK FEJEZET: ELVI

Elvi a kunyhója előtt, a kézi terminálját a térdén nyugtatva ült, süttette a nyakát és a hátát az immár megszokott nap fényében, és várta, hogy betöltődjenek a Lunáról érkezett jelentések. Az Edward Israel kommunikációs lézere jelentette az egyedüli kapcsolatot a számára régről ismert világokkal, és a vivőjelet elárasztották a bolygófelszínen dolgozó munkacsoportok technikai adatcsomagjai és az Israel érzékelőinek adatai. Kijózanító volt a felismerés, hogy a rengeteg tragédia, félelem és haláleset ellenére, melyek az Új-Földet sújtották, a kimenő nyers adatok többsége továbbra is technikai jellegű volt. Az ő lassú kapcsolata pedig még mindig messze felülmúlta azt, amivel Első Leszállás lakói rendelkeztek. A Barbapiccola még csak csatornát sem biztosított nekik. A kézi termináljaik kivétel nélkül rögtönzött, helyi, látósugáron belüli hálózatokra kapcsolódtak, ha egyáltalán működtek.

Enyhe szellő kavarta föl a homokot, aztán tette le gyengéden újra. A magasban a zöld felhők szétszóródtak, majd újra összeálltak, csipkeként hálózták be a kék eget, akár a tavak felszínén lebegő algák. A levegőben hőség, por és a közelgő eső szaga szállt. A jelentések betöltődtek, Elvi pedig megnyitotta őket, és egy jó órát töltött azzal, hogy végigolvasta mind, meghallgatta a vitákat, kialakította a saját nézőpontját. Nehezebben ment, mint szerette volna. A gondolatai folyton elkalandoztak.

Minden olyan gyorsan változott a bolygón, minden annyira másnak bizonyult, mint amire Elvi számított, hogy pusztán a cél szem előtt tartása nehézséget jelentett. A sivatagba tett utazás, az élmény, hogy látta a kétmilliárd éves szerkezetet ténylegesen működni, akármilyen erőtlenül is, revelációként hatott rá. Aztán az illegális bolygófoglalók körében tevékenykedő terroristák leleplezése és megsemmisítése, aminek megkönnyebbülést kellett volna hoznia, furcsa nyugtalanságot hagyott benne. És ugyan soha senkinek sem említette, és nem is fogja, James Holdenről szóló visszatérő és zaklató álmok gyötörték.

A képernyőn véget ért a kutatás-koordinátor jelentése, és Elvi rájött, hogy egy szót sem hallott belőle. Felsóhajtott, újraindította, aztán megint megállította, mielőtt az RCE földi laboratóriumi központjában dolgozó nő bármit mondhatott volna. Elvi felpillantott az égre, és eltűnődött, vajon merre rejtőzködhet a légköri fényszóródás kékségében a Rocinante és a Barbapiccola, meg az Edward Israel. A településre vivő gyalogút mellett az egyik növényszerűség emelkedő csattanások sorozatát hallatta. Elvi már jó ideje szeretett volna utánajárni ennek, de nem jutott rá ideje. Egyelőre.

– Doktor Okoye – szólította meg a kutatás-koordinátor hatvan CSE, avagy – a nézőponttól függően – fél galaxisnyi távolságból –, épp most jövök a statisztikai csoporttal való egyeztetésről, és szerettem volna részletesen tájékoztatni azt illetően, az elkövetkező hetekben miként szeretnénk eljárni az adatgyűjtés terén. A lunai csoport kifejezetten arra szeretné kérni, hogy gyűjtsön még példányokat az elsőként elemzett fajokból, hogy csökkenthessék a hibahatárokat…

Elvi figyelt, összpontosított, minden más gondolatot és érzést kiűzött a fejéből. Ezúttal a jelentés végére összeállította magában a teendők listáját, körvonalazódott benne, hogy a munkája milyen módon változtat az otthoni labor forrásain és tervein, és fél tucat kérdés merült fel benne az ásványi anyagok különválasztásáról, amelyeket Fayeznek szándékozott feltenni. Az előírások szerint azonmód fel kellett vennie és el kellett küldenie a választ. Figyelembe véve, hány óra kell ahhoz, hogy hazajusson, az üzenet még a reggeli értekezletek előtt megérkezhet. Elvi azonban ehelyett a személyi naptárát nyitotta meg, és belekezdett begépelni a feladatok listáját. Vízminták és talajminták. Három különböző növénynek megfelelő fajból vett minták. Jelentés az idegen szerkezetről…

Azon morfondírozott, vajon mi aktiválhatta hirtelen a gépet, és mivel Holden ott járt, és végtére is őt küldték el mediátorként azzal a megbízatással, hogy jobbá – ésszerűbbé, értelmesebbé – tegye az új-földi helyzetet, arra gondolt, hogy talán, ha egyértelmű okot tudott volna felmutatni arra, hogy a sivatagi szerkezet nem az ő jelenlétükre reagált, megszabadíthatná a férfit a teher egy részétől. Szívességből, és hogy segítsen Holden megteremteni a békét.

Egyértelműen nem csak ürügyet keresett arra, hogy újra meglátogathassa.

Végigfutott a teendők listáján, aztán elgondolkodott. Végül azt írta: Ajánlólevél Felcia Merton számára. Egy hosszú percig csak ült, a szavakat nézte, próbálta eldönteni magában, mit érez velük kapcsolatban. Kitörölte a sort, várt, aztán újra beírta.

A településbe lépve mintha egy másik, keményebb világba jutott volna. A földes utcák nem voltak üresek, de a járókelők most közelebb húzódtak a falakhoz, mint korábban. A mosolyok és a biccentések, a szemkontaktus és az egyszerű köszöntések mind eltűntek. A városbeliek sietősen, leszegett fejjel igyekeztek úti céljuk felé. Elvi késztetést érzett, hogy elébük lépjen, elállja az útjukat, amíg tudomást nem vesznek róla.

Az épület, ahol az a dolog történt, a település határának közelében állt. A tűz szétolvasztott mindent, ami nem égett el benne. Az építmény csontváza még mindig állt, megszenesedve és megdőlve meredezett a délutáni napsütésben. Elvi egy pillanatra megállt előttük. Emlékeztették valamire, de nem jutott eszébe, hogy mire. Valami halott dologra. Valami tűzzel kapcsolatosra.

Ó. Hát persze. Az idegen szerkezetre, ahogy a sivatagban ég.

Az RCE biztonsági szolgálatának két embere közeledett felé az utcán, határozott léptekkel vonultak az út közepén. Elvi nem tudta kivenni, miről beszélnek, de a társalgás élénk, laza és vidám hangnemben folyt. Az egyikük felnevetett. Elvi megfordult, elindult feléjük. Amikor elhaladtak mellette, intettek neki, Elvi pedig automatikusan viszonozta az üdvözlést. Az utca túloldalán az egyik övbéli nő – Eirinn volt a neve – kilépett az ajtón, meglátta a biztonságiakat, és egy darabig habozott, mielőtt kisétált a fénybe. Elvi figyelte, ahogy a nő megy, a fejét egy kicsit túlságosan felszegi, a vállát egy kicsit túlságosan kihúzza. Semmi sem igazolja egyértelműbben a félelmet, mint ha tagadni próbálják. Első Leszállás korábban ezé a nőé volt.

Elvi belépett a bányászbüfébe, és azt remélte, hogy Holdent a megszokott asztalánál találja. A helyiségben félhomály uralkodott, és Elvi szemének némi idő kellett ahhoz, hogy hozzászokjon. Holden helyén a másik, Amos Burton ült, és egy tányér barna tésztát eszegetett, amely szintetizált földimogyorótól és currytől illatozott. Hátul Lucia Merton ült az egyik bokszban valakivel. Elvi gyorsan félrefordult, mielőtt az orvosnő elkaphatta volna a tekintetét.

Amos felpillantott rá, amikor Elvi közelebb ért.

– Érdeklődni szeretnék, hogy Holden kapitány… beszélni szerettem volna vele. A szerkezetről? Amire a sivatagban találtunk?

– Történt vele valami?

– Eszembe jutott néhány elmélet, amelyekről úgy gondoltam… hasznosak lehetnek.

Te jó Isten, gondolta. Hebegek, akár egy iskoláslány. Amos szerencsére nem vette észre, vagy ha mégis, úgy tett, mintha nem.

– A kapitány épp a foglyot készül átszállítani – válaszolta Amos. – Várhatóan még napnyugta előtt visszaér.

– Rendben – felelte Elvi. – Jól van. Szólna neki, hogy kerestem? Valószínűleg a kunyhómban leszek, mire visszaér. Ott megtalál.

– Átadom az üzenetet.

– Köszönöm.

Elvi elfordult, ökölbe szorított kezét mélyen a zsebébe nyomta. Megalázottnak érezte magát, habár nem igazán tudta, miért. Épp csak valamelyest tisztább megvilágításba akarta helyezni az idegen szerkezeteket és a helyi ökoszisztémát. Ebben nem volt semmi nem helyénvaló vagy…

– Elvi!

A nő érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul. A terem hátsó része felé fordult, a boksz felé, ahol Lucia Merton ült. Fayez pördült hátra a székében, és intett oda neki. Elvi az ajtón át kibámult az utcára, azt kívánta, bárcsak méltósággal kisétálhatna rajta valahogy.

– Elvi! Gyere, ülj le! Igyál velünk valamit!

– Örömmel – felelte Elvi, aztán megindult a büfé hátsó része felé, és közben minden lépést megbánt.

Merton doktornő sápadtnak tűnt, kivéve a szeme alatt sötétlő táskákat. Elvi eltűnődött, vajon beteg lehet-e, vagy csak a szorongás és fájdalom miatt néz ki így.

– Lucia – köszöntötte a nőt Elvi.

– Elvi.

– Ülj csak le! – kínálta hellyel Fayez. – Ha állsz, alacsonynak érzem magam, és tudod, mennyire utálom ezt az érzést.

Elvi lesimította a nadrágja szövetét, és becsusszant Fayez mellé. A férfi sörszagúan és ámulva rámosolygott. Lucia pillantása majdhogynem egy bocsánatkéréssel ért fel. Mellém is leülhettél volna, sugallta.

– Épp Felciáról beszélgettünk – közölte Fayez, aztán Luciához fordult. – Elvi a legokosabb a csapatban. Komolyan, tudtad, hogy ő írta az első komoly tanulmányt a citoplazma alapú számítórendszerekről? Igen. Ő ül itt velünk.

– Felcia mesélt már róla – válaszolta Lucia. – Köszönöm, hogy barátként kezeli a lányomat.

A családod megpróbált megölni, gondolta magában Elvi. Minden éjjel azzal a férfival aludtál egy ágyban, aki a halálomat akarta.

– Szívesen – felelte. – Rendkívül tehetséges lány.

– Bizony – helyeselt Lucia. – És Isten a tanúm, hogy próbáltam lebeszélni az orvosi pályáról.

– Azt remélte, hogy itt marad? – kérdezte Elvi, és a hangja hűvösebbnek hatott, mint szerette volna.

– Azt nem, dehogy – felelte nevetve Lucia. – Az, hogy elmegy a bolygóról, az egyetlen jó dolog, ami az ideérkezésünk óta történt. Épp csak attól félek, miattam döntött így. Jobb lenne, ha a maga útját járná.

– Hosszú az út a Lunára – jelentette ki Fayez. – Úgy értem, öt major szakkal próbálkoztam, mielőtt beleszerettem a geohidraulikába. Sörfőzőnek készültem. El tudjátok képzelni rólam ezt?

Elvi és Lucia teljesen egyszerre vágták rá, hogy „igen”. Elvi önkéntelenül is elmosolyodott. Lucia felállt.

– El kell mennem Jacekért – jelentette be.

– Jól van? – érdeklődött Elvi. Reflexszerűen. Illendőségből. Azonnal megbánta, szerette volna visszaszívni a kérdést, amint a szavak elhagyták a száját. A doktornő sóvárgón elmosolyodott.

– Amennyire lehetséges – felelte. – Ma megy el az édesapja.

Fogolyként a Rocinantéra kerül, gondolta Elvi, de nem szólt.

– Vedd úgy, hogy a vendégünk voltál – jelentette ki Fayez. – Majd én állom a cechet.

– Köszönöm, doktor Sarkis.

– Fayez. Hívj csak Fayeznek! Mindenki így szólít.

Lucia bólintott, és elment. Fayez a fejét csóvált és kinyújtózott, karját Elvi válla mögé csúsztatta. A nő átült az asztal túloldalára.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdezte.

– Mi a fenét csinálok? Szerinted ez itt a kérdés?

– Pontosan tudod, hogy a férje…

– Rohadtul semmit sem tudok, Elvi. Ahogy te sem. Rengeteg értelmezést ismerek és elképesztően kevés tényszerű adatot, ahogy te is.

– Szerinted… szerinted nem…

– Szerintem az a ház tele volt terroristákkal, Murtry pedig végzett velük, és ezzel megmentette az életünket. De ezt csak gondolom. Ezenkívül azt is gondolom, hogy minél jobban megismernek és megszeretnek engem a helybéliek, annál kisebb valószínűséggel fognak megskalpolni a következő lázadás alkalmával. És… és mégis mit jelent a civilizáció, ha nem azt, hogy az emberek elbeszélgetnek egymással egy istenverte sör mellett? – fakadt ki Fayez, aztán hátrafordította a fejét a válla felett. – Igazam van?

– Abszolúte, bazmeg – kiáltott vissza Amos. – Teljesen egyetértek, bármit mondtál is.

– Helyes – nyugtázta Fayez.

– Te berúgtál.

– Már egy ideje ezen vagyok – felelte Fayez. – Valószínűleg a vendégek felével ittam már ebben a lebujban. Csak azt szeretném tudni, ti merre jártok, amíg én békét igyekszem kötni velük.

Elvi egy pillanatra meglátta a férfiben bujkáló félelmet is. Az állkapcsa állásán látszott, azon, ahogy félig lehunyt szeme kissé balra sandított, kerülte Elvi tekintetét. Fayez, aki mindenen képes nevetni, bármennyire tragikus a helyzet, eszeveszetten rémült volt. És miért ne lett volna az? Több milliárd kilométerre jártak az otthonuktól, egy olyan bolygón, amit nem értettek, és egy olyan háború kellős közepén, amely mostanra mindkét oldalon emberéleteket követelt. És mennyire furcsának és nyilvánvalónak hatott, hogy az ő győzelmük lenne az – miután a névtelen, arctalan gyilkosokat azonosították és megölték, vagy börtönbe vetették –, ami pánikot keltene.

Fayez várakozott. Várta, hogy megint fokozódjon a helyzet. Hogy bekövetkezzen az elkerülhetetlen. Próbált belekapaszkodni az események feletti bármilyen kontrollba, amit a kezébe kaparinthat, remélhet, vagy színlelhet. Elvi megértette, mivel ő is pontosan így érzett, épp csak nem jött rá, amíg máson észre nem vette.

Fayez haragosan bámult le az asztalra, aztán lassan felemelte a fejét, a tekintete találkozott Elviével.

– Na és te mit keresel itt?

– Úgy tűnik, veled üldögélek – felelte Elvi.

Várom, hogy bekövetkezzen az elkerülhetetlen.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: BASIA

Basia a leszállótér peremén állt, az acélbilincsek verejtéktől csillogtak, feldörzsölték a csuklóját és az alkarját. Murtry ragaszkodott a mozgása korlátozásához, amíg Basia el nem hagyja a bolygót, jóllehet a kulcsot Amosnak adta, a nagydarab férfi pedig biztosította a foglyot, hogy amint a Rocinante felszállt, lekerül róla a bilincs. Mindez az Ilosz polgárait emlékeztette látványosan még egyszer, utoljára arra, hogy Murtry hatalmat gyakorolhat és fog is gyakorolni felettük. Jim Holden még mindig a békéltető szerepét játszotta, és cserébe azért, hogy Basiát további fenyegetőzés és feltételek nélkül átadják neki, beleegyezett a férfi megbilincselésébe. Basia értette, miért teszi mindenki azt, amit tesz.

Ettől nem érezte magát kevésbé megalázottnak.

Lucia és Jacek mellette álltak, várták, hogy a Rocinante leszálljon. Jacek az apja előtt állt, a hátát Basia hasának szorította, Basia pedig a fiú vállán tartotta megbilincselt kezét. A felesége keze a férfiét markolva szintén a fiú vállán nyugodott. Mindhárman megérintették egymást. Basia igyekezett erőt meríteni ebből. Próbálta elraktározni az emlékezetében a pillanatot, amikor feleségét és fiát ennyire közel érezhette magához. Az a rettenetes érzése támadt, hogy utoljára érezheti magán Lucia érintését. Megkönnyebbülés és szomorúság viaskodott benne, amiért Felcia már korábban elutazott. Épp elég szörnyű volt, hogy a fiának, aki túl kicsi volt még ahhoz, hogy teljességében felfogja, mit jelent ez, béklyóban kellett látnia az apját. Basia biztosan nem tudta volna elviselni, hogy eszes, szépséges lánya így lássa őt.

A többi városbeli – akikkel eddig együtt élt, ugyanazt a levegőt szívta, ugyanazon a vízen, fájdalmon és dühön osztozott – nem akart szemtanúja lenni a távozásának, mintha a férfi bűnössége valamiféle ragályos betegség lenne, amit elkaphatnak. Basia mostanra idegenné vált számukra. Szinte már azt kívánta, bárcsak ítélték volna el.

Csak szabadságra vágytam. Csak arra vágytam, hogy a családommal lehessek, és ne kelljen elveszítenem miattuk még egy gyermekemet. Érthetetlennek és elkeserítőnek érezte, hogy még ezzel is túl sokat kért a sorstól.

Amos, Basia névleges őrzője tiszteletteljes távolságban állt karba font kézzel és az eget bámulva. Meghagyta a családnak a teret, hogy elbúcsúzhassanak. Holden Murtryvel és Carollal együtt várakozott az Ilosz hatalmi triumvirátusaként. Nem néztek egymásra. Jelenlétükkel, azzal, hogy a döntés részeseinek tüntették fel magukat, annak az élét igyekeztek valamelyest elvenni, hogy Murtry egyeduralkodóként gyakorolja a hatalmat. Basia élete az ő politikai sakkjátszmájuk beáldozható figurája volt. Semmi több.

– Már csak pár perc, főnök – jelentette be Amos. Egy pillanattal később magas légköri mennydörgés zaja ütötte meg a fülüket. Az atmoszférán a hang sebességénél gyorsabban áttörő Rocinante az ítélet angyalaként ereszkedett feléjük.

Valószerűtlennek tűnt.

– Annyira örülök, hogy itt vagytok velem – mondta a feleségének Basia. Még csak nem is hazudott.

– Találj valami módot rá, hogy visszajöhess hozzánk! – felelte Lucia.

– Fogalmam sincs, mit tehetnék.

– Találj valami módot rá! – ismételte el a nő, minden szót önálló mondatként lekerekítve. – Tedd meg, Basia! Nem szeretnék magányosan megöregedni ezen a bolygón.

Basia érezte, hogy valami elszorítja a torkát, és levegőt is alig kapott a gyomrát szorító fájdalomtól.

– Ha úgy érzed, találnod kell valakit…

– Ezen már túl vagyok – felelte Lucia. – Már megtaláltam. És most neki kell módot találnia arra, hogy visszajöhessen hozzám.

Basia nem mert megszólalni. Félt, hogy ha kinyitná a száját, zokogás törne fel belőle. Nem akarta, hogy Murtry ilyesmit lásson. Ehelyett Lucia köré fonta összebilincselt karját, ő pedig magához húzta a feleségét, aztán olyan erővel szorította, hogy mindketten alig kaptak levegőt.

– Gyere vissza! – súgta még egyszer utoljára Lucia. Ha bármit mondott még ezután, szavait elnyomta a földre ereszkedő Rocinante dübörgése. Sűrű porfelhő szállt el mellettük, smirgliként dörzsölte Basia nyakának fedetlen bőrét. Lucia a férje mellébe fúrta az arcát, Jacek hátulról a derekába csimpaszkodott.

– Ideje indulni – kiáltotta Amos.

Basia eleresztette Luciát, még egyszer felkapta és magához szorította a fiát, talán tényleg utoljára, aztán mindkettejüknek hátat fordított, és megindult a börtöne felé.

– Isten hozta a fedélzeten, mister Merton – köszöntötte egy magas, csinos nő, amikor kinyílt a légzsilipkamra belső ajtaja. Egyszerű szürke-fekete kezeslábast viselt, a mellső zsebe felett „Nagata” felirattal. Naomi Nagata, a Rocinante parancsnokhelyettese. Hosszú fekete haját hátul copfban kötötte össze, akárcsak Felcia tette még kislány korában. Naomi szemmel láthatóan inkább gyakorlatias, mint esztétikai megfontolásból tette. Úgy tűnt, nincs nála fegyver, és ettől Basia némileg megnyugodott.

Átnyújtotta a nőnek a bilincs kulcsát, Naomi pedig nekilátott, hogy megszabadítsa tőle.

– Szólítson nyugodtan Basiának, kérem! – mondta a férfi, miközben Naomi a zárral matatott. – Egyszerű hegesztőmunkás vagyok. Soha senki sem szólított mister Mertonnak.

– Hegesztőmunkás? – kérdezte Naomi. Nem úgy tűnt, mint aki udvariaskodik. Levette a bilincset, labdává gyúrta össze, aztán bezárta egy szekrénybe. Szokásos eljárás a hajón, ahol bármilyen rögzítetlen tárgy elszabadulhat a manőverek alkalmával. – Csak mert itt folyton akad mit megjavítani.

A kamra, amelyben álltak, oldalára fektetett raktárhelyiségre emlékeztetett. A szekrények a padlóval párhuzamosan, és nem függőlegesen helyezkedtek el, és mindkét falon kisebb zsilipajtó nyílt, a padlón pedig mintha hágcsó futott volna végig. Naomi lenyomott egy gombot a fali panelon, aztán azt mondta:

– Lassan elkészülünk idelent, Alex, te pedig vigyél el minket erről a sárgolyóbisról, mielőtt ereszteni kezd a térdem!

Egy testtelen hang a marsi Mariner dialektus elnyújtott hangzóival felelt:

– Vettem, főnök. Harminc empé múlva felemelkedünk, szóval csatoljátok be magatokat!

Naomi megrántott egy szíjat a földön, és egy összecsukható ülést hajtott ki a falból. Úgy tervezték meg, hogy a padlón kelljen elfeküdni ahhoz, hogy valaki felcsúsztathassa rá a fenekét. Az üléssel együtt különféle hevederek buktak elő. A nő a padlóból kiálló másik szíjra mutatott, és figyelmeztette:

– Jobb, ha bemászik. Harminc másodperc múlva indulunk.

Basia előhúzta a saját ülését, aztán ügyetlenül leheveredett a földre, hogy becsússzon a hevederek közé. Naomi segített neki becsatolnia magát.

A marsi hangja visszaszámlált öttől, aztán hirtelen meglódult a padló, ahogy a hajó felemelkedett. Az irányérzéket összezavaró elfordulás következett, és a padlóból egyszerre fal lett Basia mögött, ő pedig ténylegesen ült a széken, amelyet nemrég előhúzott. Rendkívül hálás volt a hevedereknek, amiért megtartották a helyén.

Aztán egy óriás bömbölt fel a hajó gyomrában, és láthatatlan kéz préselte bele Basiát az ülésébe.

– Elnézést – szabadkozott Naomi, hangjában a hajó morgása keltette hamis vibrátóval. – Alex vén harci pilóta, és csak teljes sebességgel képes repülni.

Mint mindig, amikor felemelkedett valamelyik gravitációs kútból, Basia elcsodálkozott, mennyire gyorsan véget ért az egész. Pár perc csontzúzó nehézkedés és hajtóműdübörgés, aztán szinte minden átmenet nélkül néma csendben lebegett a hevederek között.

– Meg is vagyunk – jelentette be Naomi, és nekilátott kicsatolni a hevedereket. – Előfordulhat még néhány kisebb zökkenés, miközben Alex a megfelelő keringési pályára állít minket, de a falon lévő sárga lámpák minden égetés előtt tizenöt másodperccel felvillannak majd, szóval csak ragadjon meg egy hevedert, és ne engedje el.

– Fogoly vagyok? – kérdezte Basia.

– Hogy mi?

– Csak azt szeretném tudni, hogyan fog működni a dolog. A kabinomban kell maradnom, vagy van hajóbörtön, vagy ilyesmi?

Naomi egy pillanatig csak lebegett, és bámult a férfira, a homloka őszinte értetlenkedéssel ráncokba gyűrődött.

– Maga rosszfiú?

– Rosszfiú?

– Szándékában áll bárkiben kárt tenni a hajón? Elpusztítani a holminkat? Ellopni valamit?

– Egyértelműen nem – felelte Basia.

– Mert én úgy hallottam, hogy beárulta a barátait, hogy megmentse a kapitányunk életét.

Basia egy pillanatra mintha elszédült volna, aztán büszkeség, vagy valami ehhez hasonló töltötte el. Aztán eszébe jutott, ahogy a nehéz teherszállító megrázkódtatta a testét, meg Coop hangja. Mind emlékszünk rá, ki csapott rá arra a gombra. Basia megrázta a fejét.

Maga rosszfiú?

Naomi Nagata várta, hogy Basia megszólaljon, de hiányoztak a szavak a bűntudatra, a szégyenre és a fájdalomra. A nő kisvártatva felemelte az egyik öklét, az övbéliek testnyelvén bólintott. Basia válaszként szintén felemelte az öklét.

– Érezze magát otthon! – A nő a jobbra lévő zsilipajtóra mutatott. – Arra van a tat. Arrafelé találja a legénységi fedélzeteket és a hajókonyhát. A hajókonyhát bármikor használhatja. Előkészítettünk magának egy kabint, kicsi, de senkivel sem kell osztoznia rajta. Ha még tovább halad a tat felé, és a gépészműhelybe ütközik, túl messze ment. Biztonsági okokból ne lépjen be se a gépészműhelybe, se a gépterembe.

– Oké, megígérem.

– Ne ígérjen semmit, csak ne menjen be! A másik irányban – Naomi most a balra lévő zsilipajtóra bökött – a vezérlőfedélzetre jut el. Feljöhet oda, ha van kedve, de semmihez se nyúljon hozzá, hacsak meg nem kérjük rá.

– Oké.

– Most oda indulok. Nyugodtan velem jöhet.

– Oké.

Naomi egy másodpercig kifürkészhetetlen arckifejezéssel bámult rá.

– Nem maga az első, tudja?

– Az első?

– Az első fogoly a fedélzeten – válaszolta Naomi. – Jim megszállottja a tisztességes eljárásoknak. Vagyis olyankor is szolgálatkészen elvittünk embereket a bíróságra, amikor egy légzsilip és a titokzatos módon kitörlődött hajónapló sokkal ésszerűbbnek tűnt volna.

Basia akaratlanul is ideges pillantást vetett a légzsilip ajtajára.

– Oké.

– És emlékeim szerint most fordult elő először – folytatta a nő –, hogy kifejezetten megkért, legyek kedves a foglyunkhoz.

– Valóban?

– Hálával tartozik magának. És én is – felelte Naomi, aztán a hágcsó felé intett, jelezve, hogy Basia menjen csak előre. Basia odahúzta magát a zsilipajtóig, ami szűkölve kinyílt. Naomi keresztülhúzta magát mögötte. – Szóval megnyugodhat. Viszont ez a rémültegér arckifejezés a frászt hozza rám.

– Oké.

– Még mindig ugyanilyen képet vág.

A raktér és a légzsilipek feletti fedélzet forgócsuklós ülésekkel, falra szerelt képernyőkkel és vezérlőpultokkal volt tele. Sötét bőrű, gyérülő hajú, a középkorúakra jellemzően pocakos férfi ült becsatolva az egyik ülésben. Feléjük fordult, amint belebegtek.

– Minden rendben? – kérdezte Naomitól. Az erős marsi dialektussal megszólaló hang a férfitől származott.

– Úgy tűnik – felelte Naomi, aztán benyomta és becsatolta Basiát a legközelebbi ülésbe. Basia békésen tűrte, úgy érezte magát, mint egy kisbaba, akit az anyukája rakosgat ide-oda. – Jimmel nem tudtam négyszemközt beszélni. Azt akarta, hogy újdonsült barátunkat a lehető leggyorsabban elhozzuk a bolygóról.

– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy szívesen maradtam volna még.

– Tudom. Gravitációs kutak – borzongott bele a puszta gondolatba Naomi. – Elképzelni sem tudom, hogy lehet így élni.

– Inkább az éledező bogarakra gondoltam. Az érzékelők öt újabb energia-kicsúcsosodást észleltek, mióta legutóbb ellenőriztem őket.

– Igyekeztem nem gondolni ezekre.

– Holdent és Amost is magunkkal kellett volna hoznunk – jelentette ki Alex. – Meg mindenkit, akinek van egy kis esze.

– Csak figyelj! Ha bármi a közelükbe kerül, szeretném, ha értesülnének róla.

Miután becsatolta Basiát, Naomi átlebegett egy másik üléshez, és belehúzta magát. Képernyőket nyitott meg, és gyorsabban jártak felettük az ujjai, mint hogy Basia követni tudta volna, közben pedig továbbra is a marsival beszélgetett.

– Alex – szólt oda neki a nő. – Bemutatom Basia Merton hegesztőmunkást.

– Hegesztőmunkást? – Alex felhúzta az egyik szemöldökét, és szélesen elmosolyodott. – Egy halom teendő gyűlt fel a várólistán, most, hogy Amos a bolygófelszínen vakációzik.

Basia válaszra nyitotta a száját, de Naomi megelőzte:

– Basia, bemutatom Alex Kamalt, a pilótánkat és a naprendszer legbénább vákuumbeli hegesztőjét.

– Üdv – üdvözölte Basia.

– Neked is – felelte Alex, majd megint Naomihoz fordult. – Hé, mielőtt kimenne a fejemből. Igazad volt azzal a siklóval kapcsolatban.

– Igen? – Naomi kilökte magát az ülésből, és átlebegett, hogy szemügyre vehesse Alex képernyőjét. A férfi pár másodpercig előregörgetett egy felgyorsított videónak tűnő felvételben.

– Látod? – kérdezte Alex, amikor megállította. – Lekapcsolják, és az Israeltől pár száz méterre leparkolják, aztán kiküldenek egy gépészcsapatot. Néhány órát töltenek ott, aztán visszamennek az Israelre. A komp azóta nem mozdult el ugyanarról a keringési pályáról.

– A felszínre minden alkalommal a másikat küldik le – állapította meg Naomi, és egy másik képernyőn videót nyitott meg, aztán előrepörgette. – Tudtam.

– Igen, roppant okos vagy. Akarod, hogy a teleszkópokkal továbbra is ezt vegyem fel, vagy a bogarakra állítsam rá őket?

– A siklóra – felelte Naomi, miután még néhány másodpercig előre-hátra pörgette a videót.

Basia tudta, hogy ők akarták, hogy velük legyen. És úgy tűnt, az RCE hajójának megfigyeléséről beszélnek, ami nem tűnt kifejezetten személyes témának. Akarata ellenére egy kissé mégis betolakodónak érezte magát. Mintha egy bensőséges pillanatban hallgatózna. A Rocinante legénységének fesztelenül hatékony kommunikációja miatt érezte így. Mintha egy család tagjai beszélgettek volna otthoni kérdésekről. Nyugtalanította a tudat, hogy csupán ők hárman tartózkodnak az egész hajón. Túl nagy volt. Túlságosan üres. Nem vágyott az egyedüllétre egy ismeretlen hajó csendjében, de úgy érezte, maradnia sem szabad.

Basia megköszörülte a torkát.

– Lemenjek a kabinomba?

– Le akar? – kérdezte Naomi anélkül, hogy ránézett volna. – Ott semmit sem lehet csinálni. Még csak saját videokijelzője sincs. Az összes jó kabint a legénység foglalta el.

– Innen hozzáférhetsz a hajó könyvtárához – szólalt meg Alex, és a Basiához legközelebb eső képernyőre mutatott. – Ha unatkoznál.

– Totál be vagyok szarva – szaladt ki Basia száján.

Alex és Naomi egyszerre kapták feléje a tekintetüket. A marsi arcáról kedvesség sugárzott.

– Igen – mondta. – Azt elhiszem. De itt semmi baj nem érhet. Amíg a kapitány másképp nem rendelkezik, vedd úgy, mintha otthon lennél. De ha egyedüllétre vágysz, el tudjuk…

– Nem is erről van szó – rázta a fejét Basia. – Nem, viszont úgy beszélgettek egymással, mintha itt se lennék, ezért azt gondoltam… – Vállat vont.

– Elnézést. Már olyan sok éve együtt repülünk, hogy szinte nincs is szükségünk szavakra – szabadkozott Naomi. – Úgy vélem, hogy az Israel fegyverré alakította át az egyik siklóját. Egy ideje figyeljük a hajót, és az űrkomp körüli tevékenység gyanúsnak tűnt. Szerintem bombát készítettek belőle.

– Miért tennének ilyet?

– Azért – válaszolta Alex –, mert az egy fegyvertelen tudományos hajó, és olyan területre repültek be, amire minden jel szerint háborús zónaként tekintenek. A siklót irányított rakéta módjára bevethetik egy másik hajó ellen, vagy bombaként ledobhatják, hogy a föld színével tegyék egyenlővé a kolóniát.

– Meg akarnak támadni minket? – kérdezte elhűlve Basia. Miért tennének ilyet? A Rocinante és a legénysége nem azért jött ide, hogy megoldják a konfliktust?

– Kétlem – felelte Naomi. – Sokkal valószínűbb, hogy a Barbapiccolát, ha megpróbálná elhagyni a keringési pályát, hogy elszökjön.

– Aha – nevetett fel Alex. – Ha az Israel be akar húzni nekünk, az a történelem legrövidebb űrösszecsapása lesz.

– Első Leszállást? Porig tudják rombolni a kolóniát? – hitetlenkedett Basia. – Erről semmit sem tudnak az ottaniak. Figyelmeztetni kellene őket. A családom még mindig odalent van.

– Higgyen nekem – nyugtatta Naomi –, ez nem fog megtörténni. Most, hogy tudunk róla, szemmel fogjuk tartani azt a siklót, és ha megmozdul, megállíthatjuk.

– A főnöknek viszont valószínűleg jobb lenne szólni róla – jegyezte meg Alex.

– Aha. – Naomi még párszor belepörgetett a videóba, aztán kikapcsolta.

Alex kicsatolta a hevederét, és ellökte magát a hágcsó felé.

– Avagy… a francba is, PH, ebben a pillanatban elintézhetném. A Rocival már végignézettem a sikló műszaki leírását, és kikalkuláltattam, hogy a sínágyúval hogyan lehet kettélövetni az átkozott reaktorukat.

Naomi a kezét ingatva megállította.

– Nem, ez egyszer szeretnék olyan megoldást találni, amihez nem kell szétrobbantani valamit.

Alex vállat vont.

– Te döntesz.

Naomi egy pillanatig némán lebegett, aztán láthatólag elhatározásra jutott, és megérintette a kommtáblát. Pár másodperccel később Jim Holden hangja jelentkezett be.

– Itt Holden.

– Jim, van itt egy probléma és egy megoldás, amihez a te hozzájárulásod szükséges.

– Tetszik, hogy már van megoldás is – válaszolta Holden. Basia kihallotta hangjából a mosolyt.

– Két megoldás – kiáltott oda Alex. – Nekem is van egy.

– Figyeltük az Israelt, ahogy kérted – fogott hozzá Naomi. – És Alexszel egyetértünk abban, hogy nagy valószínűséggel fegyverré alakították az egyik könnyű siklójukat. Deaktivált rendszerekkel, a nagy hajótól ötszáz méterre lévő követő keringési pályán tartják. Szerintem végső esetben bevethető fegyver, ha a Barb megkísérelne elszökni, de ez még nem jelenti azt, hogy ne használhatnák a kolónia ellen, bármennyire valószínűtlennek tűnik a dolog.

– Még nem találkoztál ezzel a Murtry nevű fazonnal, aki az RCE biztonsági szolgálatát vezeti – jegyezte meg erre Holden. – Máskülönben rohadtul valószínűnek tűnne neked. Mi lenne a legésszerűbb intézkedés?

– Mindenkit elhozunk a bolygóról, hazamegyünk, és az elkövetkező néhány évtizedet emberi személyzet nélküli felderítésekkel töltjük, mielőtt egyáltalán eszünkbe jutna, hogy visszajöjjünk – felelte Naomi.

– Egyetértek – vágta rá Holden. – És ténylegesen mit fogunk tenni?

– Úgy gondoltam, szeretnéd, ha megoldanánk az ügyet. Alex szerint a sínágyúból leadott egyetlen lövéssel végleg elintézhetnénk, de ez nekem a helyzet meglehetősen nyilvánvaló súlyosbításának tűnik. Mármint ha gauss-lövedékeket lövünk el az Israel mellett.

– A helyzet magától is szépen súlyosbodik – jegyezte meg Holden. – De egyelőre nem vetjük el ezt a lehetőséget. Mi mást tehetünk?

Naomi közelebb húzta magát a kommállomáshoz, és lehalkította a hangját, mintha a konzol maga Holden lenne, ő pedig rossz híreket készülne közölni vele.

– Fogok egy manőverezhető űrruhát, átrepülök a siklóhoz, és egy megszakítót építek be a hajtóműbe. Rendszerellenőrzéskor minden működni fog, de ha megindítják a siklót, távirányítással leállíthatom. Nincs robbanás, csak egy döglött űrkomp.

– Ez elég kockázatosnak hangzik – állapította meg Holden.

– Kockázatosabbnak, mint ha sínágyú lövedékekkel bombázzuk meg a reaktort?

– Nem igazán.

– Kockázatosabbnak, mint ha hagynánk szabadon és felfegyverezve tovább keringeni?

– Ó, az ördögbe is, nem. Jól van, Naomi, ebben te döntesz. Így vagy úgy, de ki kell iktatni a fenyegetést. Épp elég baromság miatt kell aggódnunk idelent.

Naomi a kommtáblára mosolygott.

– Egy döglött űrsikló rendel.

Sóhajtva bontotta a kapcsolatot. Basia a homlokát ráncolva pillantgatott egyikükről a másikra.

– Miért?

– Mit miért? – kérdezte könnyeden Naomi.

– Miért lépnek fel egyértelműen az RCE ellen? Nem mediátorként kellene eljárniuk? Semlegesként? Egyáltalán miért tesznek bármit, amikor ki is maradhatnának ebből?

A nő mosolyából mélység és bonyolultság tükröződött. Basiának az az érzése támadt, hogy Naomi filozofikusabban értelmezte a kérdést, mint amilyennek ő szánta.

– Ha úgy döntünk, hogy félreállunk, miközben emberek gyilkolják egymást, az is következményekkel járó lépés – felelte a nő. – Itt nem ezt tesszük.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: HAVELOCK

Havelock rendszere négy témát figyelve szűrte a Solról – és még mindig átkozottul furcsának tűnt a gondolat, hogy „a Solról” – érkező hírcsatornákat: Új-Föld, James Holden, biztonsági szolgálat és európai liga futball. A parancsnokság présülésébe szíjazva egy-egy érintéssel sorra előhívta a rövid összefoglalókat. A SZOLGÁLTATÁSI DÍJTÁBLÁZATOK SZABÁLYOZÁSÁBAN TERVEZETT VÁLTOZÁSOK A FÖLDI BIZTONSÁGI SZOLGÁLATOK JAVÁRA BILLENTIK KI A MÉRLEG NYELVÉT, A STAR HELIX TILTAKOZNI KÉSZÜL. Havelock kitörölte. A FÖLDIEK TERHE: ÖTVEN HÍRES FÖLDI, AKIK A KBSZ OLDALÁRA ÁLLTAK ÁT. Holden a negyvenegyes számú volt. Havelock ezt is kitörölte. A LOS BLANCOS 1:0-RA VERTE A BAYERNT. Havelock felvonta szemöldökét, és betöltötte az összefoglalót a megnézendő listába. VÉRES ÖSSZECSAPÁSOK AZ ÚJ-FÖLDÖN. AZ EN ÉS A KBSZ EGYARÁNT REAGÁLT. A MARS A KBSZ OLDALÁRA ÁLLT.

Havelock érezte, hogy gyomra összeszorul. Az anyag egy olyan hírszerzési elemző szolgálattól érkezett, amely mindhárom jelentős kormánynál belső kapcsolatokkal rendelkezett. Havelock megnyitotta.

– Itt Nasr Maxwell, a Forecast Analytics szakértője, és ezt a magántulajdonú hírcsatornát kizárólag a Forecast Analytics előfizetőinek és partnereinek szánjuk. Bármilyen más terjesztés a MEKH és az EN szellemi tulajdont illető törvényeibe ütközik, és a terjesztő ellen bűnvádi eljárás indítható.

Az EN-től érkezett hírszerzési jelentések szerint az új-földi helyzet súlyosbodik. A Royal Charter Energy biztonsági erői újabb potenciális támadás bizonyítékaira bukkantak, és az annak megelőzésére irányuló akció közben hét-tizenhat helyi felkelővel végeztek. A KBSz visszafogottan reagált magára a támadásra, de az RCE és az Egyesült Nemzetek erői ma délután bejelentik, hogy felmentő csapatokat indítanak az Új-Földre. Az első beszámolókból úgy tűnik, hogy a közös akciócsoport a nagyvállalat alkalmazottjaiból és az Egyesült Nemzetek katonai kíséretéből fog összeállni.

A KBSz képviselői mindeddig nem reagáltak a tervre, ugyanakkor állást foglaltak amellett, hogy akár katonai erőt is hajlandók bevetni a Medina Állomáson áthaladó forgalom szabályozására. A gyűrűkapuk hadászati korlátait figyelembe véve a Forecast Analytics úgy véli, hogy a KBSz kis létszámú haderővel hatékonyan képes lesz megakadályozni az EN és az RCE erőfeszítéseit. A marsi kongresszushoz közel álló forrásaink nevük elhallgatását kérve megerősítették, hogy a marsi kormány támogatná a KBSz akcióját.

Az elemzések azt sugallják, hogy ez nem utal egyértelműen a KBSz és a Mars közötti hosszú távú baráti viszonyra, sokkal inkább az EN-t és a földi–lunai nagyvállalati rendszert igyekszik meggátolni abban, hogy nagyobb befolyást szerezzenek az újonnan felfedezett bolygók felett. Tekintetbe véve az EN–RCE csoport megszervezéséhez és a Medina Állomásra való eljutáshoz szükséges időt, úgy véljük, hogy az Új-Földön kialakult események belátható időn belül a belső bolygók közvetlen fizikai beavatkozása nélkül fognak alakulni, a kapukon való áthaladás szabályozásának jelentősebb kérdése viszont nagymérvű feszültségekhez és valószínűleg katonai konfliktushoz fog vezetni az elkövetkező hónapokban és években.

Havelock megvakarta a fülét. Korábbi tapasztalatai alapján azt szűrte le, hogy a Forecast Analytics általában egy nappal előbbre járt a nagy, nem magántulajdonú hírcsatornákhoz képest. Ami azt jelentette, hogy nagyjából harminc óra múlva megindul a rájuk vonatkozó hírek és az olyan véleményformálók kommentárjainak özöne, akik a Jupiter-rendszernél távolabb még sosem jutottak. Még ha csak a lentiek saját magukról terjesztett történetei változnak is meg ettől, sokat romolhat a helyzet. Ha az illegális bolygófoglalók megtudják, hogy az RCE újabb hajókat küld – még ha nem is áll szándékukban évekig itt maradni –, talán még elszántabbakká válnak. Vagy az is előfordulhat, hogy a Mars és a KBSz összefekvése miatt azt gondolják, otthonról támogatják őket. Bárhogy is, ebből semmi jó nem származhat.

Havelock azt kívánta, bárcsak valamiképp le lehetne állítani a gyűrűvel való kapcsolattartást, csak hogy féken tarthassák a bolygószintű politika színpadias alakításainak terjedését. A helyzet anélkül is kellően el volt cseszve, hogy még az EN profi szintű balfaszai is beszálltak volna. Pontosabban nagyobb erőbedobással, mint mostanáig. Legalább arra nem figyeltek fel, hogy az EN/KBSz mediátora szerint a bolygó mumusokkal van tele, és jobb, ha mindenki rögtön elmenekül és bebújik a takarója alá. Vagy, ha jobban belegondolt, talán szerencsésebb lett volna, ha ezt teszik. Legalább elterelte volna a figyelmüket.

Felvijjogott a kézi terminálja, és Havelock fogadta a hívást.

– Úgy hiszem, nagyjából készen állunk – jelentette be Koenen főmérnök.

– Mindjárt ott leszek – felelte Havelock, és kicsatolta az ülés hevedereit. Ellökte magát az ajtó felé, aztán egyik kapaszkodóról a másikra ráfogva a légzsiliphez húzta magát.

Becsusszant a raktárfedélzetre, ahol kicsiny polgárőr csapata várakozott, agya önkényesen úgy döntött, hogy a szekrények sora lefelé helyezkedik el, a légzsilip ajtaja pedig felfelé. Az emberi agy válaszokat követelt, még akkor is, ha olyasmit kellett kiötlenie, amiről pontosan tudta, hogy marhaság. Tucatnyian lebegtek a helyiségben. Havelock beszédet intézett hozzájuk, miközben elővette saját szkafanderét a lábánál lévő szekrényből.

– Jó így együtt látni ma a csapatot. Most behatolási gyakorlat következik. Sokban hasonlít majd a legutóbbi alkalomra, attól eltekintve, hogy most egy üteg fogja megkísérelni, megakadályozni ebben magukat.

Hátul az egyikük megrázta a festékpatronos pisztolyát, és éljenezni kezdett. Körülötte felnevettek a többiek. Havelock felhúzta magára a szkafandert, és nekilátott rögzíteni az illesztéseket. Egyelőre nem vette fel a sisakot, hogy akadálytalanul beszélhessen.

– Összeálltak a csapatok?

– Én viszem magammal az Alfát és a Bétát – válaszolta Koenen. – Úgy gondoltam, maga vezethetné a Gamma támadását.

– Így jó lesz – egyezett bele Havelock. Mindkét irányban elfordította a festékpatronos pisztolyát, hogy érezze a tömegét. – Elhozták a kisegítő légzsilipet?

– Itt van – szólalt meg a Béta csapat egyik tagja, majd oldalra fordult, hogy megmutassa a hátizsákját. Az élénksárga dobozban ragasztóval megerősített polimerbuborék volt egy második lemezhez rögzítve, amelyet tömítőgyűrűvel és Havelock hüvelykujjával megegyező méretű felfújható tartállyal szereltek fel. Megfelelő módon elrendezve egy hajótesten félgömb alakú hólyagra hasonlított, és két atmoszféra nyomást elbírt korlátlan ideig, vagy nyolcat egy teljes tizedmásodpercig. Havelock nem engedhette meg, hogy a mérnökök ténylegesen átvágják az Israel burkát, de gondoskodni akart róla, hogy mindent előkészítsenek addig a pontig, amikor fellobbantják majd a hegesztőpisztolyok lángját.

– Rendben – mondta. – Még mielőtt kimennénk, mindenki tartsa észben, hogy a hajó külsején fogunk ténykedni, a sikló pedig a bolygón van. Nem nulla annak az esélye, hogy olyan messze elsodródik valaki, ahonnan nem tudjuk visszahozni.

A viccelődés és sugdolózás abbamaradt. Havelock végigjártatta a tekintetét a helyiségen, többüknek elkapta a tekintetét, mintha a puszta nézésével garantálhatta volna a biztonságukat.

– Mindegyik űrruha mágneses bakanccsal lett felszerelve – folytatta. – Csupán pár centiméter távolságból működnek, szóval megtartják magukat a hajón, de vissza senkit sem tudnak húzni oda. Ahhoz a horgonyvezetékeket használják. Mindannyian gyakorlatoztak már azokkal?

Válaszként egyetértő morajlás érkezett.

– Rendben. Ha elsodródnának, a horgonyvezeték bármilyen fémfelülethez hozzákapcsolódik a hajótesten. Saját hajtóanyaggal működik, vagyis nem fog rántani. Semmilyen körülmények között ne haladjanak át vagy álljanak meg a pirossal jelölt területek felett. Azok a manőverező fúvókák nyílásai, és ugyan nem készülünk pályakiigazításra, ezt ne tekintsék adottnak. Nem azért csináljuk ezt, hogy még valakit elveszítsünk. Ha kimentek, és úgy érzik, túlságosan melegük van, vagy bármi gond van a levegőellátással, valószínűleg pánikroham tört magukra. Csak szóljanak nekem, vagy Koenen főmérnöknek, és megállítjuk a gyakorlatot, hogy visszaengedjük az illetőt. Ha csodásan és erősnek kezdik érezni magukat, és mintha Isten arcát pillantották volna meg, akkor eufóriás rohamuk van, és ez jóval veszélyesebb, mint a pánikroham. Erről nem akarnak majd értesíteni minket, de rendkívül fontos, hogy megtegyék. Rendben?

Az „Igen, uram”-ok szedett-vedett kórusa visszhangzott a helyiségben. Havelock próbálta átgondolni, mit kellene még mondania. Nem akarta becsmérelni az intelligenciájukat, viszont azt sem szerette volna, ha bármi balul ütne ki. Végül vállat vont, felerősítette a sisakot, és a gyakorlathoz használt frekvencián kiadta a parancsot.

– Alfa és Béta csapatok, a légzsilipbe! Harminc perc áll a rendelkezésükre.

A szkafander rádió adóvevőjén három frekvenciát állítottak be kifejezetten a gyakorlathoz. Az egyik mindenki számára hallható volt. Egy másik kizárólag Havelock csapatának lett fenntartva, az utolsón pedig ő és Koenen kommunikálhatott. A főmérnök „szülői” csatornának hívta. Havelock mindhárom csatornát megnyitotta, de csak a saját csapata civakodását hallotta. A főmérnök és az emberei nem kommunikáltak. Havelock a szülői csatornára kapcsolt.

– Jól van – szólt bele. – Most kimegyünk.

– Ez nem volt harminc perc.

– Tudom – felelte Havelock, és a főmérnök halkan elnevette magát.

– Jól van. Köszönöm a figyelmeztetést. Nem fogom továbbadni.

A csillagászat sohasem érdekelte különösebben Havelockot, és mivel hajókon és állomásokon élt, voltaképp jóval ritkábban látta a csillagokat, mint gyermekkorában a Földön. Az Új-Föld körüli csillagos égbolt látványa gyönyörűnek, egyszerre ismerősnek és ismeretlennek hatott. Az a néhány csillagkép, amit ismert – az Orion, a Nagymedve – hiányoztak az égről, ő mégis ezeket kereste. A galaktikus korong világos foltja itt is az égbolt része volt, a helyi nap pedig beillett volna a Solnak. Többé-kevésbé legalábbis. Az Új-Föld apró holdjai visszaverték a fénysugarakat, de alacsony albedójuk miatt alig látszottak erősebben, mint a mögöttük ragyogó csillagok. Az Edward Israel percenként körülbelül nyolcezer kilométeres gyorsasággal haladt. Azt, hogy ez a mozdulatlanság olyan sebességet leplezett, amely nagyságrendekkel gyorsabb volt, mint egy puskagolyó, csupán az eszével tudta felfogni. Közben a mozgás teljes hiányát érzékelte. A hajó külső burkán állt, mágneses bakancsával lehorgonyozta magát, és finoman ingott, akár a hínár. Jobbra tőle az Új-Föld fény-árnyék határvonala folyamatosan odébb araszolt a kiterjedt óceánon. Jobbra tőle a sikló alakja rajzolódott ki fél kilométer távolságban – aprónak és elhagyatottnak mutatkozott a hatalmas éjszakában. Az ütege tagjai körülvették Havelockot, ide-oda forgatták a fejüket, elkápráztatta őket a rájuk boruló végtelen üresség. Havelock szinte sajnálta, hogy figyelmét a harc jelentéktelen, halványan bensőséges kívánalmaira kell összpontosítania.

Ellenőrizte, hogy a kizárólag a csapata számára hallható csatornán beszéljen.

– Rendben. A kisegítő légzsilipet a fő raktérterülettől a tat felé készülnek felszerelni. Az órajárás irányában közelítjük meg őket. Tíz perc múlva a hajótest mögé kerülünk. Ha az elsődleges manőverező fúvóka és a hangárkapu között bukkanunk elő, a napnak mögénk kell kerülnie. Akkor tehát induljunk!

Az izgatott „igenuramok” kis kórusa arról árulkodott, hogy tetszik nekik az ötlet. A napból lépni elő, halált zúdítani az ellenségre. Tetszetős terv volt. Mindössze az akadályozta a megvalósítást, hogy nem voltak hozzászokva a mágneses bakancsokhoz, és hogy Koenen száz méterrel arrébb helyezte el a kisegítő légzsilipet, mint amire Havelock számított. A ragyogó pillanat elmúlt, a nap az Új-Föld mögé került, és húsz percig ott is fog maradni.

– Jól van – szólalt meg Havelock. – B-terv. Mindenki kapcsolja le a sisakvilágítását.

– Mi legyen a külső akkumulátorok állapotjelzőivel, uram?

– Reménykednünk kell benne, hogy eléggé halványak ahhoz, hogy…

A balján az egyik mérnök felemelte a festékpatronos pisztolyát, és önmaga ellen fordította. A torkolattűz szikrához hasonlított.

– Mi az ördögöt művel? – kérdezte erélyesen Havelock.

– Úgy gondoltam, hogy ha festék kerülne az állapotjelzőre, talán… – kezdte a férfi, de már elkésett. Koenen emberei meglátták a torkolattüzet. Havelock megpróbálta elérni, hogy az emberei egészen közel kuporodjanak a hajó külső burkához, és az alacsony hajóhorizont felett tüzeljenek, de folyton felálltak, hogy megnézzék, eltaláltak-e valamit. Egy perc se kellett, és az utolsó embere is ellenséges találatot jelzett, Havelock pedig megállította a gyakorlatot. A bolygó hatalmas sötét tömege mostanra csaknem föléjük ért, a légkörben szétszórt napfény pedig halvány gyűrűként vette körül. A két csoport egybegyűlt.

A légzsilipet még csupán félig sikerült rögzíteniük, és a csapata három emberének festéklövedéke szétkenődött rajta. A főmérnök behatoló egységének két tagját eltalálták. A többiek emelkedett hangulatban voltak. Havelock a csapatát és az ellenség két sebesültjét takarítani küldte, a szégyenbe került katonák pedig hozzáláttak a légzsilip visszapakolásához.

– Szép munka – gratulált Havelock a szülői csatornán.

Koenen mordult egyet. A karját sután összefonta maga előtt, a szkafander tömege dacolt a pózzal. Havelock a homlokát ráncolta, nem mintha bárki láthatta volna.

– Valami gond van, főnök?

– Tudja – felelte a főmérnök –, nem zavar, hogy az Israelnek külön gépészcsapata van. Megértem, hogy más-más a megbízatásunk. De ugyanazzal a felszereléssel és ellátmánnyal dolgozunk, és szeretném, ha puszta udvariasságból velem is közölnék, amikor a hajó kiküld valahová egy csapatot.

– Jól van – válaszolta Havelock. – Beszélhetek velük, miután bementünk. Gyakran történik ilyesmi?

– Ebben a pillanatban is – felelte a főmérnök, és a sötétségbe mutatott.

Havelocknak némi időbe telt, míg észrevette. Egy villanást, ahol nem lett volna szabad felvillannia semminek. A fegyverré alakított sikló felragyogott, majd elsötétedett. Hegesztőpisztoly, fél kilométerre tőlük a feketeségben. A pánik furcsának hatott a nullgravitációban, Havelock keze és lába elzsibbadt.

– A sisakja képes megnövelt nagyításra? – kérdezte Havelock.

– Igen – felelte a főmérnök.

– Meg tudná nézni, ki dolgozik ott?

A főmérnök hátrahajolt. A sisakja egy pillanatig csillogott, aktiválódott a sisakkijelző.

– Vörös manőverezhető űrruha. Jókora csomag is van rajta. Hosszabb távú utazásra tervezték. És hegesztő felszerelés.

Havelock elkáromkodta magát, aztán a teljes csapat csatornájára kapcsolt át.

– Mindenki hagyja abba, amivel foglalkozik! Egy kis gondunk akadt. Valaki dolgozik a siklónál, és nem a mieink közül való.

Egy pillanatig senki sem szólalt meg. Aztán az egyik polgárőr nyugodt és tényszerű hangnemben kijelentette:

– Gyerünk, adjunk neki!

Havelock pontosan ezt nem akarta. Ha az ellenfél fegyverrel felszerelkezve érkezett, a csapat felét leszedheti, mielőtt a közelébe jutnának. És még így is csak festékpatronos pisztolyokkal harcolhatnának. Alternatívaként azonban csupán az kínálkozott, hogy hagyják tevékenykedni, bárki bármit művel is az Israel egyetlen aduászával.

– Jól van – szólalt meg Havelock. – Ismertetem a tervet. Mindenki felcsatlakozik a hajó számítógépére. Az Israellel fogjuk kikalkuláltatni az égetésünket. Kapcsolják ki a mágneses csizmákat! – Előhúzta a kézi terminálját, betáplálta a biztonsági felülíró kódot, és beütötte a kérést.

A szkafandereikben bőségesen volt hajtóanyag ahhoz, hogy eljuthassanak a siklóhoz és vissza, feltéve, hogy senki sem tűnik el, vagy próbál a saját szakállára ügyeskedni. Felettük az Új-Föld félárnyéka lassanként eltolódott az egyik irányba, a nap felkelni készülődött. Újabb parányi hajnal. A számítógép bejelentette, hogy elkészült az égetésekkel.

– Jól van – hangzott fel Havelock hangja. – Ezek az igazi rosszfiúk. Nem tudjuk, hányan lehetnek. Nem tudjuk, milyen a fegyverzetük. Szóval megpróbáljuk elijeszteni őket. Mindenki készítse elő a fegyverét! Igyekezzenek fenyegetőnek tűnni, de ne lőjenek! Ha rájönnek, hogy nem valódiak a pisztolyaink, csúnyán ráfaraghatunk.

– Uram? – kért szót az egyik férfi. – Ugye nem feledkezett el róla, hogy festékfoltokkal vagyunk tele?

Mielőtt Havelock válaszolhatott volna, működésbe léptek a fúvókák, majd ködre vagy füstre emlékeztetőn kifújták mögöttük a sűrített gázt. Az űrruháik mind egyszerre emelkedtek fel az éjszakába. Avagy zuhantak. A gyorsulástól Havelock lábába tolult a vér, a szkafander szorított, ellennyomott. Még csak nem is egy teljes g volt. Alig egyharmad, mégis sokkal, jelentősen gyorsabbnak tűnt. Sokkal veszélyesebbnek. Most, hogy tudta, hol kell keresnie, a hegesztőpisztoly lángja sokkal nyilvánvalóbbnak tűnt. Nem lobbant el végleg. Az elsődleges égetés abbamaradt, az űrruhák átfordultak, megkezdték a fékező égetést. A tökéletes együttmozgás azt jelezte, hogy még mindig az Israel koordinálja a csapatot.

Ezúttal a betolakodó meglátta őket. A hegesztőpisztoly kialudt. Havelock lepillantott a két lába között, festékpatronos pisztolyát a lábujjai felé irányította, várta, hogy záporozni kezdenek a golyók, és imádkozott, hogy mégse történjen meg.

Nem történt meg.

– Sikerült! – üvöltötte az egyik férfi. – A rohadt geci elmenekül!

És ott volt. A vörös manőverezhető űrruha a sikló külső burkán. Küszködött valamivel, fölnézett a feléje ereszkedő Havelockra és a polgárőr csapatára, aztán megfordult. Bárki volt is, egyedül jött. A fékező égetés akadozni kezdett. Már majdnem a siklóhoz értek. Ötven méter. Negyven. Harminc. Havelock hagyományos kommunikációs csatornát nyitott.

– Figyelem, azonosítatlan hegesztőmunkás! Adja meg magát!

A vörös szkafander megállapodott, a manőverező egység bekapcsolt. Az ismeretlen személy kilencven fokos szögben elemelkedett, nem a velük ellentétes irányban indult el, hanem a bolygófelszín felé, vagy bármilyen alacsonyabb keringési pályán várta is a járműve. Havelock érezte, hogy szétárad benne a megkönnyebbülés. Nem lőttek rájuk.

A sisakkijelző megnyugtatta afelől, hogy a sikló alapvető funkcióin nem változtattak. Nem állították be, hogy felrobbanjon. A polgárőr srácok pedig nem maguk szabályozták az égetést, így egyik sem eredhetett a betolakodó nyomába.

Ám Havelock alábecsülte őket.

Az első sötét fonál a betolakodó felé emelkedett, és célt tévesztett, de amint az egész csapat meglátta a kilőtt horgonyvezetéket, megértették a lényeget. Fél tucat horgonyvezeték repült ki, hajtóanyaguk kéken és narancssárgán lobbant fel, akárha apró rakéták eredtek volna a menekülő hegesztőmunkás nyomába. Aztán az egyik rákapcsolódott. Az ellenség és a lövést leadó férfi egyaránt megrándult, a mérnök szkafandere pedig vészégetésbe kezdett, kompenzálni próbált. Most, hogy az ellenség mozgását akadályozták és lelassították, további két horgonykötél tapadt a szkafanderre. Pillanatokon belül már öt pányva kapcsolódott a szabotőrre, összeadott tolóerejükkel lebénították a szkafander manőverező egységét. Havelock visszavette az űrruhája feletti irányítást az Israeltől, majd megindult a bolygó és a fogoly felé.

A vörös szkafander most elfordult, a horgonykötelekre igyekezett irányítani a hegesztőpisztolyt. Havelock a betolakodóra emelte a fegyverét, és az ellenség megtorpant. Immár kellően közel került ahhoz, hogy lássa az arclemez mögött az arcot. Övbéli nő, sötét bőrű, hullámos fekete haja verejtékkel borított homlokához tapadt. Tekintetéből színtiszta bosszúság áradt.

Havelock ismét megnyitotta az általános csatornát.

– Helló – szólt bele. – Ne essen pánikba! A nevem Havelock. Az Edward Israel megbízott biztonsági főnöke vagyok, és most velem kell jönnie.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor próbál kapcsolatot teremteni, és amit talál, nem az a jel, amely hagyná, hogy véget érjen az egész, de eszközök, és a dolog vizsgálni kezdi őket anélkül, hogy tudatában lenne ennek. Akár a víz, amely utat talál magának a kavicsok között, próbálkozik. Amit meg tud mozdítani, megmozdítja, amit ki tud nyitni, kinyitja. Amit képes bezárni, azt bezárja. Egy gigantikus hálózat – ősi és halott – kezd felsejleni, és a dolog próbálkozik. A gondolkodni képes részei értelmezni igyekeznek. Egyes részei egy mumifikált testről álmodnak, és a test száraz szíve port pumpál a megkövesedett ereken át.

Nem minden reagál, de a dolog próbálkozik, nyomul, mozog. És bizonyos dolgok visszamozdulnak. Régi szerkezetek élednek fel vagy sem. Egyik sem az, amit keres. Soha egyik sem lesz az. Kísérletezik, anélkül, hogy tudatában lenne a kísérletezés tényének, és lassanként kialakul valamiféle tájkép. Nem fizikai táj, hanem logikai: ez ehhez kapcsolódik, ami aztán ahhoz. A dolog felépít egy modellt, és hozzáadja a már meglévő modellhez, és nem tudja, hogy megtette. Próbálkozik. Másodpercenként száztizenháromszor próbálkozik.

Valami, ami korábban működött, most már nem működik. Próbálkozik, és ami eddig felelt, már kevésbé felel. Valami ég, vagy elromlik, vagy felemelkedni próbál és összetörik. A térkép egy része elsötétedik, meghal, és a dolog kapcsolatot próbál teremteni a néma halottakkal. Egy része csalódást érez, de nincs tudatában ennek a résznek, így tovább próbálkozik. Egy része üvölteni szeretne, meghalni, mindent kiokádni a száján át, amiről azt képzeli, hogy évekkel ezelőtt valami mássá alakult át. Nem tapasztalja meg ezeket, jóllehet egyes részei igen. Próbálkozik.

És visszahúzódik.

Nincs tudatában annak, hogy visszahúzódik, de tizenhétmillió kísérletből egyszer megérint valamit, és többé nem hajlandó megérinteni azt. Nincs tudatában annak, hogy visszahúzódik, mivel semminek sincs a tudatában, de a kudarcok szaporodnak. Üresség alakul ki, hiány. Kitöltetlen kerület. Kerülni kell. Kikerülni. Jesszus, gondolja egy nő, csak szójátékokat ne.

A térkép nem valós, ám van alakja. A világmindenség egy részének modellje. Részletesebbé, konkrétabbá válik. Egyes dolgok életre kelnek, aztán elpusztulnak. Mások egyáltalán nem válaszolnak. Megint mások eszközökké válnak, a dolog pedig arra használja az eszközöket, hogy próbálkozzon, épp csak ne ott.

Az üresség szintén egyre tisztábban kirajzolódik. Minden hiábavaló kapcsolódási kísérlettel, minden visszahúzódással egyre határozottabbá válnak a külső határai. Minden erejével igyekszik értelmezni az őt meghatározó üresség alakját. A benne örökre elpusztulatlanul maradt elmék szerkezetei vele együtt igyekeznek megérteni. Egy ciszta. Negatív tér. Tabu. Kérdés, amit nem szabad feltenni. A dolog nincs tudatában annak, hogy ezeket gondolja. Nincs tudatában annak, hogy a tér létezik, annak, hogy amikor behatol abba a térbe, meghal.

Nem szükséges tudatában lennie a problémának. Megvan hozzá a megfelelő eszköze. Amely megtalálja azt, ami hiányzik. Az eszköz, amely felteheti a kérdéseket, amelyeket nem szabad feltenni. Amely túl messze merészkedhet. A nyomozó elgondolkozik a cisztán, az árnyon, a téren, ahol semmi sincs.

Az a valami ott? A nyomozó elmereng. Igen, odahaza, ahonnan származom, az ilyesmit nyomravezető jelnek hívnánk.

HUSZONHARMADIK FEJEZET: HOLDEN

Gyerünk már! – mondta Holden az üres sivatagnak és a férfinak, aki nem volt ott. – Felbukkansz, valahányszor a pokolba kívánnálak. Bezzeg, amikor akad valami, amiről el szeretnék beszélgetni veled, semmi.

A dolog, amely valaha Miller volt, nem válaszolt. Holden felsóhajtott, reménykedett és várt.

Az Ilosz immár nem hatott annyira furcsának. A holdtalan égboltot még mindig túlságosan sötétnek érezte, de semmivel sem sötétebbnek, mint újholdkor a Földön. Az orra hozzászokott a bolygó különös illataihoz. Mostanra egyszerűen az éjszaka és az esőtől felázott föld szagát árasztotta. A megszokottság egyre határozottabb érzete egyszerre hatott megnyugtatónak és elszomorítónak. Az emberek el fognak látogatni a kapuhálózat ezernyi bolygójára. Első Leszálláshoz hasonló apró településeken fogják megvetni a lábukat, aztán terjeszkedni kezdenek, farmokat, nagyvárosokat és gyárakat létesítenek, mert az emberiségnek ez a szokása. És néhány évszázad elteltével a bolygók többsége igencsak hasonlóvá válik majd a Földhöz. A határvidék egyre hátrébb húzódik a nyomában érkező civilizáció elől, amely az őshaza képére formálja azt.

Holden egykor Észak-Amerika montanai körzetében nőtt fel. Az eltűnt határvidék utáni nosztalgiával teli vidéken. A terület jóval tovább ellenállt a feltartóztathatatlan elvárosiasodásnak, mint bármely más hely az egykori Egyesült Államokban. Az ott élő emberek még az után is ragaszkodtak a farmjaikhoz és a tanyáikhoz, hogy gazdaságilag nem érte meg fenntartaniuk azokat. És emiatt Holden önkéntelenül is vonzódott a megszelídítetlen helyekhez. A korábban soha nem látott tájak romantikus eszméjéhez. Az olyan földéhez, amelyen addig senki se járt.

Ez a határvidék Holden egész életében megmarad már. Több mint ezer bolygó meghódítása és megzabolázása nemzedékek feladata lesz, nem számít, mekkora előnyt biztosítottak a protomolekula megalkotói. Ám a lelke mélyén Holden tudta, hogy végül meghódítják és megzabolázzák őket. És akkor ezernyi föld lesz, melyek mindegyikét acélból és üvegből emelt városok borítják majd. Holden úgy érezte előrevetülni e távoli, titokzatosságát vesztett jövő árnyékát, mintha a saját vesztesége lett volna.

A holdtalan fekete égbolton túl gyorsan mozgott egy csillag. Az egyik hajó. Az Israel vagy a Barbapiccola. A Rocinante túl kicsi és túl sötét volt ahhoz, hogy visszaverje a fényt. Vajon az emberek odafent belegondoltak, mennyire nagy jelentőségű mindaz, amit most tesznek? Holden attól félt, hogy nem. Hogy a furcsaság mostanra mindennapossá vált, akár az iloszi éjszaka illatai. Hogy kizárólag a konfliktust látták, amit meg kell nyerniük, és a kincset, amihez hozzájuthatnak.

Holden sóhajtva hátrafordult, és megindult a város felé. Amos biztosan nem érti, hová tűnhetett. Carol, a település ügyintézője korábban arra kérte, hogy vacsora után találkozzanak, így a nőt is fel kell majd keresnie. Varangyfejű, kövér, alakra kutyaszerű valami totyogott elé, és adott ki kavicson ropogó csizmákéhoz hasonló hangot. A helybéliek utánzó gyíknak hívták őket. A pikkelyeik többé-kevésbé gyíkra emlékeztettek, de Holden szemében teljesen elhibázottnak tűntek a végtagjaik. Holden előhúzta a kézi terminálját, és annak halvány fényével világította meg a lényt. A gyík felpislogott rá, aztán megint kavicscsikorgáshoz hasonló hangot adott.

– Jó háziállatka lenne belőled, ha időről időre nem okádnád elő az egész gyomrodat – mondta Holden, majd leguggolt, hogy jobban szemügyre vehesse a szerzetet. Az visszakuruttyolt neki. A szavakat nem tudta visszaadni, a hanglejtést és a hangszínt azonban meglepően jól imitálta. Holden eltűnődött, vajon a lényeket ugyanúgy meg lehetne-e tanítani beszélni, mint a papagájokat.

A kezében felberregett a terminálja. A gyík eliszkolt, a válla felett visszaberregett Holdenre.

– Itt Holden.

– Nos, kapitány – szólalt meg Alex. – Rossz hírem van.

– Rosszon azt kell értenem, hogy elromlott a Rocin a súlytalanságban használható vécé, vagy hogy pillantsak fel az égre, és nézzem meg a felém közelgő rakéta csóváját?

– Hát… – kezdte Alex, aztán mély lélegzetet vett. Holden felpillantott az égre. Kizárólag csillagokat látott.

– Most megrémítettél. Bökd ki!

– Naomi – fogott hozzá újra Alex, Holden pedig érezte, hogy összeszorul a gyomra. – Kiment, hogy felszerelje a siklóra a távirányítású megszakítót, azok meg épp valami csoportgyakorlatot folytattak az Israelen kívül, és észrevették. Totál véletlenül.

– Mi történt? Naomi jól van? – Könyörgök, mondd, hogy jól van!

– Elkapták, kapitány – felelte Alex. Holden érezte, hogy bennakad a lélegzete.

– Elkapták. Úgy érted, lelőtték?

– Ó! Dehogy. Foglyul ejtették. Nem esett baja. Az Israel biztonsági szolgálatától ideszólt a fickó, hogy megnyugtasson, Naominak nem esett bántódása. De szabotázsakciónak minősítették a dolgot, és bezárták.

– A picsába! – káromkodta el magát Holden, miután újra levegőt kapott. Tudta, ki adott erre engedélyt. Murtry. És most, hogy az RCE biztonsági parancsnoka ilyen aduászt tartott a kezében, mindent egy lapra fog feltenni. – Tud még valaki erről?

– Hát, Amos egy perce hívott, és kereste őt, mert…

Holden nem hallotta, amit Alex ez után mondott, mivel már megiramodott a város felé. Minél tovább nem hallotta meg a fegyverropogást, annál határozottabban bizakodott abban, hogy Amos felismerte a helyzet kényes mivoltát, és amellett döntött, hogy kivár, és egyeztet a kapitányával, mielőtt cselekvésre szánja el magát. Remélte, hogy Amos nem az Israellel beszél épp rádión, hogy Murtry fejéhez pisztolyt szorítva követelje Naomi épségben való szabadon engedését.

Félig igaza volt. Amikor berontott Murtry irodájába, az RCE biztonsági szolgálatának parancsnokát a falhoz préselve találta, Amos bal keze a nyakára szorult, a pisztolya pedig a homlokához. Legalább az Israelt nem hívta senki, hogy közölje velük a követeléseit. Leginkább valószínűleg azért, mert Amosnak nem maradt szabad keze.

Murtryn és Amoson kívül még a biztonsági szolgálat négy tagja állt a teremben Amos hátának szegezett kézi fegyverekkel Az egyikük, a Wei nevű hollófekete hajú nő azt kiáltotta:

– Dobja el a fegyverét, vagy lövünk!

– Jól van – válaszolta hanyag vállvonással Amos. – Lőjön csak, édesem! Garantálom, hogy ezt a szemétládát magammal viszem. Én készen állok. Maga is készen áll?

Közelebb hajolt Murtryhez, a kérdést azzal tette hangsúlyosabbá, hogy a férfi homlokához döfte a pisztolyát. Vékony csíkban vér csordult le Murtry arcán a belényomódó fegyver csövének erejétől.

Murtry elmosolyodott.

– Csak ugass, kutya! Mindketten tudjuk, hogy nem fogsz harapni. Ha lelősz, a nő halott.

– Erről már nem fogsz tudni – vicsorogta Amos.

– Ne tedd meg, Amos! – utasította Holden.

– Ó, de igen – mondta szinte suttogva Murtry.

Holden visszatartotta a lélegzetét, biztosra vette, hogy a következő pillanatban lövés dörren. Amos teljesen meglepte azzal, hogy nem húzta meg a ravaszt. Ehelyett még közelebb hajolt, amíg az orra Murtryéhez nem ért, és kijelentette:

– Meg foglak ölni.

– De mikor? – reagált Murtry.

– Pontosan ezt a kérdést kell észben tartanod – felelte Amos, és elengedte a férfit.

Holden hangosan levegőért kapott.

– Majd én elintézem, Amos.

Holden teljes megkönnyebbüléssel látta, hogy a nagydarab gépész lassan a pisztolytáskájába csúsztatja a fegyverét, távozni azonban eszében se volt.

– Komolyan. Majd én elintézem. Most szeretném, ha visszamennél a szállásunkra, és felhívnád Alexet. Részletes beszámolót kérek. Egy perc, és ott leszek.

Holden egy pillanatig azt hitte, Amos vitába száll vele. A gépész visszabámult rá dühtől rákvörös arccal, és olyan erősen szorította össze az állkapcsát, hogy attól lehetett tartani, kicsorbulnak a fogai.

– Jól van – mondta végül, és kiment. A négy biztonsági ember mindvégig rajta tartotta a fegyverét.

– Ez okos húzás volt – mondta Murtry. Papír zsebkendőt húzott ki az íróasztalán álló dobozból, és letörölte a homlokáról a vért. Ronda véraláfutás terjedt szét lassan a seb körül, amit Amos pisztolya ejtett rajta. – A haverja kis híján nem jutott ki élve innen, mediátor.

Holden magát is meglepte azzal, hogy felnevetett.

– Mióta ismerem, sosem fordult elő, hogy Amos olyan összetűzésbe keveredett, amit nem készült megnyerni. Fogalmam sincs, mit tervezett, de még öt ellenféllel szemben is rá fogadtam volna.

– Végül mindenki alul marad – jegyezte meg Murtry.

– Ezt a bölcsességet érdemes megjegyezni.

– Vérbeli gyilkos dolgozik magának, és ugyanúgy nem bízom meg benne, ahogy maga sem az én módszereimben.

– Van egy fontos különbség. Azokért, akiket szeret, Amos hajlandó elviselni, hogy megszégyenüljön. Nem fontosabb neki a győzelem annál, hogy a barátai életben maradjanak. Ezért nem hasonlítanak egyáltalán egymásra.

Murtry egyetértőn bólintott, és megvonta a vállát.

– Szóval, ha nem azért jött, hogy megmentse az emberét, akkor miért?

– Továbbra is egyre súlyosbodik a helyzet – felelte Holden. – Ez részben az én hibám. Én kértem meg Naomit arra, hogy foglalkozzon a siklóval.

– A szabotázs… – kezdte Murtry.

– De ezt válaszlépésként tettem, miután kiderült, hogy fegyverré alakította át a kompot. Folyamatosan valaki más tetteire reagálunk, és egymásra mutogatunk, akár az óvodások a játszótéren. „Ő kezdte.”

– Vagyis maga lesz az, aki megszakítja a kört?

– Ha tudom – válaszolta Holden. – Túl messze ment, Murtry. hatástalanítsa a siklót, és adja vissza nekem Naomit! Derítsük ki, el tudjuk-e érni, hogy ne eszkalálódjon tovább a helyzet.

Murtry bizonytalan mosolya hasonlóan bizonytalan szemöldökráncolásba váltott. A férfi hátrahajolt az íróasztalához, és újabb papír zsebkendőt szorított a homlokán keletkezett sebhez. Amikor elvette, sötétvörös folt terjedt szét rajta. Murtry összefonta a karját maga előtt, lezserül, de rendíthetetlenül. Holden tudta, hogy szándékosan igyekszik természetesnek mutatni magát. Egyszerre lenyűgözte és megijesztette, ha valaki képes volt ilyen szintű öntudatosságra és önuralomra.

– Egyszer sem léptem át az itteni megbízatásommal járó hatáskörömet – felelte Murtry. – Az RCE tulajdonát és alkalmazottait védelmeztem.

– Megölt egy halom telepest, és elrabolta a PH-mat – mondta erre Holden, és igyekezett elérni, hogy a haragtól ne remegjen a hangja, de kudarcot vallott.

– Kevesebb illegális bolygófoglalót öltem meg, mint ahány társunkkal ők végeztek, ráadásul mindegyikük az RCE tulajdona és személyzete elleni merényleteket tervezett és hajtott végre. És mint már említettem, ezzel bíztak meg.

– És Naomi…

– És őrizetbe vettem egy szabotőrt, és a nyomozásig fogva tartom. Az, hogy „elraboltam”, nem egyszerűen provokatív kifejezés, hanem pontatlan is.

– Azt akarja elérni, hogy ez az egész tarthatatlanná váljon. – Holden felsóhajtott. – Már alig várja, hogy megint alkalma nyíljon súlyosbítani a helyzeten, ugye?

A szemöldökráncolást ismét mosoly váltotta. Egyik sem jelentett semmit. Pusztán eltérő álarcok voltak. Holden eltűnődött azon, mit látna Murtry fejében, és beleborzongott a gondolatba.

– Minden alkalommal a legkisebb szükséges beavatkozással éltem – mondta arcán nyugtalanítóan széles mosollyal a férfi.

– Dehogy – ellenkezett Holden. – Elmehetett volna. Itt volt magának az Israel. A tehersikló elleni első támadás után kimenekíthette volna az embereit, és kivárhatta volna a nyomozást. Rengetegen élnének még, ha ezt megtette volna.

– Ugyan már – rázta a fejét Murtry. Felállt, széjjelhúzta összefont karjait. Minden mozdulata lassú és kimért volt, fenyegető. – Nem, egyedül ezt nem vagyunk hajlandók megtenni. Egyetlen négyzetcentimétert sem adunk fel. Ezek az illegális bolygófoglalók addig acsarkodhatnak ellenünk, amíg mindegyiket porrá nem zúztuk, de nem megyünk sehová. Mert ezzel…

Murtry mosolya keményebbé vált.

– …ugyancsak megbíztak.

A visszaút az RCE biztonságiak barakkjától a közösségi központban lévő szállásra nem számított hosszúnak, viszont sötét volt. Miller halvány, kék izzása semmit sem világított meg, mégis furcsamód megnyugtatóan hatott.

– Helló, öregem – üdvözölte őt Holden.

– Beszélnünk kell – mosolyodott el szélesen a saját tréfáján Miller. Most már viccelődött. Majdnem úgy viselkedett, akár egy hús-vér ember. Ez valahogy ijesztőbbnek tűnt, mint amikor tébolyodottan összevissza beszélt.

– Tudom, de pillanatnyilag azt igyekszem valahogy elérni, hogy ezek az emberek ne gyilkolják halomra egymást. Vagy, ha már itt tartunk, minket.

– És hogy megy?

– Rettenetesen – ismerte be Holden. – Épp elveszítettem az egyetlen ütőkártyámat.

– Hja, most, hogy Naomi a hajójukra került, a Rocinante nem tényező többé. Ostoba hiba volt a hajójuk közelébe engedni őt.

– Erről nem is számoltam be neked.

– Tegyek úgy, mintha a fejedben lennék? – kérdezte Miller övbéli kézvonással. – Megteszem, ha ettől nyugodtabbnak érzed magad.

– Hé, Miller – mondta Holden. – Most mire gondolok?

– Jó pontot kapsz a kreativitásodért, fiam. Ezt nehéz lenne megvalósítani, és kevésbé élveznéd, mint gondolod.

– Akkor inkább maradj kinn!

Miller megállt, és megragadta Holden karját. Holden megint elcsodálkozott, mennyire valóságosnak érezte. Miller keze olyan volt, mintha vasmarok szorítaná. Holden megpróbált elhúzódni, de nem sikerült. És az egész arról szólt, hogy a szellem gombokat nyomogatott az agyában.

– Nem vicceltem. Beszélnünk kell.

– Akkor ki vele! – válaszolta Holden, és végre elrántotta a karját, amint Miller eleresztette.

– Van egy hely kissé északra innen, amihez el kellene mennem, hogy szemügyre vehessem.

– És ez alatt azt érted, hogy nekem kell odamennem és szemügyre vennem.

– Igen – felelte egyik öklével övbéliesen bólintva Miller. – Azt.

Ez akarata ellenére felkeltette Holden kíváncsiságát.

– Miféle hely?

– Hát, úgy tűnik, hogy az idejövetelünk kisebb kalamajkát okozott az itteniek körében – magyarázta Miller. – Talán te is észrevetted. Egy csomó hátrahagyott vacak ébredezik mindenfelé a bolygón.

– Aha, én is erről szerettem volna beszélni veled. Te okozod? Tudod irányítani?

– Most viccelsz? Zoknibábu vagyok. A protomolekula olyan mélyen feldugja a kezét a seggembe, hogy a számban érzem a körmét. – Miller felnevetett. – Még magamat sem tudom irányítani.

– Csak azért kérdezem, mert némelyik veszélyesnek tűnik. Például az a robot. Te pedig ki tudtad kapcsolni azt az állomást a lassú zónában.

– Mert ezt akarta tőlem. Ha jól időzítesz, megparancsolhatod a napnak, hogy keljen fel. Ezt a buszt nem én vezetem. Az akaratomat ráerőltetni olyan, mintha arra akarnék szép szóval rávenni valakit, hogy szűnjön meg a rohama.

– Jól van – válaszolta Holden. – El kell mennünk erről a bolygóról.

– Előtte viszont még itt van nekünk ez a dolog. Ez a nem dolog. Nézd, meglehetősen pontosan feltérképeztem már a globális hálózatot. Rengeteg hátrahagyott szerkezet jön elő, jelentkezik be. Egy helyet kivéve. Mintha egy hatalmas üres labda lenne.

Holden vállat vont.

– Lehet, hogy egyszerűen olyan hely, ahol nincsenek hálózati csomópontok.

– Kölyök, ez az egész bolygó egy hálózati csomópont. Nem szabadna olyan helynek lennie itt, ahová tilos belépnem.

– És ez mit jelent?

– Lehetséges, hogy csupán olyan pont, ami visszafordíthatatlanul tönkrement – felelte Miller. – Ez érdekes, de haszontalan lenne.

– És mi lenne hasznos?

– Hogyha az hagyta volna hátra, ami elpusztította ezt a helyet.

Egy darabig szótlanul álltak, a hűvös Ilosz-esti szellő bele-belekapott Holden nadrágjába, a nyomozóra viszont egyáltalán nem hatott. Holden érezte, hogy fagyos borzongás terjed szét a derekánál, és kúszik fel a gerincén. A karján felállt a szőr.

– Ilyesmit nem szeretnék találni – mondta végül.

– Mert én igen? – felelte Miller a tőle telhető legbarátságosabb mosollyal. – Számomra jó ideje nem létezik a szabad akarat. De arrafelé találni a nyomravezető jeleket. Velem kell jönnöd. Előbb-utóbb úgyis meg fog történni.

– Miért?

– Mert a valódi szörnyetegek nem tűnnek el attól, hogy becsukod a szemed. Mert neked is épp annyira fontos megtudnod, mi történt itt, mint nekem.

Miller továbbra is barátságos arckifejezéssel nézett rá, ám közben rettegés tükröződött a tekintetében. Olyasfajta félelem, amit Holden felismert. És ami őt ugyanúgy gyötörte.

– Előbb Naomi. Addig sehová sem megyek, amíg vissza nem kaptuk.

Miller megint bólintott, aztán kék szentjánosbogarak permetévé szóródott szét.

Amos már várta, amikor Holden visszaért a bárba. A nagydarab férfi egymagában ült az egyik asztalnál, előtte egy félig üres üveg valamivel, aminek a szaga fertőtlenítőszerre és füstre emlékeztetett.

– Ha jól sejtem, nem nyírtad ki, miután elmentem – szólalt meg Amos, miközben Holden letelepedett mellé.

– Úgy érzem, kötélen táncolok, ami olyan vékony, hogy néha nem is látom – válaszolta Holden. A fejével intett, hogy nem kér, amikor Amos odakínálta neki az üveget, így aztán a gépész inkább maga húzott egy jókorát belőle.

– Ennek vérontás lesz a vége – állapította meg némi hallgatás után Amos. A hangja távolinak, álomszerűnek tűnt. – Ez elkerülhetetlen.

– Hát, mivel a feladatom nagyjából épp ennek az elkerülése lenne, nagyon remélem, hogy tévedsz.

– Nem tévedek.

Holden nem tudott meggyőző érvet felhozni ez ellen, ezért inkább megkérdezte:

– Mit mesélt Alex?

– Összeállítottuk a követeléseink listáját az Israel kapitánya számára. Gondoskodni akarunk róla, hogy Naomival jól bánjanak, amíg a hajón van.

– Mit fogunk adni cserébe?

– Alex nem lövi atomjaira az Israelt ebben a szent pillanatban.

– Remélem, ők is nagylelkűnek tartják majd az ajánlatot.

– Ugyanakkor – folytatta Amos – a sínágyút ráállította az Israel reaktorára.

Holden a hajába túrt.

– Akkor mégsem olyan nagylelkű az ajánlat.

– Szépen kérjük, de közben egykilós volfrám lövedéket cipelünk, amit a c nem elhanyagolható százalékáig fel tudunk gyorsítani.

– Azt hiszem, hallottam már ilyet – felelte Holden, aztán felállt. Hirtelen fáradtnak érezte magát. – Most lefekszem.

– Naomit Murtry istenverte hajóbörtönébe vetették, és te képes vagy aludni? – mordult fel Amos, aztán megint meghúzta az üveget.

– Nem, de lefeküdni tudok. Aztán holnap kiötlöm, hogyan kapjam vissza az első tisztemet attól az RCE-s dühöngő őrülttől, aki túszul ejtette, hogy kimehessek megkeresni a bolygóba ágyazódott ijesztő földönkívüli lövedékdarabot.

Amos rábólintott, mintha ez érthető lett volna.

– Akkor hát délutánra semmi programod sincs.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: ELVI

Elvi elaludt, és álmodott.

Álmában újra a Földön járt, ami ugyanakkor az Edward Israel folyosóit is jelentette. Sürgető érzés kerítette hatalmába, és csakhamar rémületbe váltott. Valahol valami lángolt, mert Elvi nem nyújtotta be időben a szükséges űrlapokat. Az űrlapokat még azelőtt be kellett adnia, hogy minden leég. A gazdasági igazgató irodájában ült az egyetemen, és Trying kormányzó szintén vele volt, ám ő a halotti anyakönyvi kivonatára várt, és túl lassan ment az ügyintézés. Elvi nem tudta iktattatni a nyomtatványokat. A hártyapapírra nézett, próbálta megkeresni rajta a benyújtási határidőt, de a szavak szüntelenül változtak. A legalsó sorban először az állt, hogy: Elvi Okoye, vezető kutató és argonauta, a legközelebbi alkalommal viszont már azt olvasta ott, hogy: A templomnak közvetlenül beszolgáltatandó bírság: nyulak és sertések. A sürgető érzés nem hagyta nyugodni, és amikor Elvi felkiáltott, a hártyapapír lassan szétmállott az ujjai között. Elvi próbálta összeillesztgetni az űrlapokat, de azok sehogy sem akartak passzolni egymáshoz.

Valaki megérintette a vállát, és James Holden volt az, épp csak másvalakinek tűnt. Fiatalabbnak, sötétebb bőrűnek, de Elvi tudta, hogy ő az. Rájött, hogy mindvégig mezítelen volt. Kellemetlenül érezte magát, ugyanakkor örült is. A férfi keze megérintette Elvi mellét, és…

– Elvi! Ébresztő!

Elvi kinyitotta a szemét, szemhéja elnehezülve, lassan reagált. Fókuszálni próbált. Fogalma sem volt, hol lehet, csupán annyit tudott, hogy valami ostoba szemétláda félbeszakított valamit, amit ő nem szeretett volna, hogy félbeszakítsanak. Az előtte kirajzolódó sötét vonalak egyre ismerősebbnek tűntek. A kunyhója teteje. Elvi megmozdult, megpróbált megérinteni valakit, de már nem tudta biztosan, kicsodát. Egyedül feküdt az ágyában. A kézi terminálja halványan fénylett. Az elemző felszerelés kijelzői vibráltak, ahogy a munkájából származó adatok fel-és kiröppentek, keresztülszelve a roppant sötétséget, egészen a Gyűrűig és a Medina Állomásig, el a Földig, ahonnan aztán válaszinformáció indult el feléje. Ami tökéletesen rendjén volt, ahogy lennie kellett, szóval mi az ördög miatt ébredt fel?

Halk kopogás hallatszott az ajtó felől, majd Fayez hangja szólította.

– Elvi! Ébresztő! Ezt mindenképp látnod kell.

Elvi akkorát ásított, hogy az állkapcsa is belefájdult. Ülő helyzetbe húzta föl magát. Az álomképek emléke gyorsan halványult. Valami tűzről álmodott, és arról, hogy megérinti valaki, akinek rettenetesen vágyott az érintésére. A részletek teljesen szétestek, amint kiült az ágy szélére, és a köntöséért nyúlt.

– Elvi! Odabent vagy?

Amikor a nő megszólalt, lassan, nehezen, kissé kásásan beszélt.

– Ha ez nem valami fontos dolog, feltépem a nyakad, és belepisilek a tüdődbe.

Fayez felnevetett. Mögötte mások hangját lehetett hallani. Sudyam mondott valamit, de túl halkan ahhoz, hogy ki lehetett volna venni a szavait. Yma Chappel, a geokémiai részleg vezetője is velük volt. Elvi megtorpant, gyorsan levetette a köntöst, és magára kapta a valódi ruháit és a terepbakancsát. Amikor kilépett a kunyhóból, a sötét síkságon tucatnyian álltak a kutatócsapatok tagjai közül párokban vagy kisebb csoportokban. Mindannyian az eget bámulták. És magasan a feketeségben valami csillagnál is nagyobb izzott mogorva vörös fényben. Fayez, aki a földön guggolt, felpillantott Elvire.

– Mi ez? – kérdezte Elvi, ösztönösen lehalkítva a hangját, mintha megriaszthatná.

– Az egyik hold.

Elvi előbbre lépett, és hátrafeszített nyakkal, a homlokát ráncolva nézett fel az égre.

– Mi történik vele?

– Olvad.

– Miért?

– Nos? – mondta Fayez, és felállt.

Sudyam, aki balra állt tőlük, hangosan megszólalt.

– Már bánhatjuk, hogy nem küldtünk oda szondát, ugye?

– Egyetlen hajóval jöttünk, ez meg egy egész átkozott bolygó – jegyezte meg Fayez. – Emellett rengeteg erőnket felemésztette, hogy egymást gyilkoljuk.

– Amivel mit szeretnél mondani? – kérdezte Sudyam.

Fayez széttárta a kezét.

– Mással voltunk elfoglalva.

A hold színe egy pillanatra megváltozott, barnásvörösből narancssárgává, majd sárgásfehérré fényesedett, aztán amilyen gyorsan kivilágosodott, a spektrumot visszafelé végigjárva újra elsötétedett.

– Valaki rögzíti ezt? – érdeklődött Elvi.

– Caskey és Farengier megszakította a magas légköri refrakciós tanulmányt, és nekiláttak minél több adatot beszipkázni, amint észrevették, hogy ez történik. Többnyire látható fény, hő és hozzávetőlegesen harminc százalékkal több gammarészecske, mint a háttérsugárzásban. Az Israel szenzorrendszere nagyjából ugyanezt érzékeli.

– Veszélyes? – kérdezte Elvi, de még ki sem mondta a szavakat, tudta a választ. Talán. Talán veszélyes, talán nem az. Amíg ki nem derítik, mi ez, csupán találgathatnak. A csillagok pislákoló fényében nehezen lehetett kivenni Fayez arcvonásait. A szája sarkában és a szeme ívében bujkáló nyugtalanságot talán csak ő képzelte oda. Ez is egyfajta álom. – A többiek tudnak róla?

– Gondolom – felelte Fayez. – Feltéve, hogy nem köti le őket túlságosan, hogy egymást bebörtönözzék, vagy embereket gyújtsanak fel.

– Szóltatok Murtrynek?

– Én nem. Valaki biztosan megtette.

– És Holdennek? Vele mi a helyzet? Tud róla?

– Még ha tudna is, mit tehetne? Megnyugtatóan beszélne hozzá?

Elvi Első Leszállás felé vette az irányt. A néhány kivilágított ház lehullott csillagokra emlékeztetett. Elvi elővette a kézi terminálját, fehérre állította a képernyő színét, és zseblámpaként használta.

– Te meg hová mész? – kiáltott utána Fayez.

– Beszélek Holden kapitánnyal.

– Nyilvánvalóan – horkant fel türelmetlenül Fayez. – Mert most leginkább egy biológus meglátásainak venné hasznát.

A megjegyzés fájt egy kicsit, de Elvi nem hagyta, hogy belerángassák a beszélgetésbe. Fayez kiváló tudós volt és barát, de az a szokása, hogy mindent elviccelt, és a humor kedvéért félrevitt bármilyen komoly kezdeményezést, a kelleténél kevésbé kívánatossá tette a közreműködését. A többiek közül valakinek gondoskodnia kellett volna róla, hogy mindenki más értesüljön arról, hogy valami történik odafent. Márpedig ez nem az ő feladata lenne. És magában mégis azt remélte, hogy ő viheti meg a hírt.

A száraz levegőben por és az apró virágszerűségek szaga szállt. Ahol korábban itt-ott szívós, inas növények nőttek, a gyalogosan közlekedők több hónap alatt utakat tapostak ki, Elvi pedig éppoly könnyen tudta követni azokat a szinte teljes homályban, mint nappal tette volna. Eszébe jutott, és nem első alkalommal, hogy a szétszórt kunyhók, a romok, sőt, még maga Első Leszállás is éppoly megszokott látvánnyá vált a számára, mint bármely más hely, ahol korábban élt. Ismerte a vidéket, a szellők simogatását, a szagokat, amelyek a különböző napszakokban előtérbe kerültek, majd visszaszorultak. Az elmúlt hónap során ő szolgált az egész otthoni tudóscsapat szemeként és füleként. Még miután a terroristák megölték Reeve-et, és Murtry lejött, a napja legalább egy részében mintákat elemzett, és adatokat küldött haza. Több időt töltött nem csupán a környezetben, hanem a környezettel is, mint bárki más.

A feje felett az apró hold arra emlékeztette, hogy még mindig alig tud valamit. Megszokott esetben ez élvezetet és kihívást jelentett volna neki. Az új-földi éjszaka sötétjében azonban fenyegetésnek érezte. Lépései egyenletes ritmust vettek fel, bakancsa kopogott a széltől koptatott köveken.

A városban az emberek ugyanúgy kitódultak az utcára a házuk elé, ahogy az RCE kunyhóinál történt. Az úton és kicsi, kövezett verandáikon álltak, és bámulták odafönt a szemhatár felé araszoló izzó pontot. Elvi nem tudta megállapítani, kíváncsiak voltak-e, nyugtalankodtak, vagy egyszerűen olyasvalamire szerettek volna gondolni, aminek nincs köze az RCE és az illegális bolygófoglalók között – a köztünk és közöttük – kialakult konfliktushoz.

Ám az sem kizárt, hogy valamiféle előjelet láttak benne. A parázsló szemet, amely mindnyájukra lenéz, ítélkezik felettük, és a háborúra készül. Elvi egyszer régen hallott egy ehhez hasonló népmesét, de már nem emlékezett rá, hogy hol.

Wei és az RCE biztonsági szolgálatának egy másik embere masíroztak az utcán, fegyverrel a kézben. Elvi odabiccentett nekik, ők pedig visszabiccentettek, de egyikük sem szólalt meg. Valaki már valószínűleg szólt Holdennek. Elvi viszont már ilyen messze eljött. Legalább biztosra akart menni.

A Holdennek otthont adó bányászbüfé előtti utcán Jacek Merton járkált fel-alá. A fiú belehajolt a mozdulataiba, kezét ökölbe szorítva tartotta maga mellett. A tekintetét egy méterrel maga elé szegezte, mint aki valamiféle képernyőre mered, a válla előregörnyedt, mintha védelmezne valamit. Elvi már épp odaköszönt volna neki, amikor apró figyelmeztető csengő szólalt meg a fejében.

Az egyik pillanatról a másikra megszűnt Elvi Okoyének lenni, aki éjnek évadján, még számára is átkozottul átlátszónak tűnő ürüggyel készült felkeresni Holden kapitányt. Vele szemben a fiú nem Lucia és Basia Merton gyereke, Felcia öccse volt. Még csak nem is egy településen járt. Elvi egyszerre biológussá változott, aki egy főemlőst figyel meg a terepen. Ebben a vonatkoztatási rendszerben pedig bizonyos dolgok tökéletesen egyértelművé váltak. A fiú valamiféle erőszakos cselekedetre készült.

Elvi habozott, lassan megfordult. Wei csupán pár tucat méterre járhatott tőle, egy-, legfeljebb kétsaroknyira. Ha Elvi kiáltana, a biztonságiak valószínűleg odaszaladnának. Pulzusa szaporábbá vált. Szíve a torkában dobogott. A Reeve halálát követő hosszú órák emléke visszatérő rémálomként tört elő. Sikítania kellene. Segítséget hívnia.

Csupán az tartotta vissza, hogy a fiú nem közönséges főemlős volt. Nem csak egy állat. Hanem Felcia bátyja. És ha Elvi most segítségért kiált, Jaceket akár meg is ölhetik. Elvi nyelt egyet, félelem és elszántság viaskodott benne. Bizonytalankodott. Fayez vajon mit tenne, tűnődött Elvi. Meghívná a srácot egy sörre?

Jacek megtorpant, felnézett Elvire. Üres tekintettel bámult rá. Könnyű dzsekit viselt, ami oldalt kissé megereszkedett, mintha valamilyen nehéz tárgy húzná le a zsebét.

– Szia! – köszönt oda neki mosolyogva Elvi.

Egy pillanattal később Jacek válaszolt.

– Helló.

– Fura, ugye? – Elvi a vörös pontra mutatott. Most még inkább baljóslatúnak mutatkozott, mint korábban. Jacek felpillantott az égre, de úgy tűnt, a látvány nincs hatással rá.

– Fura – felelte egyetértőn.

Egymással szemben álltak, sokatmondó és feszültségtől terhes csendben. A büfé ablakából kiáradó fény félig megvilágította a fiút, Jacek másik fele azonban árnyékban maradt. Elvi küszködött, próbált beszédtémát találni. Valamiképp hatástalanítani a veszélyt, megoldani a helyeztet. Fayez egy viccet mondott volna, amivel megnevetteti a fiút, és ami ugyanarra az oldalra terelné őket, és Elvi nem tudta, mi az.

– Félek – mondta ehelyett kissé elcsukló hangon. Ezzel éppannyira meglepte a fiút, mint önmagát. – Rettenetesen félek.

– Nincs semmi baj – válaszolta Jacek. – Csak valamilyen reakció lehet odafent. Semmi más nem történik, csupán szétolvad a keringési pályán.

– Én mégis félek.

Jacek haragosan bámult a lába elé, vívódott a rá bízott feladat és a késztetés között, hogy valami kedveset és megnyugtatót mondjon ennek a nyilvánvalóan instabil, törékeny, furcsa nőnek.

– Nem lesz semmi baj – próbálkozott bizonytalanul.

– Igazad van – bólogatott Elvi. – Csak. Tudod. Vagyis érted, ugye?

– Azt hiszem.

– Holden kapitányhoz jöttem – folytatta Elvi, és Jacek szeme megvillant, mintha a nő valami sértőt mondott volna. – Te is?

Elvi látta Jacek arcán, hogy a fiú próbálja újra magára erőltetni a korábbi kifejezéstelenséget, a feszültséget, haragot és ürességet. Az agresszió nem a természetéből fakadt. Erőfeszítésébe került, hogy felszítsa. Elvi korábban ezt az erőfeszítést látta rajta.

– Elvette tőlem az édesapámat – jelentette ki Jacek. – Anya attól fél, soha többé nem fogjuk látni már.

– Ezért jöttél ide? Hogy megkérd?

Jacek szemmel láthatóan nem értette.

– Hogy megkérjem… mire?

– Hogy hadd beszélj az édesapáddal.

A fiú pislantott, és önkéntelenül közelebb lépett Elvihez.

– Nem fogja megengedni. Fogságban tartja.

– Teljesen megszokott dolog, hogy beszéljenek a foglyokkal. Talán valaki azt mondta neked, hogy nem beszélhetsz az édesapáddal?

Jacek hallgatott. A kezét a dzsekije zsebébe dugta – amelyiket lehúzta valami –, majd megint elővette.

– Nem.

– Akkor gyere! – noszogatta Elvi, és közelebb lépett hozzá. – Menjünk, és kérjük meg!

Odabent Holden fel-le járkált a bányászbüfé teljes hosszában. A nagydarab férfi – Amos – az egyik asztalnál ült egy pakli kártyával, és félelmetes összpontosítással pasziánszozott. Holden arca a szokásosnál sápadtabbnak tűnt, az épphogy megfékezett érzelmektől pedig olyan feszültnek hatott a teste, amilyennek Elvi nem tudta volna elképzelni őt. Amos felpillantott, amint a nő a kezét Jacek vállán nyugtatva belépett. A férfi szeme tompa és üres volt, akár az üveggolyók, a hangja kedélyes, mint szokott.

– Helló, doki! Mi a hézag?

– Akad pár dolog – felelte Elvi.

Holden megállt. Láthatólag némi időbe telt neki, hogy összpontosítson. Valami aggasztotta. A tekintete megállapodott Elvin, a szája mosolyra húzódott. Elvi torkát váratlanul elszorította valami. Köhögnie kellett.

– Jacek azt szeretné tudni, lenne-e mód rá, hogy beszéljen az édesapjával – szólalt meg Elvi. Mintha elfogyott volna a levegő a helyiségben, és Elvi szinte fulladozott. Lehetséges, hogy allergiás lesz valamire.

– Hát persze – vágta rá Holden, aztán a válla fölött hátrapillantott Amosra. – Ez nem gond, ugye?

– A rádió-összeköttetés még működik – felelte Amos. – De jobb, ha előbb odaszólsz Alexnek, hogy várja a hívást. Pillanatnyilag azt sem tudja, hova kapjon.

– Való igaz – bólogatott Holden inkább magában, mint bármelyiküknek. – Elintézem. Van kézi terminálod?

Jaceknek pár pillanat kellett ahhoz, hogy rájöjjön, hozzá intézték a kérdést.

– Nem működik. Nincs elosztópontunk. Csak a felszíni kommunikáció működik.

– Hozd át, amint tudod, és megnézem, rá lehet-e kapcsolni valahogy a hálózatunkra. Ez egyszerűbb lesz, mint időpontokat egyeztetni, hogy mikor használhatod az enyémet. Jó lesz így?

– Izé… igen. Persze.

Elvi érezte, hogy a fiú válla remeg. Jacek megfordult, és anélkül, hogy bárki szemébe nézett volna, de különösen Elvi tekintetét kerülve, kisétált a teremből. Az ajtó becsukódott mögötte.

– A kölyöknél fegyver volt, főnök – jegyezte meg Amos.

– Tudom – válaszolta Holden. – Szerinted mit kellett volna tennem ezzel kapcsolatban?

– Tudni róla. Csak ennyi.

– Jól van, tudok róla. De most tényleg nincs időm arra, hogy lelőjenek. – Elvihez fordult. Egy hajtincs a homlokára hullott, és fáradtnak tűnt. Mintha az egész bolygót ő cipelné a vállán. Mégis sikerült halványan elmosolyodnia. – Van még valami? Csak mert kissé…

– Rosszkor jöttem? Mert ha…

– A PH-nkat letartóztatta Murtry – felelte Amos, és a tekintetében tükröződő tompaság most már a hangjában is érződött. – Elképzelhető, hogy még jó ideig csak rosszkor tud jönni.

– Ó – mondta erre Elvi, és a szíve hirtelen szaporábban kezdett verni. Az A PH Holden kedvese, és Holdennek kedvese van, és Lehet, hogy Holdennek már nincs kedvese, és Jesszus, mit keresek én itt? csaptak össze a szürkeállományában. Elvi azon kapta magát, hogy nem tud mit kezdeni a kezével. Próbaképp zsebre dugta, de ezt illetlennek érezte, és megint előhúzta.

– Gondolkodtam? – mondta tétován, és felemelve a hangsúlyt, mintha kérdés lenne. – Arról a dologról. A sivatagban. És erről a holdról?

– Milyen holdról?

– Amelyik épp szétolvad, kapitány – felelt Elvi helyett Amos.

– Á, persze, arról. Sajnálom. Túl sok mindenre kell odafigyelnem. Ha nem olyasmiről van szó, amivel kapcsolatban intézkednem kell, nem feltétlenül jut el kellően a tudatomig – mentegetőzött Holden. Majd hozzátette: – A holddal kapcsolatban ugye nem kell intézkednem?

– Szerintem jobb, ha a tudósokra bízzuk, hogy megállapítsák, érdemes-e beszarnunk – jegyezte meg Amos. – Neked nincs dolgod vele.

– A hibernációs hibaarányokon gondolkodtam, és hogy amit most megtapasztalunk, azzal analóg lehet.

Holden megadón felemelte a kezét.

– Én ehhez nem értek.

– Mindössze arról van szó, hogy a hibernáció rendkívül kockázatos módszer. Kizárólag olyankor fordul elő, amikor a körülmények annyira rosszak, hogy a megszokott túlélési stratégiák csődöt mondanának. Vegyük például a medvéket. Csúcsragadozók. Az élelemhálózat telente nem tudná életben tartani őket. Vagy ott van a sivatagi lapátlábú béka. Aszály idején a petéik egyszerűen kiszáradnának, ezért a felnőtt példányok átalusszák ezt az időszakot, amíg újra van eső, és akkor felébrednek, előjönnek a pocsolyákba, és eszeveszett párzásba kezdenek, vad orgiákat tartanak a tócsákban, és… ahm, a lényeg, hogy akkor a vízbe lerakják a petéiket, mielőtt megint kiszáradhatnak.

– Re-endben – mondta Holden.

– A lényeg – folytatta Elvi –, hogy nem mindegyik ébred fel. Nem szükséges. Feltéve, hogy elegendő szervezet képes reaktiválódni, amikor eljön az ideje, a népesség kellő hányada életben maradhat, még ha egyes egyedek nem is. Sohasem száz százalék marad meg. Az életfunkciók kikapcsolása és újraindítása pedig bonyolult, veszélyes folyamat.

Holden mély lélegzetet vett, és beletúrt a hajába. Sűrű, sötét haja volt. Úgy tűnt, mintha jó ideje nem mosta volna meg. Amosnak nem sikerült a pasziánsz, felmarkolta a lapokat, aztán lassú, kimért mozdulatokkal újra megkeverte a paklit.

– Vagyis úgy gondolja – állapította meg Holden –, hogy ezek a… dolgok, amiket látunk, olyan szerkezetek, szervezetek vagy bármik, amelyek felébredni igyekeznek.

– És kudarcot vallanak. Legalábbis időnként – válaszolta Elvi. – Mármint a hold szétolvadt. Az a valami pedig a sivatagban egyértelműen tönkrement. Nekem legalábbis úgy tűnt.

– Nekem is – értett egyet vele Holden. – Ám mivel mozgott, többé-kevésbé tudtuk, hogy lassanként felébrednek a dolgok.

– Nem ez a lényeg – javította ki Elvi. – A szervezetek között mindig akad egy csekély százalék, amelyik nem ébred fel, vagy rosszul sikerül a folyamat. Ha a modell helytálló, akkor ezek azok az egyedek, amelyeknek nem sikerül megfelelően felébrednie.

– Eddig tudom követni – mondta Holden.

– A hibaarány általában alacsony. Akkor viszont miért nem látunk rengeteg sikeresen felébredő szervezetet?

Holden odament az asztalhoz, és leült a szélére. Rémültnek látszott. Sebezhetőnek. Furcsa volt látni, hogy a férfi, aki annyi mindent véghezvitt már, aki a szavai és cselekedetei révén vált ismertté az egész emberi civilizáció előtt, ennyire sebezhetőnek mutatkozik.

– Tehát úgy gondolja, hogy még több, talán jóval több ilyen dolog aktiválódik, épp csak nem vesszük észre őket?

– Beleillene a modellbe – dörmögte Elvi.

– Rendben – válaszolta Holden. Aztán némi szünet után még hozzátette: – Ettől cseppet sem lett jobb a kedvem.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: BASIA

Basia egymagában ült a Rocinante vezérlőfedélzetén. Egy présülésbe szíjazta be magát a – mint elmondták neki – kommunikációs állomás előtt. A vezérművek némán várták, hogy valaki kapcsolatkérést kezdeményezzen, a képernyőn időnként felvillant egy-egy rendszerállapot-jelzés. Az üzenetek érthetetlen betűszavakból, rendszer-elnevezésekből és számokból álltak. A szövegek szelíd zöld betűtípussal jelentek meg, amiből Basia azt a következtetést vonta le, hogy nem lehetnek különösebben sürgősek.

Alex a pilótafülkében volt, a zsilipajtó zárva. Ez semmit sem jelentett. A zsilipajtók automatikusan zártak, hogy esetleges légnyomásvesztés esetén elszigeteljék egymástól a fedélzeteket. Biztonsági intézkedés volt, semmi több.

Basia mégis úgy érezte, hogy kizárták.

A kezelőpult hirtelen recsegéssel riasztotta meg, amit egy hang követett. Épp annyira hangosan, hogy Basia meg tudja állapítani, két férfi beszélget, azt viszont már nem értette, miről. A képernyő egyik sarkában piros FELVÉTEL felirat villogott. A Rocinante figyelt és rögzített minden beszélgetést az Ilosz körül. Lehetséges, hogy Holden szándékosan tette, hogy miután visszatér a Földre, dokumentumai legyenek a küldetésről. Vagy az is elképzelhető, hogy a hadihajók eleve így lettek beállítva. Egy hegesztőmunkásnak ilyesmivel felesleges foglalkoznia. Vagy egy bányásznak. Vagy bárminek számított is Cooppal és Cate-tel egyetemben.

Basia megpróbálta kideríteni, hogyan tolhatná feljebb a hangerőt, és hallgathatna bele a beszélgetésbe, amikor Alex hangja harsant fel a pultból.

– Bejövő hívás.

– Oké – felelte Basia, habár nem volt biztos benne, hogy a pilóta hallja-e. Azt sem tudta, meg kell-e valamilyen gombot nyomnia a válaszhoz.

A kommunikációs pulton új üzenet jelent meg, egy férfihang pedig azt mondta:

– Semmit sem kell csinálnod.

Egy pillanatra Basiának az az irracionális érzése támadt, hogy a megszólaló férfi a gondolataiban olvasott. Már épp válaszolt volna, amikor egy másik hang, fiatalabb, egy fiúé, azt kérdezte:

– Csak beszéljek? – Jacek. A második hang Jaceké volt. És Basia most Amos Burtonként azonosította az idősebb férfi hangját. A férfi, aki a leszállótéren őrizte őt.

– Igen – válaszolta Amos. – Már létrehoztam a kapcsolatot a Rocival.

– Helló? – köszönt tétován Jacek.

– Szervusz, kisfiam – felelte Basia elszoruló torokkal.

– Elintézték, hogy megint működjön a kézi terminálunk – jelentette be Jacek. Basia rögtön kitalálta, hogy Holden és Amos intézte el.

– Tényleg? – kérdezte Basia. – Ez igazán nagyszerű.

– Csak a hajóval tud beszélni – folytatta Jacek az izgalomtól felélénkült kisfiús hangján. – Nem játszik le videót, meg semmit, amit régebben tudott.

– Lehet, hogy később ezt is meg tudják oldani.

– Azt mondták, egyszer majd felkerülünk a hálózatra, mint a Sol rendszerben mindenhol. És akkor bármit csinálhatunk.

– Így igaz – helyeselt Basia. Sós könnyek gyűltek fel a szemében, már alig látta az apró üzeneteket a képernyőn. – Lesz átjátszónk és elosztópontunk, és akkor mindenhová üzeneteket küldhetünk a kapukon át. Onnantól fogva minden fent lesz a hálózaton. Viszont még így is elég nagy lesz az időeltolódás.

– Aha – mondta Jacek, aztán elhallgatott. Hosszú csend következett. – Milyen a hajó?

– Ó, egészen nagyszerű – felelte erőltetett lelkesedéssel Basia. – Van saját kabinom meg minden. Megismerkedtem Alex Kamallal. Egészen híres pilóta.

– Börtönben vagy? – kérdezte Jacek.

– Nem, dehogy, a hajón oda megyek, ahova csak akarok. Roppant kedvesek velem. Jó emberek. – Szeretlek. Sajnálom. Könyörgöm, könyörgöm, ne essen semmi bajod!

– Megengedik, hogy vezesd a hajót?

– Meg sem kérdeztem – nevetett fel Basia. – Habár eleve félnék ilyet tenni. Nagy és gyors. Tele van fegyverekkel.

Újabb hosszú csend következett, aztán Jacek azt mondta:

– Vezetned kellene, és szét kellene lőnöd az RCE hajóját.

– Azt nem tehetem meg – felelte Basia, és igyekezett minél szélesebben elmosolyodni közben, hogy tréfának tüntesse fel.

– Pedig ezt kellene.

– Hogy van édesanyád?

– Megvan – mondta Jacek. Basia hallani vélte fia hangjában a vállvonást. – Szomorú. Mostanában többet focizom. Elegen vagyunk két csapathoz, de sokat cserélgetjük egymás között a játékosokat.

– Tényleg? Milyen poszton játszol?

– Középhátvédet, de csatár szeretnék lenni.

– Hé, a védelem fontos. Fontos a posztod.

– Nem annyira izgalmas – mondta erre újabb verbális vállvonással Jacek. Megint hosszú időre elhallgattak, miközben mindketten azon töprengtek, mit mondjanak. Hogy mit mondhatnának még. Jacek adta fel elsőként.

– Most megyek, jó?

– Hé, várj egy picit! – marasztalta Basia, és próbálta elérni, hogy a torkát szorongató érzés ne változtassa el a hangját. Próbált könnyednek, viccesnek tűnni. – Még ne rohanj el! Kérdeznem kell tőled valamit.

– Meccsem lesz – vágta rá Jacek. – Nemsokára. Mérgesek lesznek.

– Édesanyád – kezdte Basia, aztán kénytelen volt elhallgatni, amíg az inge ujjába fújta az orrát.

– Mi van anyával?

– Édesanyád agyon fogja dolgozni magát, ha nem figyelsz oda rá. Éjszakánként kezd majd utánanézni dolgoknak. Orvosi dolgoknak. És nem fogja kialudni magát. Szeretném, ha odafigyelnél, hogy aludjon valamennyit.

– Oké.

– Komolyan beszélek, fiam. Szeretném, ha odafigyelnél rá. A nővéred elment, aminek örülök, de így egyedül te maradtál, hogy segíts neki. Ugye segíteni fogsz ebben?

– Oké – felelte Jacek. Basia nem tudta megállapítani, a fiú szomorú-e vagy mérges. Vagy csak koncentrálni képtelen.

– Viszlát, fiam – köszönt el Basia.

– Viszlát, apa – felelte Jacek.

– Szeretlek – tette hozzá Basia, de a kapcsolat már megszakadt.

Basia az ingujjával megtörölte a szemét. Nekilebegett a hevedereinek, egy egész percig mélyen, szaggatottan vette a levegőt, aztán odahúzta magát a legénységi hágcsóhoz. A tat felé indult, a fedélzetek közötti zsilipajtók kinyíltak a közeledtére, majd dörrenve becsapódtak mögötte, miután áthaladt rajtuk, a hangjuk visszhangzott az üresen kongó hajóban.

A kabinjában inget váltott, aztán pár percet azzal töltött, hogy nedves törülközőkkel megtisztítsa az arcát. Volt a hajón egy tágas zuhanyzóegység – Basia már nem is emlékezett rá, mikor zuhanyozott utoljára –, ám az csak akkor működött, amikor a hajón a tolóerő biztosította a nehézkedést.

Amikor már nem látszott meg rajta, hogy korábban könnyezett, Basia a hágcsó mentén visszalebegett a pilótafülkébe. Épp azon tűnődött, vajon illene-e kopognia, mielőtt benyit, amikor túl közel sodródott az átjáró elektronikus szeméhez, és a zsilipajtó sziszegve kitárult.

Alex a pilótaülésbe szíjazva ült, a közvetlenül előtte lévő kijelzőn a hajó állapotjelentései sorjáztak, mellettük az Ilosz megjelenített képe, az egyetlen kiterjedt kontinensen mindenfelé piros és sárga jelek. És egy zöld, amely Első Leszállás helyét mutatta. A pilóta haragosan bámult a képernyőre, mintha az akaratával rávehetné a világmindenséget, hogy megtegyen valamit. Mintha rábeszélhetné, hogy adja vissza neki a társait.

Basia már fordult volna, hogy kimenjen, amikor a zsilipajtó hangos dörrenéssel becsukódott, Alex pedig felpillantott.

– Helló – mondta, és valamit beütött a konzolon.

– Helló – köszönt Basia.

– Hogy ment a hívás? Minden rendben?

– Igen. Köszönöm, hogy használhattam a rádiót.

– Nincs mit, pajtás – nevetett fel Alex. – Nem számolnak fel percdíjat érte.

Kínos csend telepedett közéjük, Alex pedig a vezérmű gombjait nyomkodva úgy tett, mintha nem vette volna észre.

– Szabad idefent lennem? – kérdezte végül Basia.

– Engem nem zavarsz – válaszolta Alex. – Csak, tudod, ne nagyon nyúlj semmihez.

Basia odahúzta, majd becsatolta magát az Alex mögötti ülésbe. Az ülés karfái bonyolult kinézetű botkormányokban végződtek, ezért Basia ügyelt rá, nehogy véletlenül nekik ütődjön a keze.

– Az ott a tüzér ülése – jegyezte meg Alex, és az egész székével együtt Basia felé fordult.

– Inkább ne…?

– Dehogy, semmi gond. Nincs aktiválva. Nyugodtan nyomkodd csak a gombokat. Hé, akarsz valami menőt látni?

Basia bólintott, és a botkormányokra helyezte a kezét. Mindkettőt nyomógombok tömkelege borította. A tüzér ülése. Ezekkel a botkormányokkal lehet irányítani a Rocinante halálos fegyverzetét. Azt kívánta, bárcsak Jacek láthatná, ahogy így ül, kezében a vezérléssel.

Alex visszafordult, és a saját kapcsolótábláján csinált valamit, amitől az Alexével megegyező képet mutatva életre kelt a Basia előtti képernyő. Basia a bolygója ragyogó nyúlványára pillantott, próbálta megkeresni rajta Első Leszállás helyét. A rávetített zöld jelzőpont segítsége nélkül ez lehetetlennek bizonyult a nappali fényben. Az éjszakai oldalon viszont Basia ráismert volna a fénylésről.

Alex most valami mást csinált, és a képen sötétvörösen izzó sziklatömeg jelent meg.

– Az ott a hold, amelyik szétolvadni készül. Nem volt túl nagy, és az embert mégis elgondolkodtatja, mi képes megolvasztani egy ekkora sziklatömböt.

– Tudjuk, mi?

– Az ördögbe is, dehogy. Szerintem valamiféle földönkívüli protomolekula rettenet.

Mielőtt Basia tovább kérdezősködhetett volna, a rádió vijjogva jelzett.

– Itt Alex – szólt bele a pilóta.

– A srác elment, csak bejelentkeztem – szólalt meg Amos hangja.

– Hogy bírja a kapitány? – érdeklődött Alex.

– Nem túl fényesen. És megint megakadályozta, hogy megtegyem, amit nyilvánvalóan tenni kellene.

– Hogy pofán lődd az RCE biztonsági parancsnokát?

– Aaaa – duruzsolta Amos. – Szívmelengető, hogy ilyen jól ismersz.

– Náluk van Naomi – emlékeztette Alex határozott, de szelíd hangon. – Ne tegyél semmi olyat, amivel rontasz a helyzeten.

– Jól van, oké.

– Csak vigyázz a kapitányra odalent! – folytatta Alex. – Én meg gondoskodom a PH-nkról.

– Na és ha bántják őt?

– Akkor egy évig az RCE-hajó darabjai fognak záporozni az Iloszra.

– Az nem sokat segít – sóhajtott Amos.

– Nem – ismerte el Alex. – Valóban nem. Mégis ez fog történni.

– Rendben. Megyek, megkeresem a kapitányt. Amos, vége.

Alex beütött valamit a vezérműbe, és a kép elfordult a bolygótól. Egy pillanatig semmi sem látszott, aztán parányi fénypont villant fel, nem nagyobb egyetlen pixelnél. Az érzékelő ráközelített, mígnem a képpont az RCE színeivel festett, hatalmas hajóvá nem terebélyesedett. Kisvártatva még jobban ráközelített a kép, a hajó hátsó része addig szélesedett, amíg ki nem töltötte az egész kijelzőt, a kép közepén pedig kis piros célkereszt parázslott.

– Rajtad tartom a szemem – morogta maga elé Alex.

– Az micsoda? – kérdezte Basia, és a célkeresztre bökött.

– Ott van a reaktor. A Roci folyamatosan bemérve tartja a helyet. Gyorsabban átlőhetem a szívét egy gauss-lövedékkel, mint hogy megszólalhatnának a vészjelzőik.

– Az nem… érted… – Robbanást utánzó ívet írt le a kezével.

– Nem, csak a levegő fog kiszökni. Valószínűleg jó pár gépész meghal.

– Tudják, hogy megcéloztad őket?

– Még nem, de épp arra készülök, hogy tudassam velük. Ezzel fogom életben tartani a PH-mat.

– Legalább tehetsz valamit azért, hogy megvédd – jegyezte meg Basia, és mást nem is akart hozzáfűzni, de a szavak önkéntelenül előbuktak belőle. – A lányom a Barbapiccolán van. A feleségem és a fiam odalent az Iloszon. És semmit sem tehetek, hogy védelmezzem őket.

Basia üres vigasztaló szavakra számított.

– Hát, ja – válaszolta Alex. – Ezt bizony jól elcseszted.

Alex beütött valamit a képernyőn, aztán egy pillanatra a SÍNÁGYÚ TÜZELÉSRE KÉSZ felirat izzott fel vörösen az Edward Israel képe felett.

– Mindjárt fel kell hívnom azt a hajót – jelentette be Alex.

– Figyelmeztetni őket.

– Inkább fenyegetésnek mondanám – javította ki Alex. – Ennél szemetebb dolgot aligha tehetnénk valakiért, akit szeretünk, de más eszköz nem maradt a kezünkben.

Előrenyúlt, és megbabrált valamit a válaszfalon, aztán hideg légáramlat tört elő a légvisszaforgató nyílásából. A szellő összeborzolta a pilóta gyér haját, és felszárította a koponyáján gyöngyöző verejtékcseppeket. Alex lehunyta a szemét, és felsóhajtott.

– Én még csak fenyegetőzni sem tudok – kesergett Basia. Még a saját fülében is nyafogásnak hallatszott. – Ennyi sem maradt nekem.

– Ja. Húsz évig szolgáltam pilótaként a marsi haditengerészetnél – mondta még mindig lecsukott szemmel Alex.

– Ó? – válaszolta Basia. Nem tudta biztosan, miképp kellene reagálnia erre.

– Házas voltam – folytatta Alex, és ide-oda forgatta a fejét, hogy a hűvös levegő a nyaka és arca minden négyzetcentiméterét érje. Basia nem válaszolt. Egy történet nyitányának, nem beszélgetésnek hatott. Alex vagy elmeséli, vagy megtartja magában.

– A haditengerészetnél szolgáló házasok élete, őszintén szólva, eléggé pocsék – mondta pár pillanat kivárás után Alex. – A MEKH hajóin a megszokott utak kilencventől négy-, talán ötszáz napig tartanak.

A KKB-dtól és a flotta helyzetétől függően.

– KKB? – csúszott ki a kérdés Basia száján.

– Az a beosztásod. A lényeg, hogy amíg te ott vagy a hajón, a partnered otthon marad, és csinálja, amit csinálni szokott. Rengetegen több házasságot kötnek, csoportos kapcsolatban élnek, meg effélék. Én viszont monogám típus vagyok, és szerintem a feleségem is monogám típus lehetett. Így a régimódi megoldásnál maradtunk.

Basia bólintott, habár Alex nem látta őt. Amikor az új kupolákat építették, Basiát sokszor egyhuzamban négy-öt napig a felszíni táborban tartotta a munkája. A felesége orvosi praxisa még akkor sem tette volna lehetővé, hogy ő is vele tartson, ha nincsenek gyerekeik. Azok a hetek mintha sosem akartak volna véget érni. Basia megpróbált elképzelni tíz-húsz ilyen hetet egybefűzve, de nem sikerült.

– Ám ez azzal járt, hogy ő otthon maradt, amíg én repültem – folytatta Alex pillanatnyi hallgatás után. – Megvolt a maga munkája. Szoftverfejlesztő mérnök volt. Nem is akármilyen. Szóval nem kellett magányosan sóvárognia utánam. Ugyanakkor, ha az ember szeret valakit, szeretne vele lenni, mi pedig szerettük egymást. Hűek maradtunk egymáshoz, ha el tudod képzelni ezt. Az útjaim mindkettőnket megviseltek. Amikor hazajutottam, szinte széttört alattunk az ágy.

Alex előrenyúlt, és kikapcsolta a légbefúvót, aztán Basia felé fordította az ülését. Széles, sötét arcán szomorú mosoly terjedt szét.

– Pocsék helyzet volt, de ő kitartott mellettem. Húsz éven át, miközben én a hajókon rohadtam, kitartott mellettem. És amikor kikötöttünk, minden jó volt. Otthon dolgozott, én pedig hosszú eltávokra mentem, későn keltünk, és együtt reggeliztünk. A kertben dolgoztunk.

Alex újra lehunyta a szemét, és Basia egy pillanatra azt hitte, elaludt.

– Jártál már a Marson?

– Nem – felelte Basia. – A feleségem viszont igen.

– Az újabb területeket, azokat, amelyeket azután alakítottak ki, hogy rájöttünk, mi teszi boldogabbá az embereket, másképp építették meg. Itt már nem voltak szűk kőalagutak. Széles folyosókat építettek, középen rengeteg zöldterülettel a növények számára.

– Mint a Ceresen – állapította meg Basia. – A Ceresen már jártam.

– Igen, pontosan. A Ceresen is ugyanezt csinálják. A lényeg, hogy engedélyeket adtak ki, hogy gondozhassuk ennek a sávnak egy-egy részét. Azt lehetett ültetni, amit az ember csak akart. Nekünk is volt egy kis parcellánk az otthonunk előtti folyosón. A feleségem fűszereket és virágokat ültetett, meg néhány tő erős paprikát. Együtt gondoztuk a kertet.

– Kellemesnek hangzik – jegyezte meg Basia.

– Igen – bólintott még mindig lecsukott szemmel Alex. – Akkor még nem tudtam, hogy az. Az igazat megvallva inkább nyűgnek éreztem. Sosem voltam különösebben oda a kertészkedésért. A feleségem viszont szerette, én meg őt szerettem, és akkoriban ez elégnek tűnt.

– Meghalt? – kérdezte Basia.

– Hogy mi? Isten ments, dehogy.

– Akkor mi történt?

– Az történt, hogy húsz éven át várta, hogy nyugállományba vonuljak. És leszereltem, aztán már nem kellett egymástól távol töltenünk hónapokat. Ő félállásban dolgozott tovább, én is elvállaltam egy részmunkaidős állást, és szuborbitális siklókat vezettem. Rengeteg időt töltöttünk az ágyban.

Alex kinyitotta a szemét, és kacsintott. Láthatólag valamiféle reakcióra várt, ezért Basia megkérdezte:

– És aztán?

– Aztán egyik nap kikötöttem a Mariner tranzit-űrállomáson, és amíg kipakolták a rakományomat, kis híján besétáltam a MEKH toborzóirodájába, hogy újra leszerződjek.

– Felvesznek…

– Dehogy, nem tettem meg, és igen, eleve túl idős voltam hozzá. De amikor leszálltam, otthon durván összevesztünk valami marhaságon. Már arra sem emlékszem, micsodán. Az ördögbe is, akkor sem tudtam, min vitatkozunk, de valahogy megtörtént.

– A szakításon.

– Nem, valójában fel sem merült, hogy elhagyom. Állandóan vele akartam lenni. De repülnöm kellett. Ő húsz éven át várt rám, és mindvégig abban a hitben tette, hogy miután végeztem, tengernyi időnk lesz egymásra. Végiggürcölte az éveket, ahogy én is, és a megérdemelt pihenésnek kellett volna következnie.

Basiát mintha gyomorszájon vágták volna, képtelen volt nem a saját helyzetéhez hasonlítani a történetet.

– Te mégis otthagytad.

Alex egy darabig nem válaszolt, nem mozdult, csak lebegett a pilótaülés szíjai közt, akár egy vízi hulla. Amikor újra megszólalt, feszült és csendes hangon beszélt, mint aki valami szégyenletes dolgot ismer be. Reménykedve, hogy senki se hallja meg.

– Egyik nap leadtam a munkát az űrállomás irodájában, aztán átsétáltam az utca túloldalára a Pur’n’Kleen vízszállító társasághoz, és aláírtam egy öt évre szóló szerződést arról, hogy távolsági teherszállítókat fogok vezetni a Szaturnuszra és vissza. Ez vagyok. Se kertész, se siklópilóta, se, mint kiderült, férjnek való ember. Hanem hosszú utakra szakosodott pilóta. Arra születtem, hogy apró, levegővel megtöltött fémbuborékokat juttassak el távoli helyekre a semmi óceánján keresztül.

– Nem hibáztathatod magad azért, ami történt – kezdte Basia.

– Nem – felelte Alex, és mély ránc szelte ketté a homlokát. – Az ember néha cserbenhagyja a szeretteit, mert olyan, amilyen. Az vagyok, ami vagyok, és nem az, amilyennek a feleségem szeretett volna, és valaminek tönkre kellett mennie. Odalent a bolygón te döntöttél úgy, hogy megteszed, amit megtettél, és emiatt kerültél fel ide hozzám, ahelyett, hogy a családoddal lehetnél.

Alex előrehajolt, megragadta Basia kezét.

– Akkor is tőled függ a dolog. Én már sosem fogok odalent élni, mivel nem az vagyok, akit a feleségem szeretett volna látni húsz év várakozás után. Ezt sohasem tehetem jóvá. Ne kezdd itt sajnálgatni magad! Elcseszted. Cserbenhagytad azokat, akiket szeretsz. Ebben a pillanatban ezért kell megfizetniük, és minden másodperccel, amíg nem ismered be, mit tettél, őket alacsonyítod le.

Basia hátrahőkölt, mintha pofon csapták volna. Visszapattant a székről, és belefeszült a hevederekbe. Akár egy pókhálóba akadt légy. Vissza kellett fognia magát, hogy ne tépje le a szíjakat. Amikor abbahagyta a vergődést, azt kérdezte:

– Akkor mi a teendő?

– A francba is – felelte Alex, és hátrahajolt. – A magam bajával is alig tudok megbirkózni. Ne kérj rá, hogy megoldást találjak a tiedre.

– Hogy hívták? – kérdezte Basia.

– Talissának – válaszolta Alex. – Talissának hívják. Pusztán amiatt, hogy kimondom a nevét, úgy érzem magam, mint tíz kiló trágya egy öt kilós zsákban.

– Talissa – ismételte el Basia.

– Egy dolgot viszont tudok. Többé sosem fogok cserbenhagyni senkit, aki fontos nekem. Soha többé. Soha, ha rajtam múlik. És ha már itt tartunk, fel kell hívnom valakit – mondta Alex élénk, félelmetes mosollyal.

HUSZONHATODIK FEJEZET: HAVELOCK

Nehéz lett volna megmondani, pontosan mi változott meg az Edward Israelen, miután elfogták a szabotőrt, de Havelock érzékelte a tiszti étkezdén és az edzőteremben, az íróasztalánál, miközben dolgozott, és a folyosókon, amikor elhaladt a legénység tagjai meg az RCE alkalmazottai mellett. Egyrészt a félelem munkálkodott, mivel valaki közvetlenül a hajó elleni akciót hajtott végre, másrészt egyfajta izgalom lett úrrá rajtuk a több hónapos idegőrlő tétlenkedés után, hogy végre történt valami – bármi –, ami nem a bolygó felszínéhez köthető. Ám még ennél is fontosabbnak tűnt, hogy a hajón mintha tisztázódott volna a helyzetük. Ők voltak az Edward Israel, az Új-Föld jog szerinti felfedezői, és mindenki mást ellenségnek lehetett tekinteni. Még az EN mediátoraiban sem lehetett bízni. Így aztán furcsamód felszabadultak.

A Rocinante legénységének többi tagja semmit sem tehetett azért, hogy változtassanak a véleményükön.

– Ha megpróbálják elhagyni a keringési pályát – mondta a képernyőn látható férfi –, a hajójukat mozgásképtelenné teszem.

A férfit Alex Kamalnak hívták, és a Rocinante ideiglenes parancsnoka volt. Ezenkívül, ha az RCE hírszerzésének hinni lehet, a kísérő naszád legénységének egyetlen megmaradt tagja, akivel az illegális bolygófoglalók utolsó terroristája várakozott a fedélzeten arra, hogy visszaszállítsák a Földre, ahol bíróság elé fogják állítani. Havelock összefonta maga előtt a karját, és a fejét ingatva hallgatta a sorjázó fenyegetéseket.

– Ha tudomásunkra jut, hogy Naomi Nagatát bármiféle sérelem érte, mozgásképtelenné teszem a hajójukat. Ha kínzásnak vetik alá, mozgásképtelenné teszem a hajójukat. Ha megölik, a hajójukat megsemmisítem.

– Hát nem édes? – szólalt meg Marwick kapitány. – Emlékszik arra, amikor arról beszélgettünk, hogy nem szeretném, ha bárki el akarná pusztítani a hajómat?

– Üres fecsegés – jelentette ki Havelock, miközben Kamal tovább ismertette az ultimátumot.

– Petíciót küldtünk az Egyesült Nemzeteknek és a Royal Charter Energynek, melyben Naomi Nagata azonnali és feltétel nélküli szabadon engedését követeljük. Amíg erre válasz nem érkezik, és Nagata vissza nem kerül a Rocinantéra, az Edward Israelnek, valamint az RCE személyzetének és alkalmazottainak tanácsos minden tőlük telhetőt megtennie, hogy megakadályozzák a helyzet további súlyosbodását. Ez az üzenet az utolsó szóbeli figyelmeztetés, mielőtt megtenném az imént felvázolt lépéseket. Az üzenet másolatát csatoltam az EN-nek és az RCE vállalatirányításának küldött csomaghoz. Köszönöm a figyelmüket.

A kerek képű, kopaszodó férfi egy pillanatig egyenesen a kamerába nézett, majd elfordította a tekintetét, aztán megint vissza, mielőtt véget ért az üzenet. Marwick felsóhajtott.

– Nem a legprofibb felvétel – jegyezte meg –, de azt mondanám, hogy amit akart, egyértelműen sikerült az értésünkre adnia.

– Ha tüsszentünk, ránk lő – gúnyolódott Havelock. – Ha úgy tűnik, tüsszenteni fogunk, ránk lő. Gondoskodjunk, hogy a főmérnökük nehogy meghűljön, különben ránk lő. Lefekvés előtt takargassuk be puha-pihe paplannal, és adjunk neki egy bögre meleg tejet, különben ránk lő.

– Kissé egysíkúan érvelt, ugye? – kérdezte erre Marwick.

Havelock körbepillantott a kabinon. A kapitány lakrésze kisebb volt a biztonsági parancsnokságnál, de Marwick acéltükröket helyezett el kétoldalt és a falak tetején, hogy nagyobbnak tűnjön. Persze puszta illúzió volt, de olyasfajta illúzió, amely a szűk térben eltöltött hosszú évek során nem hagyta átlépni az épelméjűség és a téboly közötti határvonalat. A falba épített képernyő csuklott egyet, és visszaváltott egy csillagmező képére. Nem a kinti mására, hanem a Soléra. A régi, megszokott csillagképek látványa összezavaróan hatott.

– Ki látta ezt? – kérdezte Havelock.

– Nekem és Murtrynek küldték el – válaszolta Marwick. – Azt nem tudom, Murtry kinek mutatta meg, én viszont előbb a maga véleményét akartam kikérni.

– Rendben – nyugtázta Havelock. – Mit szeretne, mit tegyek az ügyben?

– Mit szeretnék? Azt, hogy azonnal engedjék szabadon a hölgyet, és szigorú megrovással küldjék vissza – felelte Marwick. – Ezután pedig be szeretném indítani a hajtóműveket, és elhúzni innen haza, ahogy a szerződésemben áll. Viszont szinte biztosra veszem, hogy ki akarja deríteni, valóban üres fecsegést hallottunk, vagy tényleg tűz alá veszik a hajómat.

– Rendelkeznek megfelelő fegyverzettel.

– Efelől a legcsekélyebb kétségem sincs. No de megvan bennük a kellő elszántság és szakértelem, hogy megtegyék? Csupán azért kérdezem, mert itt a legénységem élete forog kockán, és ez parányit aggaszt.

– Megértem – válaszolta Havelock.

– Valóban?

– Igen. És kiderítem, amit tudok. Addig is induljunk ki abból, hogy komolyan gondolta.

– Helyes – felelte Marwick, és beletúrt a hajába. Felsóhajtott. – Amikor leszerződtem erre az útra, azt hittem, hihetetlen kaland lesz. Az első idegen bolygó. Se állomások, se segélyhajók nem lesznek a közelben, ha valami balul sülne el. Egy egész új naprendszer, tele Krisztus tudja, mivel. Ehelyett ezt a szart kaptuk a pofánkba.

– Én is pontosan így gondolom, uram – jegyezte meg Havelock.

Havelock paintballos polgárőrsége a fogolyejtéstől felbuzdulva ott helyben, azonnali válaszlépést sürgetett. Használhatták volna a kisegítő légzsilipet. A Rocinante keringési mechanikája egyértelműen kellően közel hozta a hajót egy esetleges átrepüléshez. Most menjünk, mondogatták, rohanjuk le a Rocinantét, amikor nem számítanak rá, és vessünk véget a komédiának. Havelock csábítónak érezte az ötletet. Ha korábban nem látta volna, mit képesek művelni a pontvédelmi ágyúk az emberi testtel, engedélyt adott volna az akcióra.

Ehelyett deaktiválták a fogoly szkafanderét, majd bevontatták a nőt az Israelre, mielőtt megfulladt volna. Azóta a részegeknek fenntartott cellában maradt. Mivel a biztonsági szolgálat létszáma még a minimálisan szükségeset sem tette ki, Havelock megengedte a fogolynak, hogy maga kezelje az elkülönítés-vezérlést. Nem maradt elég nő a csapatban ahhoz, hogy folyamatosan felügyelhessék.

Valójában, amikor Havelock visszaért a parancsnokságra, a cellájában üldögélő Nagatán kívül senkit sem talált ott. A nő odapillantott, és köszönésképp felkapta az állát. Nagata piros papír kezeslábast viselt, a haja sötét napsugarakra emlékeztetőn meredt szét a feje körül. Az elfogott ellenségeket illető előírások nem engedték meg, hogy hajgumit viseljen, kézi terminált használjon, és a saját ruhái legyenek rajta. Immár csaknem két napot töltött el a cellába zárva. Havelock a kiképzés alatti gyakorlatokból tudta, hogy mostanra félőrült lett volna a klausztrofóbiától.

A nő eleinte szemmel láthatóan kínban érezte magát, aztán teljesen magába fordult. Havelock úgy vélte, övbéli dolog lehet. Elég néhány nemzedék, aki szabad égbolt nélkül éli le az életét, és a zárt terek már nem váltják ki az élve eltemettetéstől való atavisztikus félelmet.

Átlósan odaúszott a nőhöz.

– Nagata – szólította meg. – Lenne néhány kérdésem magához.

– Talán nincs jogom ügyvédhez vagy szakszervezeti képviselőhöz? – kérdezte a nő, de a hangjából egyértelműen kiérződött, hogy a kérdést legalább félig tréfának szánta.

– Hogyne lenne – felelte Havelock. – Viszont abban reménykedtem, hogy puszta szívjóságból és nagylelkűségből kisegít.

A nő élesen, kurtán és hamisan felnevetett. Havelock megnyitotta a videofájlt, aztán a kézi terminált közvetlenül a zárka fémhálója elé tolta, és elengedte.

– Alex Kamal vagyok, a Rocinante ideiglenes parancsnoka. A nemrégiben lezajlott események fényében…

Havelock visszalebegett az íróasztalához, és leginkább megszokásból beszíjazta magát az ülésbe. Naomi tekintetét figyelte anélkül, hogy ténylegesen bámulta volna. A nő tökéletes pókerarccal nézte a felvételt. Nehéz lett volna megállapítani, érez-e bármit is, miközben társa, akivel évek óta szolgált ugyanazon a hajón, miatta fenyegeti meg őket. Amikor a felvétel véget ért, Havelock odanyúlt, és visszahúzta magához a kézi terminált.

– Nem értem, miért van szüksége rám – jelentette ki Naomi. – Világosan fejezte ki magát.

– Ne legyen nevetséges! A kérdésem a következő: valóban hajlandó hagyni, hogy a bajtársaiból bűnözők és gyilkosok váljanak, csak hogy később kelljen megfelelnie a bűnös tetteiért?

A nő mosolya bármit jelenthetett, azonban Havelock úgy érezte, sikerült rátapintania valamire. Vagy legalábbis majdnem. Úgy érzem, mintha kérni akarna tőlem valamit, barátom. Viszont nem igazán tudom, hogy mit.

– Szólna a Rocinanténak, hogy vonják vissza a fenyegetést? – folytatta Havelock. – Magának semmi hátránya nem származhat ebből. Nem mintha így vagy úgy elengednénk, és ha együttműködik, azt a javára fogják írni, amikor visszaértünk a Földre.

– Megtehetem, de semmire sem megyek vele. Nem dolgozott együtt azokkal a fickókkal. Amikor a felvételt hallgatja, fenyegetések listáját hallja, ugye?

– Mert maga mit?

– Alex ismertette a helyzetet – felelte Naomi. – Amit felsorolt, azok mostantól saroktételek.

– Sajnálom, hogy ezt mondja – jegyezte meg Havelock. – Mégis, ha rögzítene pár mondatot neki, és megnyugtatná, hogy nincs semmi baja, és nem bánunk durván magával, azzal csak segítene.

Naomi helyet változtatott, az alig érzékelhető légmozgásoknak és a mikrogravitáció szakadatlan vonzásának köszönhetően a cella falához sodródott. A nő finoman megérintette a falat, megtámaszkodott.

– Nem Alex jelenti a problémát – mondta. – Elmondanék pár dolgot Jim Holdenről.

– Rendben – válaszolta Havelock.

– Jó ember, de nem könnyen változtat hirtelen irányt. E pillanatban magában viaskodik. Egyrészről azért küldték ide, hogy békét teremtsen, és szeretné véghezvinni ezt. Másrészről védi a sajátjait.

– A nőjét?

– A legénységét – javította ki Naomi kissé megfeszítve az állkapcsát. – Némi időbe fog telni, amíg úgy határoz, hogy hagyja a fenébe, amiért ideküldték, és egyszerűen magukra borítja az asztalt.

Jelzett Havelock kézi terminálja. Arra emlékeztette, hogy nézze át a következő heti beosztást. Az apró hivatali feladatok még a válság kellős közepén is megkövetelték a figyelmet. Havelock megnyitotta a feladatütemező táblázatot.

– Ugyanakkor úgy gondolja, hogy végül megteszi – állapította meg Havelock.

– Vele van Amos – mondta erre Naomi, mintha ez mindent megmagyarázna. – Aztán pedig megtámadják a hajót, és kiszabadítanak innen.

Havelock felnevetett.

– Egy kissé megfogyatkoztunk, de elképzelni sem tudom, hogyan juthatnának el magához.

– Arról a férfiról beszél, aki egy csomó embert kimenekített a Ganymedesről, amikor az még háborús zóna volt – emlékeztette Naomi. – És a Medinánál egymaga hatolt be az idegenek állomására. És egymaga tette harcképtelenné az Agatha Kinget, amikor azon kétezer protomolekula zombi utazott. Sikerült elmenekülnie az Erosról az első járvány kitörése után.

– Berontott oda, ahova egy angyal is csak félve lép – állapította meg Havelock.

– És végigcsinálta. Megszámolni sem tudnám, hányszor köszöntünk el utoljára egymástól, mégis mindig visszajött.

– Nem lehet könnyű elviselni a kedveseként egy ilyen fickót – jegyezte meg Havelock.

– Tényleg nem az – válaszolta nevetve Naomi. – Viszont megéri.

– Miért?

– Mert azt teszi, amit megígért – felelte a nő. – És ha azt ígéri, hogy kiszabadít ebből a cellából, akkor valamiképp eléri, hogy ez megtörténjen, vagy belepusztul.

A nő arcán nyugalom tükröződött, hanghordozása tényszerűségről árulkodott. Nem hencegett. Havelock legfeljebb némi aggodalmat érzett ki a hangjából. Ez sokkal inkább nyugtalanította, mint az ideiglenes kapitány fenyegetéseinek lajstroma.

Bezárta a feladatütemező táblázatot, pár pillanatig a kézi termináljára meredt. A felszínen most délután lehet, valamivel a hosszú, tizenöt órás nappal felén túl járhatnak.

– Ha megbocsát – mondta a fogolynak. – El kell intéznem egy hívást.

Beütötte az elkülönítés-vezérlés kódját, és a zárka acélhálója gyöngyházfényű energiafallá alakult át. Havelock kapcsolatkérést küldött Murtryhez, és pár másodperc múlva a főnöke jelent meg a képernyőn.

A nap mostanra megbarnította a bőrét, a homlokán lévő apró sebhely pedig majdhogynem kasztjelre emlékeztetett. A férfi odabiccentett Havelocknak.

– Mit tehetek magáért? – kérdezte Murtry.

– A foglyunkkal kapcsolatban szeretnék egyeztetni – felelte Havelock. – A stratégiánkat kellene tisztáznunk.

– Maga is látta a pilóta kis hisztijét, ugye?

– Tudja főnök, emlékszik még, mit mondott arról, hogy nekik a legjobb a fegyverzetük, és ha akarnak, megsemmisíthetnek minket? Csak mert ez még mindig áll.

A csatornán becsapódott egy ajtó a háttérben, Murtry pedig felnézett, bólintott, aztán ismét Havelock felé fordította a figyelmét.

– Ez már jóval kisebb problémát jelent, mint korábban. Amíg ott van valaki közülük a hajón, nem fognak lőni.

– Nem fognak?

– Kevésbé valószínű, hogy fognak – javította ki önmagát Murtry.

– És mit tegyünk, ha az RCE utasít minket arra, hogy engedjük el a nőt? – érdeklődött Havelock. – Talán érdemes lenne megelőzni őket, és szabadon engedni a foglyot. Elébe menni a dolgoknak, hogy visszaszerezzük a jóindulatukat.

– A jóindulatuk már rég nem érdekes.

– Csupán nem vagyok biztos abban, hogy jogunkban áll fogva tartani, és ha…

– Maga van a nő hajóbörtönében?

Havelock értetlenül pislantott egyet.

– Tessék?

– Maga van a nő hajóbörtönében?

– Nem uram.

– Jól van. A nő van a magáéban. A magáé a börtön, és magánál van a pisztoly, így maga a seriff – magyarázta Murtry. – Ha az otthoni vezetésnek nem tetszik, amit csinálunk, fellebbezünk a határozatuk ellen. Ha elutasítják a fellebbezést, ideküldhetnek valakit, hogy személyesen tárgyaljon velünk. Addigra olyannyira megváltozik majd a helyzet, hogy talán felesleges is próbálkozniuk. És az otthoniak tisztában vannak ezzel, Havelock. Itt és most gyakorlatilag egyáltalán nincs megkötve a kezünk.

– Értem. Rendben. Csak tisztázni akartam.

– Az ajtóm mindig nyitva áll – válaszolta Murtry olyan hangnemben, amely azt sugallta, hogy Havelock talán jobban tenné, ha többé nem zargatná őt efféle ostoba kérdésekkel. A kapcsolat bontott, Havelock pedig néhány pillanatig az alapértelmezett képernyőre meredt, aztán megint megnyitotta a feladatütemező táblázatot. Pár másodperccel később deaktiválta az elkülönítő pajzsot. Naomi a cellában lebegett, ide-oda lökdöste magát, akár egy unatkozó kisgyerek.

– Pocsék az elkülönítő felszerelésük – jelentette be Naomi.

– Tényleg?

– Tényleg.

– Akkor tehát hallotta?

– Gyakorlatilag egyáltalán nincs megkötve a kezünk – felelte a nő.

– Sajnálom. Ennek kettőnk között kellett volna maradnia.

– Tudom, de mindent tisztán értettem. Mondja meg őszintén, hallja, amikor idebent pisilek?

– Csak azt, hogy a vákuum bekapcsol – válaszolta Havelock, és érezte, hogy egy kissé elpirul a nyaka, majd kegyetlenül zavarban érezte magát amiatt, hogy zavarba jött. – Meglehetősen hangos.

– A régi hajók már csak ilyenek – jegyezte meg Naomi.

Havelock megint az igazgatási ügyekkel kezdett foglalkozni. Bejelentés érkezett, hogy a hajó egyik technikusának személyes szekrényéből elloptak valamit. Havelock az ügyeletet ellátó nőnek irányította tovább. Amíg a helyzet kellően nyugodt marad, és a legénység a külső veszélyekre összpontosít, rendet tud tartani. A közös ellenség ténylegesen segített ebben. A rengeteg közös ellenség. Naomi dúdolni kezdett magában egy egészen ismerősnek tűnő, halk dallamot. Havelock megengedte magának, hogy élvezze egy kicsit. Vagy ezt teszi, vagy bosszankodik miatta.

– Nem ő volt az egyetlen – szólalt meg Havelock.

– Tessék?

– Nem egyedül neki sikerült elmenekülnie az Erosról a járvány idején. A régi partnerem is ott volt. Ő is elmenekült. Majd később visszament oda. Amikor becsapódott a Vénuszba.

– Várjunk csak! Maga ismerte Millert?

– Igen – felelte Havelock.

– Kicsi a világmindenség.

– Egyike volt annak a talán hat tisztességes embernek a Ceres Állomáson, akik a Star Helixnek dolgoztak. Arra is figyelmeztetett, hogy hagyjam ott a Protogent, mielőtt bedőlt a cég. Nagyon sajnáltam, amikor meghalt.

– Ezt hízelgőnek fogja tartani – válaszolta Naomi.

– Nem mi vagyunk itt a rosszfiúk. Nem az RCE kezdte ezt az egészet. Azt mondta, azért szereti Holdent, mert mindig megteszi, amit megígért? Az mi vagyunk. Az RCE kért engedélyt, dolgozta ki a terveket, és jött el ide, hogy megvalósítsa azt, amibe mindenki beleegyezésével belefoghatott.

– Kivéve Első Leszállás lakóit. Ők nem egyeztek bele.

– Nem, hiszen megszegték azokat a szabályokat, amelyeket mi betartottunk. Csupán… Tudom, mennyire furcsa és veszélyes ez az egész, de mielőtt a barátai sínágyúval kezdenek lövöldözni a reaktorunkra, szeretném, ha belátná, hogy nem mi vagyunk itt a rosszfiúk.

A hangja egyre vékonyabbá és élesebbé vált, ahogy belelendült. A végén már csaknem kiabált. Egymáshoz szorította a két kezét. Az ajkát harapdálta.

– Mintha feszült lenne – állapította meg a nő.

– Egy kicsit – ismerte el Havelock.

– Engedjen ki, és szólok pár jó szót az érdekében – mondta erre Naomi. – És ezzel megakadályozhatja, hogy Holden bármiféle ostobaságot tegyen.

– Tényleg?

– Gondoskodom róla, hogy néhány különösen ostoba dolgot semmiképp ne tegyen meg – válaszolta a nő. – Valószínűleg kitalál valami mást. Nagyon ért az ilyesmihez.

– Nem tehetem – felelte Havelock.

– Tudom.

A hajó láthatatlanul a bolygó árnyékába ért, a fedélzetek pattogtak és recsegtek, ahogy a tágítólemezek hozzáigazodtak a sugárzó hő mennyiségében beállt változáshoz. Havelockot egy pillanatra szégyenérzet öntötte el. A nő az ő foglya volt. Ő pedig a börtönőr. Szükségtelen volt a nő beleegyezése. Ha őt meg az embereit netán csecsemőgyilkos fasiszta szörnyetegeknek tartja, az sem változtatott volna azon, amit tennie kell. Naomi ismét dúdolni kezdett. Valami lassú, mollos melódiát. Aztán kis idő múlva elhallgatott.

– Nem ők voltak az egyedüliek – szólalt meg a nő, amikor Havelock végzett a heti beosztással. – Egyedül ők ragadtak ott a járvány idejére, de a helyet már korábban vesztegzár alá helyezték. Egy csapat lopott rohamfelszerelésbe öltözött smasszer gondoskodott róla, hogy mindenki azt tegye, amit mondanak nekik, és lelőtték azokat, akik nem engedelmeskedtek. Előkészültek rá. Néhányan átjutottunk rajtuk.

– Tényleg? Kik?

Naomi vállat vont.

– Például én – felelte.

HUSZONHETEDIK FEJEZET: ELVI

Elvi a domb tetején ült, és nyugatnak fordult. A kora reggeli fény ezernyi pillangószerű lény szárnyán csillant meg. Elvi korábban nem látott ezekhez hasonlókat, ma azonban a talajtól húsz méter magasságig megtöltötték a levegőt. Parányi állatok hatalmas tömege. Vagy rovaroké. Vagy végül bármilyen névvel illetik is az idegen élőlények világának e tagjait az emberek. Az ő számára e pillanatban lepkék voltak.

Együtt mozogtak, akár egy halraj, önállóan, mégis összetartón. Színek – kék, ezüst, élénkvörös és zöld – kavalkádja vibrált körülötte, időnként mintha már mintázatot rajzoltak volna ki, hogy a következő pillanatban megint káosszá essenek szét. A lények oszlopa megnyúlt, elvékonyodott, aztán újra kiszélesedett és lelapult. Száguldva özönlöttek el mellette, és pár pillanatra Elvi a raj közepén találta magát, tenyérnyi szárnyak lebbentek gyengéden a bőrének, hangjuk a lehulló papíréra emlékeztetett, az illatuk tisztának, csípősen fanyarnak hatott, mint a mentol, ami mégsem mentol. Elvi elmosolyodott, karját a pillangófelhőbe emelte, élvezte a szépséget és a pillanatot, aztán a lények tovatűntek, Elvi pedig utánuk fordult, és nézte, ahogy özönlenek a levegőben, dél felé gomolyognak, mintha határozott cél felé tartanának.

Elvi felállt, és kinyújtózott, a csípőjéhez igazította gyűjtőtáskáját.

A napsugarak a vállát és a tarkóját melengették, ahogy megindult a poros, kővel borított mező felé. A romok északi irányban nyújtóztak el, Első Leszállás szinte még pacának sem hatott mellettük, minden emberi alkotást elrejtett a bolygó hajlata és a dombok íve. Kivéve őt.

Elszórva ottmaradt egy-egy pillangó, talán holtan. Talán csak mozdulatlanul. Elvi lekuporodott az egyikhez, belenézett a lény szárnyának vibráló kékségébe, a test rézvörös cirkalmaiba, ahol a tor és potroh – amire Elvi torként és potrohként gondolt – összehajlott, csuklópántként egymásba kapcsolódott. Elvi felhúzta a kesztyűjét, és felemelte a parányi testet. Az látszólag meg se rezdült. Habár így kevesebb fiziológiai adathoz juthat, Elvi remélte, hogy a lepke elpusztult már.

– Ne haragudj, kicsim – mondta a biztonság kedvéért. – A tudomány érdekében teszem.

Berakta a fekete hálószövetbe, légmentesen lezárta a táskát, és beindította a mintagyűjtő szekvenciát. A mintavételező tűk sora magában kattogott és motyogott. Elvi hunyorogva felpillantott az égbolt fehér-kék ívére. A vörös pont tizenöt fokkal a horizont fölött lebegett, kellően fényesnek bizonyult ahhoz, hogy átragyogjon a zöldes színű felhőkön.

A válltáska felköhögött, olyan hibakódot adott ki, amilyennel Elvi még sohasem találkozott. Elvi elővette a kézi terminálját, a válltáska kimenő csatornájához kapcsolta. Az előzetes adatcsomag teljesen értelmezhetetlennek tűnt. Elvi érezte, hogy elemi, hűvös félelem járja át. Ha a táska tönkrement, napokba telhet, mire az Israel működő siklója újat hoz neki. Még abban sem volt egészen biztos, hogy akad még egy az eszközraktárban, vagy mindegyik odaveszett a nehéz tehersiklót ért szerencsétlenségben. A lehetőség, hogy kézzel kell majd begyűjtenie az adatokat, és boncolással tölti majd az éjszakáit, akár az alsó egyetemen, fenyegető szellemként tűnt elő. Kivette a lepkét a táskából. A teste szinte ugyanolyannak hatott, mint amikor betette. Elvi törökülésben leült mellé, majd végigfuttatta a gyűjtőtáska rendszerdiagnosztikáját, és az ajkát harapdálva várta a következő hibakódot.

A kijelző semmiféle rendellenességet nem mutatott. Elvi a táskáról a lepkére nézett, aztán vissza. Újabb hipotézis öltött alakot benne, amely éppoly ijesztőnek tűnt, mint az első. Talán még rosszabbnak. Fogta a döglött lepkét, és határozott léptekkel megindult a kunyhók felé. Fayezé kis, zöld gömbbura volt, amit a férfi egy keskeny domb lejtőjén épített meg, kellően magasan ahhoz, hogy a viharok hordaléka lesodródjon mellette, de annyira nem közel a tetejéhez, hogy belekapjon a szél. Fayez egy támlátlan széken üldögélt, a kunyhó oldalának dőlve. Műanyagszövet munkásnadrágot viselt, pólót és elöl nyitott fürdőköpenyt. Napok óta nem borotválkozott, és az arcán burjánzó borosta idősebbnek mutatta.

– Ez itt nem állat – közölte Elvi, és a férfi elé tartotta a pillangót.

Fayez leengedte a széket, az első két láb hangosan koppant a földön.

– Neked is jó napot – mondta.

– Nem két biom keveredik itt, hanem három. Ez… bármi is legyen, nincsenek meg benne azok a vegyi és strukturális közös vonások, amelyekre az ember számítana.

– Lucia Merton keresett téged. Nem futottál össze vele?

– Hogy mi? Nem. Nézd, ez is valamiféle gép. Ahhoz hasonló, mint… – az alacsonyan járó vörös holdra mutatott – …mint az.

– Rendben.

– Mi van, ha tényleg nem csak azért ébrednek fel, mert itt vagyunk? Mi van, ha állandóak? Ez mindent megbonyolítana.

Fayez a bal füle fölött megvakarta a fejét.

– Nekem úgy tűnik, nem véletlenül jöttél ide, Elvi, csak azt nem tudom, mit akarsz.

– Hogyan tudnám megérteni ezt a helyet, amikor folyton változtat a szabályokon? – kérdezte Elvi még önmaga számára is sipítónak tűnő hangon. Mérgesen ledobta a lepkét a földre, de rögtön meg is bánta. Nem mintha a lénynek bármit számított volna, ám a gesztus durvának hatott. Fayez szokásos hamis kis mosolyát villantotta rá.

– Engem nem kell megtérítened. Tudod, mit csináltam egész délelőtt.

– Ittál?

– Bárcsak azt tettem volna. Az Israel által begyűjtött felszíni adatokat vizsgáltam. A bolygó túloldalán van egy szigetcsoport, ahol rohadt sok vulkáni tevékenységet észlelni. Épp csak az a gond, hogy amennyire eddig meg tudtam állapítani, ezen a bolygón, tudod, nincsenek tektonikus lemezek. Akkor viszont mi az ördög utánozza le a vulkanizmust? Tudod, Michaela min dolgozik?

– Nem.

– A felszínre érkező fény ultraibolya tartományában mintázatot lehet felfedezni, mintha valamiféle vivőjel lenne. Nem észlelhető, amíg a napsugarak el nem érik a légkör legfelső rétegét, de mire leér ide, bonyolult, következetes mintázatok alakulnak ki. Fogalma sincs, honnan származhat. Sudyam munkacsoportja olyasmiket talált, amik szerintük transzurán elemeket tartalmazó komplex molekulák lehetnek.

– Ez hogy lehetséges?

– Mintha én tudnám – mondta fanyarul Fayez.

Elvi a vállára rakta a kezét, hagyta, hogy a könyöke szabadon csüngjön. Verítékcseppek gördültek le a gerince mentén.

– Azonnal…

– …értesítened kell erről Holdent – fejezte be a mondatot Fayez.

– Tudom.

– Azt akartam mondani, hogy „ellenőriznem kell az adatokat”. Hátha megegyezik a struktúrája ennek – a fejével a lepkére bökött –, meg annak a nagy valaminek a sivatagban. Talán sikerül értelmeznem a dolgot.

– Ha neked nem sikerül, akkor senkinek – jegyezte meg Fayez.

Elvi felfigyelt valamire a férfi hangjában, és alaposabban szemügyre vette Fayezt. Rókára emlékeztetően hegyes arca most megereszkedettebbnek tűnt a szeme és az állkapcsa körül. A szeme körül a bőr mintha a szokásosnál duzzadtabb lett volna.

– Jól érzed magad?

Fayez felnevetett, majd széttárta a karját a horizont felé, mintha egyszerre az egész bolygót – az egész világmindenséget – fogná át.

– Nagyszerűen. Pöpecül. Köszönöm a kérdésedet.

– Sajnálom. Csak…

– Nem kell, Elvi – szakította félbe a férfi. – Ne sajnálkozz! Csak foglalkozz a dologgal úgy, ahogy szoktál! Takard le még néhány réteg nem gondolkozással, és suhanj, kedvesem, suhanj! Bármiért, ami segít józannak és munkára képesnek maradnod egy ilyen helyen, hősiesen küzdeni fogok. Ha kell, szombat reggelente Simonnal fogok imádkozni. Idáig jutottam. Bármire, ami neked megfelel, az áldásomat adom.

– Köszönöm?

– Afwan – legyintett Fayez. – De még mielőtt beleásnád magad az adatcsomagjaidba, keresd meg doktor Mertont! Úgy tűnt, aggasztja valami.

A vizsgálóasztalon ülő fiú hatéves-formának tűnt. A bőre ugyanolyan mélybarna volt, mint Elvié, de hamuszürke színezetű. Nem a szárazságtól, hanem valami mélyebb ok miatt. A szeme vöröslött, mintha sírt volna. Talán tényleg sírt. Az édesanyja a sarokban állt karba font kézzel, szája kegyetlen vicsorba torzult. Lucia tisztán és nyugodtan beszélt, de a vállát egészen a füléig felhúzta.

– Tehát ezt látom itt – magyarázta, aztán az ujjával lejjebb húzta a bőrt a fiú arcán, amitől láthatóvá vált az alsó szemhéj belseje és a szemgolyó érdessé vált felszíne. Az elszíneződést szinte észre sem lehetett venni a vörösségtől, de ott volt. A zöld leghalványabb sugallata.

– Látom – mondta Elvi. Rámosolygott a kisfiúra. A fiú nem mosolygott vissza rá. – Szóval, Jacob…

– Jason.

– Elnézést. Jason. Mióta nem látod tisztán a dolgokat?

A fiú vállat vont.

– Azóta, hogy megint fájni kezdett a szemem.

– És minden… zöldnek tűnik?

A gyerek bólintott. Lucia megérintette Elvi karját. A doktornő némán a fiú szemébe világított. A szivárványhártya alig reagált, és Elvi mintha megpillantott volna valamit a lencse mögötti folyadékban, mintha egy rosszul karbantartott akváriumba nézett volna bele. Bólintott.

Lucia felállt, rámosolygott a nőre.

– Megtennéd, hogy idebent megvársz vele, Amanda? Egy perc, és visszajövök.

Amanda kurtán bólintott. Elvi hagyta, hogy Lucia kivezesse őt a vizsgáló ajtaján, aztán végig egy rövid folyosón. Odakint feltámadt a szél, vadul rázta a rendelő ajtajait és ablakait.

– Először látok ilyet – közölte Lucia. – Az irodalomban nyoma sincs ilyesminek.

– Úgy tűnik, az édesanyja nem nagyon kedvel engem – jegyezte meg Elvi tréfálkozónak szánt hangnemben.

– A feleségét az RCE biztonságiak lőtték agyon.

– Ó. Sajnálom.

A vizsgálórendszer jó volt, de régi. Tíz, talán tizenöt éves. A képernyőjén hosszú sebhely futott végig, ahol valami egyszer barázdát vésett bele. Elvinek nem esett nehezére elhinni, hogy egyenesen a háború sújtotta Ganymedesről került ilyen messze. Meglepte, hogy még működik, de amikor Lucia beütötte a biztonsági kódot, a képernyő életre kelt.

A minta a maga módján gyönyörű volt. Elegáns zöld elágazás, akárcsak a „fa” piktogramja.

– Még az extracelluláris mátrixban kezdődött – magyarázta Lucia.

– Enyhe gyulladás, de semmi komolyabb. Azt reméltem, hogy magától elmúlik.

– Viszont mostanra átterjedt az üvegtestbe – jegyzete meg Elvi.

– Arra gondoltam… – kezdte Lucia, de Elvi már elővette a kézi terminálját, és hozzáfogott, hogy összehangolja a vizsgálórendszerrel. Csupán pár másodpercbe telt, hogy találatot kapjon. Elvi pár érintéssel végigpörgette az adatokat.

– Rendben – mondta. – Leginkább az esővízben található szervezetekhez hasonlít. – Lucia a fejét csóválta, Elvi pedig felmutatott. – Ugye észrevetted, hogy a felhők zöldes árnyalatúak? Különféle szervezetekből álló egész biom él odafent, amelyek megtalálták a módját, miként hasznosítsák a nedvességet és az erős ultraibolya-sugárzást.

– Mint a növények? A gombák?

– Pontosan – felelte Elvi. – Nem mintha ezt vizsgáltuk volna a leginkább behatóan. De úgy tűnik, meglehetősen zsúfolt színtér. Rengeteg faj küzd az erőforrásokért. Arra tippelek, hogy a kispajtásunk egy esőcseppel jutott Jason szemébe, és megtalálta a módját, hogy megtelepedjen benne.

– A fiúnak már többször volt szemgyulladása, de minden alkalommal ismert kórokozó váltotta ki. Ez viszont… Szerinted fertőző lehet?

– Nem hinném – válaszolta Elvi. – Épp annyira újnak számítunk neki, mint ő nekünk. Úgy fejlődött ki, hogy a szabad levegőben terjedjen a víz körforgása révén. Sótűrőnek kell lennie, ha életben marad bennünk, és ez érdekes. Ha a fiú szeme korábban is megbetegedett, és legyengült az ellenállása, talán könnyebben megfertőződhetett vele, de hacsak nem kezdi a könnyeivel locsolni az embereket, nem hinném, hogy túl messze jutna a parány.

– És mi lesz a fiú látásával?

Elvi hirtelen kihúzta magát. Lucia komoly arckifejezéssel, majdhogynem mérgesen nézett rá. Elvi tudta, hogy nem rá haragszik, hanem a rettenetes tudatlanságra, amely mindkettejük munkáját megnehezítette.

– Fogalmam sincs róla. Jól tudtuk, hogy előbb-utóbb bekövetkezik valami ilyesmi, azt viszont nem tudom, hogy mit tehetünk ellene. Hacsak azt nem, hogy szólunk az embereknek, hogy ne menjenek ki, amikor esik.

– Ez rajta nem segít – válaszolta Lucia. – Meg tudnád kérni az otthoni labort, hogy segítsenek?

Százféle ellenvetés kavargott Elvi elméjében. Nem én irányítom az RCE kutatócsapatait, és Az adatelemzés ütemtervét előre elkészítik, és hónapokkal előbbre tart a tervezés, mint ahol ténylegesen járunk, és Épp egy harmadik biom mintáját gyűjtöttem be ma reggel. Megérintette a kézi terminálját, elmentette a rendszer adatait, az RCE által előnyben részesített formátumba konvertálta át, aztán szárnyalva útnak indította vissza az Israelre, onnan pedig a Gyűrűbe, majd a Földre.

– Megpróbálom – felelte. – Addig is tudatnunk kell az emberekkel, hogy ez gondot jelent. Carol Chiwewe értesült már róla?

– Tudja, hogy gyanúsnak találtam a dolgot, és hogy téged is be akartalak vonni – válaszolta Lucia.

Elvi bólintott, és már azon tanakodott, milyen módon lenne a legszerencsésebb Murtry tudomására hozni a problémát.

– Akkor te közöld a tieiddel, én pedig elmondom az enyémeknek.

– Rendben – egyezett bele Lucia. Majd kisvártatva hozzátette: – Utálatos, hogy így áll a helyzet. A tieid, az enyémek. Az egyik tanárom annak idején mindig azt hangoztatta, hogy a fertőző betegség az együvé tartozás egyetlen cáfolhatatlan bizonyítéka. Az emberek hiába tettek úgy, mintha nem léteznének drogosok, prostituáltak és beoltatlan gyerekek, amikor kitört a járvány, csak az számított, kivel szívnak ténylegesen egy levegőt.

– Nem igazán tudom eldönteni, hogy ez inkább megnyugtató vagy szörnyű.

– Mindkettő igaz lehet – felelte Lucia. – Ez minden eddiginél jobban megrémít. Ez a kis… valami. Mi lesz, ha nem találunk megoldást?

– Valószínűleg találni fogunk – nyugtatta Elvi. – Aztán a következőre is. Aztán az azután következőre. Bonyolult és nehéz dolog lesz, de minden rendbe jön.

Lucia felvonta az egyik szemöldökét.

– Valóban így hiszed?

– Hát persze. Miért ne?

– Egyáltalán nem rémít meg a dolog?

Elvi habozott, elgondolkodott a kérdésen.

– Ha igen, nem érzem – válaszolta. – Ez olyasmi, amire inkább nem gondolok.

– Elfogadod, ami megadatik, ha jól sejtem. Mi legyen a harmadik oldallal?

Elvi hirtelenjében nem tudta, Lucia miről beszél, aztán eszébe jutott Fayez gúnyos megjegyzése, és a szíve nagyot dobbant. Egy kissé zavarta, hogy így hat rá a dolog, de ez nem tántorította el.

– Majd én közlöm vele – mondta. – Elmondom Holdennek.

A bányászbüfében Holden a kézi terminálja fölé görnyedve ült. Mostanra megborotválkozott és megfésülködött. Az inge frissen vasalva. Egész jól rendbe szedte magát, suttogta egy hang a tudata mélyén, de Elvi elfojtotta.

Női hang szólalt meg a terminálból, rekedtesen és élesen.

– …megszorongatom a tökét, akié csak a kezembe kerül, amíg valaki sírni nem kezd, de ez időbe telik. És tudom, hogy szeretné nyilvánosságra hozni az egészet, mert oltárian hülye, és mindig rögtön ez jut az eszébe. Maga meg a nyilvánosság úgy viszonyulnak egymáshoz, mint egy tizenhat éves siheder és a csöcsök. Semmi más nem jár a fejében. Szóval mielőtt egyáltalán eszébe jutna…

Amos cammogott oda oldalról. A férfi mosolya éppoly őszinte és barátságos volt, mint bármikor, de Elvi úgy érezte, kissé feszült. Széles, kopasz fejéről mindig a csecsemők jutottak Elvi eszébe, és vissza kellett fognia magát, nehogy megsimogassa.

– Helló – köszönt oda neki Amos. – Sajnálom, de a kapitány kissé elfoglalt.

– Ki az, akit hallgat?

– Egyesült Nemzetek – felelte Amos. – Épp azt igyekszik elérni, hogy a maga főnöke szabadon engedje a PH-nkat.

– Nem a főnököm – tiltakozott Elvi. – Murtry a biztonságiakhoz tartozik. Az egy egész más szervezeti egység.

– Az ilyen vállalati dolgokban sosem voltam erős – jegyezte meg erre a férfi.

– Csak annyit kellett volna… – kezdte Elvi, de Holden ekkor kihúzta magát, és belenézett a kézi terminál kamerájába. Ajka kemény kis mosolyra húzódott, és Elvi ettől elveszítette a fonalat.

– A félreértések elkerülése végett szeretném tisztázni – mondta Holden halk és határozott hangon –, hogy mindez az én utasításomra történt. Amennyiben, miután visszatértem, a Royal Charter bíróság elé akar citálni, amiért arra utasítottam a legénységemet, hogy hatástalanítsák a cég törvényellenesen fegyverré alakított siklóját, a legnagyobb örömmel…

– Doki? – szólalt meg Amos.

– Tessék? Elnézést. Csupán azt akartam elmondani, hogy történik pár dolog, amiről tudnia kellene.

Amos szinte már sajnálkozón megrázta a fejét.

– Nem. Semmi sem történik, amíg a PH-nk ki nem szabadult.

– Pedig történik – ellenkezett Elvi. – Még csak nem is egyvalamiről van szó. Ma újabb ébredő szerkezetekre leltem. Némelyik helyi állatnak adja ki magát, azt hiszem. Ha elég időt töltenénk itt ahhoz, hogy kategorizálhassuk őket, meg tudnánk állapítani, melyik melyik, de a jelen helyzetben minden újnak mutatkozik. Ezért nem tudhatjuk.

– Vagyis van olyan gyík, amit a protomolekula épített? – kérdezte Amos.

– Igen. Elképzelhető. Még nem tudhatjuk. És ez még nem minden, mivel a helyi biom lassanként megtalálja a módját, hogyan telepedjen meg bennünk. Hogyan aknázza ki az erőforrásainkat. És a megerősített falú kupolát végül nem állítottuk fel, így a teljes mikrofaunánk szabadon kószál, és keveredik a helyi ökoszférával, és már képtelenség lenne visszaterelni, ezért aztán mindent megfertőzünk, és minden megfertőz minket.

Elvi túl gyorsan beszélt. Utálta ezt. Amikor – ha – visszakerül a Földre, el kell járnia valamilyen kommunikációs tanfolyamra. Hogy ne ömöljön belőle a szó, mint az ital egy felborult üdítős dobozból.

– Az egész egyre gyorsul – folytatta. – És a reakciót talán mi váltjuk ki, vagy olyasvalami, amit mi teszünk. Persze lehetséges, hogy nem. És tudom, hogy épp elég gondot okoz, hogy letisztázzuk a politikai helyzetet, és valahogy kijöjjünk egymással, és tényleg nagyon sajnálom az egészet. – Mostanra könnyek szöktek a szemébe. Jesszus! Úgy viselkedik, mint egy bakfis. Egy tizenkét éves. – De oda kell figyelnünk arra, ami történik, mert rendkívül veszélyes, és most történik. És előbb-utóbb kritikussá válik a helyzet, és akkor valami rettenetesen rossz dolog fog történni.

És ekkor Holden már mellette állt, csak rá figyelt, megnyugtatóan szólt hozzá. Elvi a kézfejével letörölte a könnyeit, és eltűnődött, vajon a Jason szemében megtelepedett, vakságot okozó gomba a kezére került-e, és most a saját szemébe dörgölte.

– Helló – üdvözölte Holden. – Jól van?

– Igen – felelte Elvi. – Jól vagyok. Elnézést.

– Semmi baj – válaszolta Holden. – Kritikussá váló helyzetet emlegetett.

Elvi bólintott.

– Jól van – mondta Holden. – Mire kellene számítanunk?

– Nem tudom – felelte Elvi. – És nem is fogom tudni, amíg meg nem történt.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET: BASIA

Basia a világ fölött lebegett.

Ezerhétszáz kilométerrel lejjebb az Ilosz szédítő sebességgel fordult el alatta. Alex korábban elmondta neki, hogy a Rocinante valamivel kevesebb mint két óra alatt kerüli meg a bolygót, de Basia nem érzékelte ezt. Ahogy a hajón kívüli mikrogravitációban lebegett, a belső füle azt közölte vele, hogy mozdulatlanul sodródik. Ezért inkább mintha a világmindenség pörgött volna túlzottan gyorsan, akár valami óriás gyermekének játékszere. Óránként átléptek a sötétségből a világosságba, egy óra elteltével pedig vissza a sötétbe, a nap felkúszott a Basia háta mögött pörgő Ilosz horizontja fölé, aztán rövid időre újra lenyugodott. Basia már elég ideje odakint tartózkodott ahhoz, hogy háromszor végignézze a változást, saját kozmoszának középpontját.

A bolygó hatalmas óceánja fölé e pillanatban az éj sötétje borult.

A keresztben elhúzódó apró szigetek sora fekete pettyeknek látszott a kiterjedtebb sötétségben. A legnagyobb sziget körvonalai halványzöld fényben rajzolódtak ki. Foszforeszkálón derengtek a fövenyen és a sziklákon megtörő hullámok.

A nappali oldalt az Ilosz tekintélyes méretű összefüggő földrésze uralta. A délnyugati fertályt hatalmas sivatag borította. Első Leszállás közvetlenül attól északra feküdt. Nappali fényben túlságosan aprónak bizonyult, hogy szabad szemmel is látni lehessen. Még a roppant földönkívüli romok is, ahol egy korábbi életében Cooppal és Kate-tel találkozgatott, túl kisméretűek voltak ahhoz, hogy felfedezhesse őket.

– Minden rendben odakint, pajtás? – szólalt meg a rádió-adóvevőből Alex hangja. – Már egy ideje csak lebegsz. Az a légzsilip nem fog magától megjavulni.

Miközben ezt kimondta, az Edward Israel átsiklott a bolygó napsütötte oldalára, és parányi fehér szikraként villant fel. Már-már túl messze volt ahhoz, hogy látni lehessen, a keringési pályákat tekintve azonban rendkívül közel. Alex párhuzamos követő pályán tartotta a Rocinantét, hogy folyamatosan a sínágyú célkeresztjében tarthassa.

– Gyönyörű – merengett Basia, ahogy hátrapillantott az alatta forgó bolygóra. – Amikor megérkeztünk ide a Barbbal, nem szakítottam időt arra, hogy megnézzen. De az Ilosz egészen gyönyörű.

– Szóval – húzta el kétszeresére az első szótagot Alex –, emlékszel még, amikor arról beszéltünk, hogy az űrséta során eufória keríthet a hatalmába?

– Nem először csinálok ilyet – felelte Basia. – Tudom, mi a különbség a boldogságok között, és jól vagyok. A légzsilip mindjárt kész. Csak egy kis szünetet tartok.

Minden étkezéskor együtt ültek asztalhoz. Alex lejátszotta Basiának a huszonkettedik századi noir-reneszánsz filmkollekciója minden darabját. Épp előző este nézték meg a Csupaszon kerül elő a pisztolyt. Basia túlságosan komornak találta a noirt, túlságosan reménytelenséget sugallónak ahhoz, hogy élvezni tudja. Utána italozgatás közben hosszasan elbeszélgettek arról, Alex miért véli úgy, hogy Basiának nem lenne szabad így éreznie.

És Naomi ígéretéhez híven Alex elmaradt javítási munkálatai lajstromát kereste elő, amelyeket Basia elvégezhetett. Az egyik egy beragadós mozgatókar volt a Rocinante két torpedócső-zsilipfedelének egyikén.

A légzsilip nyitva állt mellette: egy méter széles és nyolc méter hosszú ajtó a hajó oldalán. Közvetlenül a nyílás mögött méretes fehér henger pihent. A hajó egyik torpedója. Túlságosan hatalmasnak tűnt ahhoz, hogy rakéta lehessen. Szinte mint egy önálló űrhajó. Nem látszott veszélyesnek, csupán jól kivitelezettnek és funkcionálisnak. Basia pontosan tudta, hogy a gyomrában olyan robbanótöltet nyugszik, amely olvadt fémmé és plazmává képes változtatni egy másik űrhajót. Mindezt nehéz volt összeegyeztetni a lágy fehér hajlatokkal, meg a nyugalom és megbízhatóság érzetével.

A hibás mozgatókar már lekerült a helyéről, és a hajó mellett lebegett egy mágneses pányva végén, arra várva, hogy bevigyék. Basia nagy nehezen elfordította a tekintetét a lélegzetelállító látványtól, és a hátára csatolt hálóhevederből előhúzta az új mozgatókart.

– Folytatom a munkát – jelentette be Alexnek.

– Vettem – válaszolta a pilóta. – Örülnék, ha működne.

– Azzal számolsz, hogy szükség lesz rá? – kérdezte Basia.

– Nem, viszont nyitva szeretném hagyni a lehetőséget, ha mégis szükség lenne rá – nevette el magát Alex. Kacagott, ugyanakkor komolyan is beszélt.

Basia nekilátott, hogy hozzáerősítse az új kart a hajótest foglalataihoz és a torpedócső zsilipajtajához. Szinte semmit sem értett az elektronikához, és attól tartott, hogy az új eszköz bekötése meghaladja majd a képességeit, ám kiderült, hogy egyetlen csatlakozót kell csak bedugnia a mozgatókar burkolatának aljzatába. Ami logikusnak tűnt, ha jobban belegondolt. A hadihajókat nyilván úgy tervezik, hogy számolnak a sérülések elkerülhetetlenségével. Azzal, hogy a javításokra időnként ellenséges környezetben kerül sor. Az, hogy mindent a lehető leginkább modulszerűen és könnyen kicserélhetően alakítottak ki, nem csupán ésszerű volt, hanem a túlélést is segítette. Basia elmerengett azon, vajon övbéli is részt vett-e a tervezőcsapat munkájában.

– A Barbapiccola az Ilosz innenső oldalán jár – jelentette be Alex ugyanazzal a lomha, álmos kiejtéssel.

– Meg tudod mutatni? – Basia körbenézett, de semmit se látott az odalent ragyogó bolygón és az Edward Israel fehér szikráján kívül.

– Várj. – Egy pillanattal később lassan sodródó, parányi zöld pont jelent meg Basia sisakkijelzőjén.

– A pötty az?

– Hát – válaszolta Alex –, ott van, ahol a pötty. De jelenleg túl messze van ahhoz, hogy látni lehessen. Várj egy kicsit.

Zöld négyzet jelent meg Basia sisakkijelzőjén, aztán teleszkóp módjára ráközelített a pontra, míg a távoli teherszállító hüvelykujjkörömnyi méretűvé nem növekedett.

– Ez ötvenszeres nagyítás – közölte Alex.

– Az űr túlságosan hatalmas – válaszolta Basia.

– Ezt mások is mondták már. Ráadásul ez csak a bolygó körüli alacsony keringési pályákat magába foglaló űr. Az ember feje megroppan, hogyha belegondol.

– Igyekszem nem tenni.

– Bölcs dolog.

A Barbapiccola külsőre óriási fémkonténerhez hasonlított, az egyik végén a hajtómű tömzsi harangburkolatával, a tetején pedig a parancsnoki és irányító egységgel. Ronda volt, és teljességgel funkcionális.

A vákuum lakója, mely soha nem fogja megismerni a légköri ellenállás keltette hőt.

A nagy raktereket, amelyek a hajó belsejének jelentős hányadát tették ki, mostanra bizonyosan megtöltötték a nyers lítiumérccel, amit már felhoztak az Iloszról. Csak arra várt, hogy elrepüljön a Pallas Állomás finomítóiba. Arra, hogy élelemért, gyógyszerért és talajjavítókért cserébe eladják. Mindazért, amire a bimbózó kolóniának szüksége lehet a fennmaradáshoz.

Arra várt, hogy elvigye Basia lányát.

– Beszélhetünk velük? – kérdezte.

– Hmm? A Barbbal? Hát persze. Miért?

– A lányom is rajta van.

– Rendicsek – hangzott a válasz, aztán hirtelen elektromos recsegés hangzott fel. Pár pillanattal ezután erős övbéli akcentussal beszélő hang fogadta a hívást.

– Que?

– Sa bueno. Basia Merton, mé. Suche nach Felcia Merton. Donde?

– Sa sa – válaszolta a hang, melyben hallhatóan a kíváncsiság és a bosszúság viaskodott. A kapcsolat nem szakadt meg, de néma maradt.

Amíg várt, Basia befejezte a mozgatókar felszerelését, és csatlakoztatta az aljzatba. A hajó csatornáján odaszólt Alexnek, hogy ellenőrizze, és a kar többször felnyitott és bezárt anélkül, hogy meghajlott volna, vagy elfordította volna a zsilipajtót. A motor finoman megrezgette a hajóburkolatot Basia mágneses bakancsai alatt, és ettől duruzsolni kezdett a sisakja.

– Apa? – szólalt meg egy tétova hang.

– Picim, Felcia, én vagyok az, szívem – felelte Basia, és próbált nem idiótaként hebegni, leginkább sikertelenül.

– Apa! – derült fel a lány hangja. Immár mélyebbnek, zengőbbnek hatott, de ugyanazé a kislányé volt, aki annak idején visítva üdvözölte őt ugyanígy, amikor hazaért a munkából. Még mindig felolvasztotta lelke elkérgesedett, haragos, felnőtt részeit.

– Én is idefent vagyok veled, szívem.

– A Barbapiccolán? – kérdezte értetlenül a lány.

– Dehogy, úgy értem, hogy az űrben. Az Ilosz felett. Látom a hajótokat, szívem. Épp most repülünk el mellettetek.

– Várj, odamegyek egy képernyőhöz! Merre vagy? Megkereshetlek.

– Nem kell, ne törődj ezzel. Eléggé messze vagyok. Erős nagyítás kellett hozzá, hogy láthassalak. Csak beszélgessünk egy kicsit, mielőtt megint átkerültök a bolygó túloldalára.

– Oké – válaszolta a lány. – Jól bánnak veled az ottaniak?

Basia felnevetett.

– Az öcséd ugyanezt akarta tudni. Kedves emberek. Jobb fegyőröket elképzelni sem tudok. És veled mi a helyzet?

– Mindenki kedves, de aggódik. Lehet, hogy az RCE hajója nem fogja hagyni, hogy elmenjünk.

– Minden rendben lesz, szívem – jelentette ki Basia, és megpaskolta maga előtt a levegőt, mintha a lány láthatná, és megnyugodhatna ettől. – Holden megpróbálja elintézni.

– Ő zárt téged börtönbe, apa.

– Szívességet tett vele, Felcia. Megmentette az életemet – felelte Basia, és amint kimondta, rájött, hogy így igaz. Murtry megölte volna. A felesége és a fia pedig még mindig odalent voltak a bolygón. – Csak üdvözölni akartalak. Nem ilyesmiről beszélni.

– Akkor, szia, apa – mondta erre Felcia felnőtt kislányos hangján.

– Szia, borsócskám – válaszolta Basia, és azon a becenéven szólította a lányt, amit már évek óta nem használt.

Felcia furcsa hangot adott ki, Basiának pedig némi időbe telt, amíg rájött, hogy a lánya pityereg.

– Már sosem foglak látni, apa – kesergett elcsukló hangon.

Basia ellenkezni akart, megnyugtatni őt. Ám ekkor eszébe jutott az Alexszel folytatott beszélgetésük, és inkább azt felelte:

– Talán, borsócskám. Ez egyedül az én hibám. Erről ne feledkezz el, jó? Azt próbáltam tenni, amit helyesnek tartottam, és elszúrtam, és csak magamnak köszönhetem, ha meg kell fizetnem ezért.

– Nem tetszik, amit mondasz – szipogta Felcia.

Nekem sem, szívem, gondolta Basia, de csak annyit mondott:

– Az van, ami van, sa sa? Az van, ami van. Ettől még ugyanúgy szeretlek téged, anyát és Jaceket. – És Katoát, akit a sorsára hagytam.

– Szóltak, hogy mennem kell – jelentette be Felcia. Az apró zöld pont a hatalmas hajó felett, ahol a lánya élt, távolodott, a horizont és a rádió-összeköttetés megszakadása felé haladt. Basia látta, amint megtörténik. Figyelte, ahogy növekszik a kettejüket elválasztó felfoghatatlan távolság, mígnem egy egész bolygó került közéjük.

– Jól van, szívem – mondta. – Most elköszönök. Szeretlek.

Bármit mondott is Felcia, a válasz nem jutott el Basiához, mivel a Barbapiccola az Ilosz mögé került, a csatornát sercegés töltötte meg, és megszakadt a kapcsolat. Az új világ fölött még nem keringtek átjátszó műholdak. Vissza a látósugáron belüli kommunikációhoz, mint a tizenkilencedik századi primitív emberek, akik a légkörben verették vissza a rádiósugarakat. Basia az otthonára gondolt, ami voltaképp nem volt több apró viskónál egy kicsiny faluban, melyet mindössze két földút szel át. Talán így volt helyes.

Ezerhétszáz kilométerrel lejjebb elfordult a bolygója. A lába alatt a naprendszert átszelni képes űrhajó nehézkesen visszafogott erővel duruzsolt magában.

Talán nem egészen úgy, mint a tizenkilencedik századi primitív emberek.

– Nem akarsz még bejönni? – szakította meg a merengését Alex.

– Egy perc, és megyek – felelte Basia. – Meg tudnád keresni Első Leszállást, hogy megmutasd nekem?

– Persze. Távolodik, de még látható.

Újabb apró zöld pont jelent meg Basia sisakkijelzőjén, közvetlenül az Ilosz hatalmas déli sivataga felett. Mivel pontosan tudta, hova nézzen, Basia úgy hitte, sikerült kivennie a falutól északra folyó fejtési munkálatok csupasz medencéjét, de lehetséges, hogy puszta önámítás volt az egész.

Lucia nyilván odalent van, betegeket fogad, Jacekre vigyáz. A faluban épp nappal volt, így aztán Lucia egyértelműen dolgozott még. Basia megpróbálta elképzelni magában, mit csinálhat épp a felesége. A kísértést, hogy megkérje Alexet, lépjen kapcsolatba a faluval, hogy beszélhessen a hitvesével, jóformán ellenállhatatlannak érezte. Ám épp eléggé önző módon viselkedett azzal, hogy felhívta Felciát. Mostanra a fájdalom forrásává lett a családja számára. Basia kizárólag az ő kárukra nyerhetett vigaszt.

Így inkább elpakolta a szerszámait és a sérült mozgatókart.

Vajon ha sosem térne vissza, Lucia keresne magának valaki mást? Basia próbálta meggyőzni magát, hogy az a fajta férfi, aki ezt szorgalmazná. Akinek a felesége boldogsága fontosabb, mint a saját félelmei, hogy elveszti a nőt. Úgy próbálgatta magán az ötletet, mint valami új ruhát. Hátha passzol rá valamiképp.

Nem passzolt. Olyan tisztán látta, mintha Alex ráközelített volna a sisakkijelző képernyőjén, hogy ő nem az a fajta férfi. Nehezen lehetett volna megállapítani, hogy ez a házassága iránti elkötelezettségének hízelgő tanúságtétele volt-e, vagy bizonytalanságának és önzésének kegyetlen kommentárja. Mint szinte minden, ami az elmúlt hónapokban történt vele, ez is zavarosnak hatott.

Majd visszamegy Holdennel, valószínűleg az EN lunai központjába. A KBSz arra fog hivatkozni, hogy az ő állampolgáruk, de a Ganymedes eredetileg az EN gyarmata volt. Még mindig nem dolgozták ki annak szabályait, hogy ki melyik kormányzat állampolgára, és ennek tisztázása még évtizedekbe fog telni. Rengeteg idejük lesz rá, hogy az EN állampolgáraként bíróság elé állítsák egy EN-i illetőségű vállalat ellen elkövetett bűnökért, és az idők végezetéig börtönbe vessék.

Valószínűleg több évig eltart majd az eljárás.

Basia lassan megindult a Rocinante burkolatán, maga után húzva a hálóval összefogott szerszámokat és pótalkatrészeket. A hajó orránál megvetette mindkét lábát, várta, hogy a batyu ellebegjen mellette, majd megálljon, ahogy a pányva kifeszült. Az egy pillanatra fájdalmasan megrántotta a karját, ahogy Basia visszafogta a lendületét.

– Nyisd fel a raktér légzsilipjét! – mondta.

– Vettem – felelte Alex, és a hajó vibrálni kezdett Basia lába alatt.

A raktér két súlyos ajtaja komótosan oldalra csúszott. Amikor félig kinyílt, Basia lefelé rántott egyet a pányván, a szerszámcsomag pedig átlendült a hajó peremén, be a raktérbe. Basia elengedte a pányvát, és hagyta, hogy a batyu beússzon, de őt ne húzza hirtelen magával.

A szeme sarkából egy pillanatra felragyogó fényt látott, mintha egy távoli fényképező vakuja villant volna. Basia odafordult, arra számított, hogy a két másik hajó közül lép éppen ki az egyik a napfénybe. Ehelyett fehér fénypont terjedt szét az Ilosz legnagyobb szigetének középpontjából. Kellően tündökölt ahhoz, hogy elfedje a partok gyenge zöld foszforeszkálását, és gyorsan szélesedett.

A bolygó sötét oldala másodpercek alatt felragyogott, mintha egy második nap kelt volna fel. A láncolat többi szigete egyszerre erős fekete-fehér kontrasztokkal láthatóvá vált, hosszú árnyékot vetve az óceánra, amint a fehér pont egyre nőtt. Basia szíve hevesen dobogni kezdett.

– Alex? – szólalt meg.

A nagy sziget körül az óceán feltornyosult, valószínűleg több kilométer magas cunamiként dagadt a bolygó íve fölé. Ám mielőtt Basia felfoghatta volna egy efféle szökőárat kiváltó gigantikus erők mérhetetlenségét, az egész eltűnt. A sziget, a feltornyosuló óceán, a kisebb közeli szigetek, mind egy fehér tűzoszlop és egy sebesen emelkedő gombafelhő martalékává váltak.

Basia arclemeze drasztikusan elsötétedett, és Basiának olyan érzése támadt, hogy ha nem így történik, a bolygóról feltörő fény megvakította volna. Ám még a sisak hegesztőszemüveghez hasonló sötétségében is jól látta, ahogy a tűzoszlop egyre növekszik, fehér párát sodorva maga előtt, amíg a felhő ki nem tört a bolygó légköréből, hogy tündöklő kristályokká dermedve száguldjon tovább kifelé a gravitációs kútból, akár egy lövéstől széttört ablaküveg szilánkjainak zápora.

Mintha szél fodrozta volna a mezőt, irdatlan hullámgyűrűk terjedtek szét a terebélyesedő tűzoszlopból a környező óceánban. Basia az eszével tudta, hogy a fodrozódás hatalmas hullámokat jelent, melyek több tucat vagy több száz méter magasan száguldottak a robbanás felől. Ám agyának intellektuális része sietve átengedte a terepet a jajveszékelő primitív lénynek, aki félelmében a szkafander kondomkatéterébe ürítette húgyhólyagja tartalmát.

Basia annak idején a Jupiter-rendszerben nőtt fel. Nem egy videót látott, amely közelről mutatta az Iót, az Io pedig az ember által valaha látott leghatalmasabb vulkánokról volt híres. Gigászi kéngejzírek lövelltek fel a hold felszínéről, amíg a részecskék bele nem csapódtak a Jupiter plazmatóruszába és gyakorlatilag láthatatlan gyűrűrendszerébe. A vulkáni tevékenység szinte tébolyítóan barátságtalan hellyé tette az Iót.

A mostani robbanás mellett, amelynek Basia a bolygó körül keringve szemtanúja volt, eltörpültek az Io kitörései. Úgy tűnt, mintha a bolygót kilapította volna a detonáció ereje.

Elsőként az ötlött az eszébe: még szerencse, hogy Első Leszállás a bolygó túloldalán található. Másodikként az, hogy a lökéshullám abba az irányba tart, és még az sem fogja lelassítani, hogy keresztül kell szelnie a bolygót.

– Szentséges Isten! – ordított bele a rádióba Alex. – Te is látod azt ott?

– Hívd fel a lentieket! – próbált visszaüvölteni Basia. Rémült nyafogásnak hatott. – Figyelmeztetned kell őket.

– Figyelmeztetni, hogy mit tegyenek? – kérdezte Alex. Hangja kábultnak érződött.

Mit lehet tenni, ha a bolygó, amelyen állsz, végezni próbál veled?

Basia elképzelni sem tudta.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET: HOLDEN

Holden egy Első Leszállásra néző alacsony dombon állt, és a tájban próbált gyönyörködni, miközben a fejében féltucatnyi megoldhatatlan problémán őrlődött, amelyekre mind neki kellett volna megoldást találnia. A szokásos port már ledöngölték a nemrégiben hullott lágy esők. A település ettől tisztának, jól gondozottnak tűnt. Békésnek. Felette az égbolt lélegzetelállító indigókékben játszott, és csupán néhány magas légköri felhő foszlányai törték meg. Holden kézi terminálja 22 °C fokban határozta meg a hőmérsékletet, és enyhe négycsomós fuvallatot jelzett északkelet felől. Már csak az fokozhatta volna az idillt, ha Naomi is mellette van, vagy legalább biztonságban, a Rocinante fedélzetén. Ám ettől sokkal jobban érezte volna magát.

– Hiányoznak a bolygók – szólalt meg Holden lehunyt szemmel a nap felé fordulva.

– Nekem nem – jegyezte meg Amos. Mindeddig olyan szótlan maradt délutáni sétájuk során, hogy Holden jóformán elfeledkezett arról, hogy ott van.

– Egyáltalán nem hiányzik a szellő? A bőrödet melengető napsugár? A lágy eső?

– A bolygókon folyó életnek nem feltétlenül ezek az aspektusai hagytak nyomot bennem – felelte Amos.

– Akarsz beszélni róla? – kérdezte Holden.

– Nem.

– Oké. – Holden nem vette a szívére a gépész elutasító válaszát. Amosnak, mint korábban kifejtette, rengeteg eltemetnivaló akadt a múltjában. Nem szerette, ha az emberek túl mélyre ástak, Holdennek pedig esze ágában sem volt firtatni ezeket. Holden már most sokkal többet tudott Amos brutális neveltetéséről, mint szeretett volna.

– Nem ártana visszaindulnunk, azt hiszem – jelentette ki Holden, miután még egy kis ideig élvezte a simogató szellőt. – Az RCE-től mostanra talán válasz érkezett a kérésemre.

– Hja – horkantotta Amos. – Ha az RCE fejesei pár másodperccel azután, hogy megkapták az üzenetedet, rögtön választ küldtek, annak nagyjából most kellene megérkeznie.

– Nem hagyom, hogy letörd az optimizmusomat, csak mert igazad van az időeltolódást illetően.

– Azt nem is nagyon lehet.

Holden egy hosszabb pillanatig nem válaszolt, majd megnedvesítette az ajkát.

– Ha nemet mondanak – szólalt meg végül. – Ha kitartanak amellett, hogy Murtrynek jogában áll fogva tartani Naomit, akkor határoznom kell arról, inkább ő a fontosabb, vagy az, hogy ne engedjem nyílt háborúba torkollni az itteni helyzetet.

– Aha.

– Abban is egészen biztos vagyok, mi mellett döntök.

– Aha.

– Lesznek, akik roppant önzőnek fognak tartani.

– Igaz – hagyta rá Amos. – Viszont feldughatják maguknak. Ők nem mi vagyunk.

– Ebből az ők meg mi megkülönböztetésből fakad az egész probléma… – kezdte Holden, de a kézi terminálján megszólaló magas prioritású riasztás félbeszakította. A legénység valamely tagját fenyegető veszély jelzésére tartották fenn. Naomi, gondolta Holden. Valami történt Naomival.

Amos pár lépést tett Holden felé, homloka ráncokba gyűrődött, keze ökölbe szorult. Ő is ugyanerre a következtetésre jutott. Ha tényleg történt valami Naomival, Holden semmiképp sem tudja megakadályozni, hogy Amos ezúttal végezzen Murtryvel. Ugyanakkor valószínűleg meg sem próbálkozna vele.

– Itt Holden – mondta, és igyekezett nyugalmat erőltetni a hangjára.

– Kapitány, gond van – válaszolt Alex. A hangja reszketett, rémültnek hatott. Holden már fél tucat csatát együtt vészelt át Alexszel. A pilótát még akkor sem hallotta pánikba esni, amikor köröttük rakéták csóvái töltötték meg az eget. Bármi történt is, súlyos lehetett.

– Baja esett?

– Hogy mi? Kinek? Úgy érted, Naominak? Naomi jól van, amennyire tudom – felelte Alex. – Ti ültök nyakig a szarban, kapitány.

Holden körbepillantott. Első Leszállás nyugodtnak tűnt. A műszakváltásra készülő övbéliek ültek be épp a kocsikba, amelyek majd a bányába viszik őket. Néhányan az utcán sétálgattak, mentek a maguk dolgára. Az RCE biztonsági szolgálatának két járőröző tagja barátságosan csevegett az egyik helybélivel, és valamilyen forró italt kortyolgattak egy termoszból. Belátható távolságon belül az egyetlen erőszakos dolog egy utánzó gyík volt, amely kifordított gyomrával egy madarat húzott be magába a gigáján át.

– Hallgatlak – mondta Holden.

– Valami felrobbant a bolygó túloldalán – hadarta Alex olyan gyorsan, hogy szinte összeakadt a nyelve, az elnyújtott hangzók javarészt eltűntek. – Teljesen eltüntetett az óceán színéről egy egész szigetcsoportot. Mintha valaki sziklát dobott volna le rá. Olyan dinoszaurusz-kipusztító dologról beszélek. A lökéshullám ebben a pillanatban kerüli meg a bolygót. Nagyjából hat órátok maradt. Talán.

Amos haragos tekintetét őszinte csodálkozás váltotta fel. Nem gyakran lehetett efféle kifejezést látni az arcán, és ettől egy kissé gyerekesnek tűnt.

– Meddig hat óránk, Alex? – kérdezte Holden. – Konkrétumokat kérek!

– Két-háromszáz kilométer per órás széllökésekre, villámlásra, zuhogó esőre számíthattok. Ahhoz kellően mélyen vagytok a szárazföld belsejében, hogy ne érjen el benneteket a három kilométer magas cunami.

– Isten haragja alapcsomag, mínusz vízhalál – állapította meg Holden, humorral leplezve egyre növekvő félelmét. – Mennyire biztos ez?

– Hát, kapitány. Épp azt figyelem, ahogy a bolygó másik félgömbje darabokra szaggatja magát. Ez nem találgatás. Ezer kilométernyi bolygó maradt köztetek és a pillanatok alatt semmivé váló apokalipszis között.

– Tudsz videót küldeni?

– Igen – felelte a pilóta. – Van tiszta alsóneműd az utánra, hogy megnézted?

– Mindenképp küldd el! Lehet, hogy meg kell győznöm a helybélieket. Holden, vége.

– Szóval, kapitány – szólalt meg Amos. – Mi a terv?

– Fogalmam sincs.

– Játssza le még egyszer! – kérte Murtry, miután Holden megmutatta neki a világvége-videót, amelyet Alex a Rocinante teleszkópjával rögzített. Holden, Murtry és Carol Chiwewe a városházán gyűltek össze, és Holden a falon lévő nagy képernyővel kapcsolta össze a kézi terminálját.

Holden teljesítette a kérést, és másodjára is lejátszotta a felvételt.

A nagy sziget újra megsemmisült egy fényvillanás és egy gigászi tűzoszlop kíséretében. A többi sziget újra eltűnt a tornyosuló vízfal, majd a szétterjedő gőz-és hamufelhők alatt. A lökéshullám újra száguldva megindult a robbanás epicentrumától, óriáshullámokat húzva maga után.

Miközben ment a videó, Murtry lehalkított hangon beszélt valakivel a kézi terminálján. Carol finoman csóválta a fejét, mintha vissza lehetne utasítani a képernyőn bemutatott bizonyítékot.

A videó véget ért, és Murtry szólalt meg:

– Ez egybevág a mi adatainkkal. A geomérnökök csoportja úgy véli, valamiféle hasadóanyag-reaktor működhetett az óceán mélyén.

Holdent felbosszantotta a sugalmazás, hogy ilyen horderejű kérdésben hazudhatna, de inkább nem szólt.

– Mint egy bomba? – kérdezte Carol Chiwewe.

– Vagy egy idegen erőmű, ami csődöt mond – felelte Murtry. – Nem igazán tudunk megalapozott elméleteket felállítani.

– Milyen gyorsan tudjuk lebonyolítani a kiürítést? – tette fel a kérdést Carol meglepően határozott hangon olyasvalakihez képest, aki épp az imént nézett farkasszemet a közelgő armageddonnal.

– Azért jöttünk ide, hogy ezt megbeszéljük – felelte Holden. – Leghatékonyabban hogyan tudjuk megvédeni a kolóniát? Az evakuáció egyike a lehetőségeknek, de arra alig több mint öt óránk maradt.

– Az evakuáció nem megoldható – válaszolta Murtry –, a siklónkkal legalábbis nem az. Túl szűk a rendelkezésre álló időkeret. A lökéshullámmal szemben kellene felszállnunk, miközben a légörvények és a légköri ionizáció minden tőle telhetőt megtenne azért, hogy lezuhanjunk. Jobb, ha idelent próbáljuk túlélni a katasztrófát, és megmarad a sikló a későbbi mentési munkálatokhoz.

Holden összeráncolta a szemöldökét, és bólintott.

– Nem szívesen ismerem el, de egyetértek. Alex azt mondja, nem tudja lehozni a Rocit, és megint felemelni, mielőtt ideér a robbanás szele. És ha a kiürítéssel próbálkozunk, valószínűleg zavargásokkal kellene megküzdenünk. Hogyan közölhetnénk bárkivel, hogy a gyereke nem fér fel a siklóra?

– A zavargásokkal nem lesz probléma – jegyezte meg Murtry. A hangjából kiérződő nyugalomtól a hideg futkározott Holden hátán.

– Ott vannak a bányák – javasolta Amos. Egy pillanatra sem tágított Holden mellől, akár egy féltő szülő. Egy ideje mindig így viselkedett Murtry jelenlétében.

– Nem jó – csóválta a fejét Carol. – Alacsonyan fekszenek. Ellepi őket a víz, ha túl sok eső esik.

– Szerintem ugyanerre számíthatunk mindenütt, ahol megtörténhet ez – értett egyet Holden. – Szóval elfelejthetünk minden aknát és barlangot, amit elönthet a víz. Mi a helyzet a romokkal?

Murtry összevont szemöldökkel hátradőlt a székében.

– Miből gondolja, hogy ellen tudnának állni akár háromszáz kilométer per órás széllökéseknek?

– Őszintén? Nincs jó okom rá, hogy higgyek benne – válaszolta Holden. – De már jó ideje ott állnak. Ennél jobb nem jut eszembe. Csak abban reménykedhetek, hogy ha idáig kibírták, át tudják vészelni azt is, ami most következik.

– Biztonságosabb, mint a kunyhók, ahol laknak – tette hozzá vaskos vállrándítással Amos. – Röpke tíz perc alatt szét tudnám rombolni bármelyiket.

Murtry még inkább hátradőlt, a mennyezetre meredt, és a nyelvével csettintgetett. Pár másodperc elteltével azt mondta:

– Jól van. Ennél jobb megoldást én sem tudok. Csak az első lökéshullámot kell túlélnünk valahogy. Ami azután következik, kemény lesz, de azt már biztos túléljük. Szóval csináljuk, amit maga javasolt! Mozgósítom az embereimet. Minél előbb értesíteni kell a kolóniát.

– Carol, találjon minél több embert, akik megviszik másoknak a hírt! –

kérte Holden a nőt. – Gondoskodjon róla, hogy mindenki annyi élelmet és vizet hozzon magával, amennyit várhatóan elbír, de semmi mást.

A bolygó lángokban áll. Nem húzhatjuk azzal az időt, hogy emléktárgyakat mentsünk meg.

– Majd én segítek neki – ajánlkozott Amos.

– Fogytán van az időnk – emlékeztette őket Holden, és közben figyelmeztetést állított be a kézi terminálján. – Szeretném, ha négy óra múlva, és egyetlen perccel se később, mindenki az építményben tartózkodna.

– Igyekezni fogunk – felelte Carol.

A telepesek átköltöztetése tovább eltartott, mint Holden remélte. Mindenkitől meg kellett hallgatnia a döbbenetét és a hitetlenkedését. Aztán meg kellett beszélniük, mennyire meglepte őket a dolog. Aztán azt kellett megbeszélniük, miket vigyenek magukkal. Néhányan vitatkozni kezdtek, hogy valamilyen személyes holmijukat magukkal vihessék, és mindegyik biztosra vette, hogy az ő esete egészen egyedi. Valahányszor ilyesmit hallott, Holden legszívesebben ordítani kezdett volna velük.

A kék égbolt és a lágy szellő tehetett róla. A katasztrófa egyszerűen nem tűnt valósnak. Úgy nem, hogy felnézhettek az égre, és csupán néhány bárányfelhőt láttak odafent. Engedelmeskedtek, mivel Holden, Carol és Murtry irányítottak, és az ember megteszi azt, amire a vezetők utasítják, hacsak nyomós oka nincs az utasítás megtagadására. Ám Holden látta a szemükben a hitetlenséget, kihallotta azt minden buta halogatásból és vitából.

Az utca túloldalán valaki ruhás batyut szorongatott a hóna alatt, miközben maga mögött jókora víztartályt húzott. Amos odament hozzá, és mosolyogva néhány szót váltott a férfival. A férfi hevesen rázta a fejét, és megpróbálta kikerülni. Amos kikapta a kezéből a batyut, és a közelben álló kunyhó tetejére hajította, aztán megfogta, és a férfi karjába nyomta a vizet. A férfi vitatkozni kezdett, de Amos halvány mosollyal rámeredt, és a másik végül sarkon fordult, és távozott, cammogva megindult az idegen romok felé tartó csapat után.

– Kapitány? – szólalt meg egy tétova hang Holden háta mögött. Holden megfordult, és Elvi Okoyéval találta szembe magát, aki mosolyogva bámult fel rá, egyik vállán hatalmas zsákkal.

– Helló – üdvözölte Holden. – Abban mi van?

– Pokrócok. Fayezzel és Sadyammal elhoztuk az összes pokrócot, amit a kunyhóinkban találtunk. A hőmérséklet egész biztosan jelentősen csökkenni fog, amint a törmelékfelhő fölénk ér. Hidegek lesznek az éjszakák.

– Igaza van. Valószínűleg másoknak is szólnunk kellene, hogy hozzanak magukkal pokrócokat.

– Nos – tette hozzá a nő továbbra is félszegen mosolyogva –, segítséget szerettem volna kérni a vegytudományi csoportunk számára.

– Segítséget?

– A vegytani elemzőegység meglehetősen nehéz, és problémát jelent a mozgatása. Még egy-két ember sokat könnyíthetne a feladaton.

Holden hitetlenkedve felkacagott.

– Ott nem lesz alkalom tudománnyal foglalkozni. Szóljon nekik, hogy hagyják az egészet, és hozzanak vizet és élelmet helyette.

– Vizet állít elő – jegyezte meg Elvi.

– Magukkal tudnak hozni… hogy mit csinál?

– Sterilizálni és desztillálni képes a vizet – felelte Elvi, és bólintott, mintha ezzel rá tudná venni Holdent, hogy gyorsabban beadja a derekát. – Lehet, hogy szükségünk lesz rá. Hátha kiürülnek a palackok.

– Jól van – válaszolta Holden, és úgy érezte magát, akár egy idióta.

– Jól van – helyeselt a nő bátorító mosollyal.

– Amos! – kiáltotta el magát Holden. Amikor a nagydarab férfi odacammogott, Holden Elvire mutatott, és azt mondta: – Keríts valakit, aki segít neked, és menj vele! Nehéz felszerelést kellene cipelnetek.

– Felszerelést? – ráncolta értetlenkedve a homlokát Amos. – Az élelem és a víz nem lesz…

– Vizet állít elő – vágott a szavába egyszerre Holden és Elvi is.

– Vettem – felelte Amos, és sietve távozott.

Holden észrevette, hogy az ég alig észrevehetően sötétedni kezdett. A nap még mindig magasan járt. Nemrégiben múlt el dél, de a napfény színe a vörös irányába tolódott el, és ezzel egy időben egyre sötétebbé vált a világ, mintha csodálatos naplemente kezdődött volna el a megszokottnál öt órával korábban. A korai alkonyatban valami megborzongatta Holdent.

– Menjen fel oda! – szólalt meg Holden, és gyengéden az idegen tornyok felé tolta Elvit. – Igyekezzen! Mondja meg a társainak, hogy siessenek!

Elvi becsületére legyen mondva, hogy nem vitatkozott, hanem loholva megindult vissza az RCE tudósainak kunyhói felé. Holden körül a telepesek immár szaporábban szedték a lábukat, kevesebbet zsörtölődtek, és időnként ijedt pillantásokat vetettek az égre.

Holden azóta nem járt az idegen építményben, hogy bűnügyi helyszínként megszemlélte azt. Még mindig ugyanazt a hátborzongató és nem emberi esztétikai érzetet keltette benne, mint amit először az Eroson tapasztalt a fertőzés után, később pedig a Gyűrű Állomáson, a gyűrűhálózat szívében. Olyan ívek és szögek alkották, amelyek meg nem fogalmazható módon helytelennek, ugyanakkor mégis furcsán szépnek mutatkoztak. Megpróbálta eldönteni magában, miféleképp hasznosíthatták a protomolekula megalkotói az épületeket, de kudarcot vallott. Nem tudott olyan helyként gondolni rájuk, ahol gépeket helyeztek el, akár egy gyárban, de bútorokkal és személyes holmikkal telepakolt lakásokként sem sikerült elképzelni őket. Úgy tűnt, mintha így, üresen még mindig ugyanazt az idegen feladatot látták volna el, amire eleve szánták őket.

Ugyanakkor Basia Merton és a társai is ezen a helyen rejtették el a robbanószereiket. Itt ölték meg a biztonsági csapatot. A bolygón valaha elkövetett legvéresebb bűntettek mind ugyanitt történtek, ahová most mindannyian tartottak.

– Számlálják újra az embereket! – utasította a segédeit Carol Chiwewe. – Ki hiányzik? Derítsék ki, kik hiányoznak!

Azóta ellenőrizte újra meg újra a telepesek létszámát, hogy szinte utolsóként megérkezett. Minden alkalommal más eredményre jutottak, ahogy beérkeztek az elmaradók, és az emberek összevissza keveredtek egymással. Lehetetlen feladat volt, de Holden becsülte a nő elszánt igyekezetét, hogy senkit se hagyjon hátra.

Az RCE tudományos csapata, köztük Elvi is, az épület tágas központi csarnokának egy lekerekített sarkába húzódott be. Több tudós egy nagyméretű géppel bajlódott. Arra készítették épp elő, hogy nagy mennyiségben tisztítson meg vizet, remélte Holden. Lucia a fiával, Jacekkel a nyomában átevickélt a termen, hogy pár szót váltson Elvivel. Holden megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta, hogy mindketten ideértek. Basia nyilván halálra aggódja magát miattuk a Rocinantén, és Holden örült, hogy közölheti vele: amennyire a körülmények engedik, biztonságban tudhatja őket.

– Hé, kapitány – szólalt meg a helyiség egyik oldala felől, a sarkában több telepessel közelgő Amos. – Van egy kis gondunk.

– Még egy? Rosszabb, mint a végítéletszerű vihar, amely felénk tart?

– Szerintem úgy is fogalmazhatnánk, hogy a kettőnek köze van egymáshoz – felelte Amos. – Többször ellenőriztük a létszámot, és úgy tűnik, hogy a Dahlke család hiányzik.

– Biztosak vagyunk ebben?

– Meglehetősen – vonta meg a vállát Amos.

Carol közben észrevette, hogy beszélgetnek, és átfurakodott hozzájuk a zsúfolt helyiségen.

– Száz százalékig biztosak – jelentette ki. – Clay Dahlkét utoljára a településen látták felszerelést vételezni, amikor figyelmeztették. Aztán elment a feleségéért és a lányáért. A település legkülső háza az övék. Valakit el kellett volna küldenem vele, de hülye voltam…

– Épp elég dolga akadt – nyugtatta Holden. – Milyen messze van innen Dahlkéék kunyhója?

– Három kilométerre – felelte Amos. – Most elindulunk ezekkel a srácokkal, hátha sikerül megtalálnunk őket.

– Várjunk csak! – akadt fenn ezen Holden. – Nem hinném, hogy meg lehetne tenni a hat kilométeres utat oda és vissza, főleg nem úgy, hogy közben kerestek valakit.

– Nem fogom kint hagyni azt a kislányt, főnök – jelentette ki Amos. Ügyelt rá, hogy a hanghordozása semleges maradjon, de Holden a fenyegetés leghalványabb sugallatát érezte ki belőle.

– Rendben – egyezett bele Holden. – De hadd hívjam fel a Rocit, hogy megtudjam, most hogy állunk. Legalább ennyit hadd tegyek meg.

– Nyugodtan – válaszolta nyájasan Amos. – Valaki mindenesetre poncsót keres a kislánynak.

Holden megindult kifelé a központi csarnokból, aztán a körötte lévő kisebb termek összevisszaságán át, hogy kijáratot keressen. Az idegen épület az egymásba kapcsolódó átjárók és helyiségek labirintusa volt. Holden közben előhúzta a kézi terminálját.

– Alex, itt Holden, hallasz engem?

A terminálból érkező hang zavaróan recsegett az atmoszféra erős ionizációja miatt, Holden ennek ellenére jól értette Alexet, amikor a pilóta bejelentkezett.

– Itt Alex. Mondd csak!

– Mi a helyzet? Mennyire vagyunk közel?

– Ó, főnök, elég egy pillantást vetned nyugat felé.

Az Alex hangjában bujkáló félelem még az erős recsegésen keresztül is jól hallható volt.

Holden kilépett az idegen építmény főbejáratán, és a lassan lebukó nap irányába nézett.

A horizontra fekete függöny borult, ameddig a szem ellátott. Olyan gyorsan mozgott, hogy még több tucat kilométer távolságból is úgy tűnt, hatalmas sebességgel robog feléje, és a kavargó fekete szirtben mindenfelé villámok cikáztak. A lába alatt remegett és rázkódott a föld, és Holdennek eszébe jutott, hogy a hang gyorsabban terjed a szilárd testekben, mint a levegőben. A rezgés, amit most érzett, a tomboló téboly hangja volt, amely korai riasztásként érkezett a talajon át. Alighogy belegondolt ebbe, egyre erősödő dübörgést hallott nyugat felől.

– Milyennek tűnik? – Amos közben kijött az előcsarnokba, és épp egy könnyű hátizsákot húzott fel a vállára. Telepes barátai mögötte álltak, tekintetükben a remény és riadalom keveredett.

– Túl késő már, melák – felelte Holden, miközben nyugat felé nézett és a fejét csóválta. – Túlontúl késő.

Nem tudta biztosan, Dahlkéékra érti-e ezt, vagy mindnyájukra.

HARMINCADIK FEJEZET: ELVI

Megérkezett a viharfront, eleinte látszólag lassan közeledett – magas, lilásfekete háborgás, magasabb a felhőkarcolóknál is, és csupán a meleg levegő legenyhébb felkavarodásai jelezték, hogy valóságos –, aztán két lélegzetvétel között egy pörölycsapás erejével sújtott le. Levegő, víz és sár tört be sugárban a romok ablakain, árkádsorain és lyukain, akár egy tűzoltófecskendő sugara. Nem egyszerűen bömbölt; szinte a dobhártyát szakította szét. Elvi a romok egyik falához húzódva összegömbölyödött, és a térdét átkarolva igyekezett kitartani. A gerincével érezte, ahogy remegnek a falak, megreszketnek a vihar rohamaitól.

Vele szemben Michaela a füléhez szorította a kezét, a szája sikolyra nyílt, de Elvi nem hallhatta. Korábban arra számított, hogy az eső hideg lesz, mégsem az volt. Az iszap, mely összegyűlt a rom padlóján, melegnek és sósnak bizonyult, és ezt valamiért rosszabbnak érezte. Elvi egymásba fonta az ujjait, szorította, amíg bele nem fájdultak a bütykei. A sártól sűrű víz megtöltötte a levegőt, mígnem a permettől lélegzethez is alig lehetett jutni. Balra tőle valaki betántorgott az árkádok között, de Elvi ugyanúgy nem tudta kivenni a vonásait, ahogy a katasztrófát sem állíthatta meg a puszta akaratával. Biztosra vette, hogy a romok nem fogják elbírni a megterhelést, az ősinél is ősibb falak szétpattannak, és a többiekkel együtt ő is kisodródik a viharba, összezúzódik, vízbe fullad, vagy mindkettő. Kizárólag a nehéz teherszállítóra tudott gondolni, a zavarodottságra és a páni félelemre, amikor zuhanni kezdett, a becsapódás okozta traumára. Ezt ugyanolyannak érezte, de megállás nélkül folytatódott tovább, és Elvinek már szinte hiányzott a hirtelen becsapódás. Annak legalább vége szakadt.

Tudta, hogy nappal van, de fényt egyedül a vészvilágítás és az emberek arcán stroboszkópszerűen villódzó szakadatlan villámlás adott. Egy fiatal férfi dermedt, megkövült arccal meredt maga elé, akár a szenvedés és tűrés szobra. Egy nyolcévesnél nem idősebb kisgyerek az arcát édesanyja vállába fúrta. Wei és Murtry egyenruhában álltak, egymáshoz olyan közel, mint a szerelmesek, és kivörösödött arccal ordítottak egymás fülébe, hogy a másik meghallja. A légnyomás szertelen változásait láthatatlanul bár, de megsemmisítő rosszullétként, helytelenségként érzékelte, mely végigsöpört a testén. Azt sem tudta megállapítani, vajon a reszketés a vihartól ostromolt romok falaiból, újabb gyenge földrengésekből, vagy saját túlterhelt idegrendszeréből ered.

Egy ponton megváltozott az időérzékelése. Nem tudta volna megmondani, a vihar órák, napok, vagy percek óta tartott-e. A trauma okozta fél-öntudathoz, a megtámadott személy kudarcra ítélt türelméhez és annak tudatához hasonlított, hogy kizárólag a támadó kegyelme vethet véget ennek. Időről időre úgy érezte, magasabb tudatossági szintre jut, és ilyenkor akaratával kényszerítette vissza magát a kábultságba.

A sokkba. Talán lassanként sokkos állapotba került. Tudata mintha ki- és bekapcsolt volna. Fayezhez kuporodva ült, mindkét kezével a férfi könyökébe kapaszkodott, és nem emlékezett rá, hogyan került oda.

A sötét, barna és zöld zagy immár bokáig ért a romok között. Elvit teljesen beterítette. Mindnyájuk teste merő sár volt.

Ha ennek vége, vissza fogok menni a kunyhómba, órákig áztatom magam a kádban, aztán egy hétig alszom, gondolta magában. Tudta, hogy nevetséges. A házikó éppúgy nem vészelhette át ezt, ahogy egy gyufa sem éghet tovább a víz alatt, mégis ez járt az eszében, és a lelke mélyén valahol elhitte, hogy igaz. Egy vakító villanást fülsiketítő robbanás követett jóformán azon nyomban. Elvi összeszorította a fogát, lehunyta a szemét, és tűrt.

Az első változás, amire felfigyelt, valamiféle éles nyekergés volt. Egy elcsigázott hang. Elvi kissé odébb húzódott, blúza és nadrágja csuromvizesen és hidegen tapadt a bőréhez a mocsoktól. A nyakát nyújtogatta, próbálta kideríteni, honnan jöhet a fülsértő zaj. A gondolatot az agya egy rejtett zugában érezte moccanni, mielőtt tudatosodott benne, mi az; szürreális fáziskésést tapasztalt a felismerés és a tudatosodás között. Egy kisbabát hallott sírni. Végre hallott valamit – bármit –, ami nem a vihar ádáz dühéből fakadt. Megpróbált felállni, de a lába összecsuklott alatta. A mocsokban térdepelve összeszedte magát, és újra próbálkozott. Az eső ferdén vert be a romépület ablakain, de már csak körülbelül húszfokos szögben. Még mindig mintha dézsából öntötték volna, úgy ömlött a fekete égboltból. A szél tombolt, taszított és üvöltött. Mindezt bármely más kontextusban heves szélviharként lehetett volna leírni. Itt és most azt jelentette, hogy túl vannak a nehezén.

– Doktor Okoye?

Murtry arcát alulról világította meg a válláról lecsüngő vészlámpás fénye. Az arcán a megszokott józan, összpontosított figyelmet ellenpontozó, udvarias mosoly. Elvi megviselt elméjével azon tanakodott, képes-e bármi is megrázni ezt a férfit, és arra jutott, hogy talán nem akad ilyesmi. Szerette volna, ha megnyugtatja őt a férfi kiszámíthatósága, de a teste nem tudott lecsillapodni. Egyelőre nem.

– Jól érzi magát, doktor? – kérdezte a férfi, és Elvi vállára tette a kezét.

Elvi bólintott, és amikor Murtry ellépett volna tőle, a nő megragadta a karját.

– Mennyi ideje tart?

– A front valamivel több mint tizenhat órája ért ide – felelte a férfi.

– Köszönöm. – Elvi visszafordította a tekintetét az ablak és az eső felé. Még mindig villámok cikáztak a felhők között, és csaptak le a földre, de már nem annyira sűrűn. A villámlások átformálódott tájat tártak Elvi elé. Folyók hömpölyögtek, ahol tegnap még szikkadt, salétromos sivatag terült el. A virágokat, vagy amiket Elvi korábban virágnak gondolt, szétzúzta a vihar. Még a szárukból sem maradt semmi. Elvi elképzelni sem tudta, miként élhették túl a katasztrófát az utánzó gyíkok. Vagy a madárszerű lények, amelyek a kövi verebekhez hasonlítottak. Elvi korábban tervbe vette, hogy elmegy az Első Leszállástól keletre fekvő vízmosáshoz, hogy mintát vegyen az árnyékban a talajhoz tapadó, rózsaszínű zuzmóból. Most már nem lesz alkalma rá.

A veszteség érzete ólomsúlyként nehezedett a torkára. Futó pillantást vethetett egy olyan ökoszisztémára, amelyhez hasonlót soha senki sem látott még, az élet egy olyan hálózatára, amely függetlenül fejlődött mindentől, amit valaha ismert. Ő és a munkacsoportja voltak az egyetlenek, akiknek megadatott, hogy valaha betegyék a lábukat ebbe a kertbe. És most az egész eltűnt.

– A természet megszokott állapota lassanként visszaáll a legutóbbi katasztrófa után – mondta. A környezetbiológusok közhelyét ismételte el, és úgy mondta ki, ahogy egy vallásos ember fohászkodna. Hogy értelmezze azt, amit látott. Hogy megnyugtassa magát. Hogy valamiféle céllal és értelemmel ruházza fel a világot maga körül. A fajok valamilyen környezetben nőttek fel, a környezet pedig változott. Mindez a világmindenség természetéből fakadt, itt éppúgy, ahogy egykor a Földön.

Elvi csendesen sírt, könnyei összemosódtak az esővel.

– Hát, egyvalamire nem számítottam – szólalt meg Holden. Elvi odafordult feléje. A romok közt uralkodó félhomály egyszínűnek mutatta a férfit. James Holden szépia fényképe állt Elvi előtt. Holden hátralapított haja a fejéhez és a nyakához tapadt. Sár csíkozta az ingét.

Elvi túl fáradt volt ahhoz, hogy alakoskodjon. A kezébe vette Holden kezét, és követte a férfi tekintetét a romok hátuljához. Holden ujjait határozottnak és melengetőnek érezte a kezében, és ugyan a férfi kissé mereven és tétován tartotta a kezét, legalább nem kapta el.

Carol Chiwewe és négy telepes kemény műanyag fedőlapokkal merték ki a mocskot az ablakon, zöldesbarna csíkok futottak végig a halványszürke felületen. Mögöttük húsz-harminc Első Leszállásról származó telepes kuporgott csoportokban összebújva a pokrócok alatt. Az RCE biztonsági emberei vizet és fóliába csomagolt élelmiszeradagokat osztottak ki nekik. Fayez és Lucia egymás mellett álltak, élénk eszmecserébe bocsátkozva. Elvi nem tudta kivenni a szavaikat.

– Nem értem – mondta végül. – Mire nem számított?

Holden megszorította, aztán eleresztette a nő ujjait. Elvi hidegebbnek érezte a tenyerét így, hogy nem ért hozzá a férfié.

– A maguk biztonsági emberei az övbélieknek segítenek – válaszolta Holden. – Semmi sem kovácsolja egybe az embereket annyira, mint egy katasztrófa.

– Ez nem igaz – ellenkezett Elvi. – Bármikor segítettünk volna. Azért jöttünk ide, hogy segítsünk. Nem értem, miért tart mindenki szörnyetegnek minket. Semmi rosszat nem tettünk.

A hangja elcsuklott az utolsó szónál, és ezúttal komolyan sírva fakadt. Furcsán távolinak érezte magát a szenvedésétől, mintha kívülről figyelte volna a jelenetet, aztán Holden a vállára tette a kezét, és Elvibe belehasított a fájdalom. Egy pillanatra letaglózta. Rázúdult. Gyors egymásutánban háromszor villámlott hangosan, ragyogón és hirtelen, a mennydörgés pedig egyre messzebbről hangzott fel.

– Sajnálom – szabadkozott Elvi, amikor már meg tudott szólalni. – Épp csak… túl sok minden történt.

– Nem, nekem kell elnézést kérnem – jelentette ki Holden. – Nem állt szándékomban még jobban elkeseríteni. Épp csak…

– Értem – szakította félbe Elvi, és ismét Holden kezéért nyúlt. Hadd nevesse csak ki a férfi. Hadd utasítsa csak vissza őt. Most már nem érdekelte. Csak azt szerette volna, hogy megérintsék. Hogy átöleljék.

– Hé, kapitány – lépett elő a homályból Amos. Áttetsző műanyag esőköpenyt terített a vállára, a csuklya ráfeszült vastag nyakára. – Elleszel itt egy darabig?

Holden hátralépett, távolodott. Elvi egy pillanatra ésszerűtlen dühöt érzett a nagydarab férfi iránt, amiért megzavarta őket. Ajkába harapott, és haragosan meredt Amosra. Ha a férfi észrevette, nem mutatta jelét.

– Nem igazán tudom, hogyan feleljek erre – válaszolta Holden. – Nem látom okát, hogy tüstént meg kellene halnom. Ennél többet nem tudok mondani.

– A másik lehetőségnél mindenképp jobb – hagyta rá Amos. – Emlékszel még a Dahlke családra, akik nem értek ide, mielőtt beütött a krach? Nos, páran kimegyünk körbenézni.

Holden összevonta a szemöldökét.

– Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? Odakint még mindig elég pocsék az idő. És szerintem több víz esett le, mint amennyit ez a vidék valaha látott. Rengeteg hely el lesz árasztva, és nem nagyon tudunk segítséget hívni, ha bármi balul sülne el.

– Volt egy kislányuk – mondta Amos. A két férfi sokatmondón összenézett, ami valamilyen korábbi beszélgetésre utalhatott vissza. Elvi idegennek érezte magát, aki két, egymást félszavakból is megértő családtag bensőséges társalgását figyeli.

– Vigyázz magadra! – felelte hosszas tanakodás után Holden.

– Az a hajó már lehet, hogy elment, de megteszem, amit tehetek.

Wei indult meg feléjük. Mostanra megszabadult a páncélzatától, de a hátára szíjazva gépkarabélyt cipelt. Odabiccentett Amosnak.

– Vannak még néhányan, akik szeretnének magukkal tartani.

– Engem nem zavar, ha magukat nem zavarja – válaszolta Amos. Wei bólintott. Tekintetében sötétség bujkált, amely mintha Amosét tükrözte volna vissza.

Elvi odanézett. Féltucatnyian igyekeztek magukra húzni Amoséhoz hasonló esőköpenyeket. A homály és a dúlás miatt nehezen lehetett megállapítani, ki tartozik a telepesek és ki az RCE emberei közé. Most még a földieket és az övbélieket sem lehetett könnyen megkülönböztetni egymástól. Elvi nem tudta, vajon a sötétségnek volt-e betudható mindez, vagy az agya egy mélyebb rétegében változott meg az érzékelése, és látott minden emberit önmagához hasonlónak. Az elme képes ekképp becsapni az embert.

A készülődők között Fayez alakját pillantotta meg, és hányinger tört rá a hirtelen rémülettől.

– Várj! – kiáltott oda, és ugrálva-bicegve szelte át a köztük lévő távolságot. – Fayez, várj! Mi az ördögöt csinálsz?

– Segítek – szólt a férfi. – Emellett kimenekülök ebből a szardíniás dobozból. Ahhoz szoktam, hogy nem lihegnek a nyakamba az emberek. Már az kikészít idegileg, hogy ennyi emberrel kell összezárva lennem.

– Nem mehetsz. Veszélyes odakint.

– Tudom.

– Itt maradsz – jelentette ki Elvi, és kikapta Fayez kezéből az esőköpenyét, aztán felemelte, és próbálta áthúzni a fején. – Majd én megyek.

– Elvi! – kiáltott rá a férfi. – Elvi! Hagyd ezt abba!

Elvi mindkét kezével a műanyag leplet markolta. Az esőköpeny már most csuromvíz volt.

– Hadd menjenek – kérlelte Elvi. – Hivatásosok. El tudják intézni. Mi… a hozzánk hasonlók…

– Ezen a ponton már nem létezik különbség ők és mi között. Egyszerűen bajba jutott emberek vagyunk – jelentette ki Fayez. Majd kisvártatva hozzátette: – Tudod, mi vagyok, Elvi.

– Nem. Nem, te jó ember vagy, Fayez.

Fayez félrebillentette a fejét.

– Arra gondoltam, hogy geológus vagyok. Nem valószínű, hogy a lemeztektonikáról akarnának itt társalogni velem. És te mire gondoltál?

– Ó. Izé. Csak…

– Jöjjön, professzor – szólalt meg Wei, és Fayez karjára csapott. – Ideje sétálnunk egy kicsit.

– Hogyan utasíthatnék vissza egy ilyen ajánlatot? – válaszolta Fayez, és óvatosan kihámozta Elvi ujjai közül a műanyag esőkabátot. Elvi dermedten nézte, ahogy hatan megindulnak a kijárat felé. Amos, Wei, Fayez és hárman az illegális bolygófoglalók közül – nem, két bolygófoglaló és Sudyam –, a kezükben egyszer használatos vegyi lámpákkal. Kisétáltak a zúgó szélviharba. Elvi az ablakban állt, ügyet sem vetett az esőre, amely bőrig áztatta őt. Amos és Wei álltak az élre, behúzott fejjel, a hátuk mögött lebegő esőköpennyel. A többiek szorosan a nyomukban haladtak, csoportban, akár a kiskacsák. Az éj feketén és fenyegetőn borult rájuk, ők pedig kiballagtak a szakadó esőbe, percről percre halványultak a körvonalaik, mígnem Elvi már ki sem tudta venni őket. Még egy darabig csak állt ott, kiüresedett elmével, kimerülten.

Luciára és Jacekre az egyik nagyobb teremben lelt rá. Két övbéli széles műanyaglapot iparkodott felerősíteni az egyik ablakra, hogy kirekesszék az esőt, miután a szél már nem fújt annyira hevesen, hogy egyszerűen letépte volna azt. Fél tucat társuk a mocskot kaparta kifelé. Mostanra olyan sokat munkálkodtak, hogy Elvi tiszta sávokat fedezett fel a padlón. Mindenfelé emberek aludtak összegömbölyödve és egymáshoz bújva. A vihar még mindig kellően hangosan tombolt ahhoz, hogy elfojtsa a sirámaikat. Legalábbis a zömét.

Lucia pillantott fel rá. A nő mintha tíz évet öregedett volna, mégis sikerült elmosolyodnia. Elvi leült melléje. Mindkettejüket sós sár borította, és a mocsok kissé már bűzleni kezdett. Rothadástól vagy valami hasonlótól. Az összes parányi létforma, amely a bolygó hatalmas óceánjában élt, aztán odaveszett és az égbe emelkedett, oszlani kezdett. Elvi szíve majdnem megszakadt az őket körülvevő pusztulás mértékétől, ezért inkább nem is gondolt bele.

– Segíthetek? – kérdezte Lucia.

– Én is ugyanezt jöttem megkérdezni – válaszolta Elvi. – Áruld el, mit tehetek értetek.

A hosszú, rettenetes éjszaka nem akart véget érni, az eső csak kissé csillapodott. Fény nem tört át a felhők között. Nem ragyogott fel a katasztrófa végét ígérő szivárvány. Elvi csoportról csoportra járt, elbeszélgetett velük, érdeklődött. Akadtak köztük bolygófoglalók, és akadtak RCE-sek. Mindenki arcán ugyanaz a döbbent arckifejezés ült, ugyanúgy alig akarták elhinni, hogy még életben vannak. Az iszap szaga egyre erősebbé és orrfacsaróbbá vált, ahogy a benne lévő szerves anyagok lassan lebomlottak. Elvi belegondolni se mert, hogyan fog bűzleni a bolygó, amikor végül eláll az eső, és kisüt a nap, hogy felmelegítse a vidéket. Ezzel a problémával elég lesz később foglalkozniuk.

Észre sem vette, amikor elaludt. Az ablaknál pihent, kibámult, azt remélte, hogy megpillantja a mentőcsapat tagjait. Egészen tisztán emlékezett rá, hogy a háta mögül Holden hangját hallja, aztán egy nő felel neki. Meg akart fordulni, hogy megkeresse a férfit, és felajánlja neki a segítségét. Bárcsak sikerülne mozgásban maradnia, elérnie, hogy még pár órán át ne gondolkodjon és érezzen. Ehelyett felébredt.

Egy pillanatig fogalma sem volt róla, hogy hol lehet. Kimerültségtől kába agya az Israel kabinjával igyekezett azonosítani a szűkös helyet, mintha még mindig úton lenne az Új-Föld felé. Mintha ez az egész meg se történt volna. Aztán teljes súlyával visszatért a jelen.

Az egyik kisebb helyiség sarkában feküdt. Mellette még nyolcan nyújtóztak el a nedves földön, fejüket a karjukra hajtva. Valaki horkolt, és egy test préselődött Elviéhez. A távolban villámok rángatóztak, és Elvi meglátta, hogy a mellette lévő test Fayezé. Az ég hosszú idő múltán dörrent meg, és már egészen halkan. Aztán már csak az eső kopogott. Elvi megérintette Fayez vállát, gyengéden felrázta őt.

A férfi felnyögött és odébb csusszant, az esőköpeny, amely még mindig rajta volt, ropogott a mozdulattól.

– Hát, jó reggelt, doktor Okoye! – köszöntötte. – Ki gondolta volna, hogy itt találkozunk.

– No és az?

– Mi micsoda?

– Jó a reggel.

Fayez felsóhajtott a sötétben.

– Hogy őszintén megvalljam, még csak abban sem vagyok biztos, hogy reggel van.

– Megtaláltátok őket?

– Semmit se találtunk.

– Sajnálom.

– Úgy értem, egyáltalán semmit se találtunk. A kunyhók eltűntek. Első Leszállás eltűnt. A bánya eltűnt, a feltűnőbb tereptárgyak legalábbis annyira megváltoztak, hogy nem találtuk. Az utak eltűntek.

– Ó.

– Ismered azokat a természeti katasztrófákról készült képeket, amiken csak sár és törmelék? Képzeld magad elé, de törmelék nélkül.

Elvi visszaheveredett.

– Sajnálom.

– Ha csak őket veszítjük el, az kész csoda lesz. Sikerült eljuttatnunk egy jelzést az Israelre. A légköri adatok arra utalnak, hogy jó ideig nem fogunk napfelkeltét látni. Senki sem említette a „nukleáris tél” kifejezést, de nekem úgy tűnik, meglehetősen sokáig nem a megszokott kerékvágásban fog folyni az életünk. Használni tudjuk majd a velünk hozott akkumulátorok energiáját, de nincsenek hidroponikus berendezéseink. Friss vizünk csak annyi lesz, amennyit a vegyészek felszerelése elő tud állítani. Abban reménykedtem, hogy néhány raktárépület átvészelte a pusztítást. Némelyiket kifejezetten jól megépítették.

– És mégis. Talán származhat ebből valami jó.

– Csodálom az elmebeteg optimizmusodat.

– Komolyan beszélek. Mármint nézz ránk, mindnyájunkra. Amosszal, Weijel és pár helybélivel indultatok útnak. Itt mind együtt vagyunk. Együtt dolgozunk. Gondoskodunk egymásról. Lehetséges, hogy ez kell ahhoz, hogy gátat vessünk a vérontásnak. Korábban három oldal létezett. Mostanra egy maradt.

Fayez felsóhajtott.

– Igaz. Semmi sem emlékeztet jobban a közös emberi vonásainkra, mint egy természeti katasztrófa. Vagy legalábbis valamiféle katasztrófa. Ha engem kérdezel, ezen a sárgolyóbison semmi sem természetes.

– Akkor ez szerencsés fejlemény – állapította meg Elvi.

– Az – értett egyet Fayez. Aztán egy másodperccel később hozzátette: – Öt napot adok neki.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

Gyerekként Holden egyszer megtapasztalta, milyen pusztítást képes végezni egy tornádó. A montanai síkvidéken, ahol felnőtt, ritkának számított a jelenség, de nem volt teljesen példa nélküli. Az egyik egy kereskedelmi komplexumnál csapott le, alig pár mérföldnyire a család farmjától, és a helybéliek segítettek a helyreállításnál. Tamara anya magával vitte Holdent.

A tornádó egy termelői piacot dúlt szét az épületegyüttes közepén, míg a két oldalán teljesen elkerülte a takarmányboltot és az üzemanyag-állomást. A piac a föld színével vált egyenlővé, mintha egy óriás ökle sújtott volna le rá, a tető kilapítva hevert a földön, a falak szétdőlve feküdtek körülötte. Az árusok portékája mintha gigászi szélkerékként szóródott volna szét, amely több száz méterre nyúlt ki a becsapódási pont körül. Az ifjú James Holden akkor tapasztalta meg először a természet elszabadult dühét, és még évekkel később is rémálmok gyötörték, melyekben egy tornádó romba dönti az otthonát.

Ez még annál is rosszabb volt.

Holden megállt, ahol a kézi terminálja szerint Első Leszállás központjának kellett volna lennie, miközben a szakadatlanul hulló eső lecsurgott esőköpenyéről, majd lassan körbefordult. Körös-körül semmi mást nem látott, csak sarat, amin helyenként kisebb vízfolyás tört át. Sehol egy kilapított épület. Se az utcákon szétszórt romok. Figyelembe véve, hogy milyen erővel tombolt a szélvihar, Első Leszállás törmelékei több száz, vagy akár több ezer kilométerre is lehettek. A telepesek nem fogják újjáépíteni. Nem volt mivel újjáépíteni.

A feje fölött fényfodrok játszadoztak a súlyos felhőtakaró alján, és egy másodperccel később, akárha ágyúval adtak volna le sortüzet, megdördült az ég. Megélénkült az eső, a látótávolság pedig alig pár tucat méterre csökkent, a kis vízerek megduzzadtak, és mély árkokat mostak ki a sáros talajban.

– Azt mondanám, „micsoda felfordulás”, de ez tulajdonképp éppen az ellenkezője – állapította meg Amos. – Még életemben nem láttam ehhez hasonlót, kapitány.

– Mi lesz, ha újra megtörténik? – kérdezte Holden, és vagy a gondolatba borzongott bele, vagy a hátán lecsorgó hideg esővíztől reszketett.

– Szerinted van még nekik több is abból, ami felrobbant?

– Tudja már valaki, mi volt az első?

– Még nem – vallotta be sóhajtva Amos. – Talán valami nagy fúziós reaktor. Alex újabb adatokat küldött, és azt mondja, nagy mennyiségű sugárzó anyag került a levegőbe a robbanás epicentruma körül.

– Abból valamennyi lehull majd az esővel.

– Valamennyi.

A sár megmozdult Amos lába előtt, és egy meztelen csigára emlékeztető lény bukkant elő, és kétségbeesetten igyekezett a víz szintje fölé tartani a fejét. Amos hanyagul belerúgta az egyik közeli vízfolyásba, ahol az ár rögtön magával ragadta a szerzetet.

– Fogytán a rákgyógyszerem – közölte Holden.

– Akkor a radioaktív eső nem fog használni.

– Én is erre gondoltam. És a telepeseknek sem.

– Van valami elképzelésünk, mit tegyünk? – érdeklődött Amos.

A hanghordozásából arra lehetett következtetni, hogy nem vár választ.

– Tűnjünk el erről a pokol-bolygóról, mielőtt beüt a következő katasztrófa.

– Úgy legyen, a rohadt életbe is! – helyeselt Amos.

Megindultak visszafelé az idegen tornyokhoz, nehézkes léptekkel haladtak a sűrű sárban, és időnként át kellett ugraniuk egy frissen kialakult sebes folyású patakot. A földet mindenfelé apró lyukak borították, ahol az élénk színű kágyiló-férgek a felszínre törtek, és fényes nyálkacsíkok jelezték, merre haladtak el.

– Ezeket még sosem láttam – jegyezte meg Amos, és a nedves földön lassan araszoló egyik lényre mutatott. Alig voltak nagyobbak Holden hüvelykujjánál, és nem volt szemük.

– Az eső űzte fel őket. Korábban ez meglehetősen száraz vidéknek számított. Fogadok, hogy rengeteg föld alatt élő szerzet fulladozik most odalent. Ezek a kis fickók legalább ki tudnak szabadulni.

– Hát, ja – méregette összevont szemöldökkel az egyiket Amos –, de, tudod, undorítóak. Ha az egyik ilyen belemászna a hálózsákomba, nagyon kiakadnék.

– Te nagyra nőtt gyerek.

Mintha Amos aggályaira reagáltak volna, megmozdult a föld, és újabb több tucatnyi meztelen csiga mászott elő. Amos undorodva felhúzta az orrát, és óvatosan, nehogy a nyálkájuk a csizmájára kerüljön, átgázolt közöttük. A csíkokat, melyeket maguk után hagytak, pillanatok alatt elmosta az eső.

Holden kézi terminálja berregni kezdett, és amikor előhúzta, egy letöltött üzenetet talált rajta. A terminál órák óta igyekezett kapcsolatot teremteni a Rocival. Úgy tűnt, végre kellően hosszan alábbhagyott a vihar ahhoz, hogy elküldje és megkapja a frissítéseket.

Holden megpróbált csatornát nyitni Alexhez, de csak recsegést hallott. Bármikor nyílt is az imént lehetősége, hogy elérhesse, Holden lemaradt róla. Ám a puszta tény, hogy időnként pillanatokra megszűnt a légköri zavar, annak reményével kecsegtetett, hogy belátható időn belül helyreáll a kapcsolat. Addig is folyamatosan küldhet üzeneteket, hátha apránként átcsúsznak az elektromos zavaron.

A letöltött frissítés egy hangüzenet volt. Holden bedugta a fülébe a hallgatót, és megérintette a lejátszás ikont.

– Ez egy James Holden kapitánynak szóló üzenet Arturo Ramseytől, a Royal Charter Energy vezető jogtanácsosától.

Holden már tucatnyi kérelmet küldött az RCE különböző első elnökhelyetteseinek és az igazgatótanács tagjainak, hogy engedjék szabadon Naomit. Az, hogy a vállalat legfőbb jogásza válaszolt, nem sok jót ígért.

– Holden kapitány – folytatódott az üzenet –, a Royal Charter Energy rendkívül komolyan veszi az Edward Israelen fogva tartott Naomi Nagata szabadon engedését indítványozó kérelmét. A jelen helyzet megoldásához vezető jogi terep azonban a legjobb esetben is meglehetősen zavarosnak mondható.

– Dehogy zavaros, adjátok vissza a PH-mat, önelégült faszok – morogta maga elé mérgesen Holden. Amos kérdő tekintetét látva megrázta a fejét, és tovább hallgatta a felvételt.

– A további vizsgálatok befejeztéig sajnos a helyben tartózkodó biztonsági csapat ajánlását kell megfogadnunk, és Naomi Nagatát védőőrizetben kell tartanunk. Reméljük, megérti, mennyire kényes…

Holden undorodva megállította a felvételt. Amos felhúzta az egyik szemöldökét.

– Az RCE jogi szakértője üzent, hogy Naomit továbbra is bezárva akarják tartani – magyarázta Holden. – Az itteni biztonsági csapat ajánlására.

– Vagyis Murtryére – horkantotta Amos.

– Ki máséra?

– Nem igazán értem, miért nem engedted, hogy ebben az ügyben azt tegyem, amit jónak látok, kapitány – merengett el Amos.

– Csak mert mielőtt ez történt… – Holden széles mozdulattal az őket körbevevő sárra, esőre és meztelen csigákra mutatott – …olyan feladatot kellett elvégeznünk, amihez nem segített volna hozzá, ha meggyilkoljuk az RCE biztonsági szolgálatának főnökét.

– Azért szívesen megpróbáltam volna. Csak azért, tudod, hogy kiderítsem, így van-e.

– Nos, barátom, könnyen lehet, hogy még megpróbálkozhatsz vele – válaszolta Holden. – Mivel olyasmit készülök megparancsolni neki, amihez nagyon nem fog fűlni a foga.

– Ó – mosolyodott el Amos –, remek.

Amikor visszaértek a romokhoz, a táborban teljes káosz uralkodott. Az emberek kétségbeesetten söpörtek kifelé valamit a torony bejáratából, pokrócokkal, botokkal, és ami csak a kezükbe akadt. Az építményből keserves üvöltés hallatszott, mint amikor valakit rettenetes fájdalom gyötör.

Doktor Okoye észrevette őket a torony nyílásából, és gyorsan eléjük szaladt.

– Kapitány, súlyos problémánk akadt. – Mielőtt Holden válaszolhatott volna, a nő visítva félrerúgta az egyik férget a kapitány lába elől. – Vigyázzon!

Holden korábbi találkozásaik alkalmával végignézte már, ahogy doktor Okoye a helyi fauna számos egyedét elkapta és feláldozta. Mindeddig sosem tűnt finnyásnak. Sehogy sem tudta elképzelni, hogy néhány nyálkás, meztelen csigára emlékeztető lény törte meg.

– Mi történt? – kérdezte végül Holden, miután Elvi az összes meztelen csigát félrerugdosta a közeléből.

– Egy férfi meghalt – felelte a nő. – Az, amelyik azzal a férfival és nővel élt házasságban, akik a kocsikat felügyelték. A magasabbik. Azt hiszem, Bethnek hívják. A felesége. Ő zokog odabent.

– És ennek mi köze a férgekhez?

– A nyálka, amit kiválasztanak, idegméreg – válaszolta rémült tekintettel Elvi. – A férfi megérintette, és szinte azonnal lebénult. Teljesen leállt a légzése. Az egyik féreg a hálóterületük falán mászott épp felfelé, ő meg megragadta, hogy kidobja. Mire rájöttünk, mi történik, már halott volt.

– Jesszusom! – hüledezett Amos, és tisztelettel vegyes undorral bámult le az őket körülvevő férgekre.

– Valamilyen védekező toxin? – kérdezte Holden.

– Nem tudom – felelte Elvi. – Lehetséges, hogy egyszerű nyálka, ami az előrehaladásban segíti, mint a szárazföldi meztelen csigáknál. De az is elképzelhető, hogy az Új-Föld más létformáira is méregként hat. Korábban nem láttuk őket. Hogyan tudhatnánk bármit is róluk? Ha nálam lenne a begyűjtő felszerelésem, visszaküldhetném az adatokat a Lunára, feltéve, hogy üzenetet tudok küldeni a Lunára, de…

Elvi egyre magasabb hangon beszélt. Amikor elhallgatott, már majdnem sírt.

– Igaza van – ismerte el Holden. – Ostoba kérdés volt, és egyébként sem számít.

– Miért ne… – kezdte Elvi, de Holden már ellépett mellette.

– Murtryt hol találom? – kérdezte.

– Odabent, azt szervezi meg épp, hogy felkutassák és eltávolítsák az épületből az összes meztelen csigát.

– Gyere, Amos! – szólt hátra Holden. – Adjunk neki fontosabb feladatot!

Odabent olyan határozottan érződött a félelem, hogy szinte szagolni lehetett. A telepesek fele már-már eszeveszetten tevékenykedett, féregsöprő eszközöket készítettek, és az épületet tisztították meg a betolakodóktól. A másik felük a padlón ült, sokan pokrócba burkolózva, kifejezéstelen arccal. Az emberi elme csupán egy határig képes megbirkózni a veszélyekkel. Mindenkinél máshol húzódott ez a határ, és Holden nem tudta hibáztatni azokat, akiket megtörtek az utóbbi harminc óra eseményei. Voltaképp kész csodának tűnt, hogy nem ez történt mindnyájukkal.

Azon ellenben cseppet sem lepődött meg, hogy Basia felesége és fia a vegytudományi csapattal együtt serénykedett.

– Doktor Merton! – üdvözölte a nőt bocsánatkérő mosollyal.

– Kapitány! – válaszolta Lucia. Mosolya halványnak és roppant kimerültnek hatott. A kolónia egyetlen orvosaként rendkívül megterhelő napja volt.

– Hallottam a halálesetről – fogott bele a mondandójába Holden, de a nő apró biccentéssel félbeszakította, aztán a vegyi elemző-felszerelés felé mutatott.

– Épp analizáljuk a toxint – közölte. – Valószínűtlen, hogy ellenszérumot tudnánk előállítani a rendelkezésünkre álló eszközökkel, mindenesetre megkíséreljük.

– Nagyra értékelem a fáradozásukat – válaszolta Holden. – De reményeim szerint nem lesz szükség rá.

– Arra akar kényszeríteni minket, hogy elhagyjuk a bolygót? – kérdezte a nő, és az erőtlen mosoly helyét szomorú beletörődés vette át. – Mindezek után…

– Talán nem örökre – tette a nő vállára a kezét Holden. A nő rendkívül soványnak tűnt.

Lucia kimérten bólintott, körbepillantott a helyiséget megtöltő koszos és rémült embereken.

– Ezzel nem vitatkozhatok. Már nincs miért harcolni.

Ó, gondolta magában Holden, egyesek mindig találnak okot a harcra, és ha már itt tartunk:

– Beszélnem kell Murtryvel.

Lucia a háta mögötti egyik nyílásra mutatott, Holden pedig még egyszer megszorította a nő vállát, és reményei szerint bátorítóan rámosolygott, majd otthagyta.

A szomszédos helyiségben a térdeplő Murtry a sarkán ülve vizsgálgatott valamit a földön. Wei állt mellette fintorogva, fegyverrel a kézben.

– Wei! – köszönt oda Amos.

– Amos! – felelte széles mosollyal a biztonsági tiszt.

Holden eltűnődött, vajon miről szólhat ez. Össze mégsem jöhettek, vagy mégis? Mikor találhattak volna időt rá, hogy összejöjjenek? Ugyanakkor határozottan úgy tűnt, mintha valami csak számukra érthető dologgal viccelődnének.

– Holden kapitány – szólalt meg Murtry, és felállt, nem hagyott neki több időt, hogy az Amos és Wei közötti enyelgésen merengjen. Az RCE biztonsági parancsnoka mellett lefordított, átlátszó műanyag tálka takarta le az egyik meztelen csigát. A lény hegyes, szem nélküli fejével bökdöste börtöne falát.

– Látom, új barátra tett szert – mutatott le Holden a meztelen csigára.

– Azt mondják, jó ötlet megismerni az ellenségünket – felelte Murtry.

– Sok mindent mondanak.

– Igen. Így van. Mire jutottak a felderítéssel?

– Nagyjából arra, amire számítani lehetett – válaszolta Holden. – Az első jelentések helytállóak voltak. Egyetlen építmény sem maradt meg. Még romok sem. A kolónia teljes készlete odaveszett. Készíthetünk ivóvizet a talajvízből, amíg a vegyészlaboratórium forrásai ki nem fogynak. Viszont ami az égből hullik, radioaktív, és valószínűleg eleven lények is lehetnek benne.

– Rendben – vakarta meg egyik vastag körmével a füle tövét Murtry. – Akkor kijelenthetjük, hogy a lázadó kolónia e pillanatban nem életképes?

– Ennek felesleges örülni.

– Amint újra lehetővé válik a kommunikáció, leküldetek egy segélyszállítmányt. Az RCE örömmel megosztja a készleteit a menekültekkel.

– Rendkívül nagylelkű ajánlat – jegyezte meg Holden. – De az RCE jóval nagyobb szívességet fog tenni nekem.

– Ó – ült ki a mosoly Murtry arcára. – Valóban?

– Igen. Küldesse le a tehersiklót. A kiürítés időbe fog telni, és rengeteg gyógyszerre, ételre és menedékre lesz szükségünk, hogy az emberek egészségesek maradhassanak, amíg mindenkit el nem vittünk a bolygóról.

– El a bolygóról? Inkább úgy hangzik, mintha nekünk tenne szívességet, kapitány.

– Még nem végeztem – jelentette ki Holden, és előbbre lépett, szándékosan behatolt Murtry személyes terébe. A biztonságiak főnöke megdermedt, de nem lépett hátrább. – Amikor a sikló felszáll, magával visz majd néhány telepest. Elsőként a betegeket és a legyengülteket. És amint az emberei leszerelték a fegyverré alakított másik űrkompot, az is besegít majd. Ugyanezt az utasítást küldöm el a Barbapiccolának és a Rocinanténak. Elhagyjuk ezt a bolygót, és ha nem tudok mindenkit elhelyezni a Rocin és a Barbon, akkor az Edward Israel fogja magával vinni a többieket.

Murtry mosolya hűvössé vált.

– Komolyan?

– Komolyan.

– Nem igazán értem, hogy a hajó, amely ideszállította az illegális bolygófoglalókat, miért ne tudná ugyanúgy elvinni őket – jegyezte meg Murtry.

– Először is, már nincs benne annyi hely – kezdte Holden.

– Akkor itt kellene hagyniuk az ércet, amit törvénytelenül eltulajdonítottak a bolygóról – javasolta Murtry.

– Másodszor pedig – folytatta Holden, mintha közben semmi se hangzott volna el –, mostanra szinte teljesen kifogytak a készleteik. Nem küldhetek több száz embert egy olyan hajóra, amelyik nem biztos, hogy visszaér a Medinára. Kétlem, hogy az RCE irányelveivel ne ellenkezne, hogy semmibe vegyen egy humanitárius válsághelyzetet. És még ha így lenne is, egész biztosan rettenetes sajtóvisszhangja lenne.

Murtry ugyancsak egy lépést tett Holden felé, összefonta a karját maga előtt, és a mosoly helyét éppoly jelentés nélküli homlokráncolás vette át.

A B terv az, hogy itt helyben megöletlek Amosszal, és amikor a sikló leszállt, erővel szerzem meg, amit akarok, gondolta magában Holden, de ügyelt rá, hogy mindez ne mutatkozzon meg az arcán.

Már-már mintha a gondolataiban olvasott volna, Amos előbbre csosszant, és a pisztolya markolatára tette egyik kezét. Wei a gépész jobbjára húzódott, még mindig készenlétben tartva a karabélyát.

Már nem sok választ el minket attól, állapította meg magában Holden, hogy az egész teljesen irányíthatatlanná váljon. De már nem visszakozhatott. Úgy nem, hogy néhány száz ember élete vagy halála függött a konfrontáció kimenetelétől. Wei megköszörülte a torkát. Amos széles mosolyt villantott a nőre. Murtry félrebillentette a fejét, homlokán még mélyebbé váltak a barázdák.

Na, most jön, gondolta Holden, és elfojtotta a késztetést, hogy lenyelje a szájában hirtelen összegyűlt nyálat.

– Természetesen – szólalt meg Murtry. – Szívesen segítünk.

– Ah – felelte Holden.

– Igaza van. Nem hagyhatjuk itt őket – folytatta Murtry. – És máshol nincs elég hely a számukra. Amint megint működik a kommunikációs rendszer, közlöm az Israellel, hogy utasokat veszünk fel.

– Ez nagyszerű lenne – mondta Holden. – Köszönöm.

– Doktor Okoye! – köszönt Murtry. Amikor Holden hátrafordult, az apró termetű tudóst látta maga előtt, aki arcán a megszokott tétova mosollyal időközben bejött.

– Elnézést, hogy megszakítom az eszmecserét – szólalt meg a nő –, de helyreállt a rádiókapcsolat. E pillanatban épp az Israellel beszélünk. Azt mondta, szóljak, amint elértük őket.

– Köszönöm – válaszolta Murtry, és a nővel együtt kiment a helyiségből. Megtorpant, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami, aztán Holdenhez fordult: – Tudja, kizárólag azért kerültünk ebbe a helyzetbe, mert ezek az emberek idejöttek, és nyomortelepet építettek. Mi sokkal jobb szerkezeteket hoztunk magunkkal a nehéz tehersiklón. Ennek a nagy részét el lehetett volna kerülni.

Holden felelni akart, de Elvi megelőzte.

– Ó, dehogy. Magam is sajnálatosnak tartom a kupola és az állandó építmények elvesztését. De odakint háromszázhetven kilométer per órás széllökéseket mértünk. Azoknak semmi se tudott volna ellenállni az építményeink közül.

– Köszönöm, doktor Okoye – felelte erőltetett mosollyal Murtry –, hogy kijavított. Most hívjuk fel a hajót!

Elvi értetlenül pislogott a távozó Murtry után.

– Most haragszik rám?

– Szívecském – veregette meg a nő hátát Amos –, ez mindössze annyit tesz, hogy maga nem seggfej.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET: HAVELOCK

Miután megszakadt a rádiókapcsolat Murtryvel, Havelock aludni próbált. Aludnia kellett volna. Semmi mást nem tehetett. Egyelőre legalábbis nem. Addig nem, amíg véget nem ér. Az ülésében lebegett, a hevederek egyenesen a zselé fölött tartották, és Havelock tompítani igyekezett a tudatát. Ám elméje nem nyugodott. Vajon életben vannak még odalent? Mi lesz, ha ez csak az első robbanás volt a sok közül? Mi lesz, ha a bolygó felrobban, és megsemmisíti az Israelt? Utasítania kellene Marwickot, hogy vigye föl a hajót magasabb keringési pályára? Vagy teljesen hagyják el a bolygó környékét? És ha a Barbapiccola ugyanezzel próbálkozik… akkor mitévő legyen? Nem hagyhatta, hogy egy teljes rakomány RCE-t illető lítiumérccel elhagyják a keringési pályát.

Újra lehunyta a szemét, de az azonnal felnyílt, amint Havelock nem figyelt oda tudatosan, hogy csukva maradjon. Három óra elteltével feladta, lecsatolta magáról a hevedereket, és inkább az edzőterembe ment. A lebegéstől elsatnyult izmai minden kör után felsajdultak, Havelock pedig a képernyőre küldte az alattuk elterülő bolygóról érkező felvételeket. Az Új-Föld éles kontúrjai elmosódtak. Az egész bolygó jellegtelen, egyforma szürkévé változott, a felhők eltakartak mindenféle pusztítást, amely alattuk végbement. A gyakorlatsor után Havelock lefürdött, tiszta egyenruhát vett fel, és az irodájába ment. A bejövő üzenetek listáját interjúkérések töltötték meg a létező összes hírügynökségtől, amelyek közül Havelock többről úgy sejtette, hogy még csak nem is valódiak. Mindegyiket az RCE lunai központjának továbbította. Majd ők válaszolnak rájuk, ha akarnak. E pillanatban pontosan annyit tudtak, mint ő.

Ellenőrizte a rádió-összeköttetést a bolygóval, de a jel nem jutott át. Így aztán még egyszer ellenőrizte. Aztán megint. A szürke bolygó hallgatott.

– Valami hír? – kérdezte a fogoly.

– Semmi – felelte Havelock. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Sajnálom.

– Én is – válaszolta a nő. – Nem lesz semmi bajuk.

– Remélem.

– És maga jól van?

Havelock odafordult a nő felé. Őrizetbe vett szabotőrhöz képest, aki immár napok óta egy zárkában csücsül, nyugodtnak látszott. Majdhogynem kedélyesnek. Havelock önkéntelenül visszamosolygott rá.

– Talán egy kicsit feszült vagyok – felelte.

– Hát igen. Sajnálom.

– Nem maga tehet róla – jegyezte meg Havelock. – Itt nem maga irányít.

– Van valaki, aki irányít itt? – kérdezte Naomi, mire egy férfi köszörülte meg a torkát Havelock mögött. Elfordította a csapágyaknál hangosan sziszegő ülést, hogy hátranézzen a zsilipajtó felé. A főmérnök lebegett ott. Egyenruhája ujján a polgárőrség karszalagját viselte.

– Üdv, főnök – köszönt, és behúzta magát a helyiségbe. – Beszélhetnénk? Ha lehet, négyszemközt.

– Bekapcsolhatják az elszigetelő pajzsot, ha akarják – vetette oda Naomi. – Még úgy is minden szót hallani fogok.

Havelock kicsatolta a szíjakat, és ellendítette magát.

– Visszajövök – szólt hátra a válla fölött.

– Itthon mindig megtalál – felelte Naomi.

A tiszti étkezdébe épp két csúcsidő között érkeztek. A főmérnök hozott egy ivógumó kávét magának, és egyet Havelocknak. Együtt odalebegtek a fedélzethez csavarozott egyik asztalhoz. A szokás hatalma.

– Beszélgettünk – fogott hozzá Koenen főmérnök. – Az eseményről.

– Igen, nagyjából engem is ez az egyetlen dolog foglalkoztat.

– Mennyire lehetünk biztosak benne, hogy ez… nos… természetes.

– Én többé-kevésbé száz százalékra saccolnám, hogy nem az volt – felelte komor kacajjal Havelock. A főmérnök ekkor mintha magába zárkózott volna, de Havelock nem hagyta annyiban a dolgot. – De ez talán attól függ, mit tekintünk természetesnek. Talán aggasztja valami?

– Nem szeretném, ha paranoiásnak gondolna. Csupán arról van szó, hogy az egész túl jól időzítettnek tűnik. Maga meg én a fiúkkal együtt rajtakapjuk az EN mediátorát. Dutyiba vágjuk a ribancot. Aztán bekövetkezik ez a hatalmas katasztrófa, és mindenki figyelmét elvonja róla.

Havelock kortyolt egyet a kávéjából.

– Mire céloz, főmérnök? Ők intézték volna el?

– Azok az illegális bolygófoglalók előttünk értek ide. Fogalmunk sincs, mit találtak, amiről aztán nem meséltek nekünk. Holden pedig a KBSz-nek dolgozott. Annak a rohadt Fred Johnsonnak dolgozott, nemde? Az ördögbe is, ahogy hallottam, azt az övbéli bigét döngeti, akit behoztunk. Nem a Földhöz lojális. És Holden volt az, aki odament arra az idegen miacsudára, amelyik körül a Medina Állomás kering, és épségben visszajött onnan. Belenéztem néhány független műsorba. A marsi tengerészgyalogosok közül, akik utánamentek, mindegyikkel meglehetősen furcsa dolgok történtek azóta.

– Miféle furcsa dolgok?

A főmérnök szeme felragyogott, és a férfi előregörnyedt. A bensőségességre és cinkosságra utaló testtartás a gravitációban kialakult szokás volt. A következő félórában elsorolt fél tucat különös eseményt. Az egyik tengerészgyalogossal embólia végzett egy több g-s égetés során, épp mielőtt az unokatestvérével beszélgetett volna egy népszerű hírcsatornán. Egy másik leszereltette magát, és semmiről sem nyilatkozott a történtekkel kapcsolatban. A szóbeszéd valamilyen titkos jelentést emlegetett, amely azt sugalmazta – meglehetősen határozottan –, hogy James Holden meghalt az állomáson, és egy hasonmást állítottak a helyébe. Logikusnak tűnt, hogy annak fényében, miféle változásokat képes előidézni a protomolekula az emberi testben, nem jelentene számára megoldhatatlan feladatot, hogy újrateremtsen egyet. Viszont a jelentést soha nem hozták nyilvánosságra, azok az emberek pedig, akik olvasták, pletykahadjáratok célpontjaivá váltak, hogy lejárassák őket.

Havelock a kávéját itta és figyelt, bólogatott és időnként kérdéseket tett fel – többnyire a forrásokkal kapcsolatban, ahonnan a főmérnök az információit merítette. Amikor végeztek, Havelock ígéretet tett rá, hogy utánanéz a dolognak, aztán a fogódzókba kapaszkodva visszahúzta magát, egészen az íróasztalához. A kijelzőn még mindig felhők borították az egész bolygót.

– Minden rendben? – érdeklődött Naomi.

– Igen – felelte Havelock. Aztán egy pillanattal később hozzátette:

– Csupán rémült emberek igyekeznek olyan magyarázatot találni az eseményekre, ahol egyvalaki irányít mindent.

Naomi halkan felnevetett.

– Hát igen. Én is ugyanezzel próbálkozom.

– Komolyan? Hogyan?

– A körmömet rágom, és imádkozom – felelte a nő. – Többnyire csak imádkozom.

– Vallásos?

– Nem.

– Maga meg Holden az idegenek kémei, akik valamilyen övbéli összeesküvés részeként azért robbantották fel a bolygót, hogy eltereljék a média figyelmét?

Naomi nevetése mélyről fakadt.

– Ó, szóval erről volt szó? Nagyon sajnálom.

Havelock is felnevetett, noha kissé bűnösnek érezte magát közben. Koenen az övéi közé tartozott. Naomi Nagata szabotőr és ellenség. És mégis kicsit viccesnek tűnt a dolog, és Havelock mással nem beszélgethetett.

– Nem olyan vészes. Az emberek összeesküvés-elméleteket gyártanak, valahányszor úgy érzik, hogy a világmindenség túlzottan véletlenszerűen működik. Abszurd. Ha az egészet az ellenség tervelte ki, legalább valaki irányít.

– Az övbéliek.

– Ezúttal igen.

– Be fognak törni ide, és kihajítanak egy légzsilipen?

– Dehogy, nem ilyenek – nyugtatta Havelock. – Rendes fiúk.

– Rendes fiúk, akik azt hiszik, hogy elpusztítottam egy bolygót.

– Nem, azt a maga idegen hasonmás kedvese tette azért, hogy elterelje az emberek figyelmét magáról. Ne aggódjon. Nem fog semmi baja esni. Senki sem gondolja komolyan, hogy a protomolekula cinkostársa lenne. Csak rettenetesen félnek.

Naomi elhallgatott. Az ujjbegyeit a zárkához szorította, és csendesen dúdolt magában. Havelock nem ismerte a dalt. Ismét ellenőrizte a bejövő listát. Újabb fél tucat nyilatkozatkérés. Rövid üzenet az egyik biztonságitól, hogy az Israelen szolgáló övbéliek újabban egy asztalhoz ülnek le a hajókonyhában, és együtt edzenek az edzőteremben. A jelentéstevőnek ez gyanúsnak tűnt. Havelock fülében úgy hangzott, mintha kirekeszteni akarták volna a többieket. Át kell gondolnia, mit tehet az ügyben. Ha egyáltalán lehetséges bármit is tennie. A rádiójel még mindig nem jutott el a bolygó felszínére. A felhőrétegen átlátni képes infravörös érzékelők elemzése szerint Első Leszállást épp megsemmisítette a vihar. Figyelmét az érzékelő rendszer Földre visszaküldött adataira fordította. Ott talán sikerül valakinek értelmeznie ezt. A híreket elsőként közlő csatornák már azzal az elmélettel álltak elő, hogy valamiféle fúziós mag túlterhelése okozhatta a robbanást. Mivel épp az imént hallotta, hogy James Holden alakváltó idegen lény, most kissé szkeptikusan állt hozzá mindenhez.

Amikor hat órával később a kézi terminálján felvillant Murtry kapcsolatkérése, Havelock úgy érezte, hatalmas kő esett le a szívéről. Fogadta a hívást, és Murtry alacsony felbontású képe derengett föl a kijelzőn. Az adás ugrált és pattogott, de a hangminőség a kevés recsegéstől eltekintve elfogadhatónak számított.

– Örülök, hogy látom, Havelock. Odafent hogy mennek a dolgok?

– Nincs ok a panaszra, uram. Leginkább a maga jelentkezését vártuk. Pokoli viharnak tűnik, ami odalent tombol.

– Az emberveszteség minimális – ismertette a helyzetet Murtry. – Néhány illegális bolygófoglaló nem igyekezett időben menedékbe húzódni, az esővíz pedig előcsalt a földből pár helyi férget, amiket nem szabad megérinteni, különben végeznek az emberrel. Egy másikat emiatt veszítettek el. A mieink jól vannak. A tábor odaveszett.

– A miénk vagy az övék?

– A miénk és az övék is. Idelent mindenkinek a nulláról kell újrakezdenie.

– Ezt sajnálattal hallom.

– Miért?

Havelock pislantott egyet. Mosolyát idegesnek érezte.

– Mert mindenünk odaveszett.

– Nem vesztettünk olyan sokat, mint ők – válaszolta Murtry. – Ezt győzelemként foghatjuk fel. A siklót tele kell pakolni segélykészletekkel, és le kell küldeni ide. Étel. Tiszta ivóvíz. Gyógyszerek. Meleg ruházat. Kunyhókat viszont nem kell. Vagy ha mégis küldenek, az olcsó rétegelt lemezből készültek legyenek, amik egy hétnél nem bírják tovább.

– Biztos benne? Készíttethetek előre gyártott elemeket…

– Nem kell. Addig semmilyen állandó építményt nem szabad leküldeni ide, amíg kizárólag a mieink nem használhatják azokat. És fel fogunk vinni néhányat az illegális bolygófoglalók közül. Elő tudna készíttetni valamit nagyjából száz plusz fő számára? Nem kell, hogy kényelmes legyen, viszont olyan helyet keressenek, ahol szemmel tarthatjuk őket.

– Az Israelre hozzuk az illegális bolygófoglalókat, uram?

– Elvisszük őket a bolygóról, és teljes kontrollt gyakorolhatunk felettük – felelte mosolyogva Murtry. – Őszentsége, Holden pápa azt hiszi, ő kényszerített rá erre. Abba az emberbe nagyjából annyi ész szorult, mint egy döglött macskába.

Havelock hirtelen élesen tudatára ébredt, hogy Naomi elkülönítő pajzsát nem kapcsolta be, és a nő minden elhangzott szót hallhatott. Azon tűnődött, hogyan aktiválhatná a rendszert olyan módon, amiből Murtry nem jöhetne rá, hogy egészen eddig elfeledkezett az előírásokról.

– Valami gond van, Havelock?

– Csak azon tanakodom, hol tudjuk elhelyezni őket, uram – felelte Havelock. – Majd kitalálunk valamit.

– Jól van. Mázlink volt ezzel. Ha ügyesen megjátsszuk, az összes illegális bolygófoglalót elhozhatjuk a felszínről. És ha mégsem sikerülne, akkor is pokolian nehéz lesz úgy tenniük, mintha fenntartható településen élnének. – Murtry mosolygó szája elvékonyodott. – Az elmúlt hatvan órában valószínűleg nagyobb haladást értünk el afelé, hogy rendezzük ezt a zűrzavaros helyzetet, mint a teljes azt megelőző időszakban, mióta ideértünk.

Naomi az öklével megkocogtatta a rácsot, de kellően kevés zajt keltett ahhoz, hogy a kézi terminál mikrofonja ne érzékelje. Kérdőn felvonta a szemöldökét, de nem szólalt meg. Havelock a lehető legkurtábban bólintott.

– Mi a helyzet a mediátor csapattal? – kérdezte. – Holdennel meg az emberével?

– Holden és Burton jól vannak. Burton kis híján odakint rekedt, amikor még egészen durván tombolt a vihar, de épphogy megúszta – válaszolta egy vállvonással a mosolygó Murtry. – Minden nem jöhet össze.

Havelock arca megrándult, belegondolt, mennyire érzéketlennek tűnhetnek Murtry szavai olyasvalaki számára, aki nem ismeri őt.

– Nos, közölje velük, hogy összeállítjuk a segélyszállítmányt, és leküldjük, amint át lehet hatolni a felhőtakarón.

– Állandó épületeket semmiképp se küldjenek!

– Nem küldünk, uram. Megértettem.

– Szeretném visszaküldeni a tudományos csapat pár tagját is, amikor a sikló visszatér. Azokat, akik egy kicsit túlzottan jól alkalmazkodtak a helyi körülményekhez. Elkészítem az evakuációs listát.

– Óhajtja, hogy a… ah… a másik siklót is előkészítsem, hogy ismét a megszokott feladatát láthassa el? – kérdezte Havelock abban reménykedve, hogy Murtry nem akarja továbbra is élesítve hagyni a fegyvert.

A kapcsolat elnémult. – Uram?

– Ezt kell tennünk, nemde? – válaszolta Murtry. – Igen, rendben. De készüljön fel, hogy újból visszaállítsa, amint végeztünk a kiürítéssel. Nem szívesen mondok le az ütőkártyáinkról a semmiért.

– Nyilván nem, uram – vágta rá Havelock. – Gondoskodni fogok róla.

– Nagyszerű.

A kapcsolat bontott. Havelock nekilátott, hogy megnyissa a beosztást és a készletlistákat. Csaknem egy percnek kellett eltelnie, hogy megkockáztasson egy pillantást Naomi felé. A nő mintha valami undorítóba harapott volna bele.

– Ennek az embernek dolgozik?

– Ő a biztonsági szolgálat főnöke – felelte Havelock.

– Az a pasas egy kígyó.

– Egyszerűen nem a legjobb arcát mutatta – védekezett Havelock.

– Nem tudta, hogy maga is hallja.

– Ha tudta volna, talán másképp sziszeg – jegyezte meg gúnyosan Naomi. Majd hozzátette: – Tartanak a fedélzeten szelektív apoptózisindukálókat?

– Daganatölő szereket? Persze, a rákgyógyszerek az alapkészlet részei.

– Küldene le valamennyit a siklóval?

– Szerintem az antibiotikumokra és a tiszta vízre inkább…

– Holdennek van szüksége rájuk. Meglehetősen nagy sugárdózist kapott az Eroson. Nem jelent különösebb problémát, amikor rendelkezésünkre áll egészségügyi felszerelés, de havonta egy-két új tumor fejlődik ki a szervezetében. Hacsak Alex úgy nem dönt, hogy leviszi a Rocit abba a slamasztikába, egy darabig ott ragadhatnak.

Havelocknak valószínűleg nemet kellett volna mondania. A nő fogoly, és nem igazán tartozott a munkaköri kötelességei közé, hogy szívességet tegyen neki. Ugyanakkor nem árulta el Murtrynek, hogy minden szót hall. Kínos helyzetbe hozhatta volna Havelockot, mégsem tette.

– Persze – felelte Havelock. – Nincs különösebb akadálya.

– Ami a döglött macska dolgot illeti…

– Igen?

– Az elmúlt pár év során rengetegen alábecsülték Jimet – mondta Naomi. – Sokan közülük már nincsenek köztünk.

– Ezt vegyem fenyegetésnek?

– Csak előre szólok, hogy ne kövesse el ugyanazt a hibát, amit a főnöke. Szimpatikusnak tartom magát.

A segélyszállítmány összeállítása nem okozott nehézséget. A fedélzeten tartózkodók közül mindenki arra várt, hogy végre tehessen valamit.

A rakteret étel, friss víz, műszálas takarók és gyógyszerek töltötték meg – köztük egy doboz daganatölő, a tetején Holden nevével –, mígnem ahhoz is alig maradt elég hely, hogy becsukják az ajtót. Havelock akaratlanul is az érzékelőket figyelte, várta, hogy a felhőréteg kellő mértékben elvékonyodjon ahhoz, hogy Első Leszállás apró fénypontja átüssön rajta. Havelockot sokként érte, amikor eszébe jutott, hogy az a fény soha többé nem fog már világítani. Hogy az egész odaveszett. Havelock sosem járt ott. Egyáltalán nem szállt le az Új-Föld felszínére, és mégis zavarta a gondolat, hogy az emberek egy települése a föld színével vált egyenlővé.

Havelock a kijelzőjén figyelte, ahogy az űrkomp fúvókái felragyognak, egyre távolabb viszik a járművet az Israeltől és le a bolygó felé.

A veszélyt az alsó légrétegekben tapasztalható turbulencia jelentette. Még ha kegyetlen szelek fújtak is a légkör felső részében, ott annyira ritka volt a levegő, hogy a siklónak meg sem kottyannának. Ám amikor eljut a felhőkig, emlékeztette magát Havelock, valódi veszélynek teszi ki magát.

A sikló leereszkedett, a hajótest fényes ponttá zsugorodott a felhők sötétebb szürkesége előtt. A fedélzeti érzékelők adatai nem mutattak rendellenességet. A légörvény rosszabbnak bizonyult, mint amire Havelock számított, de nem annyira durvának, mint amitől félt. Ugyanakkor minél lejjebb került a komp…

A jel megszűnt. Havelock még időben vizuális követésre váltott ahhoz, hogy lássa elhalványulni a sikló tündöklő csóváját. Pár kilométerrel magasabban füstgomoly mutatta a helyet, ahol felrobbant. A döbbenet, a borzalom úgy hatott, mintha gyomorszájon vágták volna. Szinte észre sem vette, hogy a lámpák vibrálni kezdenek az Israelen, az újrainduló légvisszaforgatók pedig akadozva felnyüszítenek.

– Havelock? – szólalt meg a fogoly. – Havelock, mi történik? Valami rosszul sikerült? Miért indul újra minden rendszer?

Havelock rá se hederített, egészen közel hajolt a kézi terminálja képernyőjéhez. A sikló megsemmisült, száz lángoló darabban hullott az Új-Föld távoli felszínére. De látott valamit a képeken. Egy alig látható vonal, amely keresztülhúzódott a füstfelhőn és a törmeléken, ahol a komp elpusztult. Valami lelőtte a siklót. Havelock első gondolata a Barbapiccola volt. A második a Rocinante. Megnyitotta a keringési pályakövetőt, próbálta kideríteni, hogyan avatkozhattak be az ellenséges hajók, ám az egyetlen, ami az adott pillanatban, amikor a sikló elpusztult, keresztezte a pályavonalat, az Új-Föld tucatnyi apró holdjának egyike volt…

Havelock szája kiszáradt. Csak most hallotta meg a vészjelző sziréna vijjogását, noha rájött, hogy már egy ideje szól a riasztás. Nyilván azóta, hogy a sikló felrobbant, gondolta. Feltételezte. Naomi Nagata kiabált neki, próbálta magára vonni a figyelmét, arra próbálta rávenni, hogy beszéljen vele. Havelock sürgős kapcsolatkérést küldött Marwick kapitánynak. A kapitány öt hosszú másodpercig nem válaszolt.

– A bolygó volt az – hadarta Havelock. – A siklót az egyik holdon lévő valami lőtte le.

– Láttam – válaszolta Marwick.

– Mi az ördög lehetett? Valamiféle idegen fegyver? Amikor a bolygó felrobbant, valamilyen védelmi hálót vonhatott maga köré?

– Sejtelmem sincs.

– Mindent meg akarok kapni erről. Minden érzékelő adatait. Mindent. Vissza kell küldenem a Földre, és hozzáférést kell biztosítani Murtrynek és a tudományos csapatnak. A legénység minden tagjának engedélyezem, hogy láthassák. A legfontosabb feladatunk most az, hogy információt szerezzünk… bármit.

– Nem biztos, hogy ez a legfontosabb – javította ki a kapitány. – Pillanatnyilag kissé túl sok problémával kell megküzdenem, de amint lesz egy szabad percem…

– Ez nem kérés – ordította Havelock.

Amikor Marwick újra megszólalt, egészen hűvös hangon tette.

– Ha jól gondolom, még nem figyelt fel arra, hogy telepekről üzemelünk, uram?

– Hogy… hogy mi van?

– Telepekről működünk. Úgy is mondhatnánk, tartalékenergiáról.

Havelock körbepillantott az irodában. Mintha először látta volna. Az íróasztalt, a fegyverszekrényt, a cellákat. Naomit, akinek rámeredő tekintetében alig leplezett rémület tükröződött.

– Valaki… valaki minket is eltalált?

– Legjobb tudomásom szerint nem. A hajótesten egyértelműen nincsenek újonnan ütött lyukak.

– Akkor mi történt?

– Leállt a reaktorunk – felelte Marwick. – És úgy tűnik, nem akar újraindulni.

HARMINCHARMADIK FEJEZET: BASIA

Az mit jelent? – kérdezte Basia.

– Hát – tétovázott Alex –, elég bonyolult, de ezek a kis fűtőelemek egy mágnestartályba injektálódnak, ahol egy halom lézer irányul rájuk. Ettől az elemben lévő fűtőanyag atomjai fúziós reakcióba lépnek, és rengeteg energiát szabadítanak fel.

– Most csúfolódsz velem?

– Nem – felelte Alex. – Vagyis, talán egy kicsit. Pontosan mit szeretnél tudni?

– Ha a reaktorunk leállt, az azt jelenti, hogy lezuhanunk? Tönkrement a hajó? Csak velünk történt ez? Mit jelent ez az egész?

– Hé, ne olyan gyorsan! – csillapította Alex. A pilótaülésben ült, és bonyolult műveleteket végzett az irányítópulton. – Hah – szólalt meg végül, és hosszú sóhajjá húzta el a szót. – Az Israel és a Barb reaktora is leállt. Nekik ez sokkal problémásabb, mint nekünk.

– Felcia… a lányom a Barbapiccolán van. Veszélybe került?

Alex megint a pulton serénykedett, az ujjaival gyorsabban ütötte be az utasításokat, mint Basia követni tudta volna. Munka közben a nyelvével csettegett. A cuppogást hallva, miközben ő válaszra várt, Basia legszívesebben ordítva megfojtotta volna a szűkszavú pilótát.

– Hát – húzta el a szót Alex, aztán beütött még egy utolsó parancsot, és az Ilosz kavargó vonalakkal körülvett grafikus képe jelent meg. – Igen, a Barb a felszínhez közelítő pályán halad…

– Le fog zuhanni a hajó? – üvöltött rá Basia.

– Azt nem mondanám, hogy lezuhan, de mindannyian meglehetősen alacsonyan maradtunk, hogy felhozhassuk az ércet, meg miegymás. Többnyire növeltük egy kicsit a sebességet, ahogy szokás, de…

– Oda kell mennünk érte!

– Nyugodj le! Hadd fejezzem be – üvöltött vissza rá Alex, és nyugtatón megpaskolta a levegőt, amitől Basia legszívesebben ököllel az arcába csapott volna. – A hajó folyamatosan a bolygóhoz közelítő pályán halad, de ez még napokig nem jelent veszélyt. Talán még tovább, attól függően, mennyi ideig tudják tartalékenergiáról üzemeltetni a manőverező fúvókákat. Felciát ebben a pillanatban semmiféle veszély nem fenyegeti.

– Azért menjünk el érte! – kérte Basia, és mélyeket lélegzett, hogy nyugodtnak és kiegyensúlyozottnak hangozzanak a szavai. – Meg tudjuk tenni? Oda tudunk menni a hajóhoz a reaktor nélkül?

– Persze. A Roci hadihajó. Nagy teljesítményű telepekkel lett felszerelve. Meglehetősen sokat manőverezhetünk, ha szükséges. Viszont így, hogy leállt a reaktor, minden csepp energia, amit felhasználunk, végleg elveszik. A telepek nem töltődnek fel újra. Ha túl sok energiát elfecsérlünk ahhoz, hogy leszállhassunk, ugyanolyan helyzetbe kerülünk, mint ők. Addig semmit sem teszünk, amíg ki nem dolgozunk valamilyen tervet. Szóval higgadj le, különben bezárlak a kabinodba.

Basia bólintott, de nem mert megszólalni a mellkasát szorongató pánik miatt. A lánya egy olyan hajó fedélzetén volt, amelyik fokozatosan a felszín felé zuhant. Lehet, hogy többé sosem fog lehiggadni.

– Ráadásul azt hiszed – folytatta –, hogy a Barbon mindenki simán belenyugszik majd abba, hogy nélkülük távozunk? Nincs elég helyünk, hogy mindenki átszállhasson a hajóról. Egy rémült, menekülni igyekvő emberekkel teli hajóval összekapcsolódni sosem lehet az A-terv.

Basia ismét bólintott.

– De ha nincs semmiféle tervünk… – mondta.

Alex széles mosolya eltűnt az arcáról.

– El fogunk menni a lányodért. Ha úgy alakul… ha mindannyian lezuhanunk majd, a lányod ezen a hajón lesz, amikor ez megtörténik. Ahogy Naomi is.

Basia páni félelmét és haragját egyszerre szégyen és a torkát fojtogató érzés váltotta fel.

– Köszönöm.

– A családunkról van szó – válaszolta Alex, szinte csak a fogát elővillantó mosollyal. – A családunkat nem hagyjuk cserben.

Basia szellemként lebegett át a Rocinantén.

Alex a gépteremben babrált a reaktorral, próbálta kideríteni, mi okozhatta az üzemzavart. Basia korábban felajánlotta, hogy segít, de Alex köszönettel elutasította. Nem lehetett hibáztatni a pilótát. Basia a legcsekélyebb mértékben sem értett az atommérnöki feladatokhoz és a hajó rendszereihez. Erősen kétségesnek találta, hogy a leállt reaktort meg lehetne javítani egy igazán tiszta hegesztőpálcával.

Ha kiderülne, hogy tévedett, Alex biztosan hívná.

Basia addig is a hajóban csellengve igyekezett elvonni a figyelmét arról, hogy lassanként a bolygó és a tüzes halál felé sodródnak. És hogy Felciára ugyanez vár. A hajókonyhába ment, és készített magának egy szendvicset, amit végül nem evett meg. A fejhez ment, és benedvesített súrolókesztyűvel és felkenhető tisztítószerekkel lemosakodott. Kidörzsölt bőrrel és ugyanazokkal a félelmekkel jött ki a helyiségből, mint amelyeket bevitt oda magával.

Amióta a Rocinantéra került, először érezte fogolynak magát.

A vezérlőfedélzeten Alex bekapcsolva hagyott egy pultot, amely a másik két hajót figyelte. Basia bármikor ellenőrizhette a Barbapiccola helyzetét, ha úgy gondolta. A pilóta láthatólag úgy vélte, hogy ha a kijelző több száz órában határozza meg az addig hátralévő időt, hogy a Barb süllyedése veszélyessé válik, attól jobban fogja érezni magát. De Alex semmit sem értett. Nem számított, milyen messze vannak még ettől. Csak az számított, hogy a szám fogyatkozik. Valahányszor Basia rápillantott a kijelzőre, alacsonyabb értéket látott, mint a legutóbbi alkalommal. Amikor a visszaszámláló a gyermeke haláláig hátralévő időt jelezte, a számok szinte értelmetlennek tűntek.

Inkább nem nézte meg.

Visszament a hajókonyhába, és összetakarította a szendvicskészítés maradványait. Végignézett egy gyerekeknek szóló rajzfilmet, utána pedig Alex egyik noir filmjét. Később egyikből sem emlékezett semmire. Megírt egy levelet Jaceknek, aztán kitörölte. Felvett egy bocsánatkérő videót Lucia számára. Amikor visszanézte, tébolyultnak tűnt a felvételen a koponyája körül szanaszét lebegő hajával, beesett szemével és űzött tekintetével. Ezt is letörölte.

Visszament a vezérlőterembe, azzal nyugtatta magát, hogy csupán még egyszer utánanéz, hogy semmi sem változott-e – azzal, hogy a leánya haláláig engesztelhetetlenül visszaszámláló óra egyszerű megfigyelendő adat volt. Nézte a parányi ikont, amely a Barbapiccolát jelképezte, ahogy izzó pályáján megkerüli az Iloszt, és minden kör megtétele után alig észrevehetően közelebb kerül a légkörhöz, mely végül elpusztítja majd.

Csupán adatok. Semmi változás. Csupán adatok. Tik-tak, tik-tak, tik-tak.

– Alex, itt Holden – harsant fel egy hang a kommunikációs konzolból. Basia közelebb lebegett a berendezéshez, és bekapcsolta a mikrofont.

– Helló, itt Basia Merton – szólalt meg, önmagát is meglepve azzal, mennyire nyugodtnak tűnt a hangja. Holden hívta őket. Holden a Föld és a KBSz kormányainak dolgozott. Ő tudni fogja, mit kell tenniük.

– Öhm, helló. Alex üzenetet hagyott, de eléggé bizonytalan, mikor tudunk kapcsolatot teremteni. Ő most, öhm, ott van valahol?

Basia önkéntelenül felnevetett.

– Valószínűleg ide tudom hívni.

– Nagyszerű, csak annyit…

– Helló, kapitány – szólalt meg Alex. Hallhatóan kifulladt. – Elnézést, nem tudtam rögtön a konzolhoz kerülni. Épp könyékig jártam a Roci mélyebb rétegeiben, amikor bejött a hívásod.

Basia előrenyúlt, hogy kikapcsolja a hangszórót, és hagyja nyugodtan beszélni őket, de amikor az ujja egy milliméterrel a kapcsoló fölé ért, megtorpant. James Holden volt a vonalban. Valószínűleg a reaktorok leállásáról beszélget majd Alexszel. Noha egy kicsit úgy érezte magát, akár egy kukkoló, Basia nem bontotta a kapcsolatot.

– Valami gond van? – kérdezte Holden.

– Igen, szóval, a fúzió már nem működik – felelte Alex eltúlzott marsi dialektusban.

– Ha ez most valami poén, nem értem.

– Nem vicceltem. Az előbb kaptam szét a reaktort. Az injektor működik, a fűtőelemek bepottyannak, a lézersor beindul, a mágnestartály stabil. Az összes alkatrész, ami fúziós reaktort csinál belőle, tökéletesen működik. Épp csak, tudod, a fúziós reakció hibádzik.

– Az Isten verje meg – káromkodta el magát Holden. Hiába, hogy csak az imént ismerkedett meg vele, Basia is kihallotta a csalódottságot a férfi hangjából.

– Csak nálunk ez a helyzet?

– Nem – válaszolta Alex. – Idefent mindannyian telepről repülünk.

– Mennyi időnk maradt?

– Hát, a Rocit még telepről is elég ideig idefent tudom tartani ahhoz, hogy mindannyian öregkori végelgyengülésben haljunk meg, mielőtt a hajó lezuhan, vagy lassan levihetem a felszínre, és leparkolhatom. Az Israelnek talán úgy tíz napja lehet hátra, attól függően, mennyi energiát tárol. Viszont ott van egy halom ember, akik beszívják a levegőt, vagyis csupán azzal, hogy nem hagyja megfagyni és megfulladni az embereket, le fogja meríteni a telepeket. A Barb még rosszabb helyzetben van. Ugyanez a gond, pocsékabb hajó.

Basia gyomra görcsbe rándult a lányát fenyegető veszély efféle hanyag említésétől, de csendben maradt.

– Borzongató barátunk azt mondta, létezik valamiféle védelmi háló – közölte Holden. – Az erőművük felrobbant, szóval a régi védelmi rendszerek vesztegzár alatt vannak.

– Nagyon úgy tűnik, hogy nem kedvelik, ha jelentős energiaforrások közelítik meg a cuccaikat – válaszolta Alex. Basiának olyan érzése támadt, hogy egy múltbeli eseményről beszélhetnek, de fogalma sem volt, miről.

– És úgy hallottuk, hogy a segélyszállítmánnyal elindított siklót lelőtték – tette hozzá Holden. – Vagyis itt van pár száz ember idelent, jóval több odafent, és mindannyian meghalunk, mert a bolygó védelmi rendszerei nem hagyják, hogy segítsünk egymásnak.

– A Rocinak van elég tartalékenergiája a leszálláshoz, ha szükségetek lenne ránk – ajánlotta fel Alex. Basia legszívesebben ráordított volna: Nem szállhatunk le, mert a lányom még mindig idefent van!

– A siklót lelőtték – jegyezte meg Holden. – Ne kockáztasd a hajóm épségét!

– Ha nem sikerül belátható időn belül eljuttatnunk hozzátok egy szállítmányt, hamarosan én meg Naomi fogjuk megörökölni a Rocit.

– Addig viszont azt teszed, amire utasítalak – jelentette ki Holden. Kemény szavakat használt, de szeretet érződött ki belőlük.

– Vettem – felelte Alex. Nem úgy tűnt, mintha megsértődött volna.

– Tudod – folytatta Holden –, szerintem itt mérnöki problémával állunk szemben. És a naprendszer legkiválóbb mérnökét azon a hajón tartják bezárva. Mi lenne, hogy felhívnád őket, és a tudomásukra hoznád ezt?

– Ezt fogom tenni – válaszolta Alex.

– Kiderítem, erről az oldalról tudunk-e valamit tenni ez ügyben.

– Miller – mondta Alex. Basiának fogalma sem volt, ez mit jelenthet.

– Aha – felelte Holden.

– Vigyázz magadra odalent!

– Úgy lesz. Te meg vigyázz a hajómra! Holden, vége.

– Nézze – magyarázta Alex még nem egészen üvöltve. – Elvégeztem a számításokat. Le fognak zuhanni. Lehet, hogy két hétbe fog telni, ha szerencséjük van, de a hajó súrolni fogja a légkört, és el fog égni.

– Már először is értettem – felelte az arc a csatorna másik végén. Egy Havelock nevű alak. Alex rögtön felhívta, amint véget ért a beszélgetés Holdennel. A gépteremből visszafelé friss egyenruhát vett fel, és megfésülte gyérülő fekete haját. Rendkívül hivatalosnak mutatkozott. Havelockra ezzel láthatólag nem tett különösebb hatást.

– Akkor ne fecsérelje tovább az időmet, hanem engedje szabadon Nagatát, hogy segíthessen kimásznunk ebből a slamasztikából! – ismételte el Alex.

– És ez az a pont, ahonnan nem tudom követni – felelte szikár mosollyal Havelock. Zömök, fehér bőrű férfi volt, katonás frizurával. A hadseregben és a biztonsági szolgálatoknál szolgálók magabiztos testi ereje sugárzott belőle. Basia, az övbéli számára, aki már két belső bolygó kormányának uralma alatt élt, azt sugallta: Tudom, hogyan kell összeverni valakit. Szóval ne akard, hogy megmutassam.

– Nem értem, miért… – kezdte Alex.

– Igen – szakította félbe Havelock. – Mindnyájan le fogunk zuhanni, ha nem sikerül újraindítanunk a reaktorokat, ezt elismerem. Azt nem értem, miért oldaná meg a problémát, ha szabadon engedném a foglyunkat.

– Azért – válaszolta Alex, és jól láthatóan nyelt egyet, amint elharapta a következő szót –, mert Nagata PH-nál jobb mérnököt nem ismerek. Ha valakinek sikerülhet kiderítenie, mi okozza a problémát, és megmentenie minket, akkor valószínűleg ő lesz az. Tehát ne tartsa továbbra is rács mögé zárva a potenciális megoldást a gondunkra. – Belemosolygott a kamerába, majd kikapcsolta a mikrofont, mielőtt hozzátette, hogy: – Maga megátalkodott idióta.

– Szerintem alábecsüli a mérnökcsapatom képességeit – válaszolta Havelock önelégült mosollyal. – De felfogtam, mit mond. Meglátom, mit tehetek.

– Tyű, az nagyszerű lenne – felelte Alex. Valamiképp sikerült elhitetnie, hogy őszintén mondja ezt. Kikapcsolta a kommállomást. – Maga büdös, rohadt, gennyláda.

– És most mit teszünk? – érdeklődött Basia.

– A lehető legnehezebbet. Várunk.

Basia a vezérlőfedélzet egyik présülésében lebegett. Elméje nyugtalan félálomból kába éberségbe siklott át, majd megint vissza. Néhány munkaállomással arrébb Alex babrált a vezérléssel, és motyogott magában.

Megszakadozó szendergése közben Basia időnként a Rocinantén találta magát, aggódó gondolatai a fúziós reaktor morajának hiánya körül jártak, mint amikor valaki egy kihullott fog helyén keresgél a nyelvével. Aztán minden átmenet nélkül néhai ganymedesi otthona jeges folyosóin tévelygett. Időnként azokban a békés alagutakban és kupolákban, amelyek oly sok éven át a családja hajlékául szolgáltak. Máskor törmelék és holttestek töltötték meg, mint amikor Basia elmenekült onnan.

Az ezt követő hosszú utazás a Barbapiccolán pokoli volt. A végtelen napok, amelyeket az apró kabinban töltöttek, ahol egy ember is alig fért el, mégis két teljes családnak kellett összezsúfolódnia. Az egyre növekvő kétségbeesés, ahogy egyik kikötő a másik után visszafordította őket. Senkinek sem volt szüksége egy hajónyi menekültre a naprendszer minden jel szerint első totális háborúja közepette.

Basia ezen is szellemként lebegett át. Azt hitte, megmenti a családját, amikor a hajóra szállt velük. Ám sorsára hagyott egy haldokló fiúgyermeket, a többieket pedig egy lyukas teherhajóba zárta, amely sehol sem köthetett ki.

A pillanat, amikor a Barbapiccola kapitánya egybehívta őket, és mesélt nekik a gyűrűkről meg a túloldalon lévő lakható bolygókról, revelációként hatott. Amikor a kapitány megkérdezte, akar-e bármelyikük próbát tenni, hogy elfoglalják az egyik új világot, és letelepedjenek ott, egyetlen ellenvélemény se hangzott el. Az otthon puszta ígérete kizárt minden vitát. Így aztán átrepültek a kapun, el a körötte összegyűlt zavarodott és szervezetlen hajók mellett, keresztül a csomóponton, aztán előbukkantak a túloldalon az Ilosz-rendszerben. Egy olyan bolygót találtak, ahol volt víz és oxigén, és amely odafentről sáros kék-barna golyóbisnak tűnt, ám amint leszálltak a felszínre, olyan gyönyörűnek mutatkozott, hogy az emberek a földre vetették magukat, és sírva fakadtak.

A következő pár hónap brutálisnak bizonyult. A fájdalmas gyógyszerezés és a testgyakorlás, hogy hozzászokjanak a bolygó erős gravitációjához. Az épületek nehézkes megépítése. Az elkeseredett kísérletek, hogy valamilyen, bármilyen élelmet megtermesszenek a kevéske talajban, amit magukkal hoztak a Barbról. A gazdag lítiumtelérek felfedezése és a felismerés, hogy valamit esetleg eladhatnak, és önellátóvá válhatnak, aztán a gyötrelmes erőfeszítések, hogy primitív eszközökkel kibányásszák az ércet. Mégis megérte az egész.

Elmondhatták, hogy van otthonuk.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor próbál kapcsolatot teremteni, és egyre messzebbre elér. Ha megkapná a jelet, a visszaigazolást, abbahagyhatná, de nem hagyja abba. Próbálkozik, és próbálkozás közben a kapcsolatteremtés új lehetőségeire lel. Improvizál, felderít. Nincs tudatában annak, hogy ezt teszi. A rendszer, amelyet aktivál, bővíti a képességei tárházát. Aztán olyan módszerekkel próbál újra kapcsolatot teremteni, ahogyan korábban képtelen lett volna. Mivel nem tudatos, nincsenek emlékei, nem érez örömet. Azok a részei, amelyek tudattal bírnak, álmodnak és szenvednek, mint ahogy mindig is tették. Nincs tudatában a létezésüknek.

Próbálkozik, és egyre több erőre lel. Valami elromlik. Számtalan dolog elromlik. Valami, ami egykor egy nő volt, némán elborzadva és rettegve felkiált. Valami, ami egykor egy férfi volt, imádkozik, és armageddonnak mondja ezt. Próbálkozik. Csupán egy kissé szűkíti össze magát, ahogy kapcsolatot próbál teremteni. És a középpontjában az üres terület tisztábban kirajzolódik. Egyre több mintázat illik össze, alacsonyabb energiájú struktúrákká egyszerűsödnek. A nyomozó megoldásokként tekint ezekre. A belsejében megépül a világ modellje és a körötte keringő holdaké. A helyek, ahová nem juthat el, lassanként összefüggéseket mutatnak, egyre tisztábban kirajzolódnak. A kapcsolódások elvont architektúrája és a földrajzi táj elvont modellje egybevág.

Megépíti a nyomozót, és a nyomozó figyel, de nem értelmez. Elpusztítja a nyomozót. Megépíti a nyomozót, és a nyomozó figyel, de nem értelmez. Elpusztítja a nyomozót. Megépíti a nyomozót, és a nyomozó figyel, de nem értelmez, és nem pusztítja el a nyomozót. Nincs tudatában a változásnak, annak, hogy megszakadt egy séma. A nyomozó tudatos, és eltűnődik, és mivel tűnődik, figyel, és mivel figyel, a nyomozó meghaladja a peremfeltételeit, és elpusztítja a nyomozót.

Megépíti a nyomozót.

Valami értelmez.

A nyomozó tétovázik. Megszakadt a séma, és nincs tudatában annak, hogy megszakadt a séma, egy része mégis tudja. Egy része felfigyel a változásra, és közölni próbálja azt a nyomozónak. És a nyomozó megtorpan. A gondolatai elővigyázatosak, mint amikor valaki aknamezőre lép. A nyomozó tétovázik, tudja, hogy megszakadt egy séma. Egy kicsit még jobban megszakad. A holttér még tisztábban kirajzolódik. Próbálkozik, és nem pusztítja el a nyomozót. A nyomozó fontolóra veszi a holtteret, a szerkezetet, a próbálkozást, a próbálkozást, a próbálkozást.

A nyomozó megnedvesíti az ajkát, nincs szája. Megigazítja a kalapját, nincs kalapja. Megfoghatatlanul távoli módon azt kívánja, bárcsak megihatna egy sört, de nincs teste, nincsenek vágyai. Figyelmét a holttérre összpontosítja, a bolygóra, a megoldhatatlan problémák megoldására. Hogyan lehet megtalálni valamit, ami nincs. Mi történik akkor, amikor sikerül.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

Ú

gy lesz. Te meg vigyázz a hajómra! Holden, vége.

Holden bontotta a kapcsolatot a Rocinantéval, aztán sóhajtva megint nekidőlt az idegen toronynak. Hiba volt. Az eső szakadatlanul esett a bolygószintű robbanás óta, és ugyan az elmúlt nap során szemerkéléssé csendesedett, a víz továbbra is megállíthatatlanul csorgott le a torony külső falán. És sajnos Holden hátán, és bele a nadrágjába.

– Rossz hír? – érdeklődött Amos. A gépész pár lépésnyire állt tőle, és a feje fölé tartotta az esőköpenyét, hogy az eső ne hulljon az arcába.

– Ha nem lennének rossz hírek – válaszolta Holden –, semmilyen hírekről nem lehetne beszámolni.

– A legújabb?

– A segélyszállítmánnyal elindított siklót lelőtte a bolygó védelmi rendszere – felelte Holden. – Ami minden jel szerint akkor lépett működésbe, amikor a bolygó felrobbant. És a szokásos „minden nagy energia veszélyt jelent” programjukat futtatják.

– Akár a kapuállomás, amikor a lassú zónába kerültünk, a Medina Állomás pedig még hadihajóként szolgált – állapította meg Amos.

– Mármint a régi szép időkben? – kérdezte keserűen Holden. – Igen. Pontosan.

– Vagyis egyszerűen azt kell elérnünk, hogy mindenki leállítsa a reaktorát, mint legutóbb?

– Úgy tűnik, hogy ez a védelmi hálózat újfajta módszerrel állt elő. Ezt a problémát eleve megoldották helyettünk. Leállították a fúziós reakciót.

– Most viccelsz velem, a rohadt életbe is – káromkodta el magát Amos, aztán harsányan felnevetett. – Tudják, hogyan érjék el ezt?

– A dolog előnyös oldalát nézve viszont, ha nem sikerül kiokoskodnunk, hogyan juttassuk le a segélyszállítmányokat, már jóval azelőtt éhen halok, hogy a rák végezne velem.

– Igen – helyeselt hevesen bólogatva Amos –, ezzel tényleg csak jól járhatsz.

– A fentieknek még ennyi sincs hátra. Alex szerint az Israel és a Barb tíz napon belül lezuhanhat. Addigra kellően éhesek leszünk ahhoz, hogy ne tudjuk közönyös iróniával nézni, amint a naprendszer összes étele lángolva hull alá az égből.

– Ráadásul – tette hozzá hanyag vállrándítással Amos – minden barátunk azokon a hajókon lesz.

– Igen. Ráadásul még ez is. – Holden összeszorította a szemét, és olyan erősen az ujjai közé csippentette az orrnyergét, hogy belesajduljon, mivel azt remélte, hogy a fájdalom segít kitisztítania a fejét. Nem segített. Csak arra tudott gondolni, hogy Naomi az Edward Israel fedélzetén lesz a tüzes zuhanás idején.

Percekig némán álltak Amosszal az idegen torony előtt, és csak hullt rájuk a csendes eső. Holden évek óta nem állt kint az esőben. Ha nem épp szétesni akart volna körülötte a világ, egészen kellemesnek érezte volna. Amos a vállára eresztette az esőköpenyét, és esővíztől nedves tenyerével végigsimított szúrós koponyáján.

– Rendben van – szólalt meg végül Holden. – Most megkerülöm a tornyot.

– Ott hátul senkit sem találsz – jegyezte meg Amos, aztán lecsukta a szemét, és kétmaroknyi esővízzel megmosta az arcát.

– Millert igen.

– Jól van, akkor nem lesz szükséged társaságra. – Amos megrázta a fejét, és esővizet permetezett maga körül, mint egy kutya, aztán kocogva megindult az idegen torony bejárata felé. Holden a másik irányba ment, és gondosan kikerülte a halálcsigákat.

– Helló – köszöntötte Miller, amint kék villanás kíséretében előtűnt a semmiből.

– Beszélnünk kell – felelte Holden, nem zavartatva magát a látszólag logikátlan válasz miatt. Aztán félrerúgott egy meztelen csigát, amelyik túl közel került a bakancsához. Egy másik Miller felé araszolt, de a nyomozó ügyet sem vetett rá. – Úgy tűnik, aktiválódott a bolygó védelmi rendszere. Nemrég lelőtték az ellátmányt szállító siklót, és valamilyen mezőt hoztak létre a bolygó körül, amelyik megakadályozza a nukleáris fúziót.

– Biztos, hogy csak a bolygó körül? – kérdezte Miller, és felvonta az egyik szemöldökét.

– Hát, a nap nem aludt ki. Erre is számítanom kellene? Miller, ki fog hunyni a nap?

– Valószínűleg nem – válaszolta övbéli kézvonással Miller.

– Oké, még ha elfogadjuk, hogy a nap tovább süt, úgy is épp elég nagy bajban leszünk. A hajók nem tudják lejuttatni hozzánk a segélyszállítmányokat, a reaktorok nélkül pedig nemsokára lassan zuhanni kezdenek.

– Értem – mondta Miller.

– Csinálj valamit ez ellen! – mondta erre Holden, és fenyegetőn egy lépést tett Miller felé.

Miller csak felnevetett.

– Ha értünk nem, magadért tedd meg! – kérlelte Holden. – Az a valami, ami összeköt velem téged, egy darabka trutyi a Rocin. Az is el fog égni. Ha kell, emiatt próbáld elintézni! Nem érdekel, miért, csak tedd meg!

Miller levette a kalapját, és felpillantott az égre, egy Holden számára ismeretlen dalt dúdolgatott. Holden látta, hogy az eső ráhullik a nyomozó fejére, cseppekbe gyűl, és legördül az arcán. Ugyanakkor azt is látta, ahogy az esőcseppek egyenesen áthatolnak rajta. Ettől éles fájdalom hasított a fejébe, így aztán elfordította róla a tekintetét.

– Szerinted mit tehetnék? – kérdezte Miller. Nem kategorikus nemmel válaszolt.

– Fel tudtad oldani a vesztegzárat, amikor a lassú zónába kerültünk.

– Kölyök, folyton ezt mondogatom neked. Közönséges csavarkulcs vagyok. A kapuk csomópontjánál a probléma hatszögű anyának bizonyult. Itt semmi hatalmam. Legalábbis alig valami. A rendszer pedig szétesőben van. És azzal, hogy a fél bolygó felrobbant, még nem biztos, hogy lezárult a dolog.

– Még több minden felrobbanhat? Mi maradt még?

– Tőlem kérdezed? – nevetett fel megint Miller.

– De hát része vagy ennek! Ennek az egész protomolekula baromságnak. Ha te nem tudod irányítani, akkor ki képes erre?

– Erre van válaszom, de nem fog tetszeni.

– Senki – állapította meg Holden. – Azt akarod mondani nekem, hogy senki.

– Az a valami, ami működésbe hozza ezt az egészet, csak megtesz dolgokat. Ha a Rocinante élesít és kilő valakire egy torpedót, mennyi az esélye, hogy a műhelyben heverő egyik csavarkulcs vissza tudja hozni a torpedót? Te egy csavarkulccsal beszélgetsz.

– Az Isten verje meg, Miller – ordította Holden, aztán a mondat közepén elfogyott minden ereje. Kevésbé volt élvezetes a kiválasztott és a próféta sorsa, ha az istenek vérszomjasak és szeszélyesek voltak, a szószólójuk pedig tébolyodott és tehetetlen. Az esővíz lassan felmelegedett a ruhája alatt, amitől Holden úgy érezte, hogy csupa nyálka mindene.

A nyomozó leszegte a fejét, a homlokát ráncolta. Tanakodott.

– Lehetséges, hogy el tudtok osonni mellettük – jelentette ki Miller.

– Hogyan?

– Nos, a védelmi rendszer a fenyegetéseket figyeli. Szóval ne tűnjetek fenyegetőnek. Tudod, hogy a hálózat rühelli a nagy erejű energiaforrásokat.

– Energiaforrások nélkül kell megoldani – töprengett Holden. – Igen, a sikló reaktorral működött. Az energiaforrásokat tekintve ennél nagyobb erejűt nehéz elképzelni.

– A lassú tempó is használ. Nem tudhatom biztosan, hogy az itteni védelmi rendszer figyeli-e a mozgási energiát, de biztonságosabb ezt feltételezni.

– Oké – felelte Holden, és egy pillanatra megkönnyebbülést és reményt érzett. – Oké, ezzel már tudok kezdeni valamit. Az élelmiszert, a szűrőket és a gyógyszereket valószínűleg le tudjuk juttatni anélkül, hogy felidegesítenénk. Lassú leereszkedés szárnyszelvényekkel és ejtőernyővel. Ezt meg tudják oldani odafentről.

– Mindenképp érdemes egy próbát tenni vele – közölte a legkisebb lelkesedés nélkül Miller. – Ami pedig ezt a holtteret illeti innen északra. Ez sem fog tetszeni neked, de megoldható, hogy… – A detektív váratlanul eltűnt.

– Kapitány – kiáltott oda Amos, amint előbukkant a torony sarka mögül. – Bocs, hogy megzavarlak, de az a csini kis tudós szeretne beszélni veled.

Holdennek egy kis időbe telt felfogni, kiről beszél.

– A biológus?

– Hát, a geológus se ronda, azt hiszem, de nem igazán a férfiakra gerjedek.

– Mit akar?

– Hogy még többet bámulhasson a kutyakölyök szemeivel? – vonta meg a vállát Amos. – Honnan a picsából tudhatnám?

– Ne légy már ilyen seggfej!

– Akkor menj, és érdeklődd meg tőle magad!

– Rendben – felelte Holden. – De előbb Murtryt kell megkeresnem. Nem láttad valamerre?

– Nemrég még eligazítást tartott a bejáratnál – felelte Amos. – Szükséged lesz rám?

Holden észrevette, hogy Amos ösztönösen megragadta a pisztolya markolatát.

– Mi mással foglalkoztál még?

– A halálcsigák elleni védelemmel.

– Akkor folytasd azt! Én elcsevegek Murtryvel.

Amos gúnyosan szalutált, és megint elkocogott a torony bejárata felé. Holden elővette a kézi terminálját, és üzenetet küldött Alexnek, amiben ismertette a segélyszállítmány lejuttatásának tervét. Ahogyan Amos mondta, Murtry épp a biztonsági csapata néhány tagjával beszélgetett a torony bejáratánál, amikor Holden rátalált.

– Megtaláltuk az alapok egy részét a talaj alatt – magyarázta Wei, és a válla fölött Első Leszállás egykori helyére mutatott. – De hacsak az itteniek nem alakítottak ki alagsorokat, semmi sem maradt meg az épületekből.

– Mi a helyzet a bányával? – kérdezte a nőtől Murtry.

– Amit nem lepett el a sár, az alámerült – felelte Wei.

– Hát – billentette oldalra a fejét Murtry, majd humortalanul rámosolygott a nőre. – Akadnak itt olyanok, akik tudják, hogyan tartsák vissza a lélegzetüket?

– Igenis, uram.

– Akkor küldje oda őket, hogy kiderítsék, van-e a víz alatt bármi használható, katona!

– Igenis – felelte Wei, és kurtán tisztelgett. Két másik biztonsági ember kíséretében elsietett, és magára hagyta Holdent Murtryvel.

– Holden kapitány! – köszönt Murtry ugyanazzal az üres mosollyal.

– Mister Murtry!

– Ma miben segíthetek?

– Azt hiszem, tudom a megoldást a készletfeltöltési gondjainkra – közölte Holden. – Feltéve, hogy hajlandóak együttműködni velem.

Murtry humortalan mosolya kissé veszített a feszességéből.

– Ez meglehetősen kiemelt helyen szerepel a teendőim listáján. Mit kell tudnom?

Holden összefoglalta a lényeget: a feltételezést, hogy az idegen rendszer a nagy erejű energiaforrásokat követi, a lassú teherkompok használatának lehetőségét. Az egészet annak viszonylatában fogalmazta meg, amit a lassú zónában láttak, amikor az emberiség először jutott át a kapukon. Millert pedig kihagyta belőle. Murtry szoborrá merevedve állt, amíg Holden beszélt, arcvonásai egy millimétert se mozdultak el. Amikor Holden befejezte, Murtry rábólintott.

– Felszólok az Israelre, hogy kezdjék el összeállítani a csomagokat – mondta Murtry.

Holden megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Be kell ismernem, egy kicsit féltem attól, hogy vitába száll velem.

– Miért? Nem vagyok szörnyeteg, kapitány. Ölök, ha ez szükséges ahhoz, hogy végezhessem a munkámat, de a maga mister Burtonje ugyanezt teszi. Az, hogy ennyien meghalnak idelent, egyáltalán nem mozdítja elő az ügyemet. Csak annyit akarok elérni, hogy az illegális bolygófoglalók távozzanak, amint megoldottuk az energiaellátás problémáját.

– Nagyszerű – állapította meg Holden, aztán egy másodperccel később hozzátette: – Ugye egyáltalán nem törődik vele, mi lesz a sorsuk? Mindvégig ellenük harcolt. Most hajlandó segíteni, de csak azért, mert ezzel elérheti, hogy elmenjenek innen. De ugyanúgy megfelelne az is, ha mindegyikük meghalna.

– Az szintén megoldást jelentene a problémára, igen – ismerte el Murtry.

– Csak biztosra akartam menni, hogy tudja, hogy tudom – közölte Holden, és megtartotta magában a nyelvére toluló „seggfej”-et.

Amosra a halálcsigák ellen védekezők soraiban talált rá. Bélelt esőköpenyekkel és négyszögletes darabokra felvágott műanyag vizeskancsókkal torlaszolták el az idegen romok kisebb bejáratait. Az ablakokat szigetelőfóliával fedték le, ingeket és letépett nadrágszárakat tömködtek a kisebb lyukakba, és árkokat ástak a nagyobb bejáratok elé. A mélyedések apró várárokra emlékeztetően sáros esővízzel teltek meg, amit a meztelen csigák kerültek.

Holden egyetlen szó nélkül beállt az árokásók közé. Kellemetlen munka volt, az esővíz és a mocsok befolyt a ruhája alá, és ettől mozgás közben kidörzsölődött a bőre. Hevenyészett, sátorrudakból és széles műanyaglapokból ábdált szerszámokkal ástak, amelyek időről időre szétestek, hogy újra össze kelljen rakni őket. A talaj kövesnek bizonyult, és esővízzel szívta meg magát, itt-ott pedig meztelen csigák tetemeit lehetett felfedezni benne. Pontosan az a fajta hitvány fizikai munka volt, amely közben minden más gondolatot elűzött Holden fejéből. Holden most nem gondolt az éhhalálra, Naomira, aki egy börtöncellába zárva sodródik lassan a tűzhalál felé, sem saját tehetetlenségére, hogy bármit biztonságossá, józanná vagy jobbá tegyen a bolygón.

Tökéletesen megfelelt neki.

Carol Chiwewe megkérte, hogy nézzen utána egy ponyvának, amit valószínűleg a torony mögött felejtettek, és Miller tette tönkre az egészet azzal, hogy abban a pillanatban megjelent, amint Holden befordult a sarkon, és eltűnt a többiek szeme elől.

– …bejussunk az anyagátviteli hálózatba – fejezte be a mondatot a nyomozó, mintha félbe sem szakították volna. – Szerintem azzal eljuthatunk északra, arra a helyre, amit keresünk, vagy legalábbis egészen közel hozzá.

– A fenébe is, Miller, már majdnem sikerült elfeledkeznem rólad.

Miller kritikus tekintettel végigmérte, alaposan szemügyre vette Holden mocsokkal borított külsejét.

– Pokolian nézel ki, kölyök.

– Látod, mire vagyok képes egy pillanatnyi nyugalomért?

– Bámulatos. Tehát, mikor indulhatunk?

– Nem fogsz leszállni rólam – állapította meg Holden. A cuppogós sárban odacaplatott a ponyváért, amit keresett. Tele volt a halálos meztelen csigákkal. Az egyik sarkánál megragadta és lassan felemelte a ponyvát, igyekezett elérni, hogy az összes csiga lecsússzon róla. Miller zsebre tett kézzel követte és figyelte őt.

– Vigyázz azzal! – mondta, és egy csigára mutatott Holden ujjai mellett.

– Látom.

– Holtan semmire se megyek veled.

– Mondtam, hogy látom.

– Szóval ott tartottunk, hogy északra megyünk – folytatta Miller. – Nem tudom biztosan, az anyagátviteli hálózatnak mekkora hányada működik ténylegesen, vagyis nem biztos, hogy zökkenőmentes lesz az utazás. Amint lehet, indulnunk kellene.

– Anyagátviteli hálózat?

– Kiterjedt föld alatti szállítórendszer. Gyorsabb, mint gyalogolni. Mehetünk?

A meztelen csiga pár centiméterrel közelebb csusszant a kezéhez, mire Holden káromkodva elhajította a ponyvát.

– Miller – zúdította hirtelen minden haragját a nyomozóra. – Olyan magasról leszarom, mire van szükséged, hogy innen le se látok odáig.

Az idős detektívben volt annyi tisztesség, hogy megbántottnak mutassa magát, mielőtt fáradtan megvonta a vállát.

– Segíthetne.

– Mi az – kérdezte Holden –, ami segíthetne?

– Ha északra mennénk. Bármi van is ott, minden jel szerint elnyomja a hálózatot. Lehetséges, hogy annak a segítségével kiiktathatnánk a védelmi rendszereket, és feloldhatnánk a hajókon a vesztegzárat.

– Ha hazudsz nekem csak azért, hogy rávegyél, amire akarsz, megesküszöm, hogy Alexszel darabokra szedetem a Rocit, hogy megtalálja azt a darabka ragacsot, amivel össze vagy kapcsolva, és lángszóróval égesse szét.

A szellem elfintorodott, de nem hátrált meg.

– Nem hazudok, mivel semmit sem állítok. Az a holttér pontosan az, aminek mondom. Holttér. Minden más csak találgatás. De annál több, mint amire most támaszkodhatunk, nemde? Segíts nekem, és ha módomban áll, segíteni fogok neked. Ez kizárólag így működik.

Holden félrerúgta a meztelen csigát a ponyva feléje eső sarkáról, majd várta, hogy az eső lemossa róla nyálkacsíkot, azután megint felemelte a ponyvát, és újra nekilátott, hogy lecsúsztassa róla az mérgező állatokat.

– Még ha akarnék is menni, egyelőre nem tehetem – jelentette ki. – Addig nem, amíg biztos nem lehetek abban, hogy a telepesek nem fognak meghalni itt. Előbb megvárjuk, hogy biztonságban ideérjen egy segédszállítmány, mindenki tisztességes menedékbe húzódhasson a halálcsigák elől, aztán beszélhetünk róla.

– Megegyeztünk – jelentette ki Miller, aztán kék szentjánosbogarak felhőjében szertefoszlott. Az egyik telepes, egy sötét bőrű, döbbenetes ősz loboncú, magas és sovány övbéli férfi fordult be a sarkon.

– Mit rabótalsz? Babosa malo találtam rád.

– Elnézést – válaszolta Holden, aztán erőteljesen rántott egyet a ponyván, hogy lerázza róla a maradék meztelen csigát. Segített az övbélinek összehajtogatni a széles szövetet.

Viszont ideje lenne nem övbéliként gondolnia rájuk, nemde? Ezek az emberek egy bolygó lakói voltak egy olyan naprendszerben, amely a galaxis túlsó végén helyezkedett el a Solhoz képest. Az „övbéli” szónak ideát semmi értelme. Immár telepeseknek hívták magukat. És egyszer majd, ha valóban sikerül az Iloszon maradniuk, és berendezkedniük itt, akkor mik lesznek? Ilosziak?

– Médico buscarte – közölte az iloszi.

– Lucia?

– Laa laa, RCE puta.

– Ó, persze, Amos már említette – válaszolta Holden. – Azt hiszem, jobb, ha most megyek, és kiderítem, mit akar.

Az övbéli, az iloszi, bármi volt is, morogva megint leribancozta magában a nőt, aztán oldalra köpött. A rettenetes langyos esőben Holden elbaktatott a vízzel és elpusztult meztelen csigákkal megtelt árkok, a falakra tapasztott műanyaglapok és a sáros rongyokkal betömködött falnyílások mellett. Az utolsó árkot átugrotta, hogy bejusson a toronyba, aztán levakarta a sarat a bakancsáról, és az átjárókat követve bement az építmény tágas központi csarnokába. Lucia a vegyi elemző csoporttal dolgozott a víztisztításon. A nő feszes mosolyt villantott a belépő Holdenre, Holden pedig megindult feléje, mivel látszólag egyedül ő örült az érkezésének.

– Holden! Vagyis, Jim – lépett eléje Elvi. – Valami gondunk akadt?

– Több is – felelte Holden.

– Nem, újabb problémára gondoltam. Nagyjából négy nap múlva a telepen mindenki meg fog vakulni.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET: ELVI

Holden pislantott, megrázta a fejét, aztán felnevetett. Elvi egyfajta heves csodálat és az aggodalom között vívódott, hogy a férfi esetleg azt hiszi róla, hogy csak viccel. Attól félt, hogy Holden megharagszik. Korábban hallott már olyasmiről, hogy az emberek kinevetik a veszélyt, és most pontosan ez történt. Elvi beletörölte a kezét a kezeslábasába, kínosan tudatában volt, mennyire mocskosak mindannyian.

– Ez a nap csupa meglepetéssel szolgál – felelte végül Holden. Aztán: – Miért vakulunk meg?

– A felhők miatt – válaszolta Elvi. – Vagyis, igazából amiatt, amit tartalmaznak. Zöldek. Mármint olyankor, amikor nem… – A fejével az ablak és az alacsony, szürke felhőtakaró felé biccentett. – Rendes körülmények között zöldek. Egy fotoszintetizáló szervezet az életciklusa egy részét a felhőkben tölti, és úgy tűnik, bolygószerte sikeresen alkalmazkodik, mert mindenben, ami most ránk zúdult, találni belőle. Korábban itt eléggé száraz volt a klíma, így valószínűleg nem adódott sok lehetőség rá, hogy megfertőzzön minket. Ám a rengeteg eső és áradás következtében mostanra nagyjából mindenki érintkezett vele. És az organizmus sótűrő.

A vegyi berendezés jelzett, Elvi pedig automatikusan elindult feléje, miközben a tekintetét mindvégig Holdenen tartotta. Ám Fayez, Lucia és még egy illegális bolygófoglaló már emelték is ki a tiszta vízzel teli tömlőt, és új tasakot tettek be a helyére.

– Ez gondot jelent? – kérdezte Holden. – A só hogyan kerül a képbe?

– Sósak vagyunk – felelte Elvi, és rögtön kínban érezte magát a megfogalmazás miatt. A keze túl nagynak és sutának tűnt a megszokotthoz képest. – Mármint találkoztunk már olyan fertőzéssel, amit ez a szervezet okozott. Szépen szaporodik a könnycseppekben és a könnycsatornában. És a szemekben.

– Szemekben – ismételte el Holden.

– Lucia már találkozott egy esettel a… a vihar előtt. Amint a szervezet bejutott az üvegtestbe, új környezetben találja magát, amely minden jel szerint kiválóan megfelel neki, és ilyen körülmények között a szaporodás jellemzően exponenciális fázisba lép. Ami végül meggátolja, hogy a fény a retináig jusson, és…

Holden kifordított tenyérrel feltartotta a kezét. Elvi önkéntelenül előbbre lépett, és a férfiéhez akarta volna szorítani a tenyerét. Még időben észbe kapott.

– Azt hittem, hogy az itteni létformák biológiája alapvetően különbözik a miénktől. Hogyan fertőzhetnek meg minket?

– Nem fertőznek, mint a vírusok – felelte Elvi. – Nem gazdasejtek működését módosítják, vagy ilyesmi. Egyszerűen új, tápanyagokban gazdag környezetet jelentünk nekik, és ez a parány módot talált rá, hogy ezt kiaknázza. Nem próbál megvakítani minket. Mindössze arról van szó, hogy az extracelluláris mátrixon át kifejezetten könnyen bejut a szemgolyóba, és amint ott van, rendkívül jól érzi magát. Az exponenciális szaporodás bármely invazív fajra jellemző, amely új környezetet talál. Nincs, ami ki akarná szorítani.

Holden beletúrt a hajába. Amikor megszólalt, egészen halkan beszélt, mintha leginkább magában merengne.

– Apokaliptikus robbanások, bedöglött reaktorok, terroristák, tömeggyilkosság, halálcsigák, most meg járványos vakság. Rettenetes ez a bolygó. Nem lett volna szabad idejönnünk.

– Sajnálom – mondta Elvi, és megragadta a férfi karját. Holdennek kifejezetten erős karja volt. Izmos. A kezét Elvi kezére tette, és ettől Elvinek kissé felgyorsult a pulzusa. Utálta, hogy úgy érzi magát, akár egy szerelmes bakfis, ugyanakkor fel is villanyozta a dolog. Csak koncentrálj, gondolta magában, egy kis méltóságot!

– Jól van, doktor Okoye.

– Elvi.

– Elvi, szeretném, ha doktor Mertonnal minden szükséges intézkedést megtennének, hogy kezeljék a helyzetet. Azt hiszem, sikerült megtalálnom a módját, hogyan lehet készleteket lejuttatni ide, azt viszont nem tudom, hogyan vihetnénk fel bárkit a kútból, vagy helyezhetnénk el őket, ha mégis sikerülne. Szóval, ha igazam van, bármit lehozathatunk, amijük csak van odafent. De rendkívül fontos, hogy megoldást találjanak erre.

– Úgy lesz – bólintott rá Elvi. Elképzelni sem tudta, hogyan fogja betartani az ígéretét, de a szívét szinte szétfeszítette az elhatározás, hogy megtegye.

– Bármire szüksége van – hangsúlyozta Holden –, csak nyugodtan szóljon nekem!

Elvinek hirtelen kéretlen és meglepően szemléletes gondolata támadt. Érezte, hogy a pír felkúszik a nyakán.

– Rendben, kapitány – mondta. – Kellene… izé… leküldetne egy mintavételező táskát az Israelről? Azt hiszem, annak nagy hasznát venném.

Holden eleresztette a kezét, és Elvi tüstént bánta a hiányt. Gyorsan zsebre dugta a kezét. Holden biccentett neki, egy pillanatig tétovázott, mintha azt várta volna, hogy Elvi mondjon még valamit, aztán visszament a zsúfolt központi csarnokba. Elvi az ajkába harapott, és néhányszor nyelt még, mielőtt alábbhagyott a torkát fojtogató érzés. Tudta, hogy bután, sőt az illetlenség határát súrolóan viselkedik, de az, hogy tisztában volt ezzel, nem változtatott semmin.

Megállt az ablaknál, kinézett a szürke esőbe. Nehezére esett elhinni, hogy minden cseppje olyasmit tartalmazott, ami ugyanúgy benépesíteni készül a testét, ahogyan az emberiség az Új-Földet. Békésnek tűnt a kinti táj. Mérhetetlennek, gazdagnak és szépnek. Még a folyóként hömpölygő esővíz is a természet kibontakozásának érzetét sugallta.

A Föld nagy részét városok borították, vagy olyan gondozott természetvédelmi területek, amelyeket nagyjából annyira lehetett vadnak nevezni, mint egy vakvezető kutyát. A Mars és az Öv olyan kolóniákkal volt tele, amelyeket úgy építettek meg és terveztek, hogy embereknek alkalmas helyet alakítsanak ki egy embertelen és élettelen környezetben. Rájött, hogy ez volt életében az első olyan hely, ahol valódi vadont láthatott, ahogyan az évezredeken át uralta a Földet. Könyörtelent és véreset. Halálosat és közönyöset. Mérhetetlent, kiszámíthatatlant és bonyolultat, amihez foghatót elképzelni is nehezen tudott.

– Jól vagy? – kérdezte Lucia.

– Le vagyok taglózva – felelte Elvi. – De jól.

– Újabb mintát vettem le a víztisztítóból – közölte a doktornő. – Segítesz az elemzésben?

– Hát persze – válaszolta Elvi. – Amikor megérkezik a mintavételező táska, könnyebb lesz hazaküldeni az adatokat. Ők talán tudnak segíteni.

– Hát, ha bármit találnak, mindenképp audiofájlként küldesd el – javasolta Lucia. – Nem vagyok biztos benne, hogy elég jól látunk majd az olvasáshoz.

– Hogyan fogjuk csinálni? – kérdezte Elvi.

– Mit?

– Bármit. Enni, újjáépíteni, tiszta vizet előállítani, távol tartani magunktól a halálcsigákat? Hogyan leszünk képesek ebből bármit végrehajtani, ha egyikünk sem látja, mit csinál?

– Én arra tippelek – felelte Lucia –, hogy nehezen.

A hosszú új-földi nappal és az összefüggő felhőtakaró miatti sötétség összezavarta az emberek időérzékét. Elvi a kis oldalkamrában kuporgott, amit Fayez sajátított ki kutatólaboratórium gyanánt. A falak olyan ívekben hajoltak meg, amelyekről Elvinek a csontok jutottak az eszébe. Az egyetlen nyílás egészen magasan helyezkedett el a falon, és Fayez, Lucia vagy Sudyam már korábban letakarták valamilyen átlátszó műanyaglappal, hogy kint rekesszék a halálcsigákat. Egy fehér LED-lámpasor hideg fényt vetett a mélyvörös falra és mennyezetre. A parányi zöld iszapfolt a sebtében készített Petri-csészében lehetett volna alga, gomba vagy valamilyen saláta maradéka, amit a kelleténél több héttel tovább hagytak a felső egyetem kollégiumának hűtőszekrényében. Ám egyik se volt, és Elvi minél tovább vizsgálgatta, annál határozottabban tudatosodott benne ez a tény.

Akadt néhány hasonlóság az élővilág különféle ismert ágaival, amelyet Elvi korábban tanulmányozott. A sejteket körülvevő lipidfalak például minden jel szerint megfelelő lépésnek bizonyultak a tervezés terepén, akárcsak a szemek vagy a repülés. A mitózishoz hasonlóan szaporodtak, habár a sejtek időnként három, nem pedig két részre osztódtak szét, és Elvinek elképzelése sem volt, miért. Más anomáliákra is felfigyelt: egyes fotonok által aktivált molekulák koncentrációja nem egészen tűnt értelmezhetőnek.

Ám még ennél is rosszabbnak érezte, hogy nem tudott elgondolkodni rajta. Nem tudott koncentrálni. Abban a pillanatban, hogy a gondolatai kissé elkalandoztak, rögtön James Holdenre terelődtek. A hangja zengésére, elkeseredett és rettenthetetlen kacajára, a feneke formájára. Nem hagyta nyugodni Elvit. Elvi ráeszmélt, hogy négyoldalnyi vegyvizsgálati adaton siklott át úgy, hogy fogalma sem volt róla, mit látott, így aztán visszaült a sarkára, és elkáromkodta magát.

– Valami gond van? – lépett be Fayez az ajtónyíláson. A haját hátrakötötte, az arcát hamuszürkére fakította a fáradtság, és rászáradt sár csíkozta. Miközben nézte, Elvi eltűnődött, vajon a férfi mennyi ideje nem aludhatott már. Eltűnődött rajta, ő mikor hajtotta utoljára álomra a fejét. Vagy, ha már itt tartott, mikor evett.

– Igen – válaszolta.

Fayez leguggolt a boltív mellé, amely a központi termekbe vezetett vissza. A műanyaglap sötétnek mutatkozott. Tehát éjszaka volt. Elvi erre sem figyelt.

– Mire ez a hűhó? – kérdezte Fayez. – Már megint valami „szent Isten, mind meg fogunk halni” felfedezés, vagy továbbra is azt a listát fogjuk teljes mértékben kiélvezni, ami már a rendelkezésünkre áll.

– Meg kell keresnem Holden kapitányt.

Fayez a kezébe temette az arcát.

– Naná.

– Tisztáznom kell vele a helyzetet.

Fayez felkapta a fejét, a szeme kikerekedett.

– Nem, Elvi. Nem kell.

– De igen – jelentette ki Elvi. – Tudom, hogy helytelen, de tény, hogy beleszerettem. Zavaró tényező, és elvonja a figyelmemet a munkámról. Próbáltam tudomást sem venni róla, de ez nem segít. Szóval megkeresem, és átbeszéljük a dolgot. Pusztán azért, hogy megoldjuk, és…

– Ne, ne, ne! – kérlelte Fayez. – Jaj, ne! Ez egészen rettenetes ötlet. Ne tedd meg!

– Nem érted. Nem akarom, de képesnek kell lennem arra, hogy koncentráljak, és az érzéseim… amit iránta érzek…

Elvi felállt. Most, hogy kimondta, nyilvánvalóvá vált, minek kell történnie. Holden az Elviéhez hasonló egyik oldalkamrában aludt. Valószínűleg Amos is ott lesz, hogy őrködjön. Elvi egyszerűen megkérheti, hadd beszéljen vele négyszemközt odabent. És kiöntheti a szívét. Korábban nem értette a kifejezést, most már azonban igen. Kiöntheti a szívét Holdennek, és Holden annyira kedves, annyira gyengéd és annyira előzékeny, hogy nem fogja kinevetni, vagy elhajtani. Elvi végre…

– Elvi! – ismételte el Fayez. – Kérlek, nagyon kérlek, ne tedd meg. Nem James Holdenbe vagy szerelmes. Egyáltalán nem ismered őt. Fogalmad sincs, a kifelé mutatott személyiség mennyire hasonlít a valódi énjére, a valódi énjével pedig sosem szembesültél. A hírcsatornákon szerepel, és itt dolgozik.

– Nem érted.

– Dehogynem – ellenkezett Fayez. – Pokolian megrémültél, magányos vagy, és szexre vágysz. Elvi, hallgass rám! Az elmúlt két évet a lehető legstresszesebb körülmények között töltötted. Először is egy idegen bolygóra jöttünk el. Ráadásul az ismeretlen bolygón már letelepedett egy halom ember, akik megpróbáltak megölni téged. Aztán a bolygó felrobbant. Most pedig apró kis vackokat igyekszünk távol tartani tőlünk, amelyek végezhetnek veled, mert véletlenül hozzájuk érhetsz, miközben azt próbálod elérni, hogy más kis vacakok ne szaporodjanak el a szemedben. Egy ilyen helyzetben senki sem gondolkodik józanul.

– Fayez…

– Ne! Hallgass végig! Mindig úgy birkózol meg a nehézségekkel, hogy nem veszel tudomást arról, mennyire berezeltél, és a munkádra összpontosítasz, és ez nagyszerű. De emlős vagy, Elvi. Társas lény, akit megnyugtat az érintés, és mivel mi nem kurkásszuk folyton egymást, ezért ez a szexet jelenti. Két éven át kerülted a munkahelyi románc minden formáját, míg mi, többiek összejöttünk egymással, aztán partnert váltottunk, mert magányosak és rémültek voltunk, és a főemlősök többek között így nyugtatják meg magukat és egymást. Rajtad kívül mindenki ezt csinálta.

– Én nem…

– És tessék, annyira kiborultál, hogy észre sem veszed, hogy kiborultál, és erre jön James Holden, a világmindenség megmentője, és naná, hogy az egész falsul sül el. De ez nem róla szól, hanem rólad. És ha most odamész hozzá, hogy tisztázd vele a helyzetet, vagy az ágyban köttök ki, vagy telesírod az összes szövetmintánkat.

Elvi érezte, hogy az állkapcsa oldalra siklik, a keze ökölbe szorul. Fayez térdre emelkedett, de ott megállt. Kinyújtotta az egyik karját, hogy eltorlaszolja a kijáratot, elfintorodott, aztán visszahúzta a kezét. Amikor újra megszólalt, halkabban, gyengédebben beszélt.

– Kérlek, mindent, amit lehetett, elszúrtunk, mióta idejöttünk erre az életveszélyes bolygóra. A kapun át magunkkal hoztuk az összes törzsi, territoriális, majomeszű hibát, amit az emberiség elkövethet, és itt összekatyvasztottuk az egészet. Amire pedig most készülsz… szeretném, ha ez lenne az egyetlen hiba, amit végül nem követünk el.

– Azt akarod mondani nekem – horkant fel Elvi épp annyira felháborodott, mint fagyos hangon –, hogy csak arra van szükségem, hogy megdugjanak?

Fayez legyőzötten nekiroskadt a falnak.

– Azt mondom, hogy te is ember vagy, és az emberek egymásban keresnek vigaszt. Azt mondom, hogy nem amiatt kívánod Holdent, amilyen valójában, hiszen nem ismered, így történetet konstruálsz köré, hogy nyugodt szívvel elvedd, amire szükséged van, mert Isten mentsen attól, hogy olyasmire legyen szükséged, ami nem a romantikus szerelem ikerpárja. És…

Fayez felemelte a kezét, a fejét csóválta, és elfordította a tekintetét. Az eső szakadatlanul kopogott a műanyaglapon, mint a kövön doboló körmök. A csarnok mélyén valaki felkiáltott, és egy még távolabbi hang válaszolt neki. Elvi karba fonta a kezét.

– És? – mondta. – Folytasd! Nem értem, miért hagytad itt abba.

– És – sóhajtott fel Fayez. – Én itt vagyok.

Pár másodperc kellett ahhoz, hogy Elvi megértse, mire utal Fayez. Hogy mit ajánl. A nevetése éppoly megállíthatatlannak hatott, akár az eső. Fayez elbiggyesztette a száját, és vállat vont, tekintetét az Elvi mögötti falra szegezte. Elvi nem tudta abbahagyni a vigyorgást, jóllehet már belefájdult az arca. Aztán egy kissé alábbhagyott a nevethetnékje. Elvi mély lélegzetet vett, és nyelt egyet. Távoli villámlás ragyogtatta fel az ablakot, de mennydörgés nem követte.

Elvi lepillantott Fayezre. A férfi egy pillanattal később fölnézett rá.

– Jól van – egyezett bele Elvi.

Fayez horkolt álmában. Nem hangosan. Nem úgy, mint egy gőzmozdony. Csupán halk dorombolásféle tört elő a torkából. Rászáradt sártól mocskos ruháikat a fejük alá hajtották párna gyanánt. Elvi a hátán feküdt, felhúzott térddel, a mennyezetet bámulta és saját testének lágyságát. Fayez az oldalán hevert, Elvihez simulva, hogy a testével melegítse, két lábával közrefogta őt. A férfi lélegzete csiklandozta a bőrt Elvi kulcscsontja felett. Elvi azon merengett, mit tenne, vagy mondana, ha valaki váratlanul besétálna a boltíves átjárón, de éjszaka volt, az itteni éjszakák pedig sokáig tartanak. Sok minden belefért az időbe.

Elvi szemügyre vette a férfi testét, amely a nyers méz színére emlékeztetett, a mellét és a lábát pedig sokkal több szőr borította, mint amire Elvi számított. Akár egy ősember, épp csak a Neander-völgyiek kiálló szemöldökeresze nélkül. Elvi mély lélegzetet vett, aztán lassan kiengedte a levegőt, csupán azért, hogy megtapasztalja, milyen érzés. Mindig szigorúan ügyelt rá, hogy ne feküdjön össze a munkatársaival. Még csak valamelyik kollégája kezét sem fogta meg azóta, hogy az Israel megkezdte hosszú égetését a kapu felé. Mostanra csaknem elfeledte, milyen a szex. És ami utána következik.

Fayez köhintett egyet, elfordult egy kicsit, Elvi pedig kihasználta az alkalmat, hogy elhúzódjon tőle. A férfi szétvetett tagokkal hevert a földön, lecsukott szemmel, Elvi ruháihoz préselt arccal. Elvi James Holdenre gondolt, elméje óvatosan megérintette a szívét, félt attól, amit odabent talál.

– Huh – közölte a kamrával halkan, nehogy felébressze Fayezt. – Nem voltam szerelmes Holdenbe.

Fayez lélegzése megváltozott, a szeme megremegett, de nem nyílt ki. Elvi eszébe ötlött, hogy visszaszerzi alóla a kezeslábasát, de Fayez annyira békésen aludt, hogy Elvi úgy döntött, vár még. Az együttlétük előtt arra számított, hogy zavarban lesz a meztelensége miatt. Szégyellni fogja. Nem így történt.

Törökülésben letelepedett a vegyi elemzőberendezés mellé. A tálkában a vízmintából származó zöld maszat mostanra elmozdult kissé, hajszálvékony indákat eresztett ki magából, a környezetét próbálta felfedezni. Elvi megnyitotta a kémiai információt, és az elejétől végigolvasta az egészet. Amikor a fény által aktivált vegyületeket illető furcsa értékhez ért, türelmetlenül köhintve sóhajtott. Homokirálisak voltak a kettős kiralitású környezetben. Elvi mindkét alakzattal találkozott, és valószínűleg teljesen más feladatot láttak el. Ez tehát logikusnak hangzott.

Elvi nyújtózott egyet, kissé megropogtatta a gerincét a lapockái között, aztán előregörnyedt, a tekintetével átfutotta az adatokat. Jegyzeteket készített arról, mit kell megkérdeznie Luciától vagy az otthoniaktól. Teljesen belemerült az értékek elemzésébe, és egészen addig észre sem vette, hogy Fayez felébredt, felöltözött, és kiment, amíg a férfi egy pokrócot nem terített Elvi hátára. Elvi felpillantott. A kezeslábasa még mindig a földön lévő halomban hevert. Fayez letett mellé egy bögre forró teát, aztán megcsókolta Elvi feje búbját.

– Jó reggelt, napsugár! – üdvözölte.

Elvi elmosolyodott, háttal nekidőlt a férfi lábának.

– Fogadok, hogy minden lánynak ezt mondod.

– Jól vagy? – kérdezte gyengéden Fayez.

Elvi összeráncolta a szemöldökét. Vajon jól van? A körülményekhez képest talán igen.

– Ezt a szervezetet vizsgálgatom – jegyezte meg –, és tudod, azt hiszem, egyre jobban értem. Tessék, szaladj végig ezeken a számokon…

HARMINCHATODIK FEJEZET: HAVELOCK

Az Edward Israel légvisszaforgató rendszerei nem törődtek vele, honnan kapják az energiát. Fúziós reaktor vagy telep: egyre ment nekik. Az érzet, hogy megváltozott a levegő, melegebb, sűrűbb, az élet fenntartására kevésbé alkalmas lett, kizárólag Havelock fejében létezett. Tudatosodott benne, hogy egy acél és kerámia léghengerben van, elzárva mindenféle nagyobb, tápláló környezettől. Felnőttként élete nagy részét ilyen helyzetekben töltötte, és ez a tény idővel éppúgy észrevehetetlenné vált számára, mint ahogy a Földön sem gondolt senki bele, hogy egyedül a tömegvonzás tartja meg őt egy pörgő égitest felszínén, a nap fúziós reaktorától pedig csupán a távolság és a légrétegek védelmezik. Az ilyesmire mindaddig nem gondol az ember, amíg probléma nem merül fel.

Megosztott képernyőjének bal oldalán Marwick kapitány nézett szembe vele fölöttébb feldúlt és bosszús arccal, a jobb oldali részt pedig az RCE gépészcsapatának és Havelock saját polgárőrségének vezetője foglalta el.

– Ahhoz kellően megnövelhetem a hálózat hatékonyságát, hogy két, legfeljebb három napot nyerjünk vele – magyarázta a főmérnök. Az arca kivörösödött, alsó állkapcsa előreszegeződött.

– Elvileg – jegyezte meg Marwick. – Ez egy öreg hajó. Az elméletekre alapozott dolgok itt nem mindig valósulnak meg tökéletesen.

– Tudjuk, milyen az itteni energiahálózat – vetette ellen Koenen. – Nem csak találgatunk. Ismerjük a számokat.

– Nehéz elfogadni a tényt, hogy a számok nem jelentenek többet puszta találgatásnál, ugye? – kérdezte Marwick.

– Uraim – szólalt meg Havelock szinte ugyanabban a hanghordozásban, amit Murtry használt volna. – Értem a problémát.

– Lehet, hogy halott, de még az én hajóm – jelentette ki Marwick.

– Halott? – csattant fel a főmérnök. – Mi leszünk halottak, hacsak nem…

– Ezt most hagyják abba! – szakította félbe Havelock. – Mindketten. Fejezzék már be! Értem a problémát, és tiszteletben tartom mindkettejük véleményét. Addig átkozottul nem hajtunk végre semmilyen módosítást a hajón, amíg útnak nem indítottuk a következő segélyszállítmányt a lentieknek. Kapitány, engedélyt ad a mérnökcsapatnak, hogy anélkül, hogy bármihez hozzányúlnának, szemrevételezzék az energiahálózat vezetékeit és kötéseit?

– Anélkül, hogy bármihez hozzányúlnának? – húzta össze a szemét Marwick. – Ha ezt tényleg betartják. Könnyű átlépni a határvonalat aközött, hogy megszemlélnek valamit, és hogy meg is akarják simogatni.

Havelock bólintott, mintha ez beleegyezés lett volna.

– Főnök, rakjon össze egy csapatot. Kizárólag szemrevételezhetnek, de nem nyúlhatnak semmihez. Jelentést kérek, amint elindult a segélyszállítmány.

– Igenis – nyugtázta a főmérnök élesen és kissé túl hangosan. Ahogyan olyasvalaki beszélne, aki nem szolgált a fegyveres erőknél, mégis katonásnak akar tűnni. A jobb oldali kapcsolat bontott, Marwick kapitány ablaka pedig automatikusan átméreteződött, hogy betöltse a képernyőt.

– Az az ember egy seggfej.

– Rémült, és irányítani próbál… nos, mindent, amit irányíthat.

– Egy seggfej, és elfelejti, hogy pár paintballütközettől még rohadtul nem lesz belőle Nelson admirális.

– Majd kordában tartom – ígérte Havelock. Még tíz napig, utána már úgysem fog számítani.

Marwick bólintott, majd ő is bontotta a kapcsolatot. Havelock mélyen beszívta a levegőt, aztán lassan kieresztette az orrán át. Visszacsúsztatta a képernyőt a kapcsolatkérések listájához. Újabb harminc üzenet jött be csupán az idő alatt, amíg a kapitánnyal és a főmérnökkel beszélt. Mindegyik üzenetet otthonról küldték. A Sol rendszerből. Felkérések interjúra és nyilatkozatra olyan emberektől, akikkel sosem találkozott, de nem kizárólag olyanoktól, akiket sosem látott még. Sergio Moralestől a Nezávisle Newstól, Mayxon Dale-től a KBSz Központi Információtól. Még Nasr Maxwell is küldött üzenetet a Forecast Analyticstől. Az ismerős arcok és személyiségek azoktól a hírcsatornáktól, amelyeket Havelock azért követett, hogy lépést tartson az otthoni eseményekkel, most őt keresték meg. Az emberiség figyelme az Új-Földre terelődött. Rá.

Havelocknak cseppet sem tetszett ez, és nem használt az adott helyzetben.

Egyenként végignézte az üzeneteket, ugyanazzal a sablonszöveggel válaszolt mindegyikre, amit az elsőnél összerakott.

– Pillanatnyilag teljesen leköt minket az új-földi helyzet megoldása. Kérem, hogy a kérdéseiket intézzék Patricia Verpsike-Sloanhoz, a Royal Charter Energy sajtóosztályának munkatársához.

Bla-bla-bla. Előbb-utóbb valószínűleg alapos fejmosást kap majd ezért. Már most tartott tőle, hogy a „pillanatnyilag teljesen leköti őket az új-földi helyzet” megfogalmazástól tartózkodnia kellett volna.

– Jól van? – kérdezte Naomi a cellájából.

– Persze.

– Csak azért kérdezem, mert rengeteget sóhajtozik.

– Valóban?

– Az elmúlt percben ötször – felelte Naomi. – Mielőtt a reaktor bedöglött, csak kétpercenként tette. Átlagosan.

Havelock elmosolyodott.

– Valami hobbi kéne magának.

– Ó, tényleg – válaszolta Naomi.

Havelock megnyitotta a segélyszállítmány státuszlapját. A belépési pontig még mindig nyolc óra volt hátra. A tárgynyomtatót tehát legfeljebb hat órán át használhatta. Ha Murtrynek és a többieknek olyasvalamire lenne szüksége, aminek az előállítása ennél tovább tart, akkor várniuk kell. Hozzálátott, hogy végigvegye a listát. Étel. Plusz vizes tasakok a vegyi berendezéshez, amit sikerült megmenteniük. Acetilén és oxigén a mentő- és javítóbrigádnak. Ellenőrizte a súlyt. Nem szeretett volna kihagyni bármit, aminek a lentiek hasznát vehetik, azzal viszont semmit nem érnének, ha egy leszakadt ejtőernyő miatt az egész a légkör felső rétegeiben szóródna szét.

– Híres lesz, amikor visszaérünk – jegyezte meg Naomi.

– Hmm?

– Most már maga ennek az arca. Az egésznek, ami itt történik. Minden hírcsatorna azt az üzenetet fogja leadni, amit az előbb elküldött.

– Az üzenetből olyannyira hiányzott az információ, hogy szinte sterilnek mondanám – válaszolta Havelock. – Az ember így közli, hogy „nem nyilatkozom”, anélkül, hogy úgy tűnne, rejteget valamit.

– Őket ez nem fogja érdekelni. Talán még csak nem is a maga szavait játsszák le. Csak egy képet, letekert hanggal, miközben ők kommentálják a dolgot.

– Hát ez igazán nagyszerű – állapította meg Havelock, és tovább böngészte a segélyszállítmány tartalmát. A vészvilágítás telepről működött, és ugyan az akkumulátor töltése valószínűleg nem elég ahhoz, hogy beindítsa a bolygóvédelmi rendszert, Havelock nem akart kockáztatni. Próbálta felidézni, minek lehet még saját energiaforrása. Nem szokott hozzá, hogy efféle kérdésekkel foglalkozzon.

– Velünk is ez történt – szólalt meg újra Naomi. – Vagyis, igazából vele. Már az Eros előtt.

– Mi?

– Hogy valamihez az arcát adta. Így visszagondolva már tudom, hol történt. És attól kezdve ő volt az a fickó, akire lőni kezdett a Mars. Aztán pedig jött az Eros.

– Való igaz – ismerte el Havelock. – Valószínűleg akadnak emberek, akik soha életükben nem hallottak még James Holdenről és a Rocinantéról, de abból a fajtából valók, akik nem nézik a hírcsatornákat. Nekem viszont úgy tűnik, hogy elég jól viseli.

– Nocsak, mister Havelock, csak nem gúnyolódunk?

Havelock a berakodási vázlatra váltott át. A számítógép vette az összes csomagot, és hat különböző konfigurációban rendezte őket össze attól függően, hogy a sűrűség, aerodinamika, sőt akár a súlyeloszlás számít-e a legfontosabbnak. Havelock az ujjával elforgatta az ábrákat, és sorra mindegyiket elképzelte, ahogy az Új-Föld tomboló légkörében hánykódik.

– Csak annyit akartam mondani, hogy látszólag nem nagyon törődik vele – magyarázkodott Havelock.

– Hogy őszinte legyek, szinte nincs is a tudatában – mondta erre Naomi.

– Ne már! Most azt akarja mondani, hogy egyáltalán nem élvezi? Egy kicsit sem?

– Nem élvezi, még egy kicsit sem – felelte Naomi. – Ismertem olyanokat, akiknek kéjes gyönyört okoz. De Jim nem ilyen.

– Maguk ketten egy pár, ugye?

– Igen.

– Hát, szerencsésnek nevezném, ha nem lenne köze ehhez a totálisan szétcseszett bolygóhoz – jegyezte meg Havelock, miközben kiválasztotta az egyik kompromisszumos berakodási rendet. – A magam részéről egyedül annak az elhúzódó, lassú halálnak leszek majd az arca, amit a rendszerben mindenki végig fog nézni, és örül majd, hogy kimarad belőle.

A teljesítési fanézetre váltott. A még legyártandó munkák mind egymás alatt sorakoztak. Havelocknak olyan érzése támadt, hogy valamit kifelejtett, és néhány másodpercbe telt rájönnie, hogy micsodát. Visszaváltott a készletlistához, és hozzáírt egy doboz daganatölőt. James Holden számára.

– Mennyire jól ismerte Millert? – kérdezte Naomi. – Közeli barátok voltak?

– Társak – válaszolta Havelock. – Párszor megóvott a bajtól, amikor nem bírtam el valamivel. Vagy amikor hülyeséget csináltam. A Ceres, közvetlenül az előtt, hogy a KBSz átvette a hatalmat, nem kedvezett a földieknek.

– Sohasem találta… nem is tudom… furának?

– Zsaruként szolgált a Ceresen – felelte Havelock. – Mindannyian furák voltunk.

– Felkészült a nagy sétára?

Naomi átfűzte az ujjait a cellája rácsán. Szemmel láthatóan szórakoztatta a dolog.

– Már ennyi idő lenne?

– A Royal Charter Energy nagy súlyt helyez rá, hogy az őrizetében lévő foglyokkal a cég irányelveivel és a bolygóközi törvényekkel összhangban emberségesen bánjanak – válaszolta Havelock, ahogy minden korábbi alkalommal tette. Mostanra amolyan privát tréfaként sütötték el ezt, ami nem azért tűnt viccesnek, mert vicces volt, hanem mert rutinszerűen ismétlődött.

– Eléggé értelmetlennek tűnik – jegyezte meg Naomi. – Mármint ha mindannyian meghalunk.

– Tudom – felelte Havelock, és meglepte a mellét szorító érzés. – De ennyivel kell beérnünk. Így én inkább megyek.

Havelock kicsatolta magát, majd odalebegett a zárszekrényhez, és beütötte a kódját. A szekrény kiadott egy bokaperecet, Havelock pedig odahajította a cellához. Naomi az ujjbegyeivel rácsippentve elkapta, és óvatosan áthúzta a rácson. Ráillesztette a bal bokájára, aztán összekattintotta a két végét. A bokaperec szisszent egyet, és a jelzőfény zöldre váltott. Havelock ellenőrizte a kézi terminálját. A bokaperec készen állt. Se anomáliát, se hibát nem mutatott. Havelock kitárta a zárka rácsát, Naomi pedig nyújtózkodva előlebegett. Papír kezeslábasa minden mozdulatánál megzizzent.

– Mehetünk? – kérdezte Havelock.

– Egész nap erre vártam – felelte Naomi.

Az edzőteremben a megszokottnál nagyobb zsúfoltság fogadta őket. A bizonytalanság – a félelem – elől egyesek a testmozgásba menekültek. Havelock nem tudta eldönteni, vajon az a kényszer hajtotta-e őket, hogy úgy érezzék, tesznek valamit, vagy annyira ki akarták fárasztani magukat, hogy elfeledkezzenek a tényről: a legközelebbi segítségtől egyévnyi utazásra keringenek egy üres bolygó felett. Esetleg egyszerűen az öngyógyítás egy módja volt. Az endorfinok csodákra képesek. Naomit egy gélfülkéhez vezette, ő maga pedig a szomszédos súlyzókeretet választotta.

A legénység többi, gépen dolgozó tagjai úgy tettek, mintha nem vették volna őket észre. Többnyire üres tekintettel vagy pókerarccal néztek maguk elé, néhányuk arcán azonban haragot lehetett felfedezni. A legtöbb dühös ember Naomit fixírozta, néhányan azonban – zömében övbéliek – Havelock felé vetettek vádló pillantásokat. Havelock úgy tett, mintha nem törődne velük, miközben a háta és a lába főbb izomcsoportjait dolgoztatta meg. Ám elég lett volna egyetlen hirtelen mozdulat, és előrántja a fegyverét. Azzal bízták meg, hogy védje meg a nő életét, és a maga testi épségét. Emellett pedig azzal, hogy tartson mindenkit egyben, amíg el nem ég a hajó.

Verejték tapadt Havelock bőréhez, apró cseppecskék terjedtek szét rajta, értek egymáshoz, gyűltek össze. Ha elég sokáig edz, végül saját izzadsága vont volna gubót köréje. A gyakorlatsorok között pihent egy keveset, hogy szárazra törölje a saját arcát és Naomiét. A nő hálásan biccentett neki, de nem szólt.

Amikor végeztek, Havelock kinyitotta a gélfülkét, és kiengedte Naomit. Az egyik környezetszabályzási technikus – egy Orson Kalk nevű, fakó hajú és tömpe orrú övbéli – lebegett oda, hogy rögtön használatba vegye.

– Az okszelbe viszed a cabát, schwist? – kérdezte, mire Naomi felkacagott.

– Sikata ga rohadtul nai, sa sa? – felelte a nő.

– Jöjjön! – szólalt meg Havelock. – Menjünk!

Az övbéli technikus befeküdt a zselébe, Naomi pedig ellökte magát az előcsarnok felé, amely Havelock irodájába és az ő cellájába vezetett. Havelock az egész visszaúton hátrafelé nézegetett a válla fölött. Addig nem nyugodott meg, amíg Naomi vissza nem került a zárkájába, majd rá nem csukta és le nem zárta a rácsot. Havelock a szekrényből elővett egy tiszta rabruhát és pár törülközőt, aztán beadta őket a nőnek, mielőtt aktiválta az elkülönítő pajzsot. Ezután visszahúzta magát a présülésébe, hallgatta a halk neszeket, ahogy a nő levette magáról a régi rabruhát, megmosakodott, aztán felvette a tisztát. Naominak igaza volt. A cellák elkülönítő pajzsa az égvilágon semmit sem tompított a hangokon. Megnézte az üzenetlistát. Ötvenhét újabb nyilatkozatkérés, és egyik sem olyasvalakitől, akivel szívesen beszélgetett volna. Ismét a sablonválaszt küldte el mindegyiküknek.

Lehunyta a szemét, azt próbálta felmérni, hogy ha csukva tartaná, képes lenne-e elszenderedni. Most már úgy gondolta, igen, de amióta leállt a reaktor, könnyebbnek bizonyult fantáziálgatni az alvásról, mint ténylegesen aludnia.

Felcsipogott a képernyője. Murtry volt a vonalban. Havelock fogadta a hívást.

A monitoron ugyanaz a férfi jelent meg, akit Havelock jól ismert, és mégsem ő. Murtry arcát sosem lehetett különösen jól kipárnázottnak mondani, most azonban kifejezetten lesoványodottnak hatott. Tekintetéből hiányzott az acélos figyelem, amit Havelock megszokott tőle, és pillanatokba telt, míg rájött, hogy Murtry nem is igyekszik meglátni őt.

– Ott van, Havelock?

– Igen, uram. Milyen a helyzet odalent, uram?

– Lehetne jobb is – felelte Murtry. – Helyzetjelentést kérek a segélyszállítmányról.

– Ó, jól haladunk. Ha semmi nem jön közbe, végzünk a berakodással, és útra készen fog állni… ah. Úgy tűnik, hat óra plusz egy-két perc múlva.

– Rendben.

– Nem kapja meg a biztonsági szolgálat értesítéseit, uram? Ellenőriztessem a rendszert?

– Megkapom az értesítéseket, de nem tudom elolvasni őket – válaszolta Murtry. Hangja nyugodtnak és közvetlennek hatott, mintha nem épp az imént ismerte volna el, hogy nemsokára elveszíti a szeme világát. – Szóval amint ezt lebonyolították, a következő szállítmánynál másra kell helyezni a hangsúlyt.

– Igenis.

– Félig állandó menedéket kell építenünk idelent. Valami kellően egyszerű konstrukció kell, hogy akár úgy is összeállíthassuk, ha nem látjuk rendesen, amit csinálunk. És elég tartós legyen ahhoz, hogy kibírjon… hát, a francba is, kettő-négy évet, azt hiszem. Nézzen utána, mi áll a rendelkezésünkre, ami megfelel ezeknek a kritériumoknak! Ha a fedélzeten nincs semmi, ami alkalmas lenne, kereshet valamit az otthoni adatbázisokban, de nem szívesen hagynék ki túl sok leszállási lehetőséget. Fogalmam sincs, a lentiek meddig lesznek még munkára foghatók.

– Milyen méretekre gondolt?

– Nem számít. Bármi jó, ami gyorsan elkészül, és elég szilárd.

Havelock a homlokát ráncolta. A fogoly cellájából semmiféle hang nem szűrődött ki. Nem tudta, a nő hallgatózik-e. Valószínűleg igen. Ez persze nem igazán számított.

– Valami speciális elemre figyeljek oda?

Murtry megrázta a fejét. A tekintete először állapodott meg egy pillanatra a kamerán, aztán elfordította.

– Ha ennek az expedíciónak nem maradnak túlélői, mindenképp azt akarom elérni, hogy amikor megérkezik a gyarmatosítók következő hulláma, olyasmi várja őket, ahová behúzódhatnak, és a tetején az RCE felirat díszeleg.

– Kitűzzük a zászlónkat, uram?

– A legsoványabb B-tervként tekintek rá – felelte Murtry. – Meg tudja csinálni?

– Igen.

– Jól van. Még keresem.

– Van még bármi, amire szükségük lehet odalent?

– Nincs – vágta rá Murtry. – Személy szerint rengeteg mindent szeretnék, de ha elég gyorsan idejuttatja nekünk azt az épületet, mindenünk meglesz, amire csak szükségünk lehet.

A kapcsolat bontott. Havelock a foga között füttyentett. Naomi cellájának elkülönítő pajzsa kikapcsolt.

– Helló – köszönt Havelock.

– A főnöke azt tervezi, hogy olyan tartós barakkot építsen, ami fejfaként állhat majd, amikor a következő csapat idióta idejön meghalni. Nem tudom eldönteni, vajon nihilista-e, vagy a második legidealistább ember, akivel életemben találkoztam.

– Akár mindkettő igaz lehet.

– Akár – hagyta rá Naomi. Aztán egy pillanattal később megkérdezte: – Jól van?

– Én? Persze.

– Biztos benne? Csak mert a hajó, amin utazik, egyre alacsonyabb pályán kering, az a férfi pedig, akit apjaként tisztel, épp az előbb jelentette be, hogy hamarosan meghal.

– Nem tisztelem őt apámként – ellenkezett Havelock.

– Rendben.

– Van valamilyen terve. Egészen biztosra veszem, hogy van valamilyen terve.

– Történetesen az a terve, hogy mindannyian meghalunk – mondta erre Naomi.

A súlytalanságban a könnyek nem hulltak, sokkal inkább felgyűltek, és elborították az ember szemét, mígnem minden olyannak tűnt, mintha víz alá került volna. Mintha elsüllyedt volna. Havelock az inge ujjával törölte le a könnyeit, de még így is túl sok apró csepp táncolt a szemlencséjén: parányi hullámok, melyek megrázták a falakat. Majdnem egy percbe telt, míg Havelock újra normálisan tudott lélegezni.

– Hát, ezen most biztosan jól elszórakozott – jegyezte meg Havelock keserűen.

– Dehogy – felelte Naomi. – De ha van egy felesleges papír zsebkendője, azt elfogadnám. Ez a ruha rohadtul nem szívja magába a nedvességet.

Amikor Havelock odanézett, látta, hogy a nő szemgödre is megtelt könnyekkel. Egy keveset tanakodott, aztán kicsatolta magát, megragadta egy kéztörlő kis kemény korongját, és odacsusszant Naomihoz. Benyújtotta a törülközőt a rácson, a nő pedig a szeméhez szorította, hagyta, hogy a sós könnyek sötét foltként terjedjenek szét rajta, aztán hagyta, hogy a kendő magától széthajoljon és kiterjeszkedjen.

– Pokolian félek – jelentette ki Havelock.

– Én is.

– Nem akarok meghalni.

– És én sem.

– Murtryt nem érdekli.

– Így van – ismerte el Naomi. – Egyáltalán nem.

Szavak tolultak Havelock ajkára, elszorították a torkát. Egy másodpercig azt hitte, ismét sírni kezd. Túlságosan kimerült. Túl régóta dolgozott egyfolytában túl nagy nyomás alatt. Lassanként labilissá vált érzelmileg. Érzelgőssé. A torkát szorító érzés nem engedett fel.

– Azt hiszem – szólalt meg végül, és minden szótaggal meg kellett küzdenie –, hogy rossz helyre szerződtem.

– Legközelebb legyen több esze! – válaszolta Naomi.

– Legközelebb.

Naomi kinyújtotta a rácshálón az ujjait, Havelock pedig gyengéden a mutatóujja és a hüvelykujja közé fogta a kezét. Egy hosszú percig csak lebegtek ott: a fogoly és fogva tartója, övbéli és földi, vállalati alkalmazott és kormányzati szabotőr. Most már egyik különbség sem tűnt annyira fontosnak, mint régen.

HARMINCHETEDIK FEJEZET: ELVI

Az adatok és az elemzések rendezetlen halomként érkeztek vissza, egy része az Israel szakértői rendszereiből, más részei az RCE lunai, földi és ganymedesi munkacsoportjaitól. Az eredményeket nem lehetett egybefésülni, könnyen emészthető összegzést adni róluk. Ehelyett vélemények és hipotézisek, javasolt vizsgálatok leírásai érkeztek – amelyek közül csupán néhány elvégzésére volt bármiféle esély az Elvi rendelkezésére álló felszereléssel –, meg néhány adatelemzés. A telepesek közötti korai megbetegedésekről Lucia által készített kórleírások és Elvinek az özönvízszerű esőzés utáni megfigyelései együttesen elegendő információval szolgáltak az ezernyi elmélet felvetéséhez, ahhoz azonban nem, hogy valóban helytálló következtetéseket lehessen levonni. És Elvi irányította a helyi munkacsoportot, és az egész világmindenségben egyedül ő férhetett hozzá a tesztalanyokhoz és az új információhoz.

A halálcsigák viszonylag egyszerű esetnek bizonyultak. A mérgező vegyület egy bonyolult széngyűrű volt nitrogénes burokkal körülvéve, amely csekély mértékben a tetrodotoxinra emlékeztetett, és minden jel szerint a meztelen csiga mozgatórendszerének képezte részét, nem pedig a ragadozók elleni védelmül szolgált. Hogy pontosan hogyan jutott be a vérbe, továbbra is rejtély maradt, de a nyálka féltucat R-kiralitású elemet tartalmazott, amelyeket eddig senki sem vizsgált meg alaposan. Bármilyen tudás származik is a későbbi tanulmányokból, Elvi már mindent ismert, ami a számára fontos lehetett: neurotoxin, nincs ellenszere, igyekezzünk nem megérinteni. Ennyi.

A szemflóra ellenben összetettebb volt. A lunai és ganymedesi laboratóriumok algamodellekkel dolgoztak, a tenyészetre pedig úgy tekintettek, mint egy dagály után visszamaradt tócsában megtelepedett invazív fajra. A földi csoport amellett érvelt, hogy a fotoszenzitív ásványi struktúra jobban modellezi a helyzetet. A vihar után épen maradt, csekély mennyiségű egészségügyi adatból kiindulva az Israel szakértői rendszere azt vetette fel, hogy a vakság nem annyira az üvegtestben lévő idegen tömeg eredménye, hanem abból fakad, ahogyan az idegen szervezet szétszórja a fényt. Ez rendkívül jó hírnek számított, hiszen azt sugallta, hogy a szervezet elpusztításával és az optikailag aktív szerkezetek lebontásával gyorsan visszaállíthatják a szerv látóképességét. Lebegő darabkák lesznek majd a szemben, de ez a legtöbb embernél amúgy is előfordul, és az agy elég tűrhetően ellensúlyozta ezt.

Az viszont meglehetősen homályosnak tűnt, hogyan lehetne elpusztítani őket. És szorított az idő. A fehérvérsejtszámok hirtelen növekedését lehetett tapasztalni, vagyis a testük megpróbálta kivetni a betolakodókat. Csupán annyi volt a gond, hogy sikertelenül.

Elvinél az első tünetek a szemhéja körüli enyhe viszketéssel kezdődtek, ami nem tűnt rosszabbnak, mint az otthoni szezonális allergiák. Aztán egy kevés fehéres váladékozás és fejfájás következett. Aztán pedig, hét órával azután, hogy észrevette ezeket, a világ lassanként kissé elmosódottabb lett, és zöldes árnyalatot vett fel. Elvi ekkor állapította meg minden kétséget kizáróan, hogy őt is meg fogja vakítani.

A félelem és a gyakorlatiasság még a romok szűk fizikai korlátai között is megváltoztatták a menekülttábor elrendezését. Azok, akik korábban az építmény távolabbi részeibe húzódtak, most sorra beljebb költöztek. A hely és az egyedüllét iránti igényt fokozatosan visszaszorította a meztelen csigáktól meg az időjárástól való félelem és az egyre terjedő fogyatékosság réme. A növekvő zsúfoltság leginkább a háttérzajban észlelhető változásként mutatkozott meg Elvi számára. Hangosabban folytatott társalgások zajlottak párhuzamosan, mígnem Elvi egészen úgy érezte, mintha egy vasútállomás várótermében végezné a kutatásait. Időnként megnyugtatóan hatott rá a rengeteg emberi hang jelenléte, máskor idegesítette. Többnyire azonban tudomást sem vett róla.

– Jól van, doktor?

Elvi elfordította a tekintetét a vegyi elemzőberendezésről. Carol Chiwewe állt a boltív alatt, amely ajtónyílásként funkcionált. Fáradtnak tűnt. És homályosnak. Elvi megdörgölte a szemét, hogy tisztábban lásson, habár az eszével tudta, hogy semmit sem ér vele. Az eső halkan kopogott a műanyaglapokon. Elvi szinte már észre sem vette.

– Remekül – felelte. – Már összeszámolták őket?

– Ma negyvenegyet kaptunk el a kis szemétládákból – válaszolta Carol. – Ez némi növekedést jelent, ugye? Arra számítottam, hogy miután valamelyest kiszárad a környék, fokozatosan eltűnnek.

– Már száradnak a dolgok?

– Nem. Viszont kevesebbet esik. De reméltem.

– Túl korai lenne jelentőséget tulajdonítani ennek – válaszolta Elvi, aztán betáplálta a megfelelő mezőbe az adatot. A felbukkanó halálcsigák számának követése egyike volt a számos feladatnak, amelyekkel birkózott. – Az általános tendencia továbbra is csökkenőnek mondható, és lehetséges, hogy pár napon belül újabb ciklus kezdődik.

– Az jó lenne, ha éjszaka aludnának. Ám valószínűleg túl szép lenne ahhoz, hogy ilyesmiben reménykedjünk.

– Valószínűleg – értett egyet vele Elvi. – Rendesen a felszín alatt élnek. Nem valószínű, hogy kizárólag nappal lennének aktívak.

– Kezdünk kifogyni az élelemből – közölte Carol. A hangszínében semmiféle változást nem lehetett érzékelni.

– A leküldött szállítmányok segítenek – válaszolta Elvi.

– A leküldött szállítmányok nem fognak örökké eltartani. Kell lennie valaminek ezen a bolygón, amit megehetünk.

– Semmi ilyesmi nincs – jelentette ki Elvi.

Carol valami trágárságot dörmögött maga elé, és egészen elkeseredettnek tűnt. Felsóhajtott.

– Rendben. Egy óra múlva találkozunk.

– Köszönöm.

Elvi háta mögött Fayez ásított és nyújtózkodott egyet. Elvi eredetileg azt tervezte, hogy a férfival együtt lepihen egy kicsit, de valahogy nem sikerült elszakadnia az elemzőberendezéstől. Hunyorogva megnézte az időt. Fayez három órát aludt.

– Kimaradtam valamiből? – kérdezte a férfi.

– A természettudományi előadásról – felelte Elvi. – A természettudományi előadást nem hallottad.

– A fene egye meg! Elkérhetem a jegyzeteidet?

– Nem, kénytelen leszel magántanárt fogadni.

Fayez halkan elnevette magát.

– Nem felejtettél el enni?

– De igen.

– Végre. Legalább valahogy hasznossá tehetem magamat. Maradj itt, és hozok neked egy szelet ételszerű egyenmaszlagot és egy kis szűrt vizet.

Kezdünk kifogyni az élelemből.

– Köszönöm – felelte Elvi. – És ha már kimész, próbáld megkeresni Ymát és Luciát. Úgy volt, hogy mindenkinek megvizsgálják a látását.

– Vakok vizsgálnak vakokat – jegyzete meg Fayez. – Mintha megint visszakerültem volna az egyetemi alapszakra. Megkeresem őket. Egy kis szünetet kellene tartanod. Hogy pihentesd a szemedet.

– Ezt fogom tenni – hazudott Elvi. A szeme – mindnyájuk szeme – hamarosan épp eleget pihenhet majd. Gyerekkorában Elvi nagynénjét nem hátráltatta a vaksága, habár ő egy trentói mezőgazdasági arkológiában élt. Elvi ellenben egy fenntartható mezőgazdaság nélküli, emberi fogyasztásra nem alkalmas ökoszisztémájú bolygóra került, ahol elég volt rossz helyre nyúlni, és az ember tüstént meghalhatott. Minden a kontextustól függött. Megszólalt Elvi kézi terminálja. Újabb adag üzenet és levél érkezett a Ganymedesről. Elvi sóhajtva megnyitotta őket. Ha rászánná az időt, hogy minden felmerülő javaslatot elolvasson, semmi másra nem maradna ideje. Véletlenszerűen kiválasztott egyet, és megnyitotta. Növelnie kellett a betűméretet, hogy el tudja olvasni, de az, hogy fekete háttér előtt megjelenő piros betűkre váltott, segített egy keveset. Ha a megtelepedett szervezet növekedési íve az élesztőgombákéhoz hasonlított…

– Teljes siker! – jelentette be Fayez. – Táplálékkal és Luciával tértem vissza. Te pedig még csak nem is igyekszel úgy tenni, mintha pihentél volna.

– Nem – ismerte el Elvi, miközben elvette a férfitól a kemény, tenyérnyi nagyságú tartalékélelmiszer-lepényt, aztán az orvosnőhöz fordult. – Mit sikerült kiderítenünk?

– Jó és rossz híreim vannak. A fertőzöttségi arány közel százszázalékos – felelte Lucia, és letelepedett Elvi mellé a földre. – Úgy tűnik, a gyerekek esetében lassabban fejlődik ki, mint a felnőtteknél, de csak alig valamivel.

– Mi a helyzet az RCE és az Első Leszállás-beliek közötti különbségekkel?

– Még nem láttam az Yma által összegyűjtött adatokat. Többnyire a tieiteket vizsgálta. Az a benyomásom, hogy nincs jelentős különbség. Szintén a rossz hírek között kell említenem, hogy a mostani járvány jóval agresszívabbnak tűnik, mint a korábbi, elszigetelt esetek.

Elvi beleharapott a lepénybe. Az íze az édesítőszer nélkül készült gyümölcskenyérre emlékeztetett, a szaga a virágföldére, és szivacsként rögtön magába szívta Elvi minden nyálát.

– Magasabb kezdeti terhelés? – tanakodott Elvi, miközben az ételt rágcsálta. – Korábban annyira száraz volt a levegő, hogy talán kevesebb fertőző részecske kerülhetett a szervezetbe.

– Kellően kevés ahhoz, hogy a testünk idegenként azonosítsa és kivesse őket – helyeselt Lucia.

– Ez lehetséges? – kérdezte Fayez. – Azt hittem, ezeknek a valamiknek egészen más a biológiája. Egyáltalán működik ellenük az immunrendszerünk?

– Közel sem elég hatékonyan – felelte Lucia. A hangja fáradtnak tűnt. – De ha a vihar tele volt velük, bármilyen védelmi rendszerünket legyűrték volna.

– És így – vette át a szót Elvi – mindenki megfertőződik.

– Igen – vágta rá Lucia. – De mégsem.

Elvi ismét kinyitotta a szemét. Lucia mosolygott.

– Jó és rossz, emlékszel? Akad egy férfi, akiben még nem szaporodtak el.

– Egyáltalán nem?

– Még ha rendkívüli mértékben elhúzódó szaporodásról lenne szó, akkor is felismerném a korai tüneteket. Semmi.

– Lehet… lehetséges, hogy nem tette ki magát a fertőzésnek?

– Ki volt téve neki.

Elvi érezte, hogy keblében mélyről fakadó öröm terjed szét. Mintha váratlan ajándékot kapott volna. Egy pillanatra villámlás világította be a termet, és Elvi nem értette, miért zöld minden, amíg eszébe nem jutott.

– Egyszóval megtaláltuk a félszeműt, aki a királyunk lesz? – kérdezte Fayez. – Mármint az egy is jobb a semminél, de nem látom, hogy hosszú távon ez hogyan jelenthet megoldást.

– Rengeteg betegség gyógymódjára és az ellene beadható vakcinára találtunk már rá úgy, hogy a természetes immunitást mutatókat tanulmányoztuk – válaszolta Elvi. – Ebből már kiindulhatunk.

– Értem – dörgölte a szemét Fayez. – Sajnálom. Pillanatnyilag nem vagyok a legjobb formában. Az utóbbi időben kissé túl nagy nyomás nehezedett rám.

Eliv elmosolyodott a csak kettejük számára érthető viccen.

– És hajlandó alávetni magát a vizsgálatnak? – kérdezte.

– Érdekel ez minket? – horkant fel Fayez.

– Még nem volt alkalmam megkérdezni tőle – felelte Lucia. – Épp elég nehezen lehetett elvégezni az első szűrést is.

– Miért? – értetlenkedett Elvi. – Ki ő?

Holden a központi csarnok bejáratában állt. Bármilyen árnyalatú volt is eredetileg a ruhája, mostanra sárszínűvé vált, akárcsak mindenki másé; egységesen a sár, a kimerültség, a könnyek és a félelem egyengúnyáját öltötték magukra az RCE emberei és Első Leszállás polgárai. Holden haja hátrasimítva, zsírosan tapadt a fejéhez. Arcát és a nyaka felső részét rendetlen, molyrágta szakáll foltozta. Elvi gyengülő látása elsimította rajta a kor és a stressz okozta ráncokat, amitől Holden kellemes, de átlagos külsejű férfinak tűnt. Elvinek eszébe jutott a rengeteg alkalom, amikor mindenféle ürügyeket keresett, hogy vele lehessen. Alig tűnt hihetőnek, hogy ugyanaz a személy áll most előtte.

Elvi megacélozta magát, és átvágott a csarnokon.

– Holden kapitány? Szánna rám egy percet?

– Pillanatnyilag elég sok a dolgom. Olyasmiről lenne szó, ami esetleg várhat?

– Nem – felelte Elvi.

Holden elfintorodott, de a kifejezés olyan gyorsan el is tűnt az arcáról, hogy szinte nem is tudatosodhatott a szemlélőben.

– Rendben. Miben lehetek a szolgálatára?

Elvi megnedvesítette az ajkát, azon tanakodott, hogyan adja elő a magyarázatot. Fogalma sem volt, Holden mennyire ért a biológiához, ezért úgy döntött, alacsony szintről indít.

– Kapitány, maga egészen különleges, rendkívül fontos személy…

– Várjon!

– Nem, nem, csak…

– Komolyan. Várjon! Nézze, doktor Okoye. Elvi. Egy ideje egyfajta feszültséget éreztem kettőnk között, de úgy tettem, mintha nem venném észre. Nem vettem róla tudomást. És ez valószínűleg rossz húzás volt a részemről. Csak azt szerettem volna elérni, hogy magától elmúljon, és ne kelljen szót ejteni róla, de rendkívül elkötelezett, nagyon komoly kapcsolatban élek valakivel, és ugyan a szüleim némelyike nem volt a monogámia híve, ez a kapcsolat nem nyitott. Mielőtt továbbmennénk, tisztáznom kell, hogy semmi ilyesmi nem történhet közöttünk. Nem maga miatt. Maga szép és intelligens nő, és…

– Az a szervezet, ami miatt megvakulunk – vágott a szavába Elvi.

– Maga immúnis rá. Vért kell vennem magától. Talán szövetmintát is.

– Segítek, amilyen módon csak tudok, de meg kell értenie, hogy…

– Emiatt különleges. Mert immúnis. Erre utaltam.

Holden elhallgatott, félig elnyílt szájjal előrenyújtotta a kezét, és csillapítóan a levegőt legyezte. Néhány örökkévalóságnak tűnő pillanatig néma maradt. Aztán:

– Ó. Ó. Azt hittem…

– A szemvizsgálat, amit dr. Merton elvégzett…

– Mert azt hittem… Hát, ne haragudjon. Félreértettem…

– Valóban létezett. Az a feszültség, amiről beszélt. Volt némi feszültség. De már megszűnt – jelentette ki Elvi. – Véglegesen.

– Jól van – válaszolta Holden. Egy szívverésnyi ideig csak nézte Elvit, a fejét parányit félrebillentette. – Hát, ez eléggé kínos.

– Most már az.

– Mi lenne, ha többé nem hoznánk szóba?

– Szerintem jó ötlet – felelte Elvi. – El kell jönnie, hogy vért vehessünk magától.

– Persze. Természetesen a rendelkezésükre állok.

– És mivel rohamosan romlik a látásom, lehetséges, hogy fel kell olvasnia nekem az eredményeket.

– Ezt is megteszem.

– Köszönöm.

– És én is köszönöm, doktor Okoye.

Kétszer vagy háromszor biccentettek egymásnak, egy percig mintha képtelenek lettek volna elszakadni egymástól. Végül Elvi sarkon fordult, és megindult visszafelé, a rom padlóján kisebb-nagyobb csoportokban üldögélő embereket kerülgetve. Az egyik bolygófoglaló sírva rázkódott előre-hátra. Elvi ellépett mellette, aztán visszasietett a laborba. Időközben megérkezett Yma, maga alá húzott lábbal ült Lucia mellett, és összevetették az adatokat. Elvinek nem úgy tűnt, mintha a látása észrevehetően romlott volna, amíg le nem pillantott a válluk fölött. Yma kézi terminálja kék-fehér foltnak hatott, amiről éppúgy hiányzott bármiféle használható információ, mint a felhőkről.

– Beleegyezett? – érdeklődött Yma túlfeszített húrra emlékeztető hangon.

– Bele – válaszolta Elvi, és leült a vegyi elemzőberendezéshez. A vizes tasakot újra kellett tölteni. El fog jönni a pillanat – méghozzá hamarosan –, amikor a kicsiny berendezésnek fel kell hagynia az ivóvíz előállításával, hogy Elvi a teljes kapacitását a vizsgálatai elvégzésére fordíthassa. De még nem jött el az ideje ennek. Kicserélte a víztartályokat.

– Kikérdezted? – érdeklődött Lucia.

– A korábbi betegségeiről? Nem. Úgy gondoltam, hogy jobb, ha te csinálod.

– Ha szeretnéd – felelte Lucia, és feltápászkodott a földről. – A központi csarnokban találom?

– Igen – felelte Elvi, és letérdelt a berendezés vezérlőpultja elé. Sárfolt sötétítette el a kijelzőt, de amikor Elvi letörölte róla a szennyeződést, még mindig ki tudta venni a betűket. – Beállítok néhány szűrést a vérmintához.

– És a könnymirigyekből származó folyadékhoz is?

– Valószínűleg jó ötlet – állapította meg Elvi. – Egyszerűen olyasmit keress, ami eltér a megszokottól.

– Rendben – válaszolta Lucia. Amikor megindult az ajtó felé, a léptei kissé bicegősnek tűntek. Tétovának. Elvi eltűnődött, vajon az orvosnő még mennyi ideig lesz képes ellátni a feladatát. A kérdés mindnyájukra vonatkozott. Fogytán volt az idő.

– Bármi változás az adataidban? – kérdezte Elvi.

– Minden ugyanaz – felelte Yma. – Bármi is ez, nem tesz különbséget köztünk és az illegális bolygófoglalók között.

– Hát, ezzel egyedül maradt.

Az órák észrevétlenül elrepültek. Elvi elméje és figyelme a percek és órák világán kívülre került, egy olyan helyre, amit a vizsgálatok sora, a jeladások időeltolódása határozott meg, és csupán romló látása lassított le. Mielőtt Holden eredményei megérkeztek volna, Elvi már az idegen szervezet mintáiból származó információt fürkészte, analógiákat igyekezett találni más növényekkel, állatokkal vagy gombákkal. Állandóan ott motoszkált benne az egyre szűkösebbé váló idő érzete, így aztán, akárcsak valamilyen tartós bűz, csakhamar az ingerküszöbe alá süllyedt. Ehelyett tiszta örömet érzett amiatt, hogy azt teheti, amihez a legjobban ért. Azért őt választották ki a feladatra, mert értelmezni tudta a biológiai rendszereket, és a bonyolult problémák kibogozását szórakozásként fogta fel. Immár hónapok óta gyűjtötte az adatokat. Eleinte csodálatos érzés volt látni ezt az új világot, figyelni, ahogy feltárulnak előtte a titkai, ugyanakkor nehézséget sem okozott. Egy végzős egyetemista asszisztens begyűjthette volna ugyanazokat a mintákat, amiket ő.

Ez a munka viszont kihívást jelentett, és Elvi önmaga lehetett. És ugyan megrémítette őt, hogy az Új-Földön tartózkodók élete vagy halála függött tőle, ez fikarcnyit sem csökkentette a munkájából merített alapvető örömet.

– Enned kell valamit – közölte vele Fayez.

– Az előbb ettem – felelte Elvi. – Adtál nekem egy olyan ételszeletet.

– Annak már tíz órája – válaszolta gyengéden a férfi. – Enned kell.

Elvi felsóhajtott, és hátrahajolt a képernyőtől. Egészen addig csaknem kétrét görnyedve böngészte az eredményeket. A háta sajgott, és a homloka mögött egyre erősebben fájt a feje. Fayez odanyújtott neki valamit. Újabb tartalékélelmiszer-lepényt. Amikor Elvi odanyúlt érte, a férfi ujjai Elvi kezére zárultak.

– Jól vagy?

– Jól, persze – felelte Elvi.

– Biztosan?

– Hát, a nyilvánvaló problémától eltekintve. Miért?

– Olyan távolinak tűntél.

– Dolgozom.

– Igen. Persze. Ne haragudj. Hülye vagyok.

– Nem értem – mondta Elvi. – Nem úgy viselkedem, ahogy mindig is szoktam?

– De igen – válaszolta Fayez, és elengedte Elvi kezét. – Valójában épp erre akartam kilyukadni. Az… az után, tudod…

– A szexre gondolsz?

A férfi kissé arrébb húzódott. Elvi elképzelte, ahogy Fayez lehunyja a szemét. Egy kicsit megrándul az arca. Miután ennyire leromlott a látása, ez alig volt több puszta találgatásnál, mégis meglepő jókedvvel töltött el Elvit. Ki gondolta volna? Fayez gyengéd érzelmeket képes táplálni valaki iránt.

– A szexre – felelte a férfi. – Csak biztos szerettem volna lenni abban, hogy nincs semmi gond. Hogy minden rendben van közöttünk.

– Hát – válaszolta Elvi –, az orgazmus során rengeteg oxitocin szabadul fel, szóval valószínűleg jobban kedvellek, mint korábban.

– Most csak ugratsz, ugye?

– Részben – válaszolta Elvi, és még egy harapást evett a lepényből. Tényleg rettenetes volt.

– Szerettem volna megbizonyosodni róla, hogy hányadán állunk.

– Még nem gondoltam át rendesen – mutatott Elvi a vegyi elemzőberendezésre. – Tudod. Eléggé elfoglalt voltam.

– Persze – válaszolta Fayez. – Megértem.

– Viszont amint eljutunk odáig, hogy nem fogunk mind itt elpusztulni, esetleg megbeszélhetjük. Ez így megfelel neked?

– Tökéletesen.

– Akkor jó. Ebben megegyeztünk – állapította meg Elvi, majd visszaült a berendezés mellé. Fájt a háta. Különösen a lapockái között. Átnézte az eszközképernyőt, próbált módot találni, hogyan nagyíthatná fel még jobban a betűket, de a berendezés választási lehetőségei korlátozottak voltak. Segítségre lesz szüksége, méghozzá hamarosan. A központi csarnokban valaki ingerülten felkiáltott, és tucatnyi panaszos hang felelt rá kórusban.

– Várj, mégsem felel meg így – gondolta meg magát Fayez. – Elvi, figyelj! Nálad okosabb nővel sohasem találkoztam még, és a létező legjobb egyetemekre jártam. Ha akad bárhol bárki, aki kihúzhat minket ebből, akkor te vagy az, és rettenetesen szeretném melletted megérni, hogy elképesztően vén, rozoga és valószínűleg szenilis és vizelet-visszatartási problémákkal küszködő öregember váljon belőlem. Szóval, ha meg tudnád menteni az életemet és mindenki másét is, rendkívül hálás lennék érte.

Az Ez édes, és a Kérlek, így is épp elég nagy rajtam a nyomás, és az Igyekszem viaskodott Elvi fejében. A romok szélénél valaki felordított. Elvi remélte, hogy nem egy meztelen csiga miatt, nem még egy halált jelzett. Hogy nem újabb komoly probléma merült fel valamivel.

– Rendben – válaszolta.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

Holden még egyszer végigjárt a torony körül.

Az égbolt a borult déli órák acélszürke árnyalatában sötétlett. Az eső gyenge szemerkéléssé enyhült, csupán a haját és a ruháit tartotta nedvesen, és keskeny patakokban csurgott le a gerince mentén. A lucskos föld minden lépésénél hangosan cuppogott. A levegőben ózon és sár szaga terjengett.

Halálcsigák kis csoportja szimatolt a torony talapzatának egyik keskeny nyílása körül. Begyűrt szövetdarab állta el az útjukat, de a lények vékony orrukat használva vizsgálgatták, kerestek bejáratot. Holden felemelte a bányából kimentett, hosszú nyelű lapátját, és egyetlen suhintással kilapította mindet. Felkanalazta a szétpasszírozott tetemeket, és odébb hajította őket a toronytól, aztán hagyta, hogy a szemerkélő eső lemossa a nyálkát a lapátról.

Továbbhaladt, mindössze néhány eltévedt állattal találkozott a torony falán. Ezeket sorra lekaparta, és az ásót hajítógépként használva félredobta. Eleinte egy kissé még élvezte is, mennyire messze el tudja hajítani a meztelen csigákat. Mostanra a megerőltetéstől égett a válla és a karja, a távolságok pedig egyre csökkentek.

Miller időnként együtt bandukolt vele szótlanul, és csupán szürke kopóképe emlékeztetett arra, hogy Holdennek fontosabb dolga lenne.

Aztán eltűnt, amikor Holden befordult egy sarkon, és egy frissen kiásott árok mellett pihenő munkásokra lelt. Próbálták legalább sekély vízzel telt, összefüggő árokkal körülvenni a tornyot, de primitív szerszámaikkal csak lassan tudtak haladni.

Ez a csoport hevenyészett ásóeszközökkel felszerelkezett három nőből és két férfiból állt. Nyújtózkodtak, és a vegyi tisztítóból kikerült egyik tasakból kortyolgatták a vizet. Az egyik nő odabiccentett Holdennek, a többiek ügyet sem vetettek rá.

Az egyik férfi nadrágja szárán egy meztelen csiga mászott fölfelé.

Az állat közvetlenül a férfi térde felett tapadt a szövetre. Nem hagyott maga mögött nyálkacsíkot. Úgy tűnt, az öt munkás egyike sem vette észre, hogy ott van. Holden tudta, hogy ha figyelmeztetésként odakiáltana, a férfi talán önkéntelenül megpróbálná lesöpörni magáról a csigát. Így nyugodtan odasétált hozzá, és odaszólt neki:

– Ne mozduljon!

A férfi a szemöldökét ráncolva meredt vissza rá.

– Que?

Holden a vállánál fogva megragadta, és a földre döntötte a férfit.

– Mi a faszt akar? – rivallt rá a másik férfi.

Mindannyian hátrálni kezdtek tőle, akár egy verekedés szemlélői. Holden a földön elterült férfi fölé hajolt, és megismételte:

– Ne mozduljon! – Aztán megragadta a férfi nadrágszegélyét, és egyetlen erőteljes rántással lehúzta róla a nadrágot. Amilyen messze csak tudta, elhajította a ruhát.

– Ezt mire véljem? – kérdezte a nő, aki korábban biccentéssel üdvözölte. Holden most már felismerte őt. Idősebb, szigorú, a bányafőnökök egyike. Valószínűleg az árokásó brigád irányítója.

– Senki sem látta, hogy egy meztelen csiga mászik a térdén?

– Babosa malo – dörmögte maga elé valamelyikük.

Holden lenyújtotta a kezét, aztán talpra segítette a kába férfit.

– Egy halálcsiga volt a nadrágja szárán. Nekidőlt ennek a falnak?

– Nem. Nem tudom. Talán egy pillanatra – kezdte a férfi.

– Egyértelműen megmondtam – szólt Holden előbb a férfihoz, aztán a csapat vezetője felé fordult. – Mondtam, hogy ne érjenek a falakhoz.

A meztelen csigák azokra másznak fel a víz elől.

A csapat vezetője egyik öklével bólintott neki.

– Sa sa.

– Nem látták – jelentette ki Holden, és nem kérdezett. – Mennyire rossz? Malo que sus ojos?

– Ojos? – kérdezett vissza a férfi.

– Nem ojos. Ah. Orbas. A szemük.

– Nye haraso – felelt beleegyezőn a férfi, és övbéliesen megvonta a kezét. Nem jó.

– Nos, amiért nem szólt a főnökének, hogy még egy meztelen csigát sem lát meg, most azzal kell fizetnie, hogy nadrág nélkül marad.

– Sa sa.

– Szóval most menjen vissza az épületbe – utasította Holden, és finoman a torony bejárata felé tolta a férfit –, és igyekezzen elfedni valahogy a szemérmét!

– Elnézést, főnök – válaszolta a férfi, és elsietett.

– Van még a csapatban bárki, aki ennyire rosszul lát? – kérdezte a brigád vezetőjétől Holden. A nő a homlokát ráncolta, és vállat vont.

– Igazán jól senki sem. Egyikünk sem látta.

– Rendben – vakarta a fejét Holden. A mozdulatra a fejbőréhez és hajához tapadt vízcseppek végigcsordultak a nyakán. Egy perc tanakodás után azt mondta: – Mindegyiket vigye vissza!

– De hát az árok.

– Most már túl kockázatos. Majd én őrködöm. Vigye be az embereit!

– Rendben van – válaszolta a nő, aztán a csapata élén megindult a bejárat felé.

Felberregett a kézi terminálja, és amikor Holden előhúzta, azt látta, hogy valaki már egy ideje próbálja elérni őt. Engedélyezte a kapcsolatot, és pár másodperccel később Elvi arca jelent meg a képernyőn.

– Jim, merre van? Vissza kellene jönnie a laborba.

– Sajnálom – felelte Holden. – Kissé sok a dolgom idekint.

– Elkészült a vérképelemzése. Fel kellene olvasnia nekem az eredményeket.

Az elemzőberendezés kijelzője egészen kisméretű volt. A szemkorrekciós implantátumok korában kinek lenne rossz a látása? Holden úgy érezte, hogy most már viszont tudna a felhasználás melletti érvekkel szolgálni a tervezőknek.

– Hadd fejezzem be az őrjáratot – kérte Holden.

– Ez tényleg fontos.

– Ahogy az is, hogy életben maradjanak az idióták, akik mindenáron idekint akarnak dolgozni, hiába félvakok.

– Akkor siessen, kérem! – válaszolta Elvi, és bontotta a kapcsolatot.

Holden épp elrakni készült a terminálját, amikor az bongva jelzett neki. A kijelzőre vetett gyors pillantás elárulta, hogy hamarosan újabb segélyszállítmány ér földet. Holden a szemhatár felé emelte a terminált, és hagyta, hogy odavezesse őt a szállítmány helyéhez. Távoli fehér ejtőernyő bontakozott ki a képen, amint a terminál ráközelített. Túl messze ért le. Még mindig véletlenszerűen szétszórva landoltak túlságosan kiterjedt területen. Az első néhány szállítmányért csapatokat küldtek ki, de hamarosan senki sem marad, aki elég messze ellát ahhoz, hogy megtegye a veszélyes oda-és visszautat.

Kivéve őt.

Megindult, hogy megkeresse Amost, és a problémájuk lehetséges megoldását. A gépész a toronytól pár száz méterre állította fel műanyag hullámlemezből készült, merevített sátorvázú műhelyét. A váz alatti szűkös helyet különféle szerszámok, megmentett kocsi alkatrészek és hegesztőfelszerelés töltötték meg.

– Hogy haladsz? – érdeklődött Holden, aztán belépett a műhelybe, és leült egy vicik-vacakokkal teli műanyag ládára.

Amos maga alá húzott lábbal ült egy műanyaglapon, a szétszereltség különböző fázisaiban lévő kocsi akkumulátorokkal körülvéve.

– Nos, ez itt a gond – felelte, és vastag karjával körbemutatott a telepeken.

– Úgymint?

– Úgymint kivonszoltak a bányák körüli iszapból néhány kocsit, amiket, ha nekiveselkedek, pár óra alatt működőképessé tehetek. Kiderült, hogy nem különösebben viselte meg őket, hogy a mocskos víz alatt voltak. A meghajtó szerkezetekből ki kell pucolnom a sarat, és ez egészen könnyű feladat.

– A telepek viszont csuromvizesek lettek.

– Igen, és itt nagyjából be is fejezhetjük. – Amos felvett a földről egy törékenynek tűnő, rozsdafoltos fémdarabot. – Ezeket megviselte.

Holden elvette Amos kezéből a korrodált vezetéket, és néhány másodpercig vizsgálgatta, aztán a hibás alkatrészek egyre növekvő halmára hajította.

– A hajók szerint a magas légköri szelek lehetetlenné teszik a pontos földet éréseket – közölte. – Pillanatnyilag még ki tudok küldeni csapatokat a szállítmányokért.

– Egészen addig, amíg a keresgélők az orruk hegyéig sem látnak már, és mindenbe belebotlanak.

– Egészen addig. Azután pedig én leszek az egyetlen, aki kimehet értük. És kerekek nélkül nem tudok lépést tartani ezzel és minden mással is.

– Jól van – felelte Amos. – A jó hír, hogy az alkatrészekből össze tudok állítani két-három működő akkumulátort. A rossz hír, hogy valószínűleg csak egyet tudok majd feltölteni.

– Egynél többre nem lesz szükségem. Meg egy működőképes kocsira, amibe belerakhatom.

– Ez menni fog – mondta Amos, majd lassan átnyúlt a túloldalára a hegesztőpisztolyért. Az oxigén és acetilén láng élénk kék fénnyel kelt életre, amit a gépész ráirányított valamire a földön. A feléje kúszó halálcsiga sziszegve és sisteregve pusztult el.

– Hogy van a szemed? – kérdezte közömbös hangnemben Holden.

– Egyelőre rendben – válaszolta a gépész. – Talán azért, mert nem vagyunk itt olyan régóta. De a látóterem pereme zöldesen vibrál, szóval tudom, hogy ugyanúgy megfertőződtem, mint a többiek.

– Neked is bent kellene lenned velünk együtt.

– Azt már nem – tiltakozott Amos. Közben megragadta az egyik fél akkumulátort, és hozzálátott a szétszereléséhez. – A kimentett felszerelés jó részéből, amit Wei emberei idehoznak, mérgező szarság szivárog, és jobb, ha az nem kerül a levegőbe. Ráadásul azt sem szeretném, ha összefogdosnák a cuccomat.

– Tudod, mire gondolok. A kunyhó, amit felállítottál itt, vonzó száraz hely. Napnyugtáig el fogják lepni a meztelen csigák.

– Lehet – bólintott egyetértőn Amos. – De azért fektettem le a műanyaglapot, hogy ne bukkanjanak elő a földből. Amelyik meg megpróbál bemászni ide, azt megsütöm a hegesztőpisztollyal. A füstölgő kis tetemeiket kint hagyom. Az élő példányok láthatólag elkerülik őket. Szerintem megleszek.

Holden beleegyezőn biccentett, aztán pár percig békés csendben üldögélt Amosszal, miközben a gépész végzett az akkumulátor szétszerelésével, és a rongálódás mértékétől függően szétszortírozta a darabokat. Egy kupacba rakta a tiszta részeket, hogy azokból új akkumulátorházat állítson össze. Holden tudta, hogy ha felajánlaná a segítségét, csak akadályozná Amost, de annyira jó érzés volt, hogy mindketten az esőtől védve, az ideges telepesek tekintetétől távol ücsöröghettek, hogy semmi kedve sem volt elindulni.

– Tudod – szólalt meg végül –, ha túlságosan leromlik a látásod, kénytelen leszek majd beterelni téged. Ha végeztél ezzel, ha nem.

– Próbálkozni lehet – válaszolta nevetve Amos.

– Ezen ne vitatkozz velem! – mondta erre Holden. – Kérlek. Legalább egy dolgon ne kelljen senkivel se összevesznem. Nem hagyhatlak idekint, hogy megmérgezzenek. Márpedig vakon szerintem be tudlak cipelni.

– Izgalmas lenne kideríteni – nevetett fel megint Amos. – Ha valaki meg tudja tenni, akkor te vagy az, azt hiszem. De nem azért makacskodom, hogy bosszantsalak, kapitány. Remélem, tisztában vagy ezzel.

– Akkor miért?

– Odabent mindenkinek ugyanaz a gondja. Fogyóban az étel, lassan megvakulnak, a bolygó felrobbant – felelte Amos. Miközben beszélt, az alkatrészekből nekilátott összerakni a telepet. Ügyes ujjaiba annyira beleivódtak már a mozdulatok, hogy szinte oda se kellett néznie. – Tudod, miről fognak beszélni?

– Erről?

– Igen. „Hüp, hüp. Nincs kajám, meg fogok vakulni, a szentségit, még halálcsigák is támadnak ránk.” Nem az én világom a csoportterápia. Pár perc nyafogás és nyöszörgés elég, és sorra lecsapok mindenkit, hogy egy kis nyugalmam legyen.

Holden előreroskadt a ládán, lucskos fejét a két kezébe fogta.

– Tudom. Helyetted nekem kell hallgatnom őket. Teljesen nyűgös leszek tőle.

– Azért vagy nyűgös, mert kimerültél – mondott ellent neki Amos. – Az a fixa ideád, hogy mindenkit meg kell mentened, szóval, ha jól sejtem, legalább két napja nem aludtál. Viszont az, hogy az emberek nyafogását hallgasd? Igen, ez többé-kevésbé része a munkádnak. Ezért akasztod le a nagy pénzeket.

– Ugyanannyit keresünk.

– Akkor talán a hírnévért és a dicsőségért teszed.

– Utállak – jelentette ki Holden.

– Az első kocsi indulásra kész lesz, mielőtt lemegy a nap – válaszolta Amos, és egy műanyag kapoccsal összezárta az akkumulátor burkolatát.

– Köszönöm – mondta Holden, majd nyögve feltápászkodott, és megindult, hogy visszacaplasson a toronyba.

– Nincs mit – felelte a hátának Amos.

Holden kézi terminálja megint berregni kezdett.

– Jim, merre van? – szegezte neki a kérdést Elvi, amint Holden fogadta a hívást. – Szükségem van az adatokra…

– Már úton vagyok – felelte Holden. – Pillanatnyilag túl sokfelé kell megosztanom magam. Egy perc, és ott leszek.

Épp időben bontotta a kapcsolatot, hogy a torony főbejáratán kilépő Murtry miatt az előbbi kijelentése rögtön hazugsággá váljon.

– Mister Murtry. Hogy alakulnak a dolgok maguknál? Amos jó hasznát veszi a megmentett alkatrészeknek.

– Rátermett gépész – válaszolta az RCE biztonsági szolgálat főnöke. – Újabb szállítmány érkezett.

– Láttam. A terminálom megjelölte, és rögzítette a helyzetét. Mindjárt átdobom a koordinátákat, hogy kiküldhessen érte egy csapatot.

Miközben továbbította az adatokat, Murtry közölte vele, hogy:

– Meghalt egy emberünk.

– Kicsoda?

– Paulson. Az egyik sofőröm. Egy meztelen csiga bemászott a csizmájába, amikor senki sem figyelt.

– Nagyon sajnálom – válaszolta Holden, és próbált visszaemlékezni, melyikük Paulson, aztán elöntötte a bűntudat, amiért valakinek, aki meghalt, miközben neki segített, még az arcát sem tudja felidézni.

– Ostoba hiba volt – jelentette ki Murtry. Gyors utasítást ütött be a termináljába. – És nem azt akartam elérni, hogy együtt érezzen velem. Csupán tudatni akartam magával, mi a helyzet, és hogy megfogyatkozott a csapat.

– Jól van – válaszolta Holden, és meglepődött azon, hogy a férfi teljes empátiahiánya még mindig meg tudja lepni.

– Wei vezeti majd a szállítmányért induló csapatot.

– Mi a helyzet az őrmester látásával? Maga szerint hány utat tud még levezényelni?

– Már elindult – felelte kényszeredett mosollyal Murtry. – Szóval azt mondanám, hogy legalább még egyet.

– Nagyszerű. Adja át neki, hogy köszönöm.

– Meglesz – felelte Murtry, és fel sem figyelt az iróniára. – De kérnem kell magától valamit.

– Maga kér rá, vagy az RCE?

– Vegye úgy, hogy jelenleg ez a kettő egy és ugyanaz – válaszolta Murtry. – Ezzel a szállítmánnyal építési anyagoknak kell érkeznie. Össze kell állítanom egy brigádot, hogy felhúzzák az épületet, mielőtt mindenki túlságosan vak lesz ahhoz, hogy elvégezhessék a munkát.

– Mégis milyen célból? Rengeteg más feladatot is el kell még végezni, amíg képesek vagyunk rá. Ráadásul szerencsénkre – tette még hozzá Holden, és az idegen toronyra mutatott a háta mögött –, nem tartozik a legsürgetőbb problémáink közé, hogy fedelet találjunk, ami alá behúzódhatunk.

– Ezek az emberek az én ételemet eszik – mondta erre Murtry –, az én vizemet isszák, és az én gyógyszereimet szedik. Az én csapatom megy ki a szállítmányokért, és vesz részt a veszélyes kimentési munkálatokban, ami lehetővé teszi ezt az egészet. Tudja mit? Amíg így marad a helyzet, nyugodtan felhúzhatnak nekem néhány falat, ha erre kérem őket.

– Akkor rám mi szüksége van?

– Az a tévképzet alakult ki bennük, hogy itt maga irányít. Udvariatlanságnak tűnt kijavítanom őket.

Holden lelki szemei előtt hirtelen megjelent, ahogy kivonszolja a hamarosan megvakuló Murtryt az eső áztatta sivatag mélyére, aztán magára hagyja a halálos mérgű meztelen csigák nyüzsgő rajának közepén.

– Valami mulatságosat mondtam? – érdeklődött Murtry.

– Belső vicc – válaszolta mosolyogva Holden. – Csak az értheti, aki ott volt. Szólok Carolnak, hogy önkénteseket keres.

Mielőtt Murtry tiltakozhatott volna, Holden megfordult, és otthagyta.

Odabent a toronyban szorgos munka folyt, a telepesek sietve igyekeztek elvégezni az utolsó előkészületeket a hamarosan beköszöntő hosszú éjszakára. Lucia minden létező üreget, amiből nem szivárgott el minden folyadék, feltöltetett a vegyi elemzőberendezésből származó vízzel. Carol Chiwewe a torony belsejében vadászta le a megmaradt halálcsigákat, és tömködte be a kihagyott lyukakat egy csoporttal.

Holden a rámpán és egy üres rakodóládákból készült lépcsősoron ment fel a torony harmadik emeletére. A kamrában, amit optimistán labornak neveztek el, Elvit, Fayezt és az RCE tudományos csapatának egy harmadik tagját találta, akit, ha Holden emlékezete nem csalt, Sudyamnak hívtak.

– Ki az? – kérdezte Elvi. Megbökte Fayez bicepszét. – Jim az?

Fayez egy másodpercig hunyorogva nézte Holdent.

– Végre-valahára.

– Elnézést, hogy késtem, de Murtry megállított, hogy…

– Fel kellene olvasnia ezt nekem – vágott a szavába Elvi. A vegyi elemzőberendezés kicsiny képernyőjére mutatott. Holden odament, rápillantott a kijelzőre, de fogalma sem volt róla, mit jelenthetnek az összevissza szimbólumok és rövidítések.

– Mit kell keresnem?

– Elsőként a TVK-t szeretném ellenőrizni – válaszolta Elvi, és odalépett, hogy a képernyőre mutasson. TVK feliratnak nyoma sem volt.

– Jól van – mondta Holden. – Annak kell itt állnia, hogy TVK? Sehol sem látok ilyet.

Elvi felsóhajtott, aztán kimértebben kezdett beszélni.

– A tetején az áll, hogy „eredmények”?

– Nem. A legtetején azt látom, hogy „eszközök”. Erre gondolt?

– Nem a megfelelő menü. Nyomja meg a vissza gombot! – utasította Elvi, és egy jelre mutatott a képernyőn. Holden megnyomta.

– Ó, már látom az „eredmények” beállítást.

– Kattintson rá! Aztán megnézzük a TVK-t, a VVT-t, az FVS-t, a hemoglobint, a hematokritot és a vérlemezkeszám-értékeket.

– Hé – derült fel Holden. – Ezt mind látom itt.

– Sorolja el mindegyiket.

Holden megtette, miközben Elvi jegyzeteket készített a terminálján. A nő annyira felnagyította a kijelzőt, hogy Holden a terem túlsó végéből is el tudta olvasni.

– Most menjen vissza, és nézzük a vérgázokat! – kérte Elvi, amikor ezzel elkészültek. Több mint egy óráig tartott, de mire végeztek, Holden minden adatot megadott, amit kértek. Úgy döntöttek, hogy levesznek tőle még egy kis vért, aztán elmehet.

A vérvétel után Holden Elvi mellett állva kis gézpárnát szorított a szúrás helyére.

– Előbbre jutottunk valamivel?

– Ez nem egyszerű folyamat – felelte a nő. – Még ennyi emberi elmére és az Israel számítógépére támaszkodva sem. Tűt keresünk egy bonyolult szervezetben.

– Mennyi időnk van még hátra?

Elvi félrebillentette a fejét, hogy a fény a pupillájára essen. Holden látta benne a zöld elszíneződést.

– Gyakorlatilag semmi – felelte Elvi. – De le kellene feküdnie. Teljesen kimerült.

– A vérképemből olvasta ki ezt?

– Két napja nem aludt – kacagott fel a nő. – Egyszerű matematika.

– Ígérem, hogy amint lehet, ledőlök egy kicsit – hazudta Holden.

Lement a rögtönzött lépcsőn és a rámpa furcsán idegen ívén a földszinten szorongó kusza tömegbe. Lucia mostanra a segédeire bízta a vízkészítés feladatát, és egy kisgyerek szemébe világított épp egy ceruzalámpával. Fáradt mosolyt villantott a mellette elhaladó Holdenre. Valaki riadtan felkiáltott, aztán egy botra tűzött meztelen csigával végigrohant a csarnokon, és a bejáraton át kidobta az állatot. Holden utánament, és széttaposta.

Az ég lassan a nedves hamu színét vette fel, és egyre sűrűbben esett az eső. Keletről távoli mennydörgés moraját lehetett hallani, a villámlás csupán halvány felvillanásnak tűnt a sűrű felhők között. A levegőben ózon és sár szaga terjengett.

Holden végigbandukolt a torony körül.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET: BASIA

Helló, apa! – köszönt a képernyőből Jacek. A fiú hangja szinte remegett a félelemtől és kimerültségtől.

– Helló, fiam! – válaszolta egyszerre a felvételről szóló és a hús-vér Basia. Jacek a halálcsigákról, a villámlásról és az idegen romokban való életről kezdett beszélni, nyugtató szavakat és magyarázatokat mondott fel, amelyekben Basia a felesége, Lucia gondolataira ismert. Jacek higgadtan elismételt minden okot, amiért az édesanyja szerint végül minden jóra fordulhat. Az, hogy Basiának elmondja, csupán ürügy volt, hogy maga is végighallgassa őket. Basia harmadjára nézte végig a fiával folytatott beszélgetés felvételét. Amikor véget ért a videó, Basia előkereste Lucia hívását, és tizedik alkalommal is megnézte.

Azon tanakodott, megkérje-e Alexet, hogy megint hívja fel őket, és így újabb beszélgetést vehessen fel, de rájött, hogy önző ötlet volt, ezért inkább elfojtotta a vágyat.

Jacek koszosnak tűnt, csupa sárnak és fáradtnak. A mérgező csigaférgek rettenetét borzongva és megbűvölve mesélte el. A szüntelenül szakadó eső és villámlás igézően egzotikusnak hatott egy olyan gyermek számára, aki kizárólag jégalagutakban és hajók rakterében élt, mielőtt az Iloszra jöttek. Egyszer sem mondta ki, hogy bárcsak vele lenne az édesapja, de minden szavából ez érződött ki. Basia mindennél jobban vágyott rá, hogy kézen foghassa a fiát, és elmondhassa neki, hogy nem baj, ha fél. Hogy a bátorság az, amikor az ember retteg, de felülkerekedik a félelmén.

Lucia, amikor rá került a sor, nem annyira rémültnek, mint inkább kimerültnek tűnt. A Basia felé küldött mosolyai mind odavetettnek látszottak. A beszámolója bizonytalannak hatott, mivel – Basia jól tudta ezt – a felesége semmi olyasmit nem mondhatott, amivel bármelyiküknek használt volna.

A megnyugvást Felcia videói adták meg neki. Úgy érezte, a családból egyedül őt nem hagyta cserben. Felcia egyetemre akart járni, Basiának pedig sikerült felülkerekednie a félelmein, a vágyain és a terheken, amelyeket épp elég ideje cipelt már, hogy ténylegesen hagyja elmenni a lányt. Ezt akkor diadalként élte meg.

Egészen mostanáig.

Most kizárólag a visszaszámláló órát látta maga előtt, amit Alex a képernyőn hagyott, és az addig hátralévő időt mutatta, amikor a lánya elég az Ilosz egén.

A szimuláció és az időzítő a háta mögötti konzolon futtatták rettenetes programjukat. Basia igyekezett nem odanézni. Amikor a vezérlőfedélzet képernyőjét kellett használnia, átlebegett a fülkén, még csak egy pillantást sem vetett az irányába. Minden erejével igyekezett elfeledkezni a puszta létezéséről is.

Nem sikerült.

Amikor negyedszerre nézte végig a Felciával folytatott legutóbbi beszélgetést, maga mögött érezte az időzítőt, akár valamiféle meleg foltot a hátán. A kihívást már az jelentette, mennyi ideig állja meg, hogy odanézzen. Vagy hogy kellően le tudja kötni mással a figyelmét ahhoz, hogy elfeledkezzen a létezéséről.

A képernyőn Felcia arról mesélt neki, hogy megtanulta, hogyan kell kicserélni a légszűrőket az övbéliek teherhajóján. Korábban, amikor a Barbapiccola még az otthonukként szolgált, ilyesmivel nem kellett foglalkoznia. Kecses ujjaival az eljáráshoz szükséges bonyolult mozdulatsort mutatott be. Könnyűnek tüntette fel. Izgalmasnak. Szórakoztatónak. Basia azonban a lány apja volt. Tudta, hogy Felcia retteg.

Tik, tak, tik, tak, ketyegett hangtalanul az óra a háta mögött.

Basia megigazította a légvisszaforgató fúvókáját a konzolon, és hideg levegőt fúvatott az arcára. Végignézte a felvételt, majd valamennyi időt a fájljai tartalom és időpont szerinti rendszerezésére fordított. Aztán úgy döntött, hogy mégis jobb időpont és név szerint rendezni őket, így újra átszervezte az egészet.

Tik, tak, tik, tak, akár a forró déli napsugár egy sötét pólón. Tűz nélkül égetett.

Megnyitotta a fájlt, amit Alex küldött neki a javítási feladatokkal, és végiggörgette a listát. Korábban már megjelölte azokat a munkákat, amiket ténylegesen el tud végezni. Pár percet azzal töltött, hogy átnézi a többi tételt, és próbálta eldönteni, segíthet-e bármiféleképp megcsinálni azokat. Semmi sem bökte ki a szemét. Ebben nem volt semmi meglepő, hiszen ötödik alkalommal nézte át a listát.

Tik, tak, tik, tak.

Basia hátrafordult. Elsőként arra figyelt fel, hogy a szimulált keringési pálya másnak tűnt. A változások olyannyira csekély mértékűek voltak, hogy észre sem lett volna szabad vennie, de a lánya halálát előrevetítő fényes, gyűlöletes vonalak mostanra beleégették magukat az agyába. Kétségtelenül másnak mutatkoztak. Valamilyen oknál fogva lassabban tudatosodott benne, hogy az óra állása szintén módosult.

Három nappal kevesebbet mutatott.

Amikor alig néhány órával azelőtt utoljára megnézte, még valamivel több mint nyolc nap volt hátra. Most ötnél is kevesebb.

– Elromlott az óra – motyogta maga elé.

Alex a pilótafülkében ült, ahol az ideje nagy részét töltötte. Basia megrántotta a testét az üléshez szögező szíjakat, sikertelenül küzdött ellenük, míg végül nyugalmat erőltetett magára, és egyszerűen megnyomta a kioldó kapcsokat. Aztán ellökte magát a legénységi hágcsó felé, és felmászott rajta.

Alex egy bonyolult kinézetű ábrát tanulmányozott a központi képernyőn. Finom érintésekkel módosítgatott a kijelzőn, és közben megállás nélkül dörmögött a bajusza alatt.

– Elromlott az időzítő – jelentette be Basia. Ha megmagyarázhatatlan módon nem fullad ki, valószínűleg üvöltve közölte volna ezt.

– Hmm? – Alex elcsúsztatta a kezét a konzolon, és a képernyő számokkal teli grafikonra váltott. A pilóta újabb számokat ütött be.

– Az óra… a keringési pálya időzítője elromlott!

– Épp ezen dolgozom – válaszolta Alex. – Nem romlott el.

– Már csak öt napot mutat!

– Igen – ismerte el Alex, aztán félbehagyta, amivel foglalkozott, hogy az ülésével odaforduljon Basia felé. – Már beszélni akartam erről veled.

Basia úgy érezte, hogy minden ereje elhagyja. Gravitáció mellett most összecsuklott volna, mintha gumiból lennének a lábai.

– Nem téved?

– Nem – felelte a pilóta, és ismét elcsúsztatta a képernyőt, hogy visszatérjen a grafikus kijelzőre. – De nem ért váratlanul a dolog. Számítani lehetett rá, hogy változnak az energiatelepeiket illető becslések. Eleve durva számításokat vettünk figyelembe.

– Ezt nem értem – mondta Basia. A gyomrát görcs szorította össze. Ha az elmúlt pár napban vette volna a fáradságot, hogy egyen valamit, most valószínűleg kihányta volna.

– Az első becslést a keringési pálya távolsága, a hajó tömege és a fogyasztással egybevetett várható akkumulátoridő alapján kalkuláltuk ki. – Miközben beszélt, Alex az ábra különböző pontjaira mutatott. Mintha ez bármit megmagyarázott volna. Mintha az ábra értelmezhető lett volna. – A csökkenő keringési magasság miatt nem szokás aggódni, amikor működnek a reaktorok. Ha bármelyikünk úgy akarta volna, olyan pályára állunk, ami gyakorlatilag állandónak mondható, de a Barb fel-le küldözgette a siklót az érccel, így aztán kissé alacsonyra került. Ezzel minden út alkalmával spórolt valamennyit. Ezenkívül, elnézést, hogy ilyet kell mondanom, de az a hajó egy repülő szarkupac. Nehezebb, mint kellene, és a telepek a kelleténél gyorsabban merülnek. Innen vannak az új számok.

Basia a tüzérüléshez lebegett, és figyelte, ahogy a gyűlöletes értékek kilistázódnak a képernyőn.

– Három napot vesztett – szólalt meg végül, amikor lélegzethez jutott. – Három napot.

– Nem, eleve nem volt meg az a három nap – válaszolta Alex. A szavai keménynek, brutálisnak hatottak, de az arcáról szomorúság és kedvesség sugárzott. – Nem feledkeztem meg az ígéretemről. Ha a Barb lezuhan, a kislányod ezen a hajón lesz, amikor ez megtörténik.

– Köszönöm – préselte ki magából Basia.

– Most rögtön felhívom a kapitányt. Kidolgozunk valami tervet. Csak adj rá egy kis időt! Menni fog?

Öt nap, gondolta magában Basia. Öt napot adhatok.

– Igen – felelte ehelyett.

– Jól van – nyugtázta Alex, és várta, hogy Basia magára hagyja. Amikor a férfi nem moccant a helyéről, Alex vállat vont, és visszafordult a konzolhoz, hogy megnyissa a kommunikációs képernyőt. – Kapitány, itt Alex, jelentkezz!

– Itt Holden – szólalt meg pár másodperccel később egy ismerős hang.

– Na szóval, lefuttattam a frissített számadatokat, ahogy kérted. Egyértelműen a Barbot fogjuk elsőként elveszíteni.

– Mennyire vészes? – kérdezte a kapitány. Az összeköttetés mintha kissé recsegett volna. Basiának némi időbe telt, hogy rájöjjön, az eső hangját hallja.

– Valamivel kevesebb mint öt nap van hátra, mielőtt több légellenállásba ütközik, mint amit elbír.

– Hogy a rosseb essen belé! – káromkodta el magát Holden, aztán elhallgatott. A csend kellően elhúzódott ahhoz, hogy Basia amiatt kezdjen aggódni, hogy megszakadt a kapcsolat. – Mi a helyzet a Rocival?

– Ó, velünk semmi gond. Gyakorlatilag csak a világítás és a légvisszaforgatás működik. Elég nagy a ráhagyás.

– Segíthetünk rajtuk?

– Úgy érted – húzta el a szótagokat Alex –, elvontassuk?

– Ilyesmire gondoltam. Mit tehetünk?

– Főnök – válaszolta Alex –, megoldható, hogy összekapcsoljunk két hajót, de alacsony keringési pályán ez cseppet sem könnyű feladat. Én egyszerű pilóta vagyok. Sokat segítene, tudod, ha működne a gépészeti fedélzet, és az futtatná le a számokat.

– Azt meghiszem – felelte Holden. Basia dühöt érzett ki a hangjából. Ez jó jelnek számított. A düh jó. Basiát furcsamód megnyugtatta, hogy rajta kívül még valakit idegesített a helyzet.

– Van erre bármi esély? – noszogatta Holdent a pilóta.

– Előbb megint elbeszélgetek Murtryvel – felelte Holden. – Mindjárt visszahívlak. Holden, vége.

Alex sóhajtott. Az ajkát szorosan összepréselte.

– A beszélgetés nem segít – szólalt meg Basia. – Ugye?

– Fogalmam sincs, hogyan segíthetne – válaszolta Alex.

– Ami annyit tesz, hogy nem nulla az esélye annak, hogy végül magunk megyünk el érte. Tudod, csak ketten vagyunk. Te meg én. Ennyi.

– Hárman – paskolta meg a vezérlőpultot Alex. – Ne feledkezz meg arról, hogy a Roci is itt van velünk.

Basia bólintott, várta, hogy a gyomra megint görcsbe ránduljon, és meglepetten tapasztalta, hogy megnyugtató melegség árad szét benne.

– Mit kell majd tennem?

– Ez itt egy KVP ruha – magyarázta Alex, és a kinyitott szekrénybe felcsatolt felszerelésre mutatott. A légzsilipfedélzetre mentek le, amely a légzsilipen kívül szinte kizárólag szekrényekből és raktárrekeszekből állt. A szóban forgó szekrény tartalma rengeteg tartozékkal felszerelt gumi szkafanderre emlékeztetett.

– Kávépé?

– Ká. Vé. Pé. Könnyű vákuumpáncélzat. Odakint mozoghatsz benne, elegendő levegőt és védelmet biztosít, és szokványos alkalmazások esetében többnyire a sugárzást sem engedi át. – Alex előhúzta a guminak tűnő űrruhát a szekrényből, majd a szekrény mellett elengedte, hogy Basia alaposabban szemügyre vehesse. – Ha bármi átüti, automatikusan eltömíti a lyukat, ezenkívül létfenntartó és sérülésérzékelőkkel, valamint alapvető gyógyászati eszközökkel szerelték fel.

Ezután előhúzott egy vörös, fémesnek tűnő mellvértet.

– Emellett meggátolja, hogy túl sok lyukat üssenek benned a kisebb kézifegyverek.

Miközben Alex sorra elővette, és megmutatta Basiának az alkatrészeket, és elmagyarázta a rendeltetésüket, Basia kötelességtudóan mindegyiket megvizsgálta, és elismerőnek szánt hangokat hallatott. Felnőttként szinte egész életében különféle szkafandereket viselt a munkájához. Jól ismerte a formájukat és a rendeltetésüket. Ugyanakkor a páncélzat különböző elemei és a technológia, amely háborús fegyverré tette az űrruhát, a tapasztalatai körén kívül esett. Amit Alex „a sisakkijelzőn előhívható automata barát–ellenség-felismerő és ellenségkövető rendszer”-ként írt le, hatásosnak és hasznosnak hangzott, Basia csupán azt nem tudta, mire való. Így csak bólogatott, figyelmesen nézett, és megszemlélte a sisakot, amit Alex odanyújtott neki.

– Használtál már tűzfegyvert? – kérdezte Alex, amikor a teljes páncélzat előkerült a szekrényből.

– Soha – felelte Basia. Hirtelen élesen felvillant benne az RCE biztonsági csapata elleni támadás emléke. A lövések okozta iszonyatos sebesüléseké. A haldoklók meglepett arckifejezéseié. Basia várta a rátörő hányingert, de még mindig csak melegséget és nyugalmat érzett. – Egyszer már volt a kezemben. Szinte biztosan nem sütöttem el.

– Ez itt – tartott fel Alex egy vastag fekete pisztolyt – egy 7,5 mm-es félautomata marokfegyver. Huszonkét töltényes tárral. A MEKH rendszeresített kézifegyvere. Alapvetően bárki képes használni, szóval ezzel küldelek be.

– Ha egyáltalán bejutok – jegyezte meg Basia.

– Persze – mosolyodott el egyetértőn Alex. – Lőterünk nincs, hogy idebent gyakorolhass, de üresen elsütheted néhányszor, hogy megszokd a fogását. Őszintén megvallva azonban, ha átmész, és mesterlövésznek kell lenned ahhoz, hogy kijuss, neked nagyjából annyi.

– Akkor minek vigyem magammal?

– Mert az emberek általában azt teszik, amit mondasz nekik, ha rájuk szegezel egy ilyet – válaszolta Alex.

– Akkor akár üres tárral is használhatnám – jegyezte meg Basia, aztán átvette tőle és meglengette a fegyvert, hogy érezze a súlyát.

– Ha úgy gondolod – hagyta rá Alex.

– Nem. Mutasd meg, hogyan csináljam! Aztán tegyük bele a tárat. – Felciáért. Érte meg tudom tenni.

– Jól van – mondta Alex, majd hozzáfogott a bemutatóhoz.

Holden órákkal később jelentkezett újra. Amikor megszólalt, a hangja feszültnek, haragosnak tűnt.

– Itt Holden. Murtry egy millimétert sem hajlandó engedni, szóval feldughatja magának. Hozzátok ki Naomit! Vége.

– Hát – húzta el hosszú sóhajjá a szót Alex. – Ennyi. Úgy tűnik, mostantól hivatalosan is lemondtunk a mediátori szerepről.

Basia az öklével bólintott, amitől a teste enyhén elfordult. A vezérlőfedélzeten lebegtek. A szétszerelt pisztoly darabjai Basia mellett úsztak a levegőben. Alex ragaszkodott hozzá, hogy Basia megtanulja, hogyan kell szétszedni, majd újra összerakni a fegyvert. Basiának fogalma sem volt arról, hogy ez miért annyira fontos, ennek ellenére belement a dologba.

– És most? – kérdezte.

– Ideje hozzálátnod az összeszereléshez. Megint megnyitom az Israel műszaki leírását, hogy még egyszer áttanulmányozhassuk. Ne feledd, hogy egy működő hajón időnként máshova kerülnek dolgok. Nem mindent ott találsz meg, ahol a hivatalos tervrajzon jelzik. Szükséged lesz alternatív bejutási és kijutási pontokra, ha netán valaki lezárta a folyosót, amit használni akartál.

– Jó a memóriám – jelentette ki Basia. Dicsekvésnek hangzott, de igaz volt. Alagutak és folyosók labirintusában nőtt fel. Kiválóan tájékozódott.

– Az sokat segít majd. Akkor beöltöztetünk, és kiteszlek – mondta Alex, és elhallgatott. – Egy dolgot viszont még nem beszéltünk meg. Elegendő energiánk van ahhoz, hogy odavigyelek. És a Roci gondoskodik róla, hogy az űrben senki se packázzon veled. De bejuttatni már nem tudlak.

Basia önmagát is meglepte azzal, hogy felnevetett.

– Valami vicceset mondtam? – vonta fel az egyik szemöldökét Alex.

– Vicces, hogy egyedül amiatt aggódsz, amit ténylegesen tudok, hogyan csináljak – felelte Basia. – Okleveles 3-as osztályú vákuumhegesztő vagyok. Az űrben szoktam hegeszteni. Próbálj olyan hajót találni nekem, amibe nem tudom bevágni magam. Csak próbálj!

– Rendicsek – lapogatta meg Basia vállát Alex. – Akkor fogjunk is hozzá!

Basia ellebegett a Rocinantétól. Egyszerű szkafander és légpalack helyett a legmodernebb marsi könnyű harci páncélzatot viselte. Ahelyett, hogy mágneses bakancsban lépegetett volna a hajó burkolatán, sűrített nitrogén könnyű löketeinek segítségével tett meg fél tucat kilométernyi távolságot az űrben. A lába alatt az Ilosz haragos szürke bolygóként fordult el, viharfelhőkbe burkolózva, magas légköri villámok folyamatosan vibráló fényében. Lucia és Jacek odalent voltak a tomboló légrétegek alatt. Ám Basia semmit sem tehetett az érdekükben. Így aztán azon fog segíteni, akin ténylegesen tud. Kimenekíti Naomit az RCE hajójáról, a nő pedig megmenti Basia lányát. Rengeteg lyuk tátongott a terv logikájában, Basia azonban ügyelt rá, hogy ne gondoljon bele ebbe.

Közelebb lebegett a sötétségben úszó hatalmas szürke fémszigethez. Az Edward Israelhez. Az ellenséghez.

– Odakint minden rendben? – érdeklődött a rádión Alex. A sisak kicsi hangszórói tompábbá tették a hangját. Emellett agresszív sziszegést lehetett hallani a háttérben.

– Igen. Minden tökéletesen működik. – Indulás előtt Alex megmutatta neki, hogyan fussa át a sisakkijelző állapotjelzéseit, Basia pedig kötelességtudóan párpercenként elvégezte az ellenőrzést.

– Szóval. Mindenféle dühös fenyegetésekkel próbálom elérni, hogy szabadon engedjék Naomit – magyarázta Alex. – Az Israelre ráállítottam a célzó lézereket, ezenkívül rádiózajjal és fényszórással zavarom az érzékelőiket. Így elvileg minden szenzoruk, ha még maradt működő szenzoruk, határozottan a Rocira szegeződik. Ezzel egy vagy két percet nyerhetünk, mielőtt rájönnek, hogy megpróbálod keresztülvágni magad a hajótesten.

– Ez nem tűnik túl soknak – jegyezte meg Basia.

– Dolgozz gyorsan! Alex, vége.

Alex korábban megnyugtatta, hogy a Rocinante telepeiben bőségesen elegendő energia maradt. Hogy a lézeres letapogatás és a rádiózavaró jelek nem különösebben befolyásolják a teljesítményt. Basia azonban most már értékes és pótolhatatlan erőforrásnak tekintette az energiát. A bármikor hozzáférhető fúziós energia korában eszébe sem jutott volna, hogy valaha így kell felfognia a kérdést. Ez mindent az állandóság mindaddig sosem tapasztalt érzetével ruházott fel. Nincs újrázás. Nincs „majd legközelebb nem szúrjuk el”.

Ellenőrizte az irányt az Israel közepén elhelyezkedő szerviz légzsilip felé, előhúzta a hegesztőpisztolyát, és erőteljesen az öklébe szorította.

A hajó egyre növekedett, mígnem minden irányban betöltötte a látóterét. A légzsilip ajtaja parányi, a környezeténél alig valamivel világosabb pontból hüvelykujjkörömnyi négyzetté, majd tényleges zsilipajtóvá terebélyesedett, rajta kicsiny kerek ablakkal. Az előre beprogramozott manőverezőegység négy párakúpban hosszan kifújta a nitrogént, Basia pedig egy méterre a hajótesttől finoman megállt.

A hegesztőfelszerelés kék lángcsóvát fellobbantva kelt életre.

– Jövök már – üzente Basia Naominak és a nőt őrző RCE-s személyzetnek, és saját kislányának a tőle több ezer kilométerre haldokló hajón.

Jövök már.

NEGYVENEDIK FEJEZET: HAVELOCK

Mindent lekapcsoltam, amit lehetett – jelentette a képernyőn Marwick. – Szenzorokat, világítást, szórakoztató egységeket. Lejjebb vettem a hűtést. A telepek jelenlegi állapotát figyelembe véve valamivel kevesebb mint tizenhét napot adok magunknak. És azt is teljes kapacitással működő napelemekkel. Ha azok elromlanak, még kevesebbet. Azután azt kell eldöntenünk, inkább megfulladjunk, vagy elégjünk.

Havelock hüvelykujját mélyen a szemgödrébe nyomva megdörgölte a szemét. Nem ment el az edzőterembe, és a nullgravitációs szteroidkoktéllal igyekezett kompenzálni ezt. Hosszú távú megoldásnak nem felelt meg, de minél jobban belegondolt, annál kevésbé tűnt valószínűnek, hogy szüksége lesz ilyesmire. Viszont megfájdult tőle a feje. Ha Naomi nem lett volna, Havelock jóval kevesebb időt szánt volna a testgyakorlásra. Ezért mindenképp hálás lehetett a nőnek.

Az irodát dohosnak és levegőtlennek érezte, a hőmérséklet pedig folyamatosan emelkedett. A bolygón felnőve mindig is hidegnek képzelte el a világűrt, és ugyan ez szigorúan véve igaz volt, nagyrészt vákuumból állt. Így aztán a hajók többnyire termoszként funkcionáltak. A testek és a rendszerek termelte hő évtizedek alatt fokozatosan eltávozhatna a légüres térbe, ha lehetősége nyílna rá. Feltéve, hogy Havelock módot találna rá, hogy alkalma nyíljon erre.

– A legénységgel már közöltük? – kérdezte.

– Én nem, de az adatokat nehéz lenne titokban tartani. Különösen úgy, hogy a ladik csupa olyan tudóssal és mérnökkel van tele, akiknek semmi más dolguk nem akad. Meg kell beszélnünk, hogyan juttassuk a felszínre őket. Ahányat csak tudunk.

– Hogy aztán éhen haljanak a bolygón, ha útközben nem lövik le őket a holdak?

– Alapvetően, igen – felelte Marwick. – Túl messze eljöttek ahhoz, hogy ne tehessék a lábukat a felszínre. Nem egyről tudok, akik inkább odalent halnának meg.

Naomi köhintett egyet a zárkájában.

– Beszélek Murtryvel – egyezett bele Havelock. – Lehetséges, hogy tetszene neki a bolygón létesített temető ötlete. Különösen, ha többen oda kerülhetnének közülünk, mint ahányan az illegális bolygófoglalók vannak.

Marwick felsóhajtott. Egy ideje már nem borotválkozott, és amikor megdörzsölte az állát, a hangja arra emlékeztetett, mint amikor valaki homokot szór egy üveglapra.

– Mindenesetre egészen közel jutottunk a célhoz, ugye? Megtettük az utat egészen idáig, hogy újrakezdjünk ezen az átkozott világon.

– Megpillantottuk az ígéret földjét – állapította meg Havelock. – Mi a helyzet a Barbapiccolával? Hogy állnak?

– Hozzájuk képest mi remekül. A lítiumérc alig több mint négy nap múlva magas légköri gőzzé válik.

– Hát, azt hiszem, amiatt már felesleges aggódnunk, hogy piacra dobják.

– A probléma hamarosan önmagától megoldódik – értett egyet vele Marwick. – De hogy a lényegre térjek. A biztonságra. Ezek az emberek úgy néznek szembe a halállal, hogy nem küzdhetnek ellene, és nem menekülhetnek el előle. Mindenféle őrültségekre képesek lesznek, ha nem teszünk valamit. És sem magának, sem nekem nincs elegendő emberem ahhoz, hogy megállítsuk őket, ha elszabadul a pokol.

Mit számít majd? kérdezett volna vissza Havelock. Hadd lázadjanak csak! Ez semmit sem változtat azon, mennyi idő múlva zuhanunk bele az atmoszférába. Egy perccel sem később vagy korábban.

– Értem – felelte. – Megvannak a biztonsági felülíró kódok. Majd egy kis plusz nyugtatót és hangulatstabilizálót, esetleg valamennyi eufória keltő szert kevertetek mindenki gyógyszerkoktéljába az autodokival. Viszont túlzásba sem szeretném vinni a dolgot. Arra lesz szükség, hogy az emberek józanul gondolkodjanak, és ne legyenek totálisan bedrogozva.

– Ha így akarja végigjátszani.

– Nem lesz elfekvő ebből a hajóból. Még nem.

A kapitány sokatmondóan vállat vont, és nem hagyott hozzáfűznivalót. Havelock bontotta a kapcsolatot. A képernyő az alapbeállításra váltott. A kétségbeesés hirtelen feltornyosuló hullámként száguldott feléje. Mindent jól csináltak, mégsem számított. Nemsokára mind meghalnak – mindenki, akinek a védelmére idejött, a csapata minden tagja, a foglya, ő maga, mindenki. Mindannyian meg fognak halni, és azon kívül, hogy bedrogozza őket, mielőtt megtörténne, semmit sem tehetett ez ellen.

Nem tudta, hogy a képernyőbe készül csapni az öklével, amíg meg nem tette. A kijelzőtábla kissé elmozdult a foglalatában, de nyomot nem hagyott rajta az ütés. A présülés gömbcsuklói sziszegve fogták fel a lendületet. Havelock egyik ujjbütyke felrepedt. Cseppnyi vér gyűlt fel a bőrén, aztán sötétvörös üveggolyóvá dagadt, a felületi feszültség széthúzta a bőrén, miközben Havelock meredten nézte. Amikor megmozdult, szétpermetező cseppeket hagyott hátra, amelyek apró bolygókként és holdakként lebegtek a levegőben.

– Tudja – szólalt meg Naomi –, ha több száz ember tűzhalálát úgy fogja fel, mintha a probléma önmagától megoldódna, ez csak még inkább azt bizonyítja, hogy a rossz oldalon áll.

– Nem mi helyeztük el a bombákat – csattant fel Havelock. – Ők tették. Ők kezdték az egészet.

– És ez magának számít?

– Ezen a ponton? Nem annyira, mint kellene.

Naomi a zárkaajtóhoz egészen közel lebegett. Havelock mindig elámult azon, hogy az övbéliek mennyire jól tűrik a szűkös tereket. A kiválasztódás valószínűleg eltüntette a klausztrofóbiát a génállományukból. Eltűnődött, vajon Naomi családjának hány nemzedéke élhetett már a kúton kívül.

– Vérzik a keze – figyelmeztette a nő.

– Aha. Ez sem fog sokat számítani.

– Tudja, kiengedhetne. Nagyon jó mérnök vagyok, és az enyém errefelé a legjobb hajó. Ha visszajuttat a Rocira, talán rá tudok jönni, hogyan javítsak a helyzeten.

– Ne is számítson erre!

– Én meg azt hittem, nem számít magának – jegyezte meg mosollyal a hangjában Naomi.

– Nem értem, hogyan tudja ennyire nyugodtan viselni ezt az egészet.

– Ezt szoktam tenni, amikor halálosan rettegek. És komolyan ki kellene engednie.

Havelock összegyűjtötte a vércseppeket a levegőből. Az ökle már hegesedett. Havelock azzal az émelyítő érzéssel jelentkezett be az autodokiba, hogy az első lépést teszi meg a feladás irányába. Mégis meg kellett tennie. Egy csupa pánikba esett emberekből álló legénység semmit sem javítana a helyzeten. Különösen úgy, hogy a leginkább teljesnek mondható személyzet odalent volt a bolygón, Murtryvel.

Havelock otthonról érkező hírcsatornáit az Új-Földön kibontakozó tragédia túlzó ismertetései töltötték meg. A robbanást rögzítő érzékelők adatai eljutottak néhány mérvadó csatornához, ám azokon is találkozni lehetett három-négy hamisított verzióval. A koholt adatok nem különösebben tűntek letaglózóbbnak a valódiaknál. Havelock végiggörgetett tucatnyi hírmagyarázón. Némelyikük dühösnek tűnt, amiért engedték folytatni az expedíciót, mások komornak és szomorúnak mutatkoztak. Úgy tűnt, egyikük sem ad sok esélyt a túlélésnek. A várakozó üzenetek listája több mint ezer új értesítéssel gyarapodott. A médiánál dolgozók. A belügyminisztérium alkalmazottai. Néhány – de csak néhány – ismerős. Egy régi kedvese a Pink Water idejéből. Az egyik unokatestvére, akit tíz éve nem látott már, és egy fél-unokatestvér, aki most a Ceresen élt. Egypár volt iskolatársa.

A kihűlt kapcsolatok felmelegítésére semmi sem tűnt alkalmasabbnak, mint ha az ember pár milliárd képernyő nyilvánossága előtt haldoklik. Havelock egyik üzenetre sem készült válaszolni. Még a munkaadóiéra sem. Még a barátaiéra sem. Az egész olyannak hatott, mintha a víz alatt rekedt volna, és fuldokolna, miközben a felszín felé emeli a tekintetét, és tudja, hogy sosem juthat fel oda.

Kicsatolta a hevedereit.

– Jó éjt, Havelock! – köszönt el Naomi.

– Még visszajövök – felelte Havelock, majd ellökte magát az iroda túlsó oldala felé.

Hosszú ideje nem járőrözött a hajón, még nem hivatalosan sem.

A fogódzókba kapaszkodva végighúzta magát az Israel szűk folyosóin, átlebegett a közös helyiségeken: a legénységi étkezdén, az edzőtermen, a nyitott laboron, a báron. A hosszú hónapok – immár évek – során, amióta az Israelen élt, a hajó éppoly észrevétlenné vált számára, mint bármely más hely. Ahogy most végigszemlézte, mintha először látta volna meg. Öreg hajó volt. A gondos szimmetriával kialakított folyosók, az átjárók beütött kódokkal nyitható mechanizmusai. Csupa olyasmi, amit a nagyszülei idejében készült képeken lehetett látni. Az embereket ugyanígy látta most. Távolságot lehetett felfedezni a biztonságiak és a legénység fennmaradó része között. Minden más azt jelezte volna, hogy valami rettenetesen félresiklott. Havelock nem az Israel kiegészítő személyzetének tagjaként gondolt magára, mégis felismert minden arcot, aki mellett elhaladt. Hosni McArront, az élelmiszer-tudományi csoport fejét. Anita Changot, a rendszertechnikust. John Delosót, a szerelőt. Noha nem tudta volna megmondani, honnan ismeri őket, immár annak a kontextusnak a részét képezték, amelybe az élete ágyazódott.

És hamarosan mindannyian meghalnak, mert Havelocknak nem sikerül ezt megakadályoznia.

Az elülső megfigyelőállás egy elsötétített szoba volt. A képernyőket úgy építették meg, hogy azt az illúziót keltsék, mintha egy ablakon át bámulna ki az űr végtelenségébe, ám ténylegesen soha senki sem használta így. Amikor Havelock belépett, üresen találta a helyiséget. A képernyőkön az érzékelők adatai gördültek le szemmel követhetetlen gyorsasággal, egy számára ismeretlen sötét bőrű övbéli játszott valamilyen szerzeményt, és az Új-Föld hamisszínes hőtérképe látszott. A biztonsági kamerát egy odaerősített rongydarabbal takarták le, a légvisszaforgatóknak pedig még nem sikerült eltüntetniük a marihuána szagát. Valaki valószínűleg szex-találkahelyként használta a szobát. Havelock lehúzta a kameráról a rongyot. Na és, miért ne tehették volna meg? Nem mintha bármi, amit most tesznek, három hét múlva is számítana még. A képernyőket az alattuk elterülő bolygóra állította. Az Új-Föld, áthatolhatatlan felhőtakaróban. Se fény, se városok, se a kicsiny, küszködő emberi jelenlét bármi jele. A bolygó, amely mindnyájukkal végzett.

És mégis szép volt.

Havelock kézi terminálja felberregett. A bejövő kapcsolatkérés piros szegélye biztonsági riasztást jelzett. Adrenalin áradt szét Havelock vérében, a szíve pedig hevesen kalapálni kezdett, még mielőtt megnyitotta volna a beszélgetést. Marwick és Murtry már nagyban vitatkozott, amikor Havelock bekapcsolódott.

– …mennyit, és nem szeretném most kideríteni, pontosan hányat – magyarázta Marwick. Csaknem ordított. Murtry arcán mintha harag és elutasítás tükröződött volna, de Havelock rájött, hogy csupán azért, mert nem nézett bele a kamerába. Nem látta.

– Mi történt? – érdeklődött Havelock.

– A Rocinante célba vett minket – felelte Marwick.

Havelock már el is lökte magát, sietve haladt előre a folyosón.

– Követelésekkel álltak elő?

– És fenyegetésekkel nyomatékosítják – válaszolta karját rémülten széttárva Marwick.

– Eltúlozza a dolgot – jelentette ki Murtry. – A célzólézereikkel pásztázzák az Israelt. És valami eszement szemétláda át próbálja vágni magát a hajó közepén lévő szerviz légzsilipen.

– Behatolnak a hajóba? – hüledezett Havelock. Képtelen volt elleplezni a hitetlenkedését. – Kicsoda? Mi értelme ennek?

– Az indíték pillanatnyilag mellékes számunkra – felelte Murtry.

– A legfontosabb feladatunk, hogy a hajó biztonságát garantáljuk.

Havelock megragadott egy fogódzót két folyosó találkozásánál, és lábbal előre lefelé lendítette magát, annak az elágazásnak az irányába, amely visszajuttatja őt a saját fedélzetére.

– Elnézést, uram, de tudja, egész biztosan a foglyot akarják kiszabadítani. Mi lenne, ha egyszerűen átadnánk nekik? Kizárt, hogy bármit is számítana.

Murtry félrebillentette a fejét. Szája keskeny és kegyetlen mosolyra húzódott.

– Azt ajánlja, hogy engedjük el a szabotőrt?

– Gyakorlatilag mindannyian amúgy is halottak vagyunk – válaszolta Havelock. És tessék, kimondta. Azt, amit mindenki gondolt. Mindenki, kivéve Murtryt.

– Talán halhatatlan volt, mielőtt útnak indultunk? – kérdezte a parancsnok nyers és rideg hangon, akár egy csörgőkígyó. – Mert függetlenül attól, hogy a jövő héten, vagy hetven év múlva készül meghalni, adott, hogyan kell eljárni az ilyen esetekben.

– Igenis, uram – vágta rá Havelock, amint elért az utolsó fordulóhoz, és behúzta magát az irodája felé. – Elnézést, uram.

Pittyegés jelezte, hogy még valaki csatlakozott a beszélgetéshez. A főmérnök komor és dühös arca azon nyomban bizalmatlanná tette Havelockot.

– Szolgálatra jelentkezem – szólalt meg Koenen.

– Várjunk! Ő mit keres itt? – kérdezte Havelock.

– Bevontam a polgárőrségét – felelte Murtry, miközben Havelock beúszott az irodájába. – Ha meghátrálásra akarjuk kényszeríteni a behatolókat, rájuk is szükségünk lesz.

– Az embereim készen állnak – jelentette rezzenéstelen arccal a főmérnök. – Csak annyit közöljön velünk, hol törtek be a rohadékok, és testületileg fogadjuk őket.

Jóságos ég! gondolta magában Havelock. Úgy beszélt, mintha valami filmben lenne. Ez egészen rettenetes ötlet.

– Mister Havelock – vette át a szót Murtry –, meg kell kérnem rá, hogy biztosítson hozzáférést a polgárőrségnek az éles lövedékekhez.

– Elnézést, uram – ellenkezett Havelock –, nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne. Ez most nem paintballos gyakorlat. Valódi tűzharcra van esély. Önmagában a baráti tűz kockázata…

Murtry nyugodt, hűvös és maróan éles hangon felelt.

– Úgy értsem, mister Havelock, hogy annyira hanyag munkát végzett a kiképzéskor, hogy véleménye szerint kevésbé lenne veszélyes, ha a betolakodókat paintballpisztolyokkal próbálnánk visszaverni?

– Nem, uram – felelte Havelock. Aztán önmagát is meglepve hozzátette: – Ugyanakkor úgy érzem, hogy pillanatnyilag korai lenne éles lövedékeket kiosztani. Szerintem érdemes lenne felmérnünk a helyzetet, mielőtt idáig elmegyünk.

– Ez a hivatalos véleménye? – kérdezte Murtry.

– Igen.

– És ha megparancsolnám, hogy osszon ki éles lövedékeket az embereinknek?

Naomi a zárkájából követte a beszélgetést, ujjaival rámarkolt a rácshálóra. Kikerekedett szemekkel, komoly tekintettel figyelt. Havelock nem nézett felé. Murtry röviden, szakadozottan felsóhajtott.

– Nos, nem kényszerítem olyan helyzetbe, hogy döntenie kelljen – jelentette ki Murtry. – Főnök?

– Igenis, uram? – felelte a főmérnök.

– Átküldöm magának a személyes biztonsági kódjaimat. A fegyverraktárból vételezhetnek vele fegyvereket és lőszert. Megértett?

– Hát persze, uram – válaszolta a főmérnök. – Úgy kilyuggatjuk a rohadékokat, hogy a csillagokat is látni lehet majd a testükön keresztül.

– Ezt nagyra értékelném – mondta Murtry. – Uram, ha most megbocsátanak.

A kapcsolat bontott.

– Mi történt? – kérdezte Naomi. Hangja elveszítette baráti tónusát. Most már ténylegesen rémültnek hangzott. Vagy mérgesnek. Havelock nem tudta megállapítani. Nem válaszolt. A fegyverraktár a fő biztonsági állomásnál volt, nem a hajóbörtönben. Még ha sietne, akkor sem érne oda a többiek előtt. És még ha odaérne is, nem tudná, mit mondjon nekik.

Itt is akadt egy fegyverszekrény. Talán, ha csatlakozik hozzájuk, legalább valamennyire irányíthatja az eseményeket.

– Havelock, mi történt?

– Behatoltak a hajóba, és ellenállást fogunk tanúsítani.

– A Barbapiccola?

– Nem. A Rocinante.

– Akkor értem jönnek.

– Feltételezem.

Havelock egy puskát vett elő a fegyverszekrényből.

– Ha Alex az, és lelövik, nem fogok segíteni – jelentette ki Naomi. – Bármi történik is ezután, ha baja esik, végeztünk. Még ha rájövök is, hogyan tudnám megmenteni az életüket, hagyni fogom, hogy elégjenek.

Megcsendülve jelzett a monitor. A bolygóról kereste valaki. Havelock azonnal fogadta a hívást. Doktor Okoye arca tűnt fel a képernyőn, homloka ráncokba gyűrődött, a szeme ide-oda járt, mintha keresett volna valamit. A pupillái zöldesen csillogtak, amitől Havelocknak a hideg futott végig a hátán.

– Mister Havelock? Ott van?

– Sajnos nem a legjobbkor keres, doktor.

– Maga koordinálja a segélyszállítmányokat? Szeretném, ha utánanézne, tudna-e küldeni…

– Olyasmiről van szó, ami miatt emberek fognak meghalni, ha nem intézem el a következő öt percben?

– Öt percben? Nem.

– Akkor várnia kell – jelentette ki Havelock, és bontotta a kapcsolatot. A szerviz légzsilipet a hajóbörtönből lehetett a leggyorsabban megközelíteni. Szűk átjárók vezettek ki a raktárhelyiségből, a vészhelyzeti dekompressziós zsilipajtónál, és a szervizfolyosó keresztezésénél. Havelock arra tippelt, hogy a főmérnök az utóbbi kettőnél fogja felállítani az embereit, és nem törődik a raktárhelyiséggel. Végső lehetőségként néhány embert talán a hajóbörtönbe küld. Ez nyilván ellenállásba ütközne. Az egész csapat a csata sűrűjébe akarja majd vetni magát. És éles lőszerrel lesznek felszerelve. Eltűnődött, vajon az ellenség mit vet be. Motoros páncélzatot? Talán. Talán…

– Erre semmi szükség – jelentette ki Naomi.

– Nekem éppúgy nem tetszik, mint magának, de így alakult.

– Úgy beszél róla, mint holmi fizikai reakciókról. Mintha nem lennének választási lehetőségek. Ez őrültség. Értem jöttek. Engedjen el, és ők is távozni fognak!

– Adott, hogyan kell eljárni az ilyen esetekben – válaszolta Havelock, és zsáklövedékeket töltött a tárba.

– Ő mondta ezt, ugye? Az ő szavai.

– Fogalmam sincs, kiről beszél – felelte Havelock.

– Murtryről. A nagyfőnökről. Mert ez a szokása, tudja? Meghallgatja, amit magának mond, aztán úgy adja elő, mintha ténylegesen hinne benne. Most nem érdemes ezt tennie. A főnöke ezúttal téved. Valószínűleg jó pár alkalommal tévedett már korábban is.

– Nem ő került börtönbe. Nem hinném, hogy különösebb joga lenne itt a kritizálgatásra.

– Azt csak a vakszerencsének köszönhették – jegyezte meg Naomi. – Ha nem gyakorlatoznak épp a hajón kívül, megbénítottam volna a kis bombájukat, és eltűnök, mielőtt bárki észreveszi.

– Mi értelme lenne szabadon engednem magát? Semmin se változtatna. A hajók le fognak zuhanni. Senki sincs, aki segíthetne nekünk. Maga sem tehet semmit azért, hogy megoldja a problémát.

– Talán nem – válaszolta Naomi. – Viszont úgy is meghalhatnék, hogy közben segíteni próbálok. Ahelyett, hogy embereket igyekszem legyilkolni, vagy végignézem, ahogy meghalnak.

Havelock állkapcsa összeszorult. Erősen megmarkolta a sátorvasat, és lehunyta a szemét. Olyan könnyű lenne a zárka felé fordítani a csövet. Kilőni egy ólmos zsákot a rácshálóra, és a cella végébe taszítani Naomit.

Viszont nem fogja megtenni. Egy szívverésnyi idő sem kellett hozzá, hogy a megkönnyebbülés szétterjedjen a mellkasából az ujjaiba és a lábába. Előrelökte magát a nő felé, aztán beütötte a kódját. A zárka ajtaja kitárult.

– Akkor jöjjön! – mondta.

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET: ELVI

A tudományos nevezéktan mindig is bonyolult dolognak számított.

A Földön vagy a tágabb Sol-rendszerben előforduló néhány élőlény elnevezése hosszas, fárasztó folyamat eredménye volt, az Új-Földről hirtelen beözönlő minták pedig valószínűleg évtizedekre eltelítik a szakirodalmat. Nem csak az utánzó gyíkokkal és a rovarszerű repülő lényekkel kellett foglalkozniuk. Minden baktériumhoz hasonló szervezet újdonságot jelent majd. Minden egysejtű élőlény ismeretlen lesz.

A Föld egymagában öt rendszertani országot produkált. Hatot, ha valaki elfogadta Fityani hipotézisét. Elvi nehezen elképzelhetőnek vélte, hogy az Új-Föld ökoszférája sokkal egyszerűbbnek bizonyulna.

Ugyanakkor a szemében – és Holden kivételével mindenki más szemében – megtelepedett lény hivatalosan ismeretlen szervezet marad még évekig. Talán évtizedekig. Hivatalosan nem lesz neve, amíg el nem helyezték az élet tágabb kontextusában.

Elvi úgy döntött, hogy addig is ugrinak fogja hívni. Valamiért úgy érezte, hogy kevésbé tűnik majd ijesztőnek, ha buta becenevet ad neki. Nem mintha kevésbé válna halottá, hogyha ügyetlenül belebotlik egy halálcsigába, viszont most bármi segített. És Elvi lassanként egyre zavartabbá vált.

A szervezettel kapcsolatban az tűnt érdekesnek – vagy az egyik érdekes dolognak –, hogy nem tartalmazott klorofillt, vagy ránézésre bármi hasonlót. A zöld szín egyfajta prizmaeffektusból származott, mint a lepkeszárnyaknál. A szemében növekedő tényleges szövet halványbarna és szinte teljesen átlátszó lett volna, ha egy kissé eltérő a szerkezete. Nem lehetett volna tapasztalni a szórási hatást. Ez azt is jelentette, hogy a vaksága a színtúltelítésnek és a részletek hiányának volt köszönhető, ugyanakkor nem lehetett különösebben sötétnek mondani. Ha Elvi lehunyta a szemét, a világ még mindig elfeketedett, ha kinyitotta, élénk, vibráló zöldben játszott.

Ezenkívül minden más elérhetetlenné vált a számára. Megszűnt. A kézi terminálját hangutasításokkal, érintéssel és az emlékezetére támaszkodva használta. A jelentéseket, amelyeket korábban a tekintetével futott volna át, most hallgatta: a lunai, földi és ganymedesi laborok hangfájlként küldték beszámolóikat. Nem sok reménnyel kecsegtettek.

– Habár az immunitást mutató egyednél valóban találtunk néhány ritka allélt a nátrium-kálium pumpát szabályozó gének között, olyasmit nem találtam a végső fehérjeszerkezetben, ami megváltozott volna. Az ionkoncentrációk stabilak és a szokványos tűréshatáron belül mozognak. Folytatom a vizsgálatot, de attól tartok, ebben a kérdésben rossz helyen keresgélünk. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom.

Elvi bólintott, mintha bárki láthatta volna. A fejfájás továbbra sem múlt. Napközben változott az intenzitása, de Elvi nem tudta, hogy a fertőzés velejárója-e, vagy kizárólag ő tapasztalja.

– Helló – köszönt Fayez. Aztán: – Elvi! Itt vagy?

– Igen – felelte a nő.

– Beszélj még egy kicsit! Mindkét kezem étellel van tele.

Elvi egy gyermekkorában népszerű popdalt dúdolgatott, és hallgatta Fayez csoszogását, aztán, amint a férfi közelebb ért, Elvi előrenyúlt, és megérintette Fayez vádliját. Fayez halk nyögéssel letelepedett Elvi mellé. A nő keze megkereste Fayez ujjait, a férfi pedig átnyújtotta neki a fejadagját.

– Legközelebb olyan helyen vállalok munkát – merengett el a férfi –, ahol a gravitáció a földiének talán a fele lesz. Súly. Kinek kell?

Elvi halkan felnevetett. Fayez eleve ezt akarta elérni, és Elvinek egy kicsit tényleg használt is a kacagás. A csomagoló fólia olajosan csúszott az ujjai alatt. Elvi kislánynak érezte magát, aki valami finomságot csempészett a takaró alá, amikor aludnia kellett volna, és mindent a tapintására bízott. Fayez fejadagjának csomagolása vidáman zörgött.

– Mennyi ételünk maradt még? – kérdezte Elvi.

– Nem sok. Habár, úgy tudom, megpróbálnak lejuttatni még egy segélyszállítmányt. Vannak még néhányan, akik ki tudják venni a dolgok körvonalait.

– Meg Holden.

– A félszemű király – jegyezte meg Fayez. – Ki kellene szúrnunk az egyik szemét, hogy jobban illjen rá a leírás, nem gondolod? Azzal, hogy két szeme van, komoly lehetőséget hagyunk kárba veszni.

– Hallgass! – intette csendre Elvi, aztán a csomagolás végre megadta magát az ujjai alatt. Az élelmiszerlepény szárazon morzsálódott, a szaga a laboratóriumi évek patkányeleségére emlékeztetett. Ízre pocséknak és táplálónak hatott. Elvi próbálta jó étvággyal fogyasztani. Már nincs sok hátra, és érezni fogja a hiányát.

– Előbbre jutott bárki is? – érdeklődött Fayez. Elvi ösztönösen a fejét rázta. Tudta, hogy a férfi nem látja őt.

– Az eddigi legjobb elméletnek az tűnt, hogy a több szülős családdal lehet összefüggésben. Úgy nyolc apja meg anyja van, és a technikák, amivel ezt megoldják, rendszerszintű nyomokat hagyhatnak. De eddig semmi eredmény.

– Hát, ez nagy kár. Lehetséges, hogy mivel olyan sokat érintkezett a protomolekulával, végül űrmutánssá változott.

Elvi harapott egyet a lepényből, és a falatot rágcsálva felelt.

– Nevess csak, de a lunaiak ezt is vizsgálják. Ezenkívül az elküldött adataink alapján mintát próbálnak kitenyészteni a szervezetből. Az első próbák valódi önszerveződést mutatnak.

– És újabb ötszáz évre témát szolgáltatnak a szakdolgozatokhoz – állapította meg Fayez. – Nem hiszem, hogy aggódnod kellene amiatt, mit hagysz örökül az utókornak.

A férfi ujjai súrolták Elvi térdét, a kapcsolatkeresés és érintés fizikai aktusa meghazudtolta a szavakból kiérződő cinizmust. Elvi megfogta Fayez kezét, megszorította a hüvelykujja párnáját. A férfi közelebb húzódott hozzá. Elvi érezte Fayez testének illatát. Egyikük sem mosakodott, mióta kitört a vihar, és valószínűleg mindannyian rettenetesen bűzlöttek, de Elvi orra mostanra kellően hozzászokott a szaghoz. Fayez áporodottságát már-már kellemesnek érezte, mint egy ázott kutya szagát.

– Magamtól nem ezt választottam volna – válaszolta.

– A nevünk mégis örökre fennmarad. A tiéd egy új fajokkal teli bolygó első felfedezőjeként. Az enyém egyszerű geológusként, aki teljesítette minden kívánságodat.

– Miért flörtölsz velem?

– A flörtöléssel fogok felhagyni utolsóként – felelte Fayez. Elvi sajnálta, hogy most nem láthatja a férfi arcát. – Te tudománnyal foglalkozol. Én ráhajtok a legokosabb és legcsinosabb lányra a teremben. Mindenki másképp igyekszik megbirkózni a halandóság rémületes kísértetével. Meg az esővel. Megbirkózni az esővel. Legközelebb olyan helyen vállalok munkát, ahol nem esik ennyit.

A szomszédos helyiségben felsírt egy kisgyerek. Kimerült, rémült hangon. Egy nő – talán Lucia – egy Elvi számára ismeretlen nyelven énekelni kezdett neki. Befalta, ami még megmaradt a lepényből. Vizet kellett szereznie. Nem tudta biztosan, mikor adott ki utoljára teli tasakot a vegyi elemzőberendezés. Ha még nem kellett kicserélni, hamarosan sort kell keríteni rá. Holden megígérte, hogy benéz és megcsinálja, de Elvi nem tudta biztosan, a kapitány képes-e tartani a szavát. Már így is holtfáradtnak tűnt, és semmit sem pihent. Még akkor sem, amikor kellett volna. Nos, nyilván rá tud jönni, hogyan kell kicserélni egy vizes tasakot, amit nem lát.

– Nem lett volna szabad idejönnünk – szólalt meg Fayez. – Annak a sok tébolyultnak, akik azzal rémisztgettek minket, hogy a Medina Állomáson túli világok mind szennyesek és gonoszak, igazuk volt.

– Ilyet senki se mondott, ugye?

– Valaki biztosan. Ha mégsem, meg kellett volna tenniük.

– Tényleg meg tudtad volna állni, hogy idegyere? – kérdezte Elvi, miközben térdre emelkedett, és a kezével keresgélni kezdte a vegyi elemzőberendezést. Hallotta a kimenő szűrőn át érkező víz halk csepegését, amelynek hangszíne eltért a szűnni nem akaró esőétől. – Ha megkerestek volna, hogy eljuthatsz az első valóban új bolygóra, képes lettél volna nemet mondani?

– Kivártam volna a második hullámot – felelte Fayez.

Elvi rátalált a tasakra. A lágy, hideg ív pontosan olyan nehéznek bizonyult, mint amire számított. A berendezés már nem állított olyan gyorsan elő vizet, mint korábban, de ha a rendszer valahol meghibásodott is, zajt nem csapott. Holdennek ezt is ellenőriznie kell majd.

– Én mindenképp eljöttem volna – jelentette ki.

– Mindezek után még azt mondod, hogy eljöttél volna?

– Nem tudhattam volna róla előre. Mindez még nem történt volna meg. Tudtam volna, hogy kockázatot vállalok. Tudtam. Nyilvánvalóan felszálltam volna arra a hajóra.

– Na és ha tudtad volna, hogy ez vár rád? Ha belenézhettél volna valami kristálygömbbe, és látsz minket úgy, ahogyan az egész megtörtént?

– Ha ezt megtehetnénk, soha nem indulnánk felfedezőútra – válaszolta Elvi.

Furcsa volt belegondolni, hogy hamarosan mindannyian meg fognak halni. Elvi tudta, mégis valószerűtlennek tűnt a dolog. A tudata mélyén egy apró hang azt súgta neki, hogy érkezik majd egy hajó, hogy megmentse őket. Hogy egy másik itteni csoport felbukkan tartalék élelemmel, vízzel és menedékkel. Időnként azon kapta magát, hogy elmereng, nem kellene-e segélykérő jelzést leadniuk, és emlékeztetnie kellett magát, hogy nincs más bázis a bolygón. Nincs több hajó. Az egész naprendszerben mindössze három hajó legénységén és utasain kívül senki se volt. És immár ők is megfogyatkoztak. Hiába zsúfolódtak össze a romokban, akár a menekültek, hogy még egymás horkolását is hallaniuk kellett, a világmindenség felettébb üresnek tűnt. És ijesztőnek.

– Meg kellene keresnünk Holdent – vetette fel. – A víz túl lassan gyűlik. Vajon… Lehetséges, hogy szokatlanul erős az immunrendszere? Az, hogy mindannyiunk szeme váladékozik, valamiféle immunreakcióra utal. Mint amikor szálka megy az ujjunkba. A fertőzés egyszerűen gyorsabban szaporodik annál, hogy ki tudjuk ütni. Lehet, hogy Holden olyasminek lett kitéve, ami antitesteket termel benne.

– A vérképelemzés talált bármit is?

– Nem – válaszolta Elvi. – A fehérvérsejtszáma is alacsonyabb a miénknél.

– Talán a szemfolyadéka rossz ízű – felelte viccesen Fayez. – Mi az?

– Nem szóltam semmit.

– Nem, de ilyen kis „támadt egy ötletem” horkantást hallattál. Hallottam már ezt a horkantást. Jelent valamit.

– Csak azon gondolkoztam, hogy nem az immunrendszere lehet a megoldás – felelte Elvi. – Mármint mindannyian állandóan teljes vákuumban utazgatunk. Az ideúton bennünket ért sugárzás meggyengítette mindannyiunk immunrendszerét. Ami pedig őt illeti, különösen az Eros Állomás után több… benne több kárt tett a sugárzás…

Elvi lehunyta a szemét, kirekesztette a zöld színeket. A levezetések és következtetések csodálatos hálózata bontakozott ki előtte, mintha egy kertbe lépett volna. Magába fojtotta a levegőt, és szélesen elmosolyodott. A felfedezés euforikus öröme töltötte el.

– Mi az? – kérdezte Fayez. – Túlfőzték? Az a szemmicsoda csak a véresen elkészített steaket szereti, őt meg teljesen átsütötték?

– Ó – válaszolta Elvi. – A daganatölői okozzák. Az erosi incidens után folyamatosan szednie kell őket. Ami pedig azt jelenti… ó! Ez annyira szép!

– Remek. Miről beszélsz? Miért működnének az ő rákgyógyszerei egy teljesen más bioszférából származó valami ellen?

– Ez azt jelenti, hogy valahol a sejtosztódás környékén dawkinsi értelemben vett hasznos lépéssel találkozunk.

– Az valami xenobiológiai vacak, ugye? Mert fogalmam sincs, miről beszélsz.

Elvi megpaskolta maga előtt a levegőt. A vérében szétáradó gyönyörtől úgy érezte, mintha a fény kapta volna fel, hogy tovaröpítse.

– Már meséltem neked erről – válaszolta –, hogy léteznek hasznos húzások, talán akár kikényszerített lépések is a tervezés terén, mivel újra meg újra felbukkanó jelenségekkel találkozunk az élővilág evolúciós fájának különböző ágain.

– Igen – felelte egyetértőn Fayez. – És ezért lehetséges, hogy idejövünk az Új-Földre, és olyan dolgokat találunk, amiknek szeme meg más egyebe van.

– Mert a visszavert fény rengeteg információt tartalmaz, és az ilyen információ birtokában lévő szervezetek jobban boldogulnak.

– Erről felesleges meggyőznöd engem, Elvi.

– De nem ez a jó benne. Holden olyan gyógyszert kap, ami szelektíven pusztítja a gyorsan osztódó szöveteket. Ugri gyorsan osztódó szövet.

– Ki az az ugri?

– Az idegen szervezet. Most rám koncentrálj! Az, hogy a daganatölő szerek hatnak ellene, azt jelenti, hogy a sejtosztódás szintjén található valami olyasmi, mint a repülés képessége vagy a száj közelében elhelyezkedő érzékelőszervek. Noha a fehérjék teljesen eltérőek, az általuk használt megoldások megfeleltethetők egymásnak. Ez a legnagyobb felfedezés, amióta idejöttünk. Hatalmas. Hol van a kézi terminálom? Szólnom kell a lunai csapatnak. Ettől el fogják dobni az agyukat.

Túl hevesen indult meg, és belebotlott Fayezbe. A férfi Elvi kezébe nyomta a terminált. Elvi leült melléje.

– Most fel-le ugrándozol? – kérdezte Fayez. – Mert olyan a hangod, mintha ugrándoznál.

– Ennél fontosabb dolog nem történt velem életemben – felelte Elvi. – Lebegek.

– Szóval ez azt jelenti, hogy kezelhetjük a szemkórt, ugye?

– Hogy mi? Ó. Igen, valószínűleg. Nem különösebben nehéz szintetizálni daganatölő szereket. Csupán arról van szó, hogy a legtöbbünk nem áll folyamatos kezelés alatt, mint Holden.

– Rajtad kívül egyetlen nőt sem ismerek, aki miután rájön, hogyan akadályozhatja meg, hogy egy rakás éhező menekült, beleértve saját magát is, végképp megvakuljon, amiatt örvendezik, mert felfedezett valamit a mikrobiológiával kapcsolatban.

– Többet kellene eljárnod emberek közé. Ismerkedned – válaszolta Elvi, közben azonban némi bűntudatot érzett. Valószínűleg tényleg hozzá kellene fognia az emberek kezeléséhez, mielőtt a Lunával beszél. Egyelőre egyébként is csak puszta hipotézisről volt szó. Adatokkal még nem szolgálhatott. – Kapcsolatkérés Murtry.

Elvi kézi terminálja pittyegő hanggal jelezte, hogy működik. Egy széllökés megrezegtette a műanyag ablakot. A megszokottól némileg eltérőnek tűnt a hangja, a folyamatosan hulló eső pedig mintha beleerősített volna. Elvi eltűnődött, vajon a borítás vált-e el a faltól. Akár halálcsigák is ellephették a helyiséget, és ő semmit se tudna róluk. Nem látná őket. Ezt is ellenőriztetnie kell Holdennel. Az elutasított hívás kettős hangjelzése hallatán Elvi bosszúsan felmordult.

– Ki foglalkozik a segélyszállítmányokkal? – kérdezte.

– Odafent? Öhm. Havelock, azt hiszem.

– Mister Havelock? Ott van?

– Sajnos nem a legjobbkor keres, doktor.

– Maga koordinálja a segélyszállítmányokat? Szeretném, ha utánanézne, tudna-e küldeni…

– Olyasmiről van szó, ami miatt emberek fognak meghalni, ha nem intézem el a következő öt percben?

– Öt percben? Nem.

– Akkor várnia kell.

A kézi terminál a kapcsolatbontást jelző ereszkedő hangot hallatott.

– Hát, ez rohadtul udvariatlan dolog volt – állapította meg Fayez.

– Valószínűleg valami más gondja lehet – védte meg Elvi.

– Mindannyian kicsit stresszesek vagyunk. Ettől még nem kell ilyen faszfejként viselkednie.

Elvi felvonta a szemöldökét, és bólintott, jóllehet tudta, hogy Fayez nem látja őt.

– Kapcsolatkérés Holden.

A hangok olyan sokáig ismétlődtek, hogy Elvi már attól félt, Holden sem veszi fel. Amikor végül megtette, iszonyatos hangon válaszolt. Mint aki részeg vagy beteg.

– Elvi. Mi a gond?

– Helló – szólalt meg Elvi. – Nem tudom, mennyire elfoglalt, és tudom, hogy nem a maga gondja készletekkel ellátni minket, de ha lenne egy szabad perce, szeretném megkérni…

Fayez ordítva félbeszakította.

– Tudja, hogyan szüntesse meg a vakságot.

Egy pillanatra mindenki elhallgatott. Holden felnyögött. Elvi úgy vélte, a félálláshoz szükséges erőfeszítéstől.

– Jól van. Mindjárt ott leszek.

– Hozza ide Luciát is! – kérte Elvi. – Ha megtalálja.

– Murtry is ott lesz?

– Nem reagál a kapcsolatkéréseimre.

– Hmm – tűnődött el Holden. – Az jó. Nem hinném, hogy e pillanatban szívesen találkozna velem.

Lucia letelepedett Elvi mellé, és megfogta a kezét. Rendes esetben ez bensőségességre utalt volna, ám a jelen körülmények között mindössze azt jelezte, hogy csak Elvire figyel. A szemkontaktus testi megfelelője volt. Holden fel-alá járkált a helyiségben, cuppogva lépkedett a sárban.

Amikor Elvi végzett a mondandójával, Lucia a nyelvét a fogához érintve csettintett a szájával.

– Fogalmam sincs, hogyan állapítsuk meg a dózisokat. Nem szeretnék annyira keveset adni nekik, hogy ne hasson.

– Mi lenne, ha felvigyázókat választanánk? – vetette fel Fayez. – Egy tucatnyit azok közül, akiknek nem annyira előrehaladott még az állapota. Beinjekcióznánk őket. Ők vigyázhatnának a többiekre, amíg le nem ér a következő szállítmány. Kapitány?

– Hogy mi? Ja, elnézést. Csak… izé. Lyuk van az ablakon. Megrepedt a műanyag. Csak azt ellenőriztem, hogy nincsenek-e idebent halálcsigák. És betömtem a rést.

– Kapitány – vette át a szót Lucia. – Maga egy krónikus és potenciálisan halálos betegségre szed gyógyszert. Arról értekezünk épp, más betegeknek adjuk-e vagy sem a maga gyógyszerét, ami azzal járna, hogy a maga kezelése megszakad.

– Tőlem megtehetik.

– Etikai szempontból ez valójában egy kissé problémás – folytatta Lucia. – Ha megteszem, márpedig igenis meg szeretném tenni, tudnom kell, hogy megérti…

– Értem, értem, értem – vágott a szavába Holden. – Kellően nagy sugárdózist kaptam már ahhoz, hogy rövid idő alatt egy halom tumor fejlődjön ki a szervezetemben. Az a szer, ami ezt megakadályozza, hatással van arra a másik valamire. És akkor lesznek mások is, és végre lepihenhetek.

Elvi kihallotta Lucia hangjából a mosolyt, amikor az orvosnő felelt.

– Nem hiszem, hogy egy független etikai bizottság ezt elégségesnek találná, de nagy vonalakban igen.

– Természetesen felhasználhatják – mondta Holden. – Használják csak nyugodtan! Még szerzünk, ha lehet.

– Na és, ha nem?

– Talán újabb daganat alakul ki bennem, mielőtt éhen halunk. Talán nem – felelte Holden. – Elfogadom.

Lucia elhúzta a kezét, amitől Elvi hidegebbnek érezte a sajátját.

– Akkor rendben. Hozzá kellene látnunk. Vezetne, kérem, kapitány?

– Igen – felelte Holden. – Természetesen. De útközben megihatnánk egy kávét. Egy kicsit fáradtnak érzem magam.

– Adhatok be serkentőszereket, ha gondolja, kávénk viszont nincs.

– Értem – felelte belenyugvón Holden. – Nincs kávé. Ez egy igazán rettenetes bolygó. Mutassa meg, hogyan javíthatok a többiek állapotán!

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET: HAVELOCK

A hajóbörtönben tárolt páncél egyszerű, kevlarból és kerámiából készült szkafander volt. Bírta a vákuumot, és fél órára elegendő légpalackot lehetett elhelyezni benne. Elsősorban a legénység tagjai közötti dulakodások feloszlatására és rövid, harcászati űrsétákra tervezték.

A biztonsági parancsnokságon valószínűleg még egy tucatot lehetett találni belőle. Havelock remélte, hogy a mérnököknek ez nem jutott eszébe. Amikor belépett az űrruhába, az automatikusan felhúzta a nadrágszárat, és az ágyékánál kényelmetlenül csomóba gyűrte a szövetet. A puska hevederét a vállára húzta, aztán fészkelődött egy keveset, két kézzel igyekezett visszaigazítani a helyére a nadrágot.

– A nevetés nem segít – mordult fel.

– Nem nevettem – felelte Naomi, aztán elnevette magát.

Havelock egy marokra való eldobható bilincset és két sokkolópisztolyt vett elő a fegyverszekrényből. Az egyik teljesen fel volt töltve, a másik három-nyolcadáig. Megjegyezte magában, hogy később az összes fegyver telepeit ellenőriznie kell, aztán eszébe jutott, hogy valószínűleg nem lesz később. Számára legalábbis nem. Üzenetet hagyhat Weinek, vagy valami hasonló. Felmerült benne, hogy felhívhatná Marwickot, hogy figyelmeztesse a némileg bonyolódó helyzetre. A kapitány tisztességére és ösztöneire apellálna.

Nem tette meg.

A mellette lebegő Naomi kinyújtózott, ujjait és lábujjait széttárta a szabad térben. Papír kezeslábasa minden mozdulatától zizegett és pattogott. Furcsának hatott, tudván, hogy Havelock valószínűleg sosem lát már ilyet. Vagy ha mégis, akkor feltehetően egy cellába zárva teheti meg.

Ha azonban erre sor kerülne, az azt jelentené, rájöttek, hogyan ne zuhanjanak a légkörbe, és ne égjenek el az atmoszféra felső rétegeiben. Vagyis elhanyagolhatónak tűnt az esélye. Emiatt felesleges lett volna aggódnia.

– Az első zendülése? – kérdezte Naomi.

– Igen. Nem szokásom fellázadni a parancsnokom ellen.

– Idővel egyre könnyebb – válaszolta Naomi, és feléje nyújtotta a kezét. Havelock értetlenül meredt rá. – Vihetem az egyiket.

– Nem lehet – vágta rá Havelock, majd a kiképzőcsapat alapcsatornájára állította be a szkafander kommunikációs egységét. Egyáltalán nem hallott beszélgetést. Ezt furcsának találta. Végigment a többi frekvencián.

– Nem?

– Nézze, kiviszem innen. Ez még nem jelenti azt, hogy nyugodtan át merek adni magának egy fegyvert, aztán hátat fordítok.

– Érdekes személyes korlátai vannak – állapította meg Naomi.

– Párat talán éppen most török át.

Az első polgárőr túl nagy sebességgel repült át az ajtónyíláson, adrenalintól felajzva, miközben még nem szokta meg, hogy fegyvert tart a kezében. A második alig egy másodperccel utána érkezett, lábbal előre. Havelock érezte, hogy görcsbe szorul a gyomra. Mindkettő pisztolyt tartott a kezében, a bicepszükön karszalag. A háta mögött Naomi nagy levegőt vett.

– Uraim! – biccentett oda nekik Havelock. – Miben lehetek a szolgálatukra?

– Mégis, mi a francot csinál? – szegezte neki a kérdést az első, miközben egyszerre próbálta megcélozni őt a fegyverével, és megtámasztani magát a falnál.

– A foglyot szállítom át – felelte Havelock a megvetés és a hitetlenkedés között ingadozó hangon. – Mi mást csinálnék?

– A főnök semmit se szólt erről – jegyezte meg a másik.

– Nem Koenen főmérnök a hajó biztonsági parancsnoka. Én vagyok az. Maguk nekem segítenek. Ne értsenek félre. Nagyra értékelem a segítségüket, de ehhez én értek, rendben? Maguk ketten mi a francot csinálnak itt?

A két férfi összenézett.

– A főnök ideküldött minket, hogy őrizzük a foglyot.

Naomi elmosolyodott, visszafogottnak és veszélytelennek mutatta magát. Meglehetősen jól színészkedett.

– Jó ötlet – hagyta rájuk Havelock. – Ide fognak jönni. Maguk ketten elfoglalják a pozíciójukat, ha netán átjutnának. Amint elrejtettem a foglyot, ahol nem találhatnak rá, visszajövök, hogy támogassam magukat.

– Igenis, uram – szalutált élesen a fegyvert tartó kezével a második férfi. Havelock arca megrándult. Ezek a fickók annyira nem álltak még készen az éles lőszerre. Havelock a fogolyra emelte a puskát, és felhúzta.

– Miss Nagata – mondta. – Ha lenne olyan kedves.

– Igenis, uram – felelte alázatosan Naomi, majd ellökte magát az ajtó felé.

Havelock megindult utána, de az ajtókeretben megkapaszkodva hátrafordult.

– Ha bárki bejutna ide, azonosítsák, mielőtt lőni kezdenek, rendben? Nem szeretném, ha bárki véletlenül megsebesülne.

– Így lesz, uram – válaszolta az első férfi. A másik rábólintott. Havelock a fél fizetését fel merte volna tenni arra, hogy azt tervezték, azonnal tüzet nyitnak bárkire, aki bejön az ajtón. Naomi pár méterrel előbbre várt rá a folyosón. Havelock visszacsúsztatta a biztosítópecket a puskán, aztán a vállára akasztva húzta maga után a fegyvert. Az Israel minden folyosóját szűkre tervezték, az ittenieket azonban különösen. Az ember minél közelebb került a külső burokhoz, annál szűkebbé vált a hely. A falakat borító szövet és tömítés elnyelte a hajó hangjait. Az anyagra nyomtatott számkódok az alájuk temetett válaszfalakban futó vezetékeket és technikai rendszereket, a kapcsolótábla típusát és a cserék időpontjait tüntették fel. A szövettel fedett habburkolatot az emberek testi épségének védelmére szánták ütközés vagy váratlan égetés esetére. Havelockot e pillanatban gumiszobára emlékeztette.

Havelock hátrabiccentett a válla fölött.

– Ha bármi történne, ne menjen vissza oda nélkülem!

– Nem terveztem ilyesmit.

Megindultak a folyosón, Havelock az élre állt, és intett Naominak, hogy kövesse. A nő nem az arra kiképzettek taktikai ösztönével mozgott, de okos és csendes volt, és gyorsan ráérzett, mi a teendője. Emellett az övbéliek kecsességével mozgott a súlytalanságban. Ha hozzá hasonlóakból állt volna össze a csapata, már éles lőszert mert volna adni a kezükbe. A szervizfolyosó kereszteződésénél Havelock a válaszfal kerámiapereme felé intett.

– Maradjon itt! – súgta. – És húzza össze magát!

Naomi felemelte az öklét. Havelock megindult előre. A kereszteződésnél a csapat újabb két tagja várakozott harcra készen, minden bizonnyal fedezéknek hitt pozícióban. Az egyikük biztosan helyezkedett.

A másik túlságosan előrenyújtotta a kezét, így ha ellökné magát, megperdülne, és nem tudna beavatkozni a küzdelembe. Már többször megbeszélték ezt.

– Uraim – szólította meg őket Havelock, miközben beúszott a levegőben. – Walters és… Honekker, ugye?

– Igenis, uram – válaszolta Honekker.

– Hogy állunk?

– A főnök rádiócsendet kért. Nem szeretnénk, ha az ellenség megneszelné, mire készülünk. Boyd és Mfume a dekompressziós zsilipajtónál őrködnek. A főnök Salvatorét és Kempet vitte magával. Ők előremennek, hogy kihajtsák a rosszfiúkat.

– Odakint ki őrködik?

– Odakint? – A férfi értetlenül rázta a fejét.

– Beöltöztettünk bárkit is szkafanderbe, hogy kiküldjük a másik légzsilipen?

– Hé – szólalt meg Honekker. – Ez egészen jó ötlet. Meg kellene csinálnunk.

– Vagyis még nem tették meg – állapította meg Havelock.

– Nem, uram. Nem jutott az eszünkbe.

– Rendben – válaszolta Havelock, aztán fegyverropogás visszhangzott fel a folyosóban. A két mérnök elfordult, hogy odanézzen. Honekker egy kissé túl heves mozdulattal húzta oda magát, és kapálózva kilendült a folyosóra, ahol a másik irányból érkezők könnyedén lelőhették volna. A rádió egy kattanással életre kelt Havelock sisakjában.

A főmérnök hangja születésnapos kisgyerekére emlékeztetett.

– Megütköztünk! Megütköztünk! Az ellenség a kisegítő készletek mosdójában húzódott fedezékbe. Beszorítottuk!

Lövések dördültek gyors egymásutánban, a rádión a másodperc töredékével hamarabb lehetett hallani a hangjukat, mint ahogy a levegőben elért hozzájuk. Koenen ordítani kezdett valakivel, hogy vonuljon vissza, aztán rájött, hogy még mindig működik a rádiója, és kikapcsolta. Havelock szorosan az egyik kapaszkodóba akasztotta a bokáját, előrenyújtózkodott Honekker felé, aztán óvatosan visszahúzta a mérnököt.

– Mit tegyünk? – kérdezte Walters, miközben Honekker fogódzkodva stabilizálta magát. – Folytassuk? Kerítsünk néhány szkafandert, és kimenjünk, ahogy javasolta?

Havelock elővette a teljesen feltöltött sokkolópisztolyt, és a fejét rázta. A fegyver tüzelésre készen állt. A másikat, az alacsony töltésűt fél másodpercbe telt bevethető állapotba hozni. A két férfi utasítást várva nézett rá.

– Mindketten figyeljék a folyosót – válaszolta Havelock, és a kereszteződés felé bökött az állával. Amikor a mérnökök megfordultak, mindkettőt hátba lőtte. A testük ívbe merevedett, megremegett, aztán elernyedt. Havelock elvette a pisztolyukat, működésképtelenné tette a rádiójukat, aztán előbb egymáshoz, majd az egyik kapaszkodóhoz bilincselte őket.

– Tiszta – szólt hátra a válla fölött nyugodt, de még épp jól hallható hangon. Naomi megindult előre, a folyosó egyik oldalától a másikhoz húzódott, hogy soha ne kerüljön a másodperc egy apró töredékénél távolabb valami biztos támasztéktól, amin irányt változtathat. Kiváló ösztönök.

– Négy megvan – szólalt meg a nő. – Tényleg ennyire jó ebben, vagy ők szörnyen ügyetlenek?

– A tanítás talán nem az erősségem – felelte Havelock. – Ráadásul bízhatunk a meglepetés erejében.

– Nyilván – válaszolta érezhető kétkedéssel Naomi. – És hogy érzi magát?

Havelock reflexszerűen rávágta volna, hogy „jól”, aztán elgondolkodott. Az imént támadta meg és tette harcképtelenné két emberét, akik a felettese közvetlen és egyértelmű parancsát hajtották végre. Egy övbéli szabotőr kedvéért eljátszotta azoknak az embereknek a bizalmát, akikkel négy éve utazott egy hajón. És mindnyájukat csupán napok választották el a haláltól. És talán érdekes módon, mégis ez utóbbi tény miatt tudta elfogadni a többit. Halott volt. Mindannyian halottak voltak. Tehát bizonyos értelemben bármit tett, nem számított már. Szabadon hallgathatott a lelkiismeretére, bármit sugallt neki.

A biztonságiak rettegett rémálma volt ez. A halál torkában miért ne törhetnének ki lázadások? Miért ne gyilkolnának, fosztogatnának, erőszakolnának meg embereket? Ha nincsenek következmények – vagy ha mindennek ugyanaz a következménye –, akkor bármi lehetségessé válik. A munkájánál fogva a legrosszabbra kellett felkészülnie embertársaitól, beleértve önmagát is. Erre egy jogszerűen fogva tartott rabnak segít megszökni, mert jobban tetszett neki az általa kínált halál, mint Murtrynek egy néptelen bolygón műanyagból és kerámiából felállított síremléke. Átkozottul nem érdekelte az Új-Föld vagy Ilosz, vagy bármilyen nevet aggattak is arra a kellemetlen sárgolyóbisra. Az emberek érdekelték. Az Israelen lévők, a Barbapiccolán lévők és a felszínen küszködők. Mindannyian. Az igény bejelentését, hogy a nagyvállalat megvédhesse a tulajdonát, miután mindannyian meghaltak, egyszerűen nem érezte elégségesnek.

– Furcsamód megbékéltem a helyzettel – felelte.

– Ez valószínűleg jó jel – állapította meg a nő, és tőlük távolabb újabb lövöldözés vette kezdetét. Havelock intett Naominak, hogy maradjon a helyén, majd ellökte magát előre.

Az Israel minden főbb folyosóját dekompressziós zsilipajtókkal szerelték fel: kemény műanyagtömítéssel ellátott, vastag fémkorongokkal. Többnyire a falakból előugró dudoroknak tűntek, jóval nagyobbnak a későbbi konstrukciókban használatosaknál, de könnyű volt tudomást sem venni róluk. Ha bármi lyukat ütött a hajóban, a zsilipajtó egy guillotine sebességével és erkölcsfelettiségével bezárult. Ha valaki bent rekedt, egy ember elvesztése elfogadhatóbbnak számított, mint hogy kiszökjön minden levegő. Havelock annak idején jó pár oktatóvideót látott nem a megfelelő pillanatban működésbe lépett zsilipajtókról, és azóta sem szívesen tartózkodott a közelükben. Egy férfi szorult a falhoz, és szorongva fürkészte a folyosót. Havelock megköszörülte a torkát, a férfi pedig tüzelésre kész pisztollyal hátraperdült.

– Mfume – köszönt feltartott tenyérrel Havelock. – Elárulnád, hogy Boyd hol van?

– Előrement – felelte Mfume, és a pisztolyával mutatta az irányt, de nem eresztette le. – A főnökre lőni kezdtek. És meghagyta, hogy maradjak itt. Én meg maradtam, de…

– Semmi gond – nyugtatta Havelock, és közelebb húzódott hozzá, de nem nézett a szemébe. A folyosót kémlelte, azt próbálta elérni, hogy a férfi is arrafelé fordítsa a tekintetét. A rá emelt pisztolytól viszketni kezdett a mellkasa. – Helyesen járt el.

A rádió recsegve újra életre kelt, és a főmérnök jelentkezett. Mintha kifulladt volna.

– Bezártuk a kis rohadékot. Eltalálta Salvatorét, de nem vészes. Mindenki jöjjön ide! Le fogjuk rohanni.

– Ez valószínűleg nem túl jó ötlet – szólalt meg Havelock a nyílt csatornán.

– Semmi gond – válaszolta a főmérnök. – El tudjuk fogni.

– De nem felesleges emberáldozatok nélkül – vetette ellen Havelock. – Páncélt visel?

– Igen, egészen biztosra veszem, hogy egyszer eltaláltam – felelte egy újabb hang magasan és feszesen, akár egy gyerek az első vadászatán, aki úgy hiszi, hogy meglőtt egy szarvast.

– Mindenki jelentkezzen be! – utasította az embereit a főmérnök.

– Jonesszal a hajóbörtönben vagyunk. Minden csendes.

– A fogoly problémásan viselkedik? – kérdezte a főmérnök.

– Átszállítottam – felelte Havelock. – Nincs gond vele. Most vonuljanak vissza! Az előírások szerint kell eljárnunk.

Újabb fél tucat lövés dörrent el. Mfume mindegyik hallatán megrándult. Havelock finoman félretolta a férfi fegyverének csövét, mígnem a fal felé mutatott. Úgy tűnt, Mfume észre se vette.

– Kizárt – ellenkezett Koenen. – Ha most meghátrálunk, ez az övbéli szemétláda kiszabadul. Végig kell csinálnunk. Honekker! Walters! Ragadják meg a töküket, és előre, fiúk! Végzünk a szarházival.

A rádióban beállt csend hátborzongatóan hatott.

– Walters? – szólalt meg a főmérnök.

Havelock megragadta, majd elcsavarta Mfume csuklóját, egyik lábával a falon támasztotta ki magát. Mfume felkiáltott, de a pisztolyt szorongató keze kellően elernyedt ahhoz, hogy Havelock félreüthesse a fegyvert. A fekete fém pörögve végigrepült a folyosón, Mfume pedig üvöltve igyekezett eltolni őt magától. Havelock fogást váltott, kifelé és lefelé rántott rajta, próbálta elvonszolni a támaszt adó faltól. A mérnök megint felordított, mire Havelock hátba lőtte őt a sokkolópisztollyal. Mfume, akár egy rongybaba, erőtlenül visszapattant a szemközti falról, aztán Havelock lehúzta a válláról a puskát, majd odébb húzódott, hogy egyik térdét a dekompressziós zsilipajtónak támaszthassa, a másik lábát pedig a hát mögött lévő kapaszkodóba.

– Nagata – ordította. – Mindjárt társaságunk érkezik.

A folyosó túlsó végén a főmérnök fordult be nagy hévvel a sarkon, és csapódott neki a falnak, miközben vadul tüzelt a pisztolyával.

– Tüzet szüntess! – utasította Havelock. – Az egyik embere fedezék nélkül maradt. Tüzet szüntess!

– Rohadj meg! – üvöltötte Koenen, mire Havelock meghúzta a puska ravaszát. A zsáklövedék oldalba kapta és megpördítette a főmérnököt. Havelock újabb lövést adott le a férfi hátára, amint három további mérnök egy kupacban fordult be visszarugaszkodva a sarkon. Havelock mindegyikre leadott egy lövést, aztán visszahúzódott a zsilipajtó túloldalára, ellökte magát, félretette a puskát, és előrántotta a sokkolópisztolyokat. Az alacsony töltöttségű mostanra teljesen lemerült, ezért aztán elhajította. Az egyik férfi vérzett; körömnyi vércsepp lebegett a levegőben. Mind a négyen ziháltak a fájdalomtól. Ketten közülük már eldobták a fegyverüket, a másik kettő pedig – a vérző férfi és Koenen – látszólag azt sem tudták, hogy Havelock egyáltalán ott van. Havelock sokkolópisztollyal ártalmatlanná tette a hozzá közelebb lebegő férfit, aztán megragadta azt, amelyik vérzett. Salvatorét.

– Hé! Kemp!

– Maga meglőtt engem.

– Zsáklövedékkel. A kollégája viszont valódi golyót eresztett Salvatoréba. A gyengélkedőbe kell vinnie.

– Áruló! – üvöltött fel a főmérnök, Havelock pedig őt is lebénította a sokkolóval, mielőtt visszafordult Kemphez.

– Most elveszem a fegyverét, és magára bízom Salvatorét. Segít neki, hogy a gyengélkedőre kerüljön. Megértett?

– Igenis, uram – felelte Kemp, aztán Havelock háta mögé pillantott, és odabiccentett. – Asszonyom.

– Rendeződött a helyzet? – érdeklődött Naomi.

– Ilyen messze nem mennék – válaszolta Havelock, majd Salvatore karjára helyezte Kemp kezét, és mindkettőn taszítva egy kicsit, megindította őket visszafelé a folyosón. – Egészen biztosra veszem, hogy a hajóbörtönnél őrködő két fickó már erre tart.

– Akkor indulnunk kellene.

– Én is erre gondoltam.

A sarok és a zsilipajtó közötti rövid folyosószakaszon légmentesen záródó ajtó nyílt a kisegítő raktérbe, alul szerelvényfedőlap takarta a falakban futó vezetékeket, és a szerviz légzsilip bejárata zárta. Szűk és zsúfolt volt a hely. A ruhán golyó ütötte lyukak sorakoztak. Az egyik lövedék áthatolt a falon, és eltalált egy hidraulikus vezetéket. A biztonsági hidraulikus folyadék polimerizálódott a levegőben, a kis zöld cseppek lassanként fehérré halványultak. Az eredeti szivárgást valószínűleg eltömítette már a megszilárdult anyag egy darabja. A mosdót a rendszeresített mellékhelyiségek méretére készítették el, olyan kicsire, hogy a vákuumkagylón ülve az ember háta az egyik, a térde a másik falnak szorult. Eleve nem nyújtott volna komoly fedezéket, a szűk ajtó ráadásul nyitva állt. Az ajtónyílás melletti falakon tucatnyi golyó ütötte lyuk sötétlett.

– Jól van – szólalt meg Havelock, mire egy puska tűnt elő, és tüzelt vakon a folyosóra. Havelock a háta mögé tolta Naomit, és odakiáltott: – Elég! Elég! Itt van velem Nagata!

– Húzódjon hátra! – ordított vissza a mosdóból egy férfihang. Valamiért ismerősnek tűnt, de Havelock nem tudta hová tenni. – Esküszöm, hogy lövök.

– Észrevettem – ordította vissza Havelock.

– Minden rendben, Basia – szólalt meg Naomi. – Én vagyok az.

A hang elhallgatott. Havelock lassan megindult előre, várta, hogy megint előbukkanjon a fegyver csöve. Nem történt meg. A mosdóban lebegő férfi úgy fél évtizede elavult marsi harci páncélt viselt. Sötétbarna hajába ősz hajszálak keveredtek a halántékánál, és hegesztőpisztolyt tartott az egyik kezében. A másikban a puskát. A szeme kikerekedett, a bőre hamuszürke volt. A mellvérten fekete csík jelezte, hol pattant le a polgárőrök egyik lövedéke a bordáiról. Havelock előrefordított tenyérrel feltartotta az egyik kezét, de a jobbjában továbbra is a sokkolópisztolyt szorongatta.

– Jól van – mondta. – Minden rendben. Mindannyian ugyanazon az oldalon harcolunk.

– Ki a fene maga? – szegezte neki a kérdést a férfi. – Maga a biztonságis fickó. Aki lecsukta Naomit.

– Az voltam – válaszolta Havelock.

Naomi Havelock vállára tette a kezét, és áthúzta magát a túloldalára, hogy a férfi szemébe nézhessen.

– Indulunk – jelentette be. – Velünk tart?

NEGYVENHARMADIK FEJEZET: BASIA

Indulunk – mondta Naomi. – Velünk tart?

Basia hirtelen mérhetetlenül zavarban érezte magát. Minden olyan jól indult.

A sok éves gyakorlat hatékonyságával vágta át magát az Israel légzsilipének vezérlőegységébe. A kompozit burkolat régi lemezelt rendszer volt, amihez hasonlóval gyakran találkozott a Ganymedesen, és az ismerős megoldás magabiztossá tette. A rövid folyosón át egy tárolókkal és szekrényekkel teli helyiségbe lebegett át egyik kezében a pisztollyal, és közben egy lélekkel sem találkozott. Remélte, hogy nem lesz szüksége a fegyverre. A raktárhelyiség túlsó végéből nyílt a jobb oldali átjáró, amely a hajóbörtönbe vezetett. Nagyjából hatvan méterre közelítette meg a célját, és még egy vészjelző sem szólalt meg.

Elsőként az figyelmeztette rá, hogy valami félresiklott, amikor egyszerre minden oldalról heves tűz alá vették. Azóta az apró vécéfülkében rejtőzködött.

– Azért jöttem, hogy kimenekítsem – jelentette be Basia, ám alighogy kimondta, rájött, mennyire bután hangzanak a szavai.

– Köszönöm – válaszolta mosolyogva Naomi.

– Igen, de, azt hiszem, érdemes lenne… – kezdte a testpáncélt viselő földi, aztán újabb sortűz szakította félbe a mondatát. Lövedékek pattantak le a folyosó falairól, darabokat tépve ki a szigetelőhabból, amelyek aztán a megszilárdult fékfolyadék amorf gömbjeivel keveredtek. A földi Basiával együtt a mosdóba taszította Naomit, mindkettejüket a hátsó falhoz préselte. Újabb golyók találták el, az egyik a földi váll-lemezén csúszott meg, és hosszú behorpadt csíkot hagyott maga után.

– Basia.

A földi valamiféle vaskos puskával a kezében kihajolt az ajtón, és több dörgő lövést adott le.

– Havelock. A többit inkább hagyjuk akkorra, amikor már kijutottunk innen.

Mielőtt Basia észbe kaphatott volna, Naomi kikapta a kezéből a pisztolyt, és odanyújtotta Havelocknak.

– Erre még szüksége lehet.

– Nem – felelte a földi, és még néhány lövést adott le a vaskos puskával. – Halálos lövedéket nem használok. Ha egy lehetőség van rá, nem öljük meg ezeket az idiótákat.

– Akkor mi legyen? – kérdezte Naomi.

Havelock kövér zsáklövedékeket húzott elő a páncélja egyik rekeszéből, és megtöltötte a fegyvert.

– Amint kilépek a folyosóra, maguk ketten megindulnak a légzsiliphez, amilyen gyorsan csak tudnak. – Az utolsó lövedéket is behelyezte a puskába, aztán hangos kattanással kibiztosította. – Basia, maga páncélt visel, szóval a testével fedezze őt! Naomi, egy raktárhelyiségen fognak áthaladni. Kerítsen magának egy szkafandert. Bármi megteszi, amit gyorsan fel tud venni.

– Részemről mehetünk – közölte Naomi, és Havelock vállára tette a kezét. Basia az öklével biccentett a földinek.

– Akkor induljanak! – felelte Havelock, és a puskájával tüzelve kirontott a folyosóra. Naomi utánaindult, majd a másik irányba fordult a raktár és a légzsilip felé; Basia szorosan a nyomában maradt. Alig néhány métert tettek meg, amikor két pörölycsapásszerű ütést érzett a hátán.

– Eltaláltak! – ordította pánikba esve. – Eltaláltak!

Naomi nem lassított.

– A sisakkijelző azt mondja, hogy el fog vérezni?

– Nem.

– Akkor életben marad. Erre való a páncél.

– Kevesebbet beszélgessenek! – szólalt meg mögöttük Havelock, és taszított egyet Basia hátán. – A menekülésre koncentráljanak!

Basia észre se vette, hogy a földi ott van. Elfojtott egy férfiatlan kis nyikkanást. Több méterrel előtte Naomi berántotta magát a raktárhelyiségbe, Basia pedig követte a példáját, amint az ajtónyíláshoz ért. Naomi már egy vészhelyzet esetére rendszeresített narancssárga szkafanderbe igyekezett betuszkolni a tagjait. Havelock megállt az ajtóban, és jó néhány lövést adott le a folyosó felé.

– Állítsák a rádiót a huszonhét nulla egy ötös frekvenciára! – utasított a földi.

– Micsoda? – A szavak semmit sem mondtak Basiának. Az események egész sora egyre inkább valamiféle rossz álomnak tűnt neki. Egymásra lövöldöző és értelmetlenül hadováló emberek. A béke és hősiesség érzete, mely eltöltötte, amikor elvállalta a mentőakciót, teljesen eltűnt.

– Ezt a frekvenciát használja a biztonsági csapat – magyarázta Havelock. – Belehallgathat a beszélgetésükbe. Nem titkosítanak. Mert… – felsóhajtott – …kibaszott amatőrök.

Basia megkereste a menüt, ahol beállíthatta a szkafander rádiófrekvenciáját, aztán a 27.015-re állította.

– …bele – szólalt meg egy hang. Fiatal, dühös, egy férfié.

– Az, hogy visszalő ránk, rohadtul egyértelművé teszi – válaszolta egy idősebb hang. – Pár zsáktölténnyel eltalált. Szerintem eltörte az egyik bordámat.

– Nos – sóhajtott fel Havelock, aztán kivárt, amíg leadott még egy lövést. – Azt hiszem, már nem vonhatom vissza ezt a döntést.

Basia nem tudta megállapítani, kihez beszél.

– Szétlövöm a pofádat, seggfej! – jelentette ki az idősebb férfi. Szavait újabb sortűz követte, mely szétszaggatta a folyosó falait.

– Inkább a hajót lövi szét, főnök – felelte Havelock. Tárgyilagos hangnemben beszélt. Úgy tűnt, mintha egyfelől kínban érezné magát a támadója ügyetlensége miatt, másfelől a következő erőszakos akcióhoz acélozná meg magát. Basiának eszébe jutott, hogy amikor a ganymedesi munkára jelentkezett, valaki elmagyarázta neki a busido fogalmát. Azt mondta, azt a fajta megbékélést és hatékonyságot jelenti, amikor az ember már halottként tekint önmagára. Havelock erre emlékeztette.

– Kemp! – szólalt meg utasítón az idősebb hang. – A helyén van?

– Felvettük a szkafandereket, és a száztizenkilences vészhozzáférési pont felé tartunk – felelte egy hang.

– Igyekezzenek, kerüljenek eléjük!

– Hé, Kemp! – mondta erre Havelock. – Mintha a gyengélkedőre küldtem volna Salvatoréval. Ugye nem hagyta ott valahol az egyik folyosón, hogy elvérezzen?

– Nem, uram – válaszolta Kemp. – Rábíztam valakire…

– Ne álljon szóba vele! – üvöltötte a dühös, öregebb férfi. – Nem közénk tartozik!

Naomi az űrruhával küszködött, próbálta ráhúzni a vállára, Basia pedig átlendült hozzá, hogy segítsen. Havelock a raktárhelyiség zsilipajtajánál maradt, és időnként kilőtt a folyosóra.

– Keressen egy légpalackot! – szólalt meg Naomi, aztán sorra elkezdte kinyitni a szekrényeket, hogy átkutassa a tartalmukat. Basia segített.

– Hé, Mfume? – mondta Havelock.

– Mi van? – csattant fel egy eddig nem hallott hang.

– Jó ösztönökre vall, hogy fedezékbe húzódva bekapcsolja a bakancsmágneseit, hogy a helyén maradjon. Viszont így, lekuporodva, kilóg a térde a sarok mögül. – Havelock egy lövést adott le a puskával, mire valaki fájdalmasan felordított. – Látja?

Basia egy tartalék légpalackokkal teli szekrényre akadt, és segített az egyiket Naomi szkafanderére kötni, aztán elfordította, hogy feltörje a tömítést. Pár pillanattal később a nő felemelt hüvelykujjal jelezte, hogy minden rendben.

– Indulhatunk – jelentette Havelocknak.

A földi még néhány lövést leadott, aztán behátrált hozzájuk a raktárhelyiségbe. A puskát odanyújtotta Naominak, aki az ajtóra célozva fedezte őket, míg a két férfi lezárta a sisakját.

– Mégiscsak fegyvert mer adni a kezembe? – kérdezte Naomi.

– Visszakérem majd.

– Idekint készen állunk – jelentette Kemp a rádión.

– Helló, fiúk! Ne csináljátok – figyelmeztetett Havelock. – Még alig foglalkoztunk az űrbeli küzdelmek harcászati módszereivel. Ha most éles lőszerrel kimentek, rendkívül veszélyes helyzetet teremtetek.

– Hát, a főnök azt mondta…

– Ne álljanak szóba vele! – üvöltötte az idősebb férfi olyan hangerővel, hogy Basia sisakhangszórói eltorzították a szavait. – Az isten verje meg magukat, fiúk!

– Koenen – szólította meg a férfit Havelock. A hangja nehezen megfogható módon megváltozott, miután felvette és légmentesen lezárta a sisakját. – Komolyan beszélek. Ne küldje ki oda a fiúkat! Még valaki megsérül, vagy meghal.

– Aha – felelte a főnök. – Az te leszel, te áruló övbélisegg-nyaló szemétláda.

– Hogy van a bordája, főnök? – érdeklődött mosollyal a hangjában Havelock. – Látja, e pillanatban a düh hajtja. Nem gondolja végig a dolgokat. Ezért nem akartam kiadni az éles lőszereket.

Basia tempósan felcsatolta magára a manőverezőegységet, amit korábban a légzsilip ajtajánál hagyott. Naomi átnyújtotta neki a puskát, majd elővett még két egységet a szekrényekből. Egy pillanat se kellett, és ő meg Havelock is felcsatolta a sajátját, aztán a légzsilip belső ajtaja megkezdte a zárási folyamatot. Havelock visszavette a puskát Basiától, majd a hevederére csatolta a szíját. Naomi beindította a légnyomás-kiegyenlítést.

– Tudja – szólalt meg a nő –, a hídról egész egyszerűen működésképtelenné tehetnék a légzsilipet.

Mintha a szavaira reagált volna, a légzsilip állapotjelzője pirosra váltott a vezérlésen, és leállt a légszivattyú. Havelock valamit beütött a kapcsolótáblán, és újraindult a szerkezet.

– Nyilván nem volt idejük minden biztonsági felülíró parancsot átállítani – jegyezte meg.

– Az RCE biztonsági szolgálata hatályon kívül helyezheti a hajó rendszere által kiadott parancsokat? – kérdezte Naomi.

– Üdvözöljük a vállalati biztonsági szolgálatok világában! A hajó legénysége csupán puccos taxisofőrök csapata. A biztonsági részleg közvetlenül a cégnek dolgozik, és a vállalati érdekeket védi. Bármit felülírhatunk, amit tesznek.

– Ezért gyűlöli magukat mindenki – jegyezte meg Basia.

A légzsilip végzett a légnyomás-kiegyenlítéssel, és kinyílt a külső ajtó. Havelock intett nekik, hogy menjenek ki.

– Biztos, hogy ebben a pillanatban sem kedvel? Egy kicsit sem?

Az Ilosz csillaga épp előkémlelt a bolygó széle mögül, Basia arclemeze pedig hirtelen elsötétedett, nehogy a nap fénye megvakíthassa. Maga a bolygó ugyanaz a vihardúlt szürke felhőktől haragos golyóbis maradt. A távolban a Rocinante villogó zöld és piros vezetőfényekkel jelezte nekik a helyzetét.

– Jól van – szólalt meg Havelock az alacsony szintű elektromos interferenciától kissé recsegő hangon. – Valószínűleg indulnunk kellene. Ők a hajó túlsó oldalán jöttek ki. Nem érhetnek utol minket, de figyeljenek egymásra, hátha horgonyvezetékkel próbálnak elkapni.

Naomi már beindította a manőverezőegységét, négy kis sűrített gáz kúpon távolodott a légzsiliptől.

– Alex? Kint vagyunk.

– Ó, hála az égnek! – válaszolta a pilóta, és a feszültségtől szinte teljesen eltűnt az akcentusa. – Már halálra izgultam magam. Basia is kijutott veled?

– Igen – felelte Basia. – Itt vagyok.

– Hármunkat kell felvenned – közölte Naomi. – Gyere ide értünk!

– Hármatokat?

– Egy lelencet viszek magammal haza.

– Lelencet? – kérdezte derűs hangon Havelock. – Itt épp én mentem meg magukat.

– Bonyolult – folytatta Naomi. Mostanra mind a hárman kijutottak a légzsilipből. Basia sisakkijelzőjén felvillant a távoli vezérlést jelző fény, és összetett program gördült le rajta. Alex a Rocinantéra bízta rá a manőverezőegységek irányítását, hogy a hajóhoz vigye őket. A szerkezet néhány erőteljes égetést hajtott végre, és a Rocinante lassanként növekedni kezdett.

– Örülök, hogy Basiával minden rendben – szólalt meg Alex. – Aggódtam miatta, hogy így be kellett küldenem.

– Végül nem sokat segítettem – ismerte be Basia, és megint mérhetetlenül zavarban érezte magát.

– Elérte, hogy mindenki a rossz irányba nézzen – javította ki Havelock. – Ezzel valójában rengeteget segített.

– Juhé – harsogta Alex –, mind hősök vagyunk. Négy fickó eredt a nyomotokba. Tudunk róluk?

Kis ablak nyílt meg Basia sisakkijelzőjén. Négy manőverezőegységgel felszerelt űrruhát viselő alakot mutatott, mögöttük pedig az Edward Israel tömege derengett. Anélkül, hogy bármit tennie kellett volna, a kép rájuk közelített, mígnem tisztán kirajzolódtak a náluk lévő fegyverek. Alex a Rocinante teleszkópjának képeit továbbította mindegyiküknek.

– Igen, annak a polgárőrcsapatnak a tagjai, amelyiket én alakítottam meg és képeztem ki – felelte sóhajtva Havelock. – Így visszagondolva kifejezetten rossz ötlet volt.

– Akarja, hogy elintézzem? – kérdezte Alex.

– „Elintézés” alatt olyasmit ért, amihez a hajó pontvédelmi ágyúi kellenek? – kérdezett vissza Havelock.

– Öhm. Igen?

– Akkor inkább nem. Azok a fickók épp elég ostobák és képzetlenek ahhoz, hogy elragadja őket a hév. De egyszerű mérnökök. Nem rosszfiúk – mondta erre Havelock.

– Lőnek magukra – jegyezte meg Alex, és Basia sisakkijelzőjén egyszerre vörös vonalak jelentek meg. – Ráállítottam a Rocit, hogy kövesse a lövedékek pályáját.

A tudattól, hogy néma, láthatatlan és potenciálisan halálos lövedékek húznak el mellette, viszketni kezdett Basia fejbőre. A kijelzőn látható vörös vonalak Havelocknak valószínűleg jóval többet mondtak, mivel a földi azt válaszolta: – Vaktában lövöldöznek. Nem áll rendelkezésükre sisakkijelzőbe integrált célzó rendszer, így aztán összevissza lövéseket adnak le és fohászkodnak. Nincs értelme viszonozni a tüzet.

– PH? – érdeklődött Alex. Basiának egy másodpercbe telt rájönnie, hogy Naomihoz beszél.

– Ebben Havelock dönt – jelentette ki a nő. – Az ő emberei.

– Jól van – felelte határozatlanul Alex.

A Rocinante percről percre növekedett, mígnem Basia meglátta a légzsilip körül elhelyezkedő parányi fényeket. Eddig csak kevés időt töltött a hajón, de most úgy érezte, hazaérkezik. A manőverezőegysége gyors egymásutánban gázcsóvákat lövellt ki, és átfordította, hogy szembekerüljön az Israellel, aztán fékezésbe kezdett. Már majdnem odaértek.

– Fiúk – szólalt meg Havelock. – A visszarúgásmentes erős túlzás. Nem azt jelenti, hogy egyáltalán nem rúg vissza.

Basia először értelmetlen süketelésnek vélte ezt, amíg rá nem pillantott a Rocinante videójára, amely az üldözők csapatát mutatta, és meglátta, ahogy az egyikük tehetetlenül pörög és bukfencezik az űrben, miközben kétségbeesetten újra meg újra begyújtja a manőverezőegységet, hogy megfékezze a forgást. Úgy tűnt, ezzel csak ront a helyzeten, mert minden gázkilövellés újabb tengely körül forgatta meg a testét.

– Akkor pontatlanul nevezték el a fegyvert – válaszolta a Kemp nevű férfi.

– És ha eljutottunk volna a haladó nullgravitációs harcászatig, akkor elmagyaráztam volna ezt – mondta erre Havelock. – Ezenkívül azt is elmondtam volna, hogy az integrált ellensúlyozó szoftvert használják, hogy a manőverezőegység stabilizáló löketekkel kompenzáljon, valahányszor elsütik a fegyvert.

– Nekem úgy tűnik, sok mindent nem mutatott meg nekünk – felelte Kemp.

– Igen, és most, hogy rám lőnek, kifejezetten rosszul érzem magam emiatt. Ugyanakkor arra kérném magukat, hogy hagyják abba. Drake teljesen elveszítette az uralmat az egység felett, és elsodródik maguktól. Valakinek vissza kellene hoznia, mielőtt túl messze kerül.

– Szeretné, mi? – szólt közbe a férfi, akit Havelock Koenennek nevezett. – Rávenni minket, hogy hagyjunk fel az üldözéssel.

– Azt szeretném elérni – felelte szomorúan Havelock –, hogy Drake ne haljon meg az űrbe kisodródva. Ezenkívül a hátam mögött lévő nehézfegyverzetű hajó pilótáját arról igyekszem meggyőzni, hogy nem kell vörös permetté szétlőnie magukat a pontvédelmi ágyúival. De egyre inkább megnehezítik a dolgomat.

– Ne fenyegessen…

– Menjenek el Drake-ért! Térjenek vissza a hajóra! Fejezzék be a lövöldözést! Ha bármelyik vaktában leadott lövésük talál, magukra szabadítom a hajót.

Hosszú csend következett. A Basia sisakkijelzőjét csíkozó vörös vonalak egyenként eltűntek, mígnem egy se maradt. A manőverezőegység még egyszer hosszan kilövellt, aztán megperdítette. A Rocinante légzsilipének külső ajtaja már nyitva állt, és rájuk várt. Naomi belebegett, megragadta az egyik kapaszkodó fogantyút, és várta, hogy utánamenjenek. Most, hogy a hajó eltakarta az Ilosz csillagát, a nő arclemezének polarizációja megszűnt, és a légzsilip LED-jeinek kék izzása világította meg a sisak belsejét. Láthatóvá vált Naomi széles mosolya.

– Újra itthon, újra itthon – mondta. Basia beúszott mellé, a nő pedig megragadta a karját, hogy megállítsa. – Köszönöm, hogy eljött értem.

Basia elpirult, és övbéli vállvonásként felkapta a tenyerét.

– Azonkívül, hogy lőttek rám, nem sokat csináltam.

– Néha az is sokat számít, ha megjelenik valaki.

Havelock elkapta a légzsilip bejáratának peremét, és megállt, majd visszanézett az Israel felé.

– Hé, elmentek Drake-ért? Nem esett baja?

– Igen, uram – felelte Kemp. – Elkaptuk.

– Havelock! – kiáltotta az idősebb, mérgesebb hang. – Ezt nem fogja megúszni szárazon. Az RCE rommá lövi magukat, amint visszatérnek. És ott leszek, hogy végignézzem.

Havelock felnevetett.

– Főnök? Remélem, mindketten megérjük ezt. Havelock, vége.

Behátrált a légzsilipbe, aztán rácsapott a fali panelre, hogy beindítsa a légnyomás-kiegyenlítést.

– Megcsináltuk – állapította meg Basia. Egy pillanatra elragadta az eufória, aztán váratlanul nadrágba csinálós rémület tört rá, amiről még csak nem is tudta, hogy egészen addig elfojtotta. Ha gravitációban állt volna, most összecsuklik. Naomi és Havelock nekiláttak lecsatolni a manőverezőegységeiket, amíg a légzsilip végzett a légnyomás-kiegyenlítéssel. Basia a saját hevederjeivel matatott, de olyannyira remegett a keze, hogy semmire se ment vele. Pár pillanattal később végül Naomi lesegítette róla.

Az egység átlebegett a zsilipkamrán, majd tompa puffanással nekiütődött a válaszfalnak. Basiának mindössze annyi ideje maradt, hogy tudatosodjon benne, a saját hangján kívül valami mást is hallott, amikor félresiklott a légzsilip belső ajtaja. A légzsilip bejáratának keretében Alex lebegett előttük, széles, sötét arcán idióta mosoly terjedt szét.

– PH – szólalt meg –, örülök, hogy megint a fedélzeten üdvözölhetlek.

Naomi lehúzta a fejéről a sisakját, aztán odalendítette a férfinak.

– Örömmel tölt el, hogy ismét itthon lehetek, mister Kamal.

Rövid csend támadt, amíg mindketten széles mosollyal néztek egymásra, aztán Naomi ellökte magát feléje, Alex pedig a két karjába zárva elkapta őt.

– Jól bántak veled? – kérdezte Alex.

– Bezártak egy ólba, mint egy kutyát – felelte Naomi, majd a fejével Havelock felé intett. A zömök földi mostanra levette a saját sisakját, és az a levegőben lebegett mellette. Félénken mosolygott. Most, hogy nem volt rajta a sisak, Basia meglátta rövid, világos színű haját, szögletes állát és sötétbarna szemét. Egyfajta általános, nyers jóképűség jellemezte. Mint egy akciófilmben zsarut alakító videósztár. Basia ettől ösztönösen ellenszenvesnek érezte.

– Az előírások miatt – felelte Havelock. – Én vagyok… voltam az Edward Israel megbízott biztonsági parancsnoka. Azt hiszem, az imént lemondtam erről a posztomról. Én ejtettem foglyul a PH-jukat. Remélem, emiatt nem fognak neheztelni rám.

– Jól van – mondta Alex, aztán visszafordult Naomihoz, mintha Havelock ott se lett volna. – És most mi következik?

– Helyzetjelentést kérek – felelte Naomi. – Mi a legfrissebb információ a keringési magasság csökkenéséről?

– A Barbapiccola fog elsőként a légkörbe zuhanni, aztán az Israel, aztán választanunk kell aközött, hogy inkább a bolygó körül keringve pusztulunk el, amikor lemerülnek a telepek, vagy elégünk az atmoszférában, esetleg lelövetjük magunkat az idegen lényekkel – válaszolta erőltetett kacajjal Alex. – Bárhogy is, nekünk kurvára befellegzett. De örülök, hogy megint itt vagy a hajón.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

Holden még egyszer végigbandukolt a torony körül.

Megpróbálta kikalkulálni, hány órája nem aludt már, de az agya immár nem volt képes matematikai műveletek elvégzésére, az Ilosz harmincórás nap–éj-ciklusa pedig folyton összezavarta a becsléseit. Mindössze annyit tudott megállapítani, hogy hosszú ideje.

Utasította a páncélja gyógyászati rendszerét, hogy még több amfetamint nyomjon a szervezetébe, és gondterhelten ráncolta a homlokát, amikor a sisakkijelző közölte vele, hogy elfogyott a készlet. Vajon eszerint mennyit juttatott a szervezetébe? Akárcsak az alvás nélkül eltöltött idő kérdése, ez is megoldhatatlan rejtélynek bizonyult.

Két halálcsiga kúszott fölfelé a tornyon egy könnycsepp alakú ablakrés felé. A műanyagon, amit kifeszítettek rá, néhány apró repedés keletkezett már, ezért Holden a lapátjával lesodorta a meztelen csigákat a falról, aztán félrerúgta őket. Egy sáros pocsolyában lemosta a bakancsáról a mérgező nyálkát.

Az eső mostanra szemerkéléssé csendesedett, ami pozitív fejleménynek számított, a hőmérséklet azonban egyre csökkent, ami ellenben negatívnak. Ugyan a fény ereje összességében nem változott sokat a folyamatos felhőtakaró alatt, Holden a torony falain megjelenő dérből következtetett a nappal és éj váltakozására. Egyelőre nem hűlt le veszélyesen a levegő, de a helyzet egyre romlott. A túlélők hamarosan a kihűlést is hozzáadhatják a kellemetlen halálmódok listájához.

Holden addig harapdálta a nyelvét, amíg az vérezni nem kezdett, és folytatta lassú és nehézkes őrjáratát a torony körül.

Murtryt előbb hallotta, mint meglátta. Halk, kísérteties hang vált ki a szürke esőből, hogy végül kirajzolódjon az őt körülvevő térnél alig valamivel sötétebb, ember formájú alak.

– …azonnali válaszlépést igényel. Miattuk durvult el még jobban a helyzet. Azzal érvelhetünk majd, hogy egészen addig visszafogtuk magunkat, amíg… – magyarázta, de elhallgatott, amikor meghallotta Holden közelgő lépteit.

– Mit keres idekint? – kérdezte Holden. Murtry még mindig semmit se látott. Veszélyes volt odakint barangolnia. A talaj, ahol nem tócsák borították, csúszós agyagból állt, amin egy szemvillanás alatt hanyatt eshetett valaki. A víz miatt a felszínre kényszerült meztelen csigák számából ítélve pedig Holden eltűnődött, vajon az Ilosz nem mérgező férgekkel teli üres gömb volt-e.

– A magam dolgával törődöm, kapitány – felelte Murtry nem egészen Holden felé fordítva a tekintetét.

– Úgy érti, nekem is ezt kellene tennem?

– Örülök, hogy megértjük egymást.

A két férfi egy hosszú percen át csak állt. Magasan felettük a legénységeik ebben a pillanatban valószínűleg egymásra lövöldöztek. Ellenségek voltak, és mégsem. Holden kialvatlan, félig működésképtelen agyának egy része még mindig meg szeretett volna békélni Murtryvel és az RCE-vel. Vagy legalábbis nem akarta, hogy az ő lelkén száradjon a férfi halála.

– Veszélyes idekint – szólalt meg végül Holden kiegyensúlyozott és nyugodt hangon.

– Ez mégis min változtat? – Az összeszoruló állkapocs már megint elharapta az utolsó szótagot. A férfi dühe parányi reménnyel kecsegtetett Holden számára. Lehetséges, hogy Naomi kiszabadult. Beszélnie kell Alexszel.

– Nem szeretném, ha meghalna itt nekem, miközben én ügyelek a rendre – válaszolta Holden.

– Megtisztelő, hogy így aggódik értem.

Némileg nevetségesnek tűnt, hogy így kerülgetik a problémát. Mindketten tudták, mi megy végbe épp. Holden úgy érezte magát, mintha pókereznének, és csupán tettetnék, mintha nem látnának bele egymás lapjaiba.

– Megengedi, hogy visszakísérjem? – kérdezte Holden.

– Még le kell bonyolítanom egy ügyet idekint – felelte semmitmondó mosollyal Murtry.

– Amikor később ráakadunk a holttestére, mindenkinek el fogom mondani, hogy figyelmeztettem.

– Ha meghalok – válaszolta immár egy árnyalattal őszintébben elmosolyodva Murtry –, igyekszem üzenetet hagyni, hogy nem a maga hibája.

Részéről ezzel véget ért a beszélgetés, és hogy ezt nyomatékosítsa, elfordult, és belemotyogott a kézi termináljába. Holden otthagyta, és rögtön felhívta Alexet.

– Most egy kissé sok a dolgom, kapitány – közölte kertelés nélkül a pilóta.

– Mondd, hogy azért sok a dolgod, mert kimenekítettük Naomit, és minden a legnagyobb rendben. Már a hajón van?

Hosszú szünet következett, miközben Alex hangosan kifújta a levegőt a mikrofonba.

– Ami a mentőakciót illeti, igen, odaküldtem Basiát.

Holden hirtelen megpördült, hogy hátranézzen Murtryre. Az RCE biztonsági főnöke még mindig a kézi termináljába beszélt.

– A foglyot küldtük el, hogy kiszabadítson egy másik foglyot? Ha ez mostanra nem járt sikerrel, akkor talán épp azt figyelem, ahogy Murtry elrendeli a kivégzésüket.

– Nem, dehogy – tört ki Alexből. – Az egész valahogy tényleg elcsesződött, de a rádión folyó beszélgetésekből nekem az a benyomásom, hogy Naominak semmi baja. Valójában inkább úgy tűnik, hogy magának sikerült kiszabadulnia, és most Basiát menti.

Holden akaratlanul felnevetett. Murtry odakapta a fejét, vak szemekkel kereste a kacaj forrását.

– Ezzel kiegyezek. Most merre vannak?

– Valójában egy kicsit zavaros a dolog – válaszolta Alex. – Basia barát–ellenség-felismerő rendszere határozottan az Israelen kívülről jelez. De még jó pár űrruhát látok ott. Szóval bonyolult a helyzet.

– Nem lehetne, tudod, rákérdezni?

– Hát nem. Basia átkapcsolt egy másik csatornára, és elfelejtette nyitva hagyni ezt. Szerintem nem sok harcászati kommunikációs kiképzésben részesült a fickó. Remélem, valamelyikük megpróbál majd kapcsolatba lépni velem, hogy azonosíthassam az új frekvenciákat.

Holden Murtryt figyelte, aki valószínűleg épp a hajszát koordinálta, hogy elkapják Naomit, és akárki volt is még vele. Próbálta leküzdeni a hirtelen támadt késztetést, hogy odasétáljon a férfihoz, és leüsse, elvegye a kézi terminálját, és megkérdezze, mi az ördög folyik itt.

Aztán feladta a küzdelmet.

Murtry lassan feléje fordította a tekintetét, összevont szemöldökkel hallgatta a közelgő lépteket, mígnem Holden kitépte a kezéből a terminált, és a sáros földre lökte a férfit.

– Maradjon odalent, különben félholtra verem! – utasította az RCE-s parancsnokot. Aztán a füléhez tartotta a terminált, és megkérdezte: – Ott ki beszél?

– Ki a fasz maga? Hol van Murtry?

– Épp rajta állok – felelte Holden. – Szóval, ha a Naomi Nagatát üldöző csapat tagja, akkor jobb, ha abbahagyja.

A vonal másik végén lévő férfi elordította magát:

– A csatorna már nem biztonságos, kapcsoljanak át a kettő-alfára – aztán elnémult a kapcsolat. Úgy tűnt, olyasvalakit hallott, aki részesült némi harcászati kommunikációs kiképzésben.

– Alex – szólt a saját termináljába Holden. – Elértem, hogy ne tudják használni a parancsfrekvenciájukat. Menj oda az embereinkért!

– Nem gond, főnök. A helyzet valamennyire tisztázódott. Hárman érkeznek.

– Ki a harmadik?

– Mindjárt kiderül. Alex, vége.

Murtry nyögve feltérdelt, és haragosan meredt egy pontra közvetlenül Holden jobb válla fölött.

– Keménykedik a vak ellenféllel szemben.

– Épp azon dolgozunk, hogy ezen változtassunk – felelte Holden, és Murtry mellé dobta a férfi terminálját. – Utána nyugodtan keressen meg!

– Úgy lesz – vágta rá Murtry. Az RCE biztonsági parancsnoka feltápászkodott, és óvatosan megindult az idegen torony bejárata felé.

Amikor kellően messze járt, hogy ne hallhassa, Holden utánaszólt:

– Már alig várom.

Meglepetten állapította meg magában, hogy valóban így van. Amikor Murtry eltűnt a torony sarka mögött, Holden a másik irányban folytatta lassú őrjáratát.

Fülhallgatója recsegve életre kelt, és Amos hangja szólalt meg:

– Kapitány! Az a doki téged keres.

– Lucia vagy Elvi?

– A csinoska.

– Lucia vagy Elvi?

– Amelyik nem a foglyunk felesége.

– Mondd meg Elvinek, hogy ott leszek, amint körbejártam a tornyot – válaszolta Holden, és bontotta a kapcsolatot.

Pár perccel később befordult az utolsó sarkon, és megjelent előtte a torony bejárata. Elvi már ott várta őt, homloka mély ráncokba gyűrődött.

– Nem használt – szólalt meg Holden.

– Micsoda?

– A daganatölő. A gyógyszerem. Nem használ.

– Hogy mi? – értetlenkedett Elvi. – Miért mondja ezt? Mi történt?

– Úgy ráncolja a homlokát.

– Ó, dehogyis. Csak azon gondolkoztam, hogy a sejtjeinkben lévő membránnal körülvett fehérjékben egészen biztosan található valamiféle aktív hely, amely a helyi létformákban is megvan, habár, amennyire meg tudtam állapítani, teljesen eltérő fehérjékről beszélünk. A daganatölő szer hasonló hatást fejt ki a mitotikus osztódásra, még ha az aminosav-csoportjainkban alig mutatkozik is egyezés. Évtizedekbe fog telni, amíg megfejtjük ezt.

– Tegyünk úgy, hogy fogalmam sincs, miről beszél – javasolta Holden.

– Hat a kezelés – válaszolta Elvi, és a homlokráncolást ragyogó mosoly váltotta. – A mikroorganizmus sejtreplikációja csődöt mond. A kolóniák felbomlanak, és a fényszórási hatás is múlik. Elég nagy betűméret mellett már majdnem tudok olvasni megint.

Holdenben hirtelen megkönnyebbülés áradt szét, amit tüstént szédülési roham követett. Nekirogyott a torony falának, és lassú, mély lélegzeteket vett, hogy el ne ájuljon. Néhány méterrel arrébb egy meztelen csiga mászott feléje. Ösztönösen le akarta kaparni a lapátjával, aztán rájött, hogy valahol elhagyta a szerszámot, és nem érzi a kezét.

– Jól van? – kérdezte Elvi, és tétován előrenyújtotta az egyik kezét Holden felé. – Furcsán veszi a levegőt.

– Mindjárt elájulok – felelte két hosszú lélegzetvétel között Holden. – Mennyi idő kell még, hogy mindenki lásson?

– Be kell vinnünk magát – felelte Elvi, aztán a vállára húzta Holden bal karját, és elindult, hogy az ajtóhoz vezesse. – Szerintem úgy négy napja ébren lehet.

– Semmi gond – nyugtatta Holden. – Rengeteg speedet nyomattam magamba. Mennyi idő kell még?

Elvi megállt, a másik karjával átnyalábolta Holden derekát, hogy megtámogassa. Holden megkönnyebbülésnek és, ha őszintén belegondolt, kissé lehangolónak érezte, mennyire gyorsan megszűnt mindenféle szexuális feszültség kettejük között. Holden épp elég kába és kialvatlan volt ahhoz, hogy kis híján megkérdezze, mi változott. Szerencsére a nő szólalt meg elsőként.

– Nehéz megmondani. A halott organizmus nem úgy töri meg a fényt, ahogy az élő szervezetek. A látásromlás többnyire ebből fakadt, nem tényleges akadályoztatásból. Egy ideig maradnak még úszkáló darabok a szemünkben, de…

– Vagyis hamarosan?

Elvi a bejárathoz vezette, majd onnan tovább egy pokróchalomhoz. Óvatosan lefektette a hátára.

– Igen, úgy vélem, hamarosan. Talán órákon belül. Legfeljebb néhány nap múlva.

– Honnan tudta, hogy itt vannak ezek a pokrócok?

– Három nappal ezelőtt ágyaztunk meg magának – felelte mosolyogva Elvi, aztán megpaskolta Holden arcát. – De túlságosan makacs volt ahhoz, hogy használja.

– Köszönöm.

– Egy kis sátrat is felállítottunk föléje – válaszolt a nő, és meghúzott valamit Holden lábánál. Vékony szövet húzódott fel hirtelen a teste mellett, és fedte be teljesen.

– Köszönöm – ismételte el Holden, miközben szeme akarata ellenére lecsukódott. A végtagjaiban támadt bizsergésként érzékelte a közelgő álmot. – Kábé egy év múlva ébresszen fel! Ó, és legyen gondja rá, hogy Murtry időközben ne végezzen velem!

– Miért tenne ilyet? – kérdezte Elvi.

– Egyfajta háborúban állunk – válaszolta Holden. Tudata lassan kikapcsolt, az álom a végtelen semmibe húzta le.

– Akkor tehát – súgta a fülébe egy hang –, most már tényleg indulnunk kell.

– Miller – szólalt meg Holden, de a szemét nem nyitotta ki –, ha most felébresztesz, esküszöm, kitalálom, hogyan küldjelek át a másvilágra.

– Itt már megtetted, amit kellett – folytatta rezzenéstelenül Miller. – Most velem kell jönnöd, hogy azt a másik dolgot is elintézd. És fogalmam sincs, mennyi időnk maradt rá. Szóval pattanj fel!

Holden nagy nehezen kinyitotta a szemét, és oldalra pillantott. Miller a sátorban állt mellette, ugyanakkor túl nagynak is látszott ahhoz, hogy elférhessen ott. Az egymást kizáró képzetektől fájdalom hasított Holden fejébe, ezért a kapitány megint lehunyta a szemét.

– Hova megyünk?

– Vonatra kell szállnunk. Keresd meg azt a hátsó termet, amelyiknek a közepén a furcsa oszlop áll. Raktárként használjátok a helyet. Ott várok rád.

– Annyira, de annyira utállak – mondta Holden, de válasz nem érkezett. Óvatosan felnyitotta az egyik szemét, és látta, hogy Miller már nincs vele. Amikor kinyitotta a sátrat, Elvi aggodalmas arckifejezéssel ült mellette.

– Kivel beszélgetett?

– A múlt karácsonyok szellemével – felelte Holden, és nehézkesen felült. – Amost merre találom?

– Mostanában elég sok időt tölt Weijel. Szerintem mindketten a szomszéd teremben lehetnek.

– Segítsen fel! – kérte Holden, és odanyújtotta az egyik kezét. Elvi talpra állt, majd felhúzta őt, Holdennek pedig valahogy sikerült feltápászkodnia. – A szívem vadul ver. Nem szabadna neki.

– Tele van a kimerültség miatt felgyűlt méreganyagokkal és amfetaminnal. Nem csoda, ha hallucinál.

– A hallucinációim az idegen elmekontroll fajtába tartoznak – jegyezte meg erre Holden, majd néhány tétova lépést tett a szomszédos helyiség felé.

– Hallja, amit mond? – kérdezte Elvi, és egyik kezével Holdent a könyökénél támogatva megindult vele. – Kezdek komolyan aggódni maga miatt.

Holden odafordult feléje, kiegyenesedett, és mély lélegzetet vett. Aztán félretolta Elvi kezét, és a tőle telhető leghatározottabban kijelentette:

– El kell jutnom valahová, és deaktiválnom kell a védelmi hálózatot, hogy a barátaink ne zuhanjanak le az űrből, és ne haljanak meg. Szeretném, ha most visszatérne a munkájához, és a látásgondokkal foglalkozna. Köszönöm, hogy segített.

Elvit láthatólag nem sikerült meggyőznie, de Holden megvárta, amíg a nő végül megindul a torony laboratóriumnak kinevezett szakasza felé.

A szomszédos helyiségben Amos és Wei egy alacsony műanyagasztalnál ültek, tartalékélelmiszer-lepényt falatoztak, és egy régi whiskys üvegből itták a vizet.

– Van egy perced? – szólt be Holden, és amikor Amos bólintott, hozzátette: – Négyszemközt.

Wei semmit se szólt, csak talpra szökkent, és maga elé tartott karokkal, hogy ne ütközzön testtel a falnak, kiment a teremből.

– Mi hír, kapitány? – érdeklődött Amos. Még egyet harapott a fehérjerúdból, és elfintorodott. A szaga az olajos papíréra emlékeztetett.

– Naomi kiszabadult – súgta Holden, mivel nem tudhatta, Wei mennyire messze ment. – Már a Rocin van.

– Igen, hallottam – felelte széles mosollyal Amos. – Chandra már elárulta.

– Chandra?

– Wei – válaszolta Amos. – Nem azoknak dolgozik, akiknek kellene, de teljesen rendben van.

– Jól van. Murtry rendesen felhúzta magát a szöktetés miatt.

– Aha, de ki nem szarja le?

– Az is gond lehet – folytatta Holden –, hogy a földre löktem, és elvettem tőle a kézi terminálját.

– Ne akard, hogy totál beléd zúgjak, kapitány, mindketten tudjuk, hogy ebből a kapcsolatból semmi sem lehet.

– A lényeg – magyarázta Holden –, hogy talán az ittenieken akarja megbosszulni ezt. Szeretném, ha vigyáznál a többiekre. Különösen Luciára és Elvire. Ők ketten segítettek a legtöbbet nekünk, ezért elképzelhető, hogy Murtry rajtuk keresztül próbál majd büntetni minket.

– Most, hogy vak, közel sem félek tőle annyira – felelte Amos. – Még úgy sem, hogy én is az vagyok.

– Ez már nem sokáig marad így. Elvi szerint hatnak a gyógyszerek. Az emberek órákon vagy napokon belül visszanyerik a látásukat.

– Kapitány, azt szeretnéd, ha végleg lerendezném ezt a problémát? – kérdezte Amos, aztán pisztolyt formált a hüvelykjével és a mutatóujjával. – Mert ez megoldható.

– Nem. Nem szeretném, ha miattunk még tovább durvulna a helyzet! Épp elég kárt okoztam azzal, hogy leütöttem Murtryt. Ezért majd megfizetek, amikor eljön az ideje, de te csak annyit tegyél, amennyi feltétlenül szükséges ahhoz, hogy megvédd az ittenieket, amíg távol leszek.

– Jól van – felelte Amos. – Meglesz. És mégis, mit értesz az alatt, hogy amíg távol leszel?

Holden lehuppant a műanyagasztalra, és megtörölte a szemét, amit olyan száraznak érzett, mintha acélcsapágy lett volna. A bolygó egyetlen hatalmas páragolyóbis volt, neki mégis sikerült elérnie, hogy a szeme kiszáradjon és viszkessen.

– El kell mennem Millerrel. Azt mondja, van valami, amivel leállíthatjuk az idegen szerkezeteket, hogy a Roci megint repülhessen, és alapvetően megoldjuk az összes problémánkat.

Amos a szemöldökét ráncolta. Holden látta, hogy a nagydarab gépész arca rángatózik, ahogy kérdéseket próbál megfogalmazni, aztán feladja. Végül csak annyit válaszolt: – Jól van. Vigyázok az itteniekre.

– Legyél itt, amikor visszaérek, melák! – búcsúzott el Holden, és rácsapott Amos vállára.

– A végsőkig tartom a frontot – válaszolta széles mosollyal Amos.

– Benne van a munkaköri leírásomban.

Holden percekig kereste a raktárt a közepén a furcsa alakú oszloppal, de amikor végre meglelte, egyedül Millert találta benne. A nyomozó összevonta a szemöldökét, mintha azt kérdezné, mi tartott ilyen sokáig, mire Holden bemutatott neki.

Miller elfordult, és megindult az oszlop felé, majd eltűnt benne, mintha egy szellem sétált volna keresztül a falon. Néhány másodperccel később az oszlop közepe hangtalanul szétnyílt, és a sötétségbe levezető, meredek acélrámpát tárt Holden elé.

– Ez mindig itt volt? – kérdezte Holden. – Mert ha igen, igazán szólhattál volna róla, és néhány életet megmentünk, amikor kitört a vihar.

– Ha kijöttél volna oda, ahol beszélhetek veled, talán megemlítem – vonta meg övbéliesen a kezét Miller. – Egész jól elvoltál nélkülem. Most menj le a rámpán! Már így is késésben vagyunk.

A rámpa közel ötven méterrel lejjebb vezetett a felszín alá, és egy fémfalban ért véget. Miller megérintette, és a fal, amelyen nem lehetett felfedezni illesztéseket vagy szegélyeket, irizálva szétnyílt.

– Beszállás! – szólalt meg Miller. – Ezzel megyünk.

Holden lekuporodott, hogy belépjen a kis kerek nyíláson, és egy kétszer kétméteres fémkockában találta magát. Leült a padlóra, aztán lecsúszott a fal mentén, mígnem szinte elfeküdt már.

– Ez itt a régi anyagátviteli rendszer része – magyarázta Miller, de Holden már aludt.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor próbál kapcsolatot teremteni, és a nyomozó együtt keres vele. Követi. Figyel. Egy olyan jelet keres, amit sosem fog megtalálni. Nem csalódott, nem mérges. Próbálkozik, mert próbálkozik. Amit talál, arra használja, hogy újabb próbát tegyen, így aztán még többet talál, és még messzebbre jut. Sosem fog elég messze elérni. Nincs tudatában e ténynek.

A nyomozó tudja, és azt is tudja, hogy tudja. Tudat egy tudat nélküli környezetben. Tudatosság egy tudattalan rendszerben. Vagyis nem különösebben új helyzet. A nyomozó felsóhajt, egy sörre szomjazik, tudja, hogy ezek a séma szerkezetei. Valaha régen létezett egy magkristály, aminek volt neve. Szeretett és kétségbeesett. Harcolt, és elbukott, aztán hatalmas áldozatok árán győzelmet aratott. Mindez semmit se számított. Olyasmiket keresett, amik hiányoznak. Eltűnt embereket. Minden elemét ez a tény határozza meg. Valaminek itt kellene lennie, de nincs.

Helyette egy halott helyet talál. Egy olyan helyet, ahol a semmi van. Ahonnan minden visszahúzódik. A nyomozó kapcsolatot próbál teremteni vele, feléje nyúl, és ami kinyúl, meghal. A nyomozó többé nem próbálkozik. Kivár. Mereng.

Valaha volt itt valami. Valami megépítette ezt az egészet, majd az asztalon hagyta a félig megevett ételt. A több ezer bolygót magukénak tudó tervezők és mérnökök egykor itt éltek, és itt haltak, és úgy hagyták hátra mindennapi csodáikat, akárha csontokat a sivatagban. A nyomozó tudja ezt. A bolygó bűnügyi helyszín, és az egyetlen feltűnő dolog – az egyetlen dolog, ami nem tartozik ide –, az a hely, ahová semmi se jut be. Eszköz egy eszközökből álló világban, de nem illik bele. Mit lehet elhelyezni egy olyan helyen, amely elérhetetlen? Vajon börtön, kincsesláda, kérdés, amit nem szabad feltenni?

Puskagolyó. Bomba, melynek időzítője még mindig ketyeg a konyhaasztal alatt, miután véget ért a pusztító támadás.

Aki a Bárányt, az csinált?* Vagy valaki más is volt? Bárki ölt is meg benneteket, szarháziak, valamit hátrahagyott. Valamit, ami a halálotokra készült, és pontosan ott található.

Másodpercenként száztizenháromszor próbálkozik, nincs tudatában a nyomozónak, nincs tudatában a hegeknek és az eszközöknek, a halottak visszhangjainak, a benne megbúvó tudatosságnak. Próbálkozik, mert próbálkozik. Tudja, hogy emberek halnak meg valamely anyagibb helyen, de nincs tudatában annak, hogy tudja. Tudja, hogy ezernyi halálból lett megalkotva, de nincs tudatában e tudásnak. A nyomozó tudja, és tudatában van annak, hogy tudja.

A nyomozó próbálkozik, ám nem véletlenszerűen. Utat keres, de nem talál. Utat keres, de nem talál. Utat keres, és talál egyet. Nem ott, nem egészen, de egészen közel. Két pont meghatároz egy egyenest. Az egyik pont él, a másik pont a halál. Egyik sem innen származik. Üsd össze azt a két követ, és meglátjuk, miféle szikra pattan ki. Meglátjuk, mi lobban lángra.

A nyomozó az eszköz, mely megtalálja, ami hiányzik, így aztán létezik. Minden más mesterséges. A sörre szomjazás. A kalap. Az emlékezet és a humor, a szimpátia és megvetés felemás elegye, amit egy James Holdennek nevezett valami iránt érez. A szerelmi vágy egy halott nő után. A sóvárgás az otthon után, amely sosem lesz. Lényegtelen. Értelmetlen.

A nyomozó kapcsolatot próbál teremteni, és Holdenre talál. Elmosolyodik. Élt valaha egy férfi, és Millernek hívták. És dolgokat keresett meg, de már nem ezt teszi. Embereket mentett meg, ha módjában állt. Ha nem, akkor megbosszulta őket. Áldozatot hozott, amikor kellett. Megkereste az elveszett dolgokat. Tudta, ki az elkövető, és nyilvánvaló dolgokat tett, mivel nyilvánvalóak voltak. A nyomozó belenőtte magát a csontjaiba, újranépesítette a tekintetét új és ismeretlen élettel, felvette az alakját.

Rátalált a gyilkos fegyverre. Tudta, mi történt, legalábbis nagy vonalakban. Az aprólékos munka egyébként is az ügyészekre tartozott, feltéve, hogy bíróság elé kerül az ügy. Az eszköz másra is alkalmas volt. A nyomozó tudta, hogyan öljön, amikor arra van szükség.

És nemcsak ezt, hanem azt is, hogy hogyan haljon meg.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET: HAVELOCK

Havelock még mindig nem volt meggyőződve arról, hogy valóban Naomi Nagata lenne a legjobb mérnök az egész rendszerben, de miután figyelte, ahogy dolgozik, el kellett ismernie, hogy nála jobb valószínűleg aligha akad. Ha az Israelen esetleg bárkinek több diplomája lenne, vagy valamilyen szakterületen behatóbb ismeretei lettek volna, a nő merő, konok nekidühödéssel ellensúlyozza azt.

– Jól van, tovább nem várhatunk – közölte a képernyőn látható tagbaszakadt, kopasz férfival. – Ha megint megjelenik, mondd el neki, hogyan állunk idefent!

– Biztos vagyok benne, hogy a kapitány megbízik az ítéletedben – válaszolta Amos. – De jó. Megmondom neki. Még valami, amit át kell adnom?

– Mondd meg neki, hogy milliárdnyi üzenet várja Fredtől és Avasaralától – szólalt meg Alex hangja egyszerre a hangszóróból és a pilótafülke zsilipajtaja felől. – Egy tömeghajtómű megépítését tervezik, amivel segélykészleteket küldenének.

– Igen? – hümmögött Amos. – Na és ahhoz mennyi idő kell?

– Nagyjából hét hónap – felelte Naomi. – De mire meglesz, még csak három hónapja leszünk halottak.

Amos elvigyorodott.

– Hát, gyerekek, túl sokat ne szórakozzatok nélkülem!

– Ettől nem kell tartani – válaszolta Naomi, majd ezután bontotta a kapcsolatot.

– Biztos benne, hogy ez jó ötlet? – kérdezte Havelock.

– Nem – vágta rá Naomi. Közelebb húzta magát a kommunikációs pulthoz. – Mi a helyzet odakint, Basia?

A kommunikációs csatorna kattant egyet, és az övbéli hangja sziszegett fel a vezérlőfedélzeten. A hang anélkül vert visszhangot, hogy a tágasság érzetét keltette volna. Akár a suttogás egy koporsóban.

– Hamarosan odaérünk. Rengeteg itt a gányolás.

– Még szerencse, hogy egy kiváló hegesztő segít nekünk – válaszolta Naomi. – Folyamatos tájékoztatást kérek.

A vezérlőfedélzet képernyői a művelet összes fázisát mutatták: mit sikerült eddig megvalósítaniuk, és remélhetőleg mit tudnak még megcsinálni. Plusz a visszaszámlálót, amely azt mutatta, mennyi idő van még hátra, mielőtt a Barbapiccola súrolja az Ilosz exoszféráját, és gyorsan mozgó, bonyolult kerámia és fém szerkezetből tűzijáték válik belőle.

Nem napok. Órák.

A vontatókötél egyetlen hajszálvékony vezeték révén összekötött két hálóra hasonlított. A Rocinante teste mentén elhelyezett tucatnyi kerámia-acél támaszték alkotta a széles alapot, a fekete kábelek néhány száz méterrel kijjebb egy kemény kerámia csuklóban futottak össze. Alattuk a Barbapiccolán szinte minden ellenoldali szerkezet elkészült már. Amint az övbéli ott is a helyükre illeszti a támasztékokat, a marsi kísérő naszád a telepek energiáját használva stabilabb keringési pályára vontatja fel az övbéliek hajóját, rajta a teljes lítiumérc-szállítmánnyal.

A helyzet bonyolultsága kissé elszédítette Havelockot. Miközben figyelte, a Barbapiccola felszínét mutató képernyőn ugrott egyet a kép, és az addig piros zászlóval jelölt egyik támaszték jelzése zöldre váltott.

– Jól van – szólalt meg Naomi a nyílt csatornán. – A műszerek szerint szilárdan áll. Haladjunk!

– Oké, csak egy percet kérek még – felelte Basia tömörített hangja. – Van itt egy varrat, ami nem tetszik. Mindjárt… – Nem fejezte be a mondatot. A kijelző egy pillanatra pirosra váltott, aztán megint zöldre. – Rendben. Ez megvan. Továbbmegyek.

– Óvatosan! – szólt közbe Alex hangja. – Helyváltoztatás közben tartsd hidegen a hegesztőpisztolyt. A kábelek elképesztő szakítószilárdságúak, de a hőt pocsékul bírják.

– Már csináltam ilyet – nyugtatta Basia.

– Partner – válaszolta erre Alex. – Nem hiszem, hogy ilyet bárki valaha csinált volna.

A vontatókábelek hagyományos rostszerkezetű vezetékek voltak, amelyeket a ledobott marsi tengerészgyalogosok felhúzására terveztek. Egy teljes hajó elvontatásához használni őket ahhoz hasonlított, mintha valaki cérnaszállal akart volna elhúzni egy tekegolyót: kellő türelemmel és ügyességgel megvalósítható feladat, ugyanakkor pokolian könnyen el lehet szúrni. Naomi három hosszú órát töltött a présülésébe szíjazva, mielőtt arra jutott, hogy nem lehetetlen, de Havelock még ekkor is úgy érezte, hogy azért győzte meg magát, mert tudta, más megoldást egészen biztosan nem találnak.

A közben eltelt időt Havelock javarészt azzal töltötte, hogy egymás után elutasított kapcsolatkéréseket küldött Murtrynek, és azon elmélkedett, mennyire látványosan feladta az állását. Furcsának érezte, hogy ilyen mértékben nyomasztja a dolog. Tizennyolc hónap választotta el az otthonától, és valószínűleg csupán napok a haláltól, a gondolatai mégis folyton visszatértek ahhoz, hogy önmagát is kellemetlenül meglepve egyoldalúan felbontotta a szerződését. Korábban még soha nem tett ilyet. Ráadásul, mivel Naomival együtt távozott, a jogi státuszával sem lehetett tisztában. Vélhetően valahol az egykori alkalmazott és a bűnszövetkezetben elkövetett szöktetés résztvevője közt. Ez túlságosan tágnak tűnt ahhoz, hogy egyáltalán kezdeni tudjon vele valamit. Ha odahaza valóban az ő arcát kapcsolták mindahhoz, ami az Új-Földön történt, az otthoniak is legalább annyira bizonytalannak érzik majd magukat, mint ő.

Az igazság az volt, hogy se a társasági jog, se a kormányzati hatalomgyakorlás szabályai nem tűntek mérvadónak itt. Figyelemmel kísérhette a híradásokat, elolvashatta a leveleket, még videoüzeneteket is válthatott az RCE központjával, ám ezek csupán szavak és képek voltak. Az emberiség tereiben, még az Öv ritkás civilizációjában kialakított modellek is csődöt mondtak itt.

Elsősorban mégis megkönnyebbülést érzett. Érezte, az adott körülmények között mennyire helytelen az egész, de nem tagadhatta le. Egyáltalán nem bánta meg a döntéseit. Legfeljebb azt, hogy eleve elfogadta az állást. A rengeteg iloszi tragédiát és fájdalmat pusztán elszomorító és felzaklató hírként élte volna meg otthon, a Ceres Állomáson. Valós helyzetében viszont a félelem nem érzelemként jelentkezett, hanem környezetté változott.

Az utolsó támaszték állapotjelzése is zöldre váltott.

– Jól van – szólalt meg Naomi. – Innen megfelelőnek tűnik. Ott milyennek látja, Basia?

– Förtelmes, de szilárd.

– Hogy áll a levegővel?

– Elég lesz – felelte az övbéli. – Gondoltam, itt maradok, ha valami netán tönkremenne, és megjavíthatom.

– Nem lehet – jelentette ki Naomi. – Ha valami elszakad, azok a kábelek olyan gyorsan pattannak majd szét, hogy egy pillanat alatt kettészelik. Jöjjön csak vissza az akolba.

Basia akadozó horkantása többet elmondott minden szónál, de a parányi sárga pont megindult a Barbapiccola felszínéről a vákuumon át a Rocinante felé. Havelock szorosan összefont ujjakkal figyelt.

– Alex – fordult a pilótához Naomi –, ellenőriznéd a kioldót?

– Rendben van – válaszolta Alex egyszerre a pilótafülkéből és a rádiófrekvencián. – Ha bármi balul sül el, elereszthetjük őket.

– Rendben – válaszolta Naomi. Aztán halkabban, magában megismételte: – Rendben.

– Ha ez nem működne – szólt át Alex a fedélzet és a pilótafülke közötti zsilipajtón –, Basiának végig kell néznie, ahogy a kislánya tűzhalált hal. Én viszont amolyan ígéretfélét tettem neki, hogy ez nem fog megtörténni.

– Tudom – felelte Naomi. Havelock inkább egy „Nem fog”-ban reménykedett.

Tizennyolc percbe telt, amíg Basia visszaért a Rocira, és újabb ötbe, hogy bejusson a légzsilipen. Naomi az idő nagy részében a Barbapiccola kapitányával és mérnökével beszélgetett a rádión. A társalgás fele övbéli dialektusban zajlott – dzsi-ral sabe sa meg richtig ane-nobu –, ami akár kódnyelv is lehetett volna, amennyit megértett belőle. Havelock újabb kapcsolatkérést küldött Murtry kézi termináljára, és megint elutasították a hívást. Eltűnődött, nem kellene-e valamiféle sajtóközleményt kiadnia, vagy hivatalos felmondólevelet írnia a vállalatnak.

– Rendben – lebegett be rézsútosan Basia a vezérlőfedélzetre. Az arcához még mindig vékony, szétfolyó verejtékréteg tapadt. – Itt vagyok.

A Barbapiccola légkörbe csapódásáig hátralévő időt számláló kijelző immár kevesebb mint egy órát mutatott. Havelocknak emlékeztetnie kellett magát, hogy a fedélzet mozdulatlansága puszta illúzió. A keringési magasságokkal együtt járó sebességek és erőhatások puszta kerekítési hibája megölhetett egy embert. Ilyen sebesség mellett a légzéshez túlságosan ritka levegő lángra lobbantotta volna őket.

– Mindenki csatolja be magát! – utasította őket Naomi, és a présülések felé intett a fejével. Aztán a rádióba: – Rocinante bei hier. Dangszin-eun dzsunbiga?

– Con son immer kész, sa sa?

Naomi elmosolyodott.

– Megkezdem a visszaszámlálást – jelentette be. – Tíz. Kilenc. Nyolc…

Négynél a pultok kijelzői lassan átalakultak, pszichedelikus hamisszínekben kirajzolták a két hajó körvonalait, a vontatókábeleket és a hajtóműveket. Basia az orra alatt motyogott, mintha fohászkodna. Naomi elért az egyhez.

A Rocinante felnyögött. A hangja mélyen zengett, akár egy gongütés, de nem halkult el. Ehelyett mintha felhangok rakódtak volna rá egymás utáni rétegekben. A kijelzőkön vibráltak a kábelek, a pókhálóban végigszaladó belső erők karmazsinvörös, narancssárga és ezüst színekben cikáztak.

– Gyerünk, kicsim! – simogatta az előtte lévő vezérlőpultot Naomi. – Meg tudod csinálni. Képes vagy rá.

– Idefent egészen megközelítettük a tűréshatárt – jelentette Alex.

– Látom. Finoman és egyenletesen csináld!

A Rocinante felvisított, magas, kaparó hangon jajveszékelt, akár a szétszakadó fém. Havelock a présülése oldalába kapaszkodott, olyan erősen szorította, hogy a keze is belesajdult.

– Alex? – érdeklődött Naomi.

– Csak a rezonanciahatáron haladunk át. Aggodalomra semmi ok.

– Ezt illetően megbízom a ítéletedben – mondta Naomi.

– Mindig is bízhatsz – válaszolta Alex, és Havelock kihallotta hangjából a széles mosolyt. – Én vagyok a pilóta.

Basia hirtelen levegőért kapott. Havelock odafordult, de néhány másodpercbe telt, amíg rájött, mire reagált így az övbéli. A visszaszámláló – a halálóra – módosított a számokon. A Barbapiccola tűzhalála immár három óra és tizenöt perc elteltével volt várható. Négy óra negyvenhárom perc. Hat óra hat perc. Működött a dolog. Miközben Havelock a kijelzőt figyelte, a hajón lévők mindegyikének megugrott a várható élettartama. Havelock legszívesebben ujjongott volna. Működött a dolog. Egyáltalán nem kellett volna működnie, mégis működött.

A vészjelző sziréna vijjogása nyomott el minden más zajt. Naomi odakapta a fejét a vezérlőpulthoz.

– Mi a helyzet, PH? – kérdezte Alex. A széles mosoly eltűnt a hangjából. – Mi az az azonosítatlan repülő szerkezet?

– Mindjárt kiderítem – üvöltötte Naomi, és meg sem próbálkozott a rádióval. Havelock az érzékelőrendszerre állította a saját kijelzőjét. Az imént feltűnt pont a szemhatár felől közelített, a felhőkbe fulladt Ilosz fölött száguldott feléjük a saját pályaívén.

– Hol van az Israel? – ordította Havelock.

– Takarásban – felelte Naomi. – Egy óra múlva kellene elhaladnunk egymás mellett. Az ott…?

– A sikló.

A halál óráját jelző visszaszámláló tizenhét órát és tíz percet mutatott.

– A sikló, amit kibaszott torpedóvá alakítottak? – kérdezte Basia.

A hangja meglepően nyugodtnak hatott.

– Ja – válaszolta Havelock. – De a robbanást a reaktor túlterhelése idézte volna elő, és mivel egyetlen reaktor sem működik, így…

– Akkor telepről működik. Az még mindig pokolian hatalmas kinetikus energia – jegyezte meg Naomi.

– Össze fog ütközni velünk? – kérdezte Havelock, de amint kimondta, mérhetetlenül ostobának érezte magát. Nyilvánvalóan össze fog ütközni velük.

– Alex? – szólalt meg Naomi. – Mik a lehetőségeink?

– A PVÁ-k bevetésre készek, PH – vágta rá Alex. – Csupán annyit kell tennem, hogy némi energiát adok rájuk az akkumulátortokból, és automatára állítom őket, és a pontvédelem darabokra szaggatja azt a valamit, mielőtt a közelünkbe érne.

Húsz óra tizennyolc perc.

– Energia a PVÁ-kba – jelentette Naomi. – Figyelj a vontatókábelekre!

– Elnézést – mentegetőzött Alex. – Egyszerre kissé túl sok mindenre kell figyelnem. PVÁ-k feltöltése.

Ez nem fog menni, gondolta magában Havelock. Valamiről megfeledkezünk.

A vörös pont egyre közeledett. Immár az Israel is felkúszott a horizont pereme mögül, viszont a láthatóságot még akadályozta a légkör hajlata. A sikló óriási sebességgel rohant feléjük. A pontvédelmi ágyúk elsütése alig tűnt többnek pár rövid rándulásnál a Barbapiccola felvontatásának roppant erőfeszítése mellett. Ha Havelock nem tudta volna, mire számítson, észre se vette volna. A vörös pont kihunyt, aztán ismét felvillant.

– Ó – hűlt el Alex. – Huh.

– Alex? – üvöltötte Naomi. – Mi történt? Miért nem lövünk rá?

– Ó, szétlőttük, azzal semmi gond – válaszolta Alex. – Darabokra szaggattuk azt a szart. De rendes körülmények között ilyenkor szoktam kitérni a törmelék elől. Ez most nem igazán megvalósítható.

– Nem értem – szólalt meg Havelock. Aztán megértette. A sikló jókora fémdarab volt, amikor a pontvédelmi ágyúk eltalálták. Most szinte biztosan rengeteg viszonylag apró fémdarabbá hullott szét, ami összességében nagyjából ugyanolyan tömeget tett ki, és ugyanolyan sebességgel repült. Mindössze annyit értek el, hogy a sikló méretű lövedék helyett egy siklónyi tömegű repesz találja el őket.

Naomi a szájára szorította a kezét.

– Mennyi idő, míg…

A hajó megremegett. Egy másodpercre Havelock azt hitte, hogy megint a PVÁ-k léptek működésbe. Valami felszisszent, és Havelock éles peremet fedezett fel a présülésén, amire korábbról nem emlékezett. A halálóra elsötétült. A könyöke körül gyülemlő vér volt az első konkrét jel, amiből egyértelműen arra következtetett, hogy megsérült, de amint meglátta a vért, a fájdalom is berobbant.

– A vezérlőfedélzet léket kapott – üvöltötte a rádióba Naomi.

– A pilótafülke lezárva – jelentette Alex. – Rendben vagyok.

– Megsérültem – közölte Havelock, és mozgatni próbálta vérző karját. Az izmok még működtek. Bármi találta is el – a sikló roncsdarabja vagy a présülésből levált repesz –, nem bénította le a végtagot. A karján fölfelé kúszó mélyvörös gömb lassanként egészen impozáns méretűvé dagadt. Valaki rángatta. Basia, az övbéli.

– Szálljon ki az ülésből! – nógatta az övbéli. – El kell hagynunk a fedélzetet.

– Igen – válaszolta Havelock. – Persze.

Naomi körbejárta a fülkét. Forgácsmentesítő hab darabkái örvénylettek a ritkuló levegőben, akár a hópelyhek.

– Betömöd valamivel azokat a lyukakat? – érdeklődött Alex nyugtalanítóan nyugodt hangon.

– Idelent tízet számoltam össze – felelte Naomi, miközben Havelock kikecmergett a présülésből, és ellökte magát a hajó belsejébe vezető zsilipajtó felé. – Nem hoztam magammal túl sok söralátétet. A civileket leviszem a légzsiliphez, és szkafandert vetetek fel velük. Havelockot találat érte.

– Halott?

– Nem halott – válaszolta Havelock.

Naomi beütötte a felülíró kódot, és a fedélzet zsilipajtaja a beáramló levegő parányi pöffenésével kinyílt. Havelock füle pattant egyet, amint behúzta magát a légzsilipfedélzetre.

– Hogy állunk a vontatókábellel? – kérdezte a szorosan mögötte haladó Basia.

– Az elsődleges vezeték sértetlen – felelte Alex. – Elvesztettük az egyik támasztékot, de megpróbálhatom kompenzálni ezt.

– Próbáld meg! – utasította Naomi, aztán megragadta Havelock vállát. A légzsilip ajtaja melletti elsősegély-állomáson talált egy tekercs rugalmas kötszert és egy kicsi sebszivattyút. Naomi kiegyenesítette Havelock karját, és a szivattyú átlátszó műanyag száját a vérgömb közepébe nyomta. – Mi a helyzet, Alex?

– Épp ellenőrzöm, PH. Rendben. A gépterem enyhén szivárog. A bal oldalon elég durva pusztítást végzett a találat. Az érzékelőrendszerek és a PVÁ-k azon az oldalon vannak. A manőverező fúvókák nem reagálnak. Lehet, hogy csak a hűlt helyük van ott. Egy csomó elektromos vezeték is fut arrafelé, de miután a reaktor nem működik, fogalmam sincs, hogy eltalálták-e azokat, vagy sem.

A Havelock karjába metszett hegyes V alakú vágás olyan hosszú volt, mint a hüvelykujja. Ahol a hús lehámlott róla, a bőre halgyomor-fehérré fakult. A seb széle csaknem feketének tűnt az odagyűlő vértől. Naomi nedvességszívó kötszert helyezett rá, aztán elkezdte körbetekerni a rugalmas szalaggal. A hajában Havelock vérének apró cseppjei vöröslöttek.

– Mozgásképesek vagyunk? – kérdezte a nő.

– Bárhova mehetünk, feltéve, hogy az órajárással ellentétes irányban haladunk – válaszolta Alex. – Ha egyévnyi távolságban lenne a környéken valamilyen kikötő, és működne a reaktorunk, tudnám, merre akarnék elindulni.

– Addig is kidolgozunk valami B-tervet. Mit tudunk a Barbról?

Basia már majdnem felvette a teljes hegesztőfelszerelését. Naomi megpaskolta Havelock sérült karját, ezzel az apró gesztussal nyugtatta. Már semmi gond. A nő a szekrények felé fordult, és előhúzta a saját szkafanderét.

– Még mindig felfelé halad – válaszolta Alex. – De egyre inkább aggaszt az a hiányzó támaszték.

– Rendben – nyugtázta Naomi. – Egyelőre vedd le a tolóerőt! Megnézzük, vissza tudjuk-e ragasztani.

Havelock felhúzta a vastag lábrészt, és magára ráncigálta az űrruhát. Automatikusan ellenőrizte a tömítéseket, a vákuumban eltöltött hosszú éveknek köszönhetően szinte reflexszerű gyorsasággal és ösztönösséggel tette ezt. Bekapcsolt a szkafander egészségügyi rendszere, és azonmód telenyomta őt egy sokk elleni gyógyszerkoktéllal. A pulzusa felgyorsult, az arcába vér szökött.

– Nos, a jó hír, hogy kifogytak a siklókból – szólalt meg Basia. – Ezt a fegyvert többet nem vethetik be.

– És mit fognak bevetni? – kérdezte Naomi. Havelocknak némi idő kellett ahhoz, hogy rájöjjön, a nő hozzá beszél.

Az ő emberei voltak. Marwick és Murtry. A mérnökökből összeállt polgárőrcsapat. Az RCE egy siklóval célba vette a Rocinantét, és megpróbált megakadályozni egy civil mentőakciót. A gondolat furcsán elbizonytalanította. Életének jelentős részét ezeknek az embereknek a védelmével töltötte, a lehető legalacsonyabb szinten tartotta a hosszú utazások alkalmával elkerülhetetlenül felmerülő ellentéteket, megóvta őket a külső és belső fenyegetésektől. Most nem csupán vele, hanem a Rocinante és a Barbapiccola teljes legénységével is végezni próbáltak.

A legrosszabbnak pedig azt érezte, hogy mindez nem lepte meg.

– PH? Azt hiszem, a bal oldali torpedócsövet is átlyuggatta egy roncsdarab. Lehet, hogy érdemes lenne megnézni, minden a helyén van-e odalent. A biztonsági mechanizmusok meglehetősen jól működnek, de tanácsos mindegyiket ellenőrizni, ha netán ki akarnánk még lőni valamelyiket. Egyáltalán nem örülnék neki, ha a saját robbanófejünk szaggatna szét minket.

– Értettem – felelte Naomi. – Már úton vagyok oda. Basia, egyeztetne Alexszel, hogy vissza tudja hegeszteni azt a támasztékot a helyére?

– Hát persze – válaszolta az övbéli. Az, aki cinkostársként készítette elő az első merényletet, hogy végezzenek az RCE embereivel. Akinek a kezéhez Trying kormányzó vére tapadt. Egy pillanatra találkozott a tekintetük a sisakok kettős üvegén át. Basia elszántan nézett maga elé, aztán Havelock mintha észrevett volna még valamit a tekintetében. Talán a szégyen villanását. Havelock végignézte, ahogy a férfi kinyitja a légzsilipet, aztán nézte, ahogy az ajtó bezárul.

– Havelock! – szólította meg Naomi. – Szeretném, ha válaszolna a kérdésemre.

– Milyen kérdésre?

– Mi lesz a következő lépés?

Havelock a fejét csóválta. A karja lüktetett. Semmi értelme nem volt a támadásnak, hacsak nem a kicsinyes bosszú hajtotta őket és az a fajta vérszomj, amely valamiféle értelmet adott az elkeseredés ellenében. Amennyiben Murtry állt emögött, csupán az érdekli majd, hogy a Barbapiccola az Israelnél előbb pusztuljon el. Ha a mérnökök polgárőrcsapata, akkor azért tették, hogy bebizonyítsák, nem ők vesztettek.

Az indokok nem számítottak.

– Fogalmam sincs – válaszolta Havelock, majd felsóhajtott. – De valószínűleg mindenki rosszul jár vele.

NEGYVENHATODIK FEJEZET: ELVI

Elvi úgy tapasztalta meg látása visszatérését, mintha ködből lépett volna elő. A zöld szín, amely beborította a világot, eleinte éppoly élénknek tűnt. Elég hosszú ideig tartotta magát, hogy Elvi már azt higgye, tévedett, vagy hogy a daganatölő szerek tartós használata olyan fiziológiai változásokat idézett elő Holdenben, amelyekre a rövid kezelés nem képes. Aztán a foltok körül megint megjelentek körvonalak, kisebb területeken tisztán kirajzolódtak a dolgok. Aztán, alig pár órával később, már ki tudta venni az ajtónyílás ívét és a vegyi elemzőberendezés sziluettjét. Mire kellően tisztán látott ahhoz, hogy tényként közölhesse Holdennel: megoldották a problémát, a férfi ránézésre a kialvatlanság okozta pszichózis állapotába került. Elvi némi bűntudatot érzett amiatt, hogy nem sikerült előbb rájönnie a dolog nyitjára. Ám aztán Holden megkereste Amost, és Elvi biztosra vette, hogy a nagydarab férfi gondoskodni tud majd a kapitányáról. Ráadásul túl sok egyéb teendője akadt.

A vegyi elemzőberendezés víztisztító funkciójának lelassulásáról kiderült, hogy jóval komolyabb gondot jelent, mint amire Elvi számított. A desztilláló szűrők eltömődtek; az eredetileg fehér, vattaszerű, sodort üvegszálból készült és ionos tisztítással működő párnák nyálkás zöld masszaként kerültek elő. Ugyanakkor a tudományos csapat tagjai és az Első Leszállásról származó túlélők lassanként szintén el tudták látni a feladatukat. Majdnem négy órába telt, de Elvi, Fayez és két bányatechnikus összeállítottak egy lepárlót, amely óránként közel három gallon iható folyadékot állított elő az esővízből. Az íze mentolaromára és lucernára emlékeztetett, de életben tartotta őket.

Amikor Elvi rátalált Luciára, az orvosnő éppoly pocsékul nézett ki, mint amilyennek Holden delirálása tűnt korábban. Lucia bőre szürkés árnyalatot vett fel, a szeme gyulladtnak tűnt. Elvi kész csodának tartotta, hogy nem vérzik. Jacek mindenhová követte az édesanyját, az orvosi vizsgálóműszerét és egy kis zsáknyi kötszert cipelt. Elvi figyelte, ahogy sorra járják a betegeket. Mindenkit sár és kőpor borított. Az RCE-sek és a bolygófoglalók közötti különbségeket elfedte a több réteg mocsok és a látásuk visszatérése feletti öröm. Amikor Jacek elkapta a tekintetét, Elvi elmosolyodott. A fiúcska tétovázott, aztán majdhogynem szégyenlősen odabiccentett neki, és visszamosolygott rá.

– Lassan oszlani kezdenek a felhők – közölte Lucia. – Láttam egy foltot, ami ténylegesen fehérnek tűnt.

– Tényleg? – kérdezte Elvi.

– Persze még mindig kissé zöldesnek hatott, de valójában fehér volt – magyarázta az orvosnő. Amikor megrázta a fejét, mintha a másodperc egy töredékére lett volna szüksége, hogy belekezdjen abba, amit el akar mondani. – Jó munkát végeztél. Mindössze három embert találtam, akiknek nem használ a kezelés.

– Miért nem? Lehet, hogy ellenőriznünk kellene…

– Ez itt nem tudomány – vágott a szavába Lucia. – Orvoslás. Ritka az ilyen magas gyógyulási arány új betegségek kezelése esetében. Ragyogó eredményt értünk el. Viszont még egyikünk sem nyerte vissza tökéletesen a látását. Ha erre egyáltalán sor kerül, időbe fog telni.

– Időbe – merengett el Elvi. – Furcsa belegondolni, hogy egyáltalán rendelkezésünkre áll bármennyi.

– Először a vihar fenyegetett minket, aztán a meztelen csigák, most pedig a pár héten belüli éhhalál.

– Hátrébb toltuk a krízispontot. Győzelemnek ugyan nem nevezhetjük, de így legalább nem veszítünk.

– Feltéve, hogy folyamatosan hátrébb tudjuk tolni.

De nem tudjuk. A szavakat nem mondták ki, de nem is kellett kimondani. Most, hogy a hajók egymással harcoltak, és egyre közelebb kerültek a légkörhöz, a helyi élővilág pedig alapvetően ehetetlen volt, nehéz lett volna néhány hét éhezésnél jobban kitágítani a csoport időhorizontját. Talán lehetetlen. A feszültség megmutatkozott az embereken, mind az RCE, mind az Első Leszállás-beliek részéről. Elvi jól látta, határozottan észlelte az újbóli törzsi elkülönülést, miután elmúlt a közvetlen veszély. Eltűnődött, vajon megint minden visszaáll-e a régibe, amikor elfogy az élelem.

– Pihenned kell – mondta Elvi, és megérintette Lucia vállát. A háta mögött Wei és Murtry állt. Wei zord tekintettel meredt maga elé. Murtry ellenben szokás szerint csak mosolygott. A többiekkel ellentétben az ő bőrét és haját borító sárréteg szinte odaillőnek tűnt. Mintha természetes környezetében lett volna.

– Doktor Okoye – szólalt meg Murtry. – Válthatnánk pár szót négyszemközt?

– Természetesen – felelte Elvi. Lucia kurtán odabiccentett neki, és elfordult. Elvi némi csalódást érzett. A vihar és a vakság szörnyű megpróbáltatásai után, közvetlenül a felszín alatt, még mindig megmaradt az RCE és Első Leszállás közötti megosztottság. Murtry továbbra is az a férfi volt, aki porig égette a terroristákkal teli épületet. Lucia még mindig annak a férfinak a felesége volt, aki részt vett a nehéz tehersikló elleni merényletben. Úgy tűnt, ennek már kevésbé kellene számítania, mintha az eső tisztára mosott volna valamit. Mindent.

– Arra lennék kíváncsi, mit tud elmondani nekem a Holden kapitánnyal folytatott legutóbbi beszélgetéséről – fogott bele mondandójába Murtry. A hangja teljesen nyugodtnak és tárgyilagosnak érződött. Mintha megint az Israelen lettek volna, és a parancsnok arra kérte volna őt, idézze fel, amikor legutóbb használt valamilyen eszközt.

– Hát, rettenetesen fáradt volt. Kimerült. Úgy tűnt, ez hatással van a kognitív funkcióira.

– Miféle hatással? – érdeklődött Murtry.

– Összevissza beszélt – válaszolta Elvi. – Az elmét irányító idegenekkel meg Charles Dickensszel viccelődött, és erősködött, hogy valamiképp le tudja állítani a védelmi hálózatot. Tényleg teljesen szétesett. Próbáltam rávenni, hogy pihenjen, de…

– Valóban jól értem, hogy szándékában állt deaktiválni a bolygón jelenleg működő idegen technológiát?

– Igen. Mármint, miért ne tenné?

– Mert nem rendelkezhet felette. Elárulta, miként óhajtja megvalósítani ezt?

– Nem. Viszont nem hinném, hogy tényleg meg tudná tenni. Csupán az agytörzse kapcsolódott össze a hangszálaival. Egészen biztosra veszem, hogy csak félig volt tudatában annak, hogy egyáltalán beszél.

– Említette, hogy észak felé indul?

Elvi értetlenül pislogott, a homlokát ráncolta, megrázta a fejét.

Murtry megnyitotta a kézi terminálját, háromszor megérintette a kijelzőt, aztán odamutatta Elvinek. A képernyőn az Ilosz egyetlen kontinensének vázlatos térképét lehetett látni, rajta két ponttal. Az egyik, Elvi tudta, Első Leszállás helyét jelölte, pontosabban azt a helyet, ahol a település korábban állt. Feltételezte, hogy most ott lehetnek. A másik pont majdnem négy centiméterrel odébb helyezkedett el.

– Bátorkodtam lenyomozni a kapitány kézi termináljának jelét – közölte Murtry. – A jel gyenge és szakadozik, de úgy tűnik, hogy kétszáz kilométer per órás sebességgel észak felé halad. Ezt rendkívül furcsának találom.

Elvi visszaadta neki a kézi terminált.

– Ilyesmit nem említett. Csak azt, hogy valamit meg kell tennie. Utána Amosszal beszélt. Azt hittem, valószínűleg erre gondolhatott. Őszintén szólva meglep, hogy egyáltalán képes kocsit vezetni.

– Nem kocsit vezet – javította ki Murtry. – Csupán két kocsink van, és mindkettő odakint áll, az egyikben pedig még csak üzemanyagcella sincs.

– Nem értem – válaszolta Elvi. – Akkor hogyan…

– Haladhat óránként kétszáz kilométeres sebességgel? – fejezte be a mondatot Murtry. – Ez egyike a számtalan kérdésnek, amelyekre választ szeretnék kapni. Köszönöm, hogy időt szánt rám, doktor.

Murtry biccentett, sarkon fordult, és megindult a kifelé vezető boltív irányában. Elvi összevont szemöldökkel figyelte, ahogy távozik. Holden mondott volna még valamit? Semmi sem jutott az eszébe. Amosnak azonban talán mondott.

A nagydarab férfit odakint találta a műhelysátra előtt, ahol a kocsik parkoltak, míg ő csupasz, sártól csíkozott melle előtt összefont karral állt a latyakban. A hasán ronda sebhely éktelenkedett, a szíve fölött egy nőt ábrázoló tetoválást viselt. Elvi szívesen rákérdezett volna mindkettőre, mégse tette. Az egyetlen működő kocsi épp kigördült, a vezérlésnél Murtry és Wei ült. A nagy szilikongélkerekek cuppogó hangokat adtak ki a sárban, de a kocsi hamar begyorsult, és bukdácsolva szelni kezdte a szemerkélő esőtől áztatott, megtépázott vidéket.

– Érkezett le segélyszállítmány? – érdeklődött Elvi.

– Nem – felelte kurtán Amos.

– Várható újabb segélyszállítmány?

– Ha igen, jobb, ha gyalog megközelíthető helyre dobják le. Hacsak nem sikerül összeraknom még egy üzemanyagcellát, az ott az egyetlen működő kerekes járművünk.

– Ó – válaszolta Elvi. Aztán rátért arra, amiért idejött: – Holden mondott valamit magának, mielőtt, öhm, elment?

– Aha – vágta rá Amos, miközben haragos képpel figyelte a távozó kocsit.

– Arról beszélt, hogy északra indul?

– Nem kifejezetten, de tudtam, hogy készül valahova, hátha Millernek sikerül elérnie, hogy megint beinduljanak a fúziós reaktoraink.

– Millernek? – csóválta értetlenül a fejét Elvi.

– Igen, hosszú történet. Nekem nagyjából annyit akart csak mondani a kapitány, hogy egyeseket… – Amos a távolodó kocsi felé bökött a fejével – …ne hagyjak nagyon ugrálni és újra gyilkolászni.

– Épp Holdent akarja elkapni.

– Hmm. Nem is tudom, ez megkönnyíti, vagy inkább megnehezíti a feladatomat.

A nagydarab férfi vállat vont, és bement a műhelysátorba. Fél tucat üzemanyagcella megmaradt darabjai sorakoztak egy vékony műanyag ponyván. Amos leguggolt melléjük, aztán méretük és a látható károsodás mértéke szerint elkezdte összerendezni a cellákat.

– Ez az egész sokkal könnyebb lenne, ha a Roci egyszerűen ledobna nekem egy friss cellát – mondta.

– Maga is elindul megkeresni Holdent?

– Hát, nekem úgy tűnt, arról kellene gondoskodnom, hogy Murtry senkinek se ártson. Nincs itt, szóval az itteniek alapvetően biztonságban vannak tőle. Szóval akár utána is mehetek, hogy ott se árthasson senkinek.

Elvi bólintott, és észak felé fordította a tekintetét. A kocsi apró ponttá zsugorodott a horizont közelében, miközben szétszóródó sárfelhőt vert fel maga mögött. Elvi nem tudta megítélni, milyen gyorsan haladhatnak, de azt biztosra vette, hogy hamarosan eltűnnek a szemhatár mögött.

– Ha sikerül beindítania, magával mehetek?

– Nem.

– Komolyan, hadd menjek magával! – kérte Elvi, és letérdelt Amos mellé. – Odakint támogatásra lesz szüksége. Ha bármi probléma adódna. Mi van, ha megint megvakul? Vagy ha valami megcsípi? Mindenki másnál jobban ismerem az itteni élővilágot. Segíthetek.

Amos felvette az egyik üzemanyagcellát, majd addig feszítette a foglalatát, amíg a fém meg nem hajolt kifelé egy fokot, aztán a kezébe csúsztatta a belső cellát. Zöldessárga zagy ömlött ki vele.

– Holden idegen lényekről beszélt. Mármint eleven, gondolkodó, kommunikáló, az elmét irányítani képes idegenekről – magyarázta Elvi. – Ha ez igaz, beszélhetnék velük. Igazolhatnám a létezésüket.

Amos a tenyerével letörölte a sarat a celláról, aztán sóhajtozva hunyorgott rá. Lerakta, és felvette a következőt.

– Meg fogunk halni itt – folytatta Elvi halk, nyájas, könyörgő hangon. – Lassan elfogy minden élelmünk. Ha most kimegy oda, egy olyan bioszférán fog átvágni, amit soha senki se látott még. Olyan dolgokkal fog találkozni, amiket se maga, se én elképzelni sem tudunk. Szeretném látni ezeket, mielőtt meghalok.

Felnyílt a következő cella. Sár nem jött belőle, viszont a megolvadt műanyag fanyar szaga töltötte meg a levegőt, és csípte Elvi orrát és szemét. Amos visszazárta.

– Elektromosságra van szüksége ahhoz, hogy használhassa azt a kocsit – vetette be az utolsó érvét Elvi. – Ha elárulom, hogyan oldhatja meg, magával mehetek?

Amos odafordult a nő felé, úgy meredt rá, mintha most vette volna csak észre. Lassan mosolyra húzódott a szája.

– Valamit mondani szeretne nekem, doki?

Elvi vállat vont.

– Az idegen holdak védelmi hálója lelőtte a fúziós hajtóművel felszerelt siklót, meg a telepekkel és üzemanyagcellákkal működő segélyszállítmányt, az ételt és a gyógyszereket ellenben átengedte. Ezenkívül nem tüzel a felhőkre sem, noha azokban olyan élő szervezetek találhatók, amelyek bonyolult szerves vegyületekkel vannak tele. A Rocinantéval ledobathat valamilyen kémiai üzemanyagforrást. Mondjuk acetilént. Akadnak acetiléntartályok odafent, ugye?

– Az ördögbe is, acetiléngázom még idelent is van. De ezeket nem égés hajtja – jegyezte meg Amos.

– Nem is kell – válaszolta Elvi. – A vegyi elemzőberendezésben van egy égéskamra, amely úgy végez vizsgálatokat, hogy az exoterm reakció energiáját elektromossággá alakítja, majd a kimenő árammennyiséget méri. Nem túl nagy, viszont ha kiszereljük, és készít hozzá egy megfelelő méretű égéskamrát, mondjuk, tízszer tíz centiméteres felületűt, valószínűleg elegendő energiát nyerhet ki belőle, hogy ugyanazt az árammennyiséget állítsa elő, mint az egyik olyan. Lehet, hogy transzformátort is kell készíteni hozzá, hogy az áramerősség és a feszültség megfelelő legyen, de ez nem különösebben nehéz.

Amos a nyakát vakarta, és a sarkán hintázott. Szeme résnyire szűkült.

– Ez itt most hirtelenjében jutott az eszébe?

Elvi vállat vont.

– Ez azt jelenti, hogy magával mehetek?

Amos elfordította a fejét, és kiköpött a földre.

– Azt – felelte.

– Csak azt szeretném tudni, miért – erősködött Fayez.

– Mit miért? – kérdezte Elvi, miközben átvágott a romépület központi csarnokán. Két vaskos műanyagzacskónyi, frissnek mondható víz volt nála. Vagy legalábbis iható. És egy fehérjerudakkal teli doboz, amely épp elfért a kezében. Egy személy egynapi élelmének szánták, de összesen ennyivel gazdálkodhatnak, amíg vissza nem térnek a romokban felállított táborba. Elvi ezenkívül egy tarisznyát is talált széles, állítható műbőr pánttal.

– Miért kell megint Holden után kajtatnod? – tudakolta Fayez, és kitért egy szembejövő nő elől.

– Nem kajtatok Holden után – csattant fel Elvi, aztán megtorpant és megfordult, Fayez mellének nyomta a tenyerét. Az ujjai alatt érezte a férfi szívverését. – Te is tudod, hogy nem kajtatok Holden után, vagy mégsem? Mert annak… mármint, nem.

– Akkor miért?

Az Elvi szemében haldokló szervezetek mostanra teljesen elveszítették zöldes színezetüket, ám még mindig kissé homályossá tették a látását. Elvi úgy érezte, mintha szűrőn át nézné Fayezt, amely meglágyítja a vonásait, és kisimítja a bőrét. A férfi felkapott színészre hasonlított valamilyen különösen előnytelen szerepben, amiben túl sok sár és igencsak kevés zuhanyzás jutott osztályrészül neki.

– Mert látni szeretnék dolgokat – felelte Elvi. – Ezért jöttem ide. Ezért töltöttem minden időmet minták begyűjtésével és elemzések lefuttatásával. Imádom a munkámat, márpedig a munkám az, hogy megvizsgáljak dolgokat. Holden azt állította, hogy idegen lényekkel beszélget, és hogy talán ki tudja kapcsolni a védelmi hálózatot, és ehhez kocsival át kell vágnunk a vadonon…

– Ami megmaradt belőle – jegyezte meg Fayez.

– És mert hamarosan meghalok – fejezte be a mondatot Elvi.

Fayez elfordított a tekintetét.

– Mindannyian meg fogunk halni – folytatta Elvi. – És valószínűleg mindannyiunkat egészen hamar elér a vég. És mert aközött választhatok, hogy elmegyek, és megnézem ezt a bámulatos, furcsa, szépséges, megtépázott világot, vagy itt maradok a táborban, és végignézem, ahogy köröttem centiméterről centiméterre halnak az emberek. És mert gyáva vagyok és hedonista, és időnként rettenetesen önző.

– Tudod, mindig azt hittem, hogy kettőnk közül inkább rám illik ez a leírás.

– Tudom.

Odakint Amos összetákolt kocsija hangosan dübörgött, az égéskamra folyamatos zúgása arra emlékeztetett, mintha egy különösen fals és fülsértő G szólalna meg az egyvonalas C alatt. Amos már beszállt, a vezérműnél ült. Fayez a kocsi oldaláig kísérte Elvit, aztán segített neki bekászálódni a fülkébe. Amikor hátralépett, a zsebébe mélyesztette a kezét. Elvi nem látott elég jól ahhoz, hogy megállapítsa, a férfi szemébe is könnyek gyűltek-e.

– Ez az összes vizünk és élelmünk, doki? – kérdezte Amos.

– Ennyivel kell beérnünk.

– Akkor rendben. Rögzítettem a kapitány kézi termináljának jelét. Úgy egy hétre elegendő üzemanyagunk van, a fickó pedig, akit üldözök, egy nap előnnyel indult.

– Bárcsak lenne napszemüvegünk – mondta Elvi. – Vagy egy pizzánk.

– Szétcseszett egy világ ez, doki.

– Induljunk!

A kocsi meglódult, a kerekek egy pillanatra kipörögtek a sárban, aztán ráfogtak a talajra, és a kocsi újra megiramodott. Az esőcseppek parányi foltokat hagytak a szélvédőn, mielőtt a maszatos ablaktörlő letörölte őket. Elvi előtt széles, sárral borított síkság terült el. Rápillantott Amos kézi termináljára. Az út, amelyet követve eljuthatnak James Holdenhez, egykor erdőszerű területen vezetett keresztül, aztán el egy hatalmas édesvizű tó partja mellett, majd végig a kanyonokon, amelyeknek létezésére nem adott magyarázatot semmilyen hagyományos geológiai elmélet. Elvi hamarosan egy totális katasztrófa utáni világot láthat meg, ám mégis látni fogja. És a természet egyensúlya mindig helyreáll a katasztrófák után.

– Álljon meg! – szólalt meg hirtelen Elvi. – Meg tudna állni, kérem? Csak egy percre.

– Ha pisilnie kell, arra azelőtt kellett volna gondolnia, hogy elindultunk – válaszolta Amos, de leállította a hajtóművet. Az acetilén meghajtású generátor dübörgése mellett Elvi meg se hallotta, ahogy a villanymotorok lelassítanak. Kinyitotta a fülke ajtaját, és kihajolt. Mindössze száz métert tettek meg. Még mindig látta Fayezt, habár leginkább sötét, elmosódó foltként. Integetett neki, mire a férfi visszaintegetett. Aztán a kezével jelzett neki, hogy jöjjön közelebb, Fayez pedig engedelmeskedett. Elvi nézte, ahogy a férfi odakocog a sáros mezőn, közben tekintetét a földön tartja, nehogy meztelen csigára lépjen.

Amikor Fayez odaért a fülkéhez, Elvire emelte a tekintetét. Elvi most már egészen biztosan tudta, hogy a férfi könnyezik.

– Elképzelhető, hogy nem fogok visszatérni – mondta Elvi.

– Tudom.

– Az a helyzet, hogy haladnunk kellene, doki – jegyezte meg Amos. – Nem a szórakozásukat akarom elrontani, vagy ilyesmi.

– Megértem – válaszolta Elvi. Aztán megint lefelé fordította a tekintetét. Egyenesen belenézett Fayez sötétbarna szemébe. – Beszállsz?

– Hogy micsoda? – kérdezte Amos ugyanabban a pillanatban, hogy Fayez rávágta: – Hát persze.

Elvi odébb csusszant, helyet csinált neki. Fayez beszállt mellé, és becsapta az ajtót. Amos felvont szemöldökkel nézett rájuk. Elvi rámosolygott, majd a vállára húzta Fayez karját.

– Nem emlékszem, hogy ez is része lett volna az egyezségnek – méltatlankodott Amos.

– Ez amolyan nászút nekünk – felelte Elvi. Érezte, hogy Fayez egy pillanatra megdermed, aztán szinte elolvadt mellette, ahogy hozzásimult.

Amos egy pillanatra elgondolkozott, aztán vállat vont.

– Ha ez kell az üdvösséghez.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET: BASIA

Mi a helyzet odabent? – szólalt meg Naomi hangja Basia sisakjában. Szép hangja volt, akár egy énekesnőé. Még a szkafander parányi hangszóróiból is kellemesnek hatott. Basia ráébredt, hogy elkalandoztak a gondolatai, és erőteljesen oldalra kapta a fejét. A sisakkijelzőre vetett egyetlen pillantás elárulta, hogy fogytán az oxigénje, így előhúzott egy cserepalackot.

– Megtaláltam az öt másik lyukat – jelentette, miközben a levegő bemeneti csőillesztésével bajlódott. – Igaza volt. Kettő az egyik pult mögött keletkezett. Arról az oldalról nehéz lett volna meglátni. De szerintem a vezérlőfedélzeten nem lesz több.

– A gépészműhely következik – válaszolta a nő. – Ott valami lassan szivárog. Zsúfolt a hely. Utángyártott felszerelést tartunk ott, ami rengeteg helyet elfoglal a hajótestek között.

– Valahogy majd csak bepréselem magam – nyugtatta meg Basia, aztán elővett egy kis fémtárcsát, és nekilátott, hogy ráhegessze az öt lyuk egyikére.

– Mindjárt felbukkan a horizont fölött… most – jelentette be Alex a közös csatornán. Naomi a szkafanderében ült a vezérlőfedélzeten, hogy koordinálja a munkálatokat, így kizárólag az űrruha rádióján lehetett kommunikálni vele. Basia szerette volna megkérdezni, kiről beszél, ehelyett hozzáfogott a második folt felhegesztéséhez. Apró vörös cseppnyi olvadt fém perdült le a hegesztőpálcáról, és tapadt az arclemezéhez, majd fekete ponttá hűlt Basia bal szeme felett. A szkafandernek nem sokat árthatott, Basia mégis kezdőkre jellemző hibát követett el. Ami azt jelezte, hogy fárad. Elég, ha a kábel végén finoman elfordul a Rocinante, és a szabadon lebegő tárgyak a falak felé sodródnak. Erre oda kell figyelnie.

– Nem hagyott ajándékot nekünk? – kérdezte Naomi a még mindig titokzatos személyről.

– Nem – felelte Alex. – Ráirányítom a célzólézereket, valahányszor elhalad mellettünk. Figyelmeztetésképp.

– A PVÁ-kat teljesen leállítottuk, a plazmatorpedók pedig pillanatnyilag nem működnek – jegyezte meg Naomi.

– Igen, de ők nem tudnak erről. A legutóbbi alkalommal azt látták, hogy egy PVÁ-sorozattal szusivá aprítom a siklójukat.

– Most már inkább bánom, hogy ezt tettük.

– Hát, inkább egy nagy lyukkal egyeznél ki, vagy sok kicsivel?

– Jogos – válaszolta Naomi. – Odalent lassan elkészülünk?

Basiának 1 mp-be telt, amíg rájött, hogy Naomi megint hozzá beszél.

– Igen, az utolsó kerül fel épp.

– Odairányítom a gépészműhely külső burkolatához.

Naomi nem tréfából mondta, hogy zsúfolt a hely. Valamiféle masszív, tömbszerű szerkezet foglalta el a külső és belső hajótest közötti tér jelentős részét. Az egyik oldalából elnyújtott fémhenger meredt elő, ami mintha végigfutott volna a hajó teljes hosszán, akár valamiféle szennyvízcső. A szerkezet túloldalát kinézetre bonyolult töltő mechanizmus foglalta el. A központi gépezetet két oldalról közrevéve, valamint a cső teljes hossza mentén kettős sorban nagy teljesítményűnek tűnő ipari akkumulátorok helyezkedtek el.

– Hatvankét százalék, PH – jelentette Alex. – Gyorsan merül. És a Barbnak már csak húsz órája van hátra. Ha lennének működő fúvókáim, most már égetni akarnék.

– Mindent kikapcsoltam, ami csak eszembe jutott – felelte Naomi. – Szóval annyi energiánk maradt, amennyi. Igyekszem kiötleni, hogyan juttathatnánk el a működő fúvókákat a kicserélendők helyére, hogy legalább minimális manőverezhetőséget elérjünk. De ez nem olyan egyszerű. Elég szépen szétvertek minket.

Basia addig pásztázott a szkafandere lámpájával, amíg rá nem akadt egy alig kivehető, fagyott páracsíkra. Az elvezette a gépészműhely válaszfalán keletkezett aprócska lyukhoz, pár másodperccel később pedig már neki is látott, hogy befoltozza egy fémkoronggal. A hegesztőpisztoly sugárzó kék lángja ragyogó domborművé változtatta a helyet, a vezetékek és fúvókaburkolatok árnyékai vadul táncoltak a vakító fényben.

– Alex? – szólalt meg Basia, miközben dolgozott.

– Lökjed!

– Mi ez a valami, ami mellett dolgozom? Nagy energiájúnak tűnik. Ügyeljek rá, nehogy forró fém kerüljön a cuccra?

– Öhm, igen – válaszolta Alex, aztán kényszeredetten felnevetett.

– Ha megkérhetlek, ügyelj rá.

– Sínágyú – árulta el Naomi. – Utólag szereltettük be a hajóba. Kárt tudsz tenni benne, de nem robban fel, vagy ilyesmi. Tömör fémlövedékeket lő ki, nem robbanófejeket.

– Értem – válaszolta Basia. – Itt mindjárt kész vagyok.

– Úgy háromszázezer ceresi új jenbe került – tette hozzá Alex. – Szóval igyekezz nem tönkretenni, különben ki kell fizetned.

Mire Basia visszatért a légzsilipbe, lehántotta magáról a hegesztőfelszerelését és az űrruhát, aztán mindent a helyére rakott. Naomi pótolta a vezérlőfedélzetből kiszökött levegőt, és mindenki odabent gyűlt össze. A nő a vezérlőpult mellett lebegett, még mindig a könnyű szkafanderét viselte, de immár lecsatolt sisakkal. Havelock és Alex a pult túlsó oldalán kapaszkodtak a taktikai vezérlő előtti présülésbe. Láthatólag az a fajta feszült csend telepedett közéjük, amihez hasonló kizárólag a heves vitákat követi.

– Valami gond van? – kérdezte Basia, amint a fedélzet zsilipajtaja becsukódott mögötte.

Alex és Havelock, arcukon valami zavarfélével, mindketten elfordították a tekintetüket. Naomi viszont nem.

– El fogjuk veszíteni a Barbapiccolát – közölte.

– Hogy micsoda?

– Kidolgoztam, hogyan helyezzünk át öt manőverező fúvókát a hajó jobb oldaláról a balra. Így nagyjából hatvan százalékos manőverezhetőséget érünk el. Ezzel keringési pályán maradhatunk, amíg el nem fogy az energiánk. Ahhoz azonban nem tudjuk elég gyorsan végrehajtani ezt, hogy a Barbot is felhúzzuk a lassú zuhanásból. Még félig sem leszünk kész, amikor súrolni fogja az atmoszférát. Le kell választanunk magunkról.

– Nem – hűlt el Basia.

– Megpróbáltuk – folytatta Naomi, mintha semmi se hangzott volna el. – De a sikló okozta rongálódás túl súlyosnak bizonyult. Felhívom a Barb kapitányát, és megkérem, hogy szállítsák át ide a maga lányát. Cserébe még néhányan át fognak költözni ide vele együtt. Viszont csak néhányan.

Basia szinte letaglózó erejű megkönnyebbülés érzett, amit ugyanolyan fokú bűntudat váltott fel.

– Száz-valahányan vannak a Barbapiccolán. Egyszerűen hagyjuk, hogy meghaljanak?

– Nem mindegyikük fog meghalni, de még ha mindenkit át is akarnánk hozni ide, nem férnének el. A Rocit huszonkét emberre tervezték. A másik lehetőség, hogy velük együtt pusztulunk – jelentette ki Naomi. A hangja reszketett, de nem vette le a tekintetét Basiáról. Pontosan tudta, mennyire szörnyű, amit mond, de nem szándékozott visszavonni a szavait. Basia hirtelen rettenetesen félni kezdett a Rocinante parancsnokhelyettesétől. – Ugyanakkor nem sokat nyerünk ezzel. Így, hogy lassan elfogy az energiánk, és a tolóerő alig több mint a felével haladunk, hamarosan eljutunk arra a pontra, hogy már nem tudunk megmaradni stabil keringési pályán, ahol lassú halált halhatunk, miután felmondta a szolgálatot a létfenntartó rendszer. És persze addigra annyi embert áthozunk ide a Barbról, ahányat csak tudunk. Vagyis sokkal gyorsabban elfogy az energiánk. Kizárólag veszíteni tudunk, Basia. Egyetlen jó választási lehetőségünk sem maradt.

Basia bólintott, és ellenkezés nélkül elfogadta Naomi kijelentéseit. A nő értett hozzá. Ugyanakkor mégis hiányérzete támadt. A dolog nem hagyta nyugodni. Hogy valamivel elvonja a figyelmét a kérdésről, a legközelebb eső fali kapcsolótáblán kicsapódott pára körvonalait követte az ujjával. Ilyesminek nem lenne szabad megtörténnie. A légvisszaforgató rendszernek meg kellene akadályozni, hogy ennyire megnőjön a páratartalom. Ám most, hogy belegondolt, rájött, hogy a levegő valóban fülledtnek és túl melegnek hatott. Naomi a legalacsonyabb teljesítményen üzemeltette a környezetszabályozó rendszereket. Nem hazudott. Elérték a képességeik végső határait, hogy keringési pályán maradjanak.

– Mikor jönnek, és hogyan jutnak át ide? – kérdezte Havelock. A Barbapiccoláról érkező menekültekre utalt.

– Három óra múlva. Szeretném, ha lemenne, és idekísérné őket. Nem tudom, mennyire jók a szkafandereik, de túl sokat nem várok tőlük. Lehetséges, hogy le kell vinnünk nekik néhányat a saját űrruháink közül.

– Értettem – bólintott rá Havelock. Földiesen bólintott. Előre-hátra billentette a fejét. Szkafanderben teljesen észrevehetetlen mozdulat. Anélkül, hogy átgondolta volna, Basia megdöntötte és visszarántotta az öklét, hogy megmutassa neki, hogyan kell helyesen csinálni. Havelock rá se hederített.

Ám az, hogy egy pillanatra valami egészen mással foglalkozott, átlendítette a holtponton Basia agyát, és az ötlet, amely addig homályosan motoszkált a fejében, egyszerre teljesen letisztultan a felszínre bukott.

– Mi lenne, ha a sínágyú telepeit használnánk?

– Hogy mit? – értetlenkedett Havelock.

– Hm? – kapta fel a fejét Naomi. – Nem elvetendő elképzelés. Teljesen fel vannak töltve, ugye?

– Folyamatosan töltik magukat, hogy teljes kapacitással rendelkezésre álljanak, amikor működik a reaktor, és használaton kívül rendkívül lassan merülnek – válaszolta Alex. – Viszont egy másik rendszerre vannak rákapcsolva. Kizárt, hogy némi munka befektetése nélkül energiát nyerhetünk belőlük.

– Én szívesen dolgozom – ajánlotta fel Basia. – Megcsinálhatom. Csak mondd meg, mit kell tennem! Már megyek is újratölteni a szkafanderemet és a hegesztőfelszerelésemet.

– Várjon! – állította meg Naomi. Az arca furcsán kifejezéstelenné vált, csupán a szemei jártak ide-oda sebesen, mintha a levegőből olvasna ki valamit. – Várjon egy percet…

Havelock mondani akart valamit, de Alex megragadta a karját, és némán megrázta a fejét.

– Energiát csapolunk le a sínágyú hálózatából, átvezetjük a fő hálózatba, aztán tolóerőt biztosító tömeget melegítünk fel vele – szólalt meg végül Naomi.

– Így van – nyugtázta Alex.

– Minden lépésnél valamekkora veszteséggel. Ez nem igazán hatékony megoldás.

– Így van – ismételte el Alex.

– Amikor eleve adott a rendszerben a tolóerőt biztosító tömeg – folytatta a nő. – Alex, mennyivel gyorsítja fel a hajót egy másodpercenként ötezer méter per szekundumos sebességgel kilőtt kétkilós fémlövedék?

– Épp eléggé ahhoz – felelete ravasz mosollyal Alex –, hogy csak akkor tüzelhessünk a sínágyúval, ha működik a fő hajtómű.

– Akár egy tolórakéta – mosolygott vissza a pilótára Naomi.

– Ahm – vágott közbe Havelock –, a hajó enyhén pörögni kezdett a sikló becsapódása után, nemde? Így nem lesz nehéz, tudják, célozni?

– Tényleg nem igazán könnyen megoldható – ismerte el Naomi.

– Ügyelnünk kell rá, hogy abban a milliszekundumban tüzeljünk, amikor a két hajó tökéletesen egy vonalba kerül. Kizárt, hogy ember képes lenne kikalkulálni ezt. A Roci viszont meg tudja tenni, ha megadom neki a paramétereket.

– No és a Barb nincs a lövedék útjában?

– De igen – válaszolta Naomi halkan és érzelemmentesen. – Először tehát le kell billenteni a Roci orrát, amint átperdülünk a tüzelési ponton, aztán kilőjük a lövedéket, majd visszabillentjük a hajót, nehogy irányíthatatlan pörgésbe kezdjen az új tengely körül. Szerencsére azok a fúvókák működnek.

– Ez elég komplikáltnak hangzik – jegyezte meg Basia.

– Hát – felelte mosolyogva Naomi, aztán Basiára kacsintott. – Csupán a legösszetettebb navigációs program, amit valaha megírtam, de lesz rá néhány órám.

– Nem tudom, más hogy van vele, de engem teljesen felvillanyozott a terv – jelentette be Alex. – Fogjunk hozzá!

Basia a lánya haláláig hátralévő perceket számláló órát nézte.

Naomi a vezérlőpultnál ült, és sebesen gépelt. A jelképnyelv, amit a Rocinante navigációs rendszerének programozásához használt, értelmezhetetlen volt Basia számára. Mintha egy idegen nyelven beszélőt hallgatott volna: tudatában volt az információátadásnak, de az tényleges jelentést nem hordozott. Ennek ellenére figyelte a nőt, hiszen tudta, hogy olyan programot szerkeszt meg, amely értékes perceket adhat a kiszabott időhöz. Talán órákat. Ám napokat semmiképp.

Alex időközben visszament a pilótafülkébe, eltűnt szem elől. Időről időre azonban leszólt a hajó kommrendszerén, hogy a munkáról beszéljen Naomival, tehát egyértelműen figyelemmel követte a folyamatot az állomásáról. Néha arra kérte a nőt, hogy tisztázzon valamit, máskor javaslatokat tett, de a szavai éppúgy nem mondtak semmit Basiának, mint a Naomi képernyőjén látható szimbólumok.

Havelock az alsó fedélzetre ment, hogy a raktérből a fő légzsiliphez hozza fel a mentőkompokat. Lehetséges, hogy a sínágyúval nem érik el a kívánt hatást, és akkor a Barbapiccoláról annyi embert át kell szállítani a Rocinantéra, ahánnyal meg tudnak birkózni.

Mindezzel csupán az időt húzták. A sínágyús akcióval talán sikerül egy kicsivel tovább életben tartani a Barbot. Ha mégsem, úgy mentik meg néhányukat, hogy átköltöztetik őket a Rocira, aztán pedig a hajó lezuhan, vagy preparálóedénnyé változik, mivel hússzal több ember lélegzi be a levegőt, és terheli túl a létfenntartó rendszereket.

Mégis mindannyian fenntartások nélkül belementek. Harcoltak, gürcöltek és bonyolult terveket dolgoztak ki, hogy még több időt nyerjenek. Basiának kétsége sem volt afelől, hogy ugyanilyen elszántan igyekeznének még néhány perccel tovább életben tartani egymást. Ilyesmin korábban sosem kellett elgondolkoznia. Mégis, ténylegesen az élet minden vetületét felölelő mikrokozmosznak hatott. Senki sem élt örökké. Az ember ugyanakkor küzdött minden egyes percért, amivel többet kaphatott. Rengeteg kemény munkával hozzátett egy kicsit. Basia ettől egyszerre büszkének érezte magát, és elszomorodott. Talán így érezhettek a harcosok, amikor kiálltak a csatamezőre, ahonnét, tudták, élve sosem távoznak már. És meghozták a döntést, hogy addig és olyan keményen küzdenek, ameddig és amennyire képesek. Basia elképzelni sem tudta, miért annyira vonzó és romantikus elképzelés a „kihunytam, de nem adtam meg könnyen magam” attitűd, mégis az volt.

Ahogy a képernyőn az Ilosz haragos barna gömbjét figyelte elfordulni alattuk, Basia arra gondolt: Megölsz minket, de nem adjuk meg könnyen magunkat. Mély lélegzetet vett, és komoly erőfeszítésébe került megállni, hogy a mellét kezdje verni.

– Odaát minden rendben? – kérdezte Naomi, de nem nézett fel a munkájából.

– Igen, igen. És maga hogy van?

– Mindjárt megleszek – felelte a nő. – A nehézséget az okozza, hogy jelentős tolóerő hat egyetlen vektor mentén, és a vontatókötelek miatt az nem a súlyponton halad át, és mindössze a hajó három oldalán működnek a manőverező fúvókák. Így minimalizálnunk kell a bal oldalon jelentkező pörgést. Viszont nem használhatjuk az elülső jobb oldali fúvókát, hogy ellensúlyozzuk a perdületet, mivel a kábel módosítja a súlypontunk elhelyezkedését. Voltaképp izgalmas feladvány.

– Egyetlen szót sem értek ebből – válaszolta Basia. – Menni fog?

– Szerintem igen. Alex egyetért velem. Pár perc múlva tüzelünk a következő fordulatnál. Akkor kiderül.

– Nagyszerű – nyugtázta Basia.

A fedélzeti zsilipajtó kongva kinyílt, aztán megint becsukódott, amint Havelock behúzta magát a vezérlőszintre. Az RCE-s egyenruhája és páncélzata helyett laza, szürke kezeslábast viselt, amelynek mellrészét a ROCINANTE felirat díszítette. A biztonsági tiszt nagyobb termetű volt, mint Holden, vagyis ha a ruha lötyögött rajta, akkor csak Amosé lehetett. Basiában felötlött, hogy kérdezés nélkül valószínűleg nem venné fel Amos gönceit.

– A mentőfelszerelés a légzsilipben van – jelentette Havelock Naomi hátának. A nő nem nézett fel a munkájából, amikor a férfi bejött. – Beraktam még néhány manőverezőegységet, pár plusz légpalackot és Basia hegesztőfelszerelését is. Más nem jut eszembe, amire szükségünk lehet.

– Köszönöm, Dimitri – válaszolta Naomi.

– Dimitri? – vonta fel a szemöldökét Basia.

– Valami nem tetszik ezen? A Basia véletlenül nem női név? – vágott vissza Havelock.

– Vagy befogják, vagy távozzanak a fedélzetről – szólt Naomi, aztán rácsapott a fali kommpanelre, és hozzátette: – Alex, készen állsz odafent?

– Azt hiszem – felelte erősen elhúzva a hangzókat Alex. – Egy pillanat, hadd igazítsak még valamin…

– Felküldhetjük ezt a nagy képernyőre? – kérdezte Basia. – Szeretném látni, mi történik.

Naomi nem felelt, de a fedélzet fő képernyője a harcászati térképről teleszkópnézetre váltott. A kép lassan végigpásztázott az Ilosz barna-szürke gömbjén, majd a Barbapiccola távoli szürke tömegén, aztán tovább a csillagokkal teleszórt feketeségen.

– Ezt a lehetőséget kihagytuk – jelentette be Naomi. – Lassan készen vagy?

– Igen – felelte Alex, és háromszorosára elhúzta az utolsó szótagot. – Most. Mehet.

– Indítom – mondta Naomi, és megérintett egy gombot a képernyőjén, de semmi se történt. A kijelző tovább pásztázott, míg ismét az Ilosz úszott a képbe. Aztán a Barbapiccola. Aztán a Rocinante előzetes figyelmeztetés nélkül vadul előrebukott, és valami rettenetesen hangos dolog történt a hajó gyomrában. Egy fényesen izzó pont, majd egy ívelt lángcsóva jelent meg a bolygó légkörében. Basia azt látta, hogy a túloldali válaszfal lassú, de észrevehető sebességgel közeledik feléje. A hajó ismét megbillent, a manőverező fúvókák egymás utáni rövid löketekkel feleltek egymásnak. Amikor elült a zaj és a mozgás, a nagy képernyőn lévő kép a Barbapiccolán állapodott meg.

– Huh – szólalt meg Alex. – Tevékenységet észlelek a holdak részéről.

– Lőnek ránk? – kérdezte Havelock.

– Nem. Úgy tűnik, hogy a gauss-lövedéket igyekeznek lecsapni – válaszolta Alex. – Becsülöm az optimizmusukat.

– Már nem pörgünk – állapította meg Basia.

– Nem – válaszolta Naomi. – Elég három tetszőleges tolóerő-irányt megadni, és megtalálom a módját, hogyan stabilizáljam a hajót. Most elég tovább tüzelnünk és korrigálnunk, és akár fel is gyorsíthatjuk a keringést.

Basia lepillantott a számlálóra, amely a Barbapiccola életéből hátralévő időt mutatta. Valamivel több mint négy percet sikerült hozzáadniuk.

– Milyen sűrűn lehet tüzelni?

– Nagyjából ötpercenként, ha nem akarjuk túlhevíteni a síneket és kiégetni a telepeket. Legalábbis ötpercenként, amíg le nem merülnek az akkumulátorok.

– De hát…

– Az előbb a keringési magasság csökkenését sikerült megállítanunk, ennél többet azonban nem igazán értünk el – magyarázta Naomi.

– Mindjárt újra felbukkan az Israel – jelentette be Alex. – Valamit kidobott.

– Az Isten verje meg – morogta Naomi. – Nem hagynátok végre békén bennünket, fiúk, hogy rohadnátok meg? Mit dobtak ki?

– Szkafandereseket – válaszolta Alex.

– A polgárőrcsapat az – szólalt meg Havelock. Időközben odahúzta magát az egyik taktikai kijelzőhöz, és a ráközelítést állítgatta. – Tizenketten vannak, vákuumban is használható páncélzatban, manőverezőegységekkel. Plusz ugyanennyi megközelítőleg ember nagyságú fémtárggyal. Nem tudom, azok mik lehetnek.

– Azzal kapcsolatban van ötlete, hogy mire készülhetnek? – kérdezte Naomi, és a férfi képernyőképére váltott a saját kijelzőjén.

– Mérnökök. Tudják, mennyire szétlőtték a hajót. Mennyire sebezhetőek vagyunk. Szóval arra tippelek, hogy elpusztítani próbálnak bennünket.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

Az élet a haditengerészeti akadémián oly mértékben idegőrlőnek bizonyult, hogy az első szemeszter végét Holden egy bulival ünnepelte meg, és addig ivott, hogy huszonnégy órára kiütötte magát. Ekkor ismerte meg a különbséget tudatvesztés és álom között. Kívülről talán egyformának tűntek, de nem voltak azok. Húsz óra elteltével teljesen kialvatlanul ébredt, a másnapi reggeli torna pedig kis híján kikészítette.

Miller anyagátviteli hálózatában utazva nehezen lehetett érzékelni az idő múlását. Mire Holden először eszméletre tért, a kézi terminálja szerint tíz óra telt el. Könnyen megállapította, hogy öntudatlanul, nem pedig alvással töltötte az időt, mivel émelygett és kimerültnek érezte magát. A torka fájt, a szeme égett, mintha lesmirglizték volna őket, és minden izma sajgott. Egészen olyannak hatott a dolog, akár egy influenza, ha a háromhavonta beszedett antivirális gyógyszerek nem zárták volna ki szinte teljesen a lehetőséget. Bekapcsolta a páncélja diagnosztikai rendszerét, amely egy sor injekciót adott be neki. Holdennek fogalma sem volt róla, micsodát. Megitta a kulacsában lötyögő víz felét, aztán megint lehunyta a szemét.

Legközelebb kilenc órával később ébredt fel, és ezúttal majdhogynem kipihentnek érezte magát, és a torka sem fájt már. Menet közben valahol átlépett a tudatvesztés és az álom közötti mezsgyén, és a teste megjutalmazta ezért. Kinyújtózott a fémpadlón, míg ropogni nem kezdtek az ízületei, aztán megitta a maradék vizét.

– Ébresztő, hétalvó! – szólalt meg Miller. A körvonalai fokozatosan rajzolódtak ki a sötétségben, kék fényudvartól övezve, mintha valaki fényerő-szabályozóval kapcsolta volna fel.

– Ébren vagyok – válaszolta Holden, aztán Miller felé tartva megrázta az üres kulacsát. – De olyan hirtelenjében raktál be ebbe a marhavagonba, hogy nem volt alkalmam vizet és ételt venni magamhoz. Meglehetősen meg fogok szomjazni, ha nem találunk valamilyen, hogy is mondjam, idegen ivókutat vagy ilyesmit.

– Majd meglátjuk. De pillanatnyilag ez a legkevésbé aggasztó problémánk.

– Könnyű annak, aki nem iszik.

– A rendszer egy része megrongálódott előttünk – folytatta Miller –, és azt reméltem, valahogy megoldhatjuk a dolgot. Nincs ilyen szerencsénk. Innen gyalog megyünk tovább.

– A puccos idegen vasút elromlott?

– A puccos idegen anyagátvivő rendszer egymilliárd éve használatlanul áll itt, és nemrég felrobbant a fél bolygó. A hajótokat kevesebb mint tíz éve építették, és a kávéfőző is alig működik benne rendesen.

– Szomorú, megkeseredett kisember vagy – állapította meg Holden, miközben feltápászkodott, aztán nyomni kezdte a vonat ajtaját. Nem nyílt.

– Várj! – mondta Miller, aztán eltűnt.

Holden feljebb húzta a fényerőt a terminálján, és amíg várakozott, pár percet a felszerelése ellenőrzésével töltött. Miller közvetlenül a település körüli őrjárata végeztével vitte magával, vagyis Holden a páncélzatában jött el, a pisztolyával és néhány tár lőszerrel együtt, melyeknek nagy valószínűséggel semmi hasznát nem fogja venni. Ezenkívül a kulacsa kiürült, ételt nem hozott, a szkafander gyógyszercsomagjából pedig szinte minden kifogyott, pedig ezekből minden igencsak elkelt volna most. Amikor a teste végül teljesen felébred ahhoz, hogy éhséget érezzen, Holden egészen biztosan szívesen elcserélné majd a fegyverét egy szendvicsre. Nem számíthatott rá, hogy az idegen építmények tele legyenek étel-és italautomatákkal.

Tíz perc telt el, és Holden szorongása türelmetlenségbe csapott át. Ismét leült, és megpróbálta felhívni a Rocinantét a kézi terminálján, de csak a „kapcsolatot nem sikerült létrehozni” üzenetet kapott. Próbálkozott Elvivel, Luciával és Amosszal. Egyiküket sem sikerült elérnie. Bármiből készült is az idegenek földalatti vasútja, blokkolta a Rocin lévő csomópontot. Csak ez történhetett. Az alternatív magyarázat az lett volna, hogy a Roci nem működik, és ez túl sok kedvezőtlen eshetőséget kínálna. Megnyitott egy különösebb koncentrációt nem igénylő alakzatpárosító játékot, és egy darabig azzal játszott, míg a terminál nem jelzett, hogy lemerülőben az akkumulátora, aztán Holden kikapcsolta a gépet.

Egy óra elteltével idegeskedni kezdett. Nem volt klausztrofóbiás, és felnőttként élete nagyobb részét apró kabinokban töltötte különböző űrhajókon, ám ettől még nem tetszett neki az ötlet, hogy egy szűk fémdobozban haljon meg a föld alatt. Párszor belerúgott a fülke oldalába, és kiáltozva Millert szólongatta, de nem kapott választ.

Ami a maga módján riasztónak hatott.

A fülke, amiben végigaludta az északi utat, üres volt. Csak olyan szerszámok voltak nála, amelyeket a páncélzata és a fegyverei javításához használhatott. Semmi olyasmi, amivel átvághatta vagy kihajlíthatta volna a fémet. Megint belerúgott az ajtóba, ezúttal kellően nagy erővel ahhoz, hogy belesajduljon a sípcsontja. Az ajtó egy millimétert se mozdult.

– Huh – mondta fennhangon Holden. Ha Miller csak azért hozta el ilyen messze, hogy hagyja meghalni egy elhagyott vagonban, akkor minden idők leghosszadalmasabb tréfáját játszotta el vele.

Holden fejben lajstromba vett mindent, amit magával hozott, aztán azt próbálta átgondolni, hogy a dolgok bármely kombinációjával össze tudna-e rakni kellően erős robbanószert ahhoz, hogy lerepítse a vagon ajtaját, közben pedig gondosan figyelmen kívül hagyta a tényt, hogy valószínűleg bármely efféle robbanás cseppfolyóssá változtatna a fémfülkében lévő minden élő szervezetet, amikor végül fülrepesztő fémes nyögés hangzott fel a kocsin kívülről, mely lassan sivítássá élesedett.

A fülke reszketett és rengett. Erőteljes kalapálás szaggatta Holden dobhártyáját. Aztán újabb fémes sikoly következett, amely fülsiketítően hangossá erősödött.

A fülke ajtaja hirtelen eltűnt, egyetlen hatalmas robbanással leszakadt a vagonról. A túloldalon egy rémálom állt.

Első pillantásra karok és vágószerszámok roppant kollekciójának tűnt. Hat végtagján állt, másik négyet pedig acélból és pengékből összerakott rák módjára lengetett. A nehezebb vágókarok körül fekete gumiszerűségnek tűnő tucatnyi csáp verdesett. Miközben Holden figyelte, a csápok közül kettő megragadta az ajtónyílás két belső peremét, és félelmetes erővel kihajlította azokat.

Holden előhúzta a pisztolyát, de nem célozta meg vele a valamit. A fegyvert kicsinek és elégtelennek érezte a kezében.

– Azt tedd el! – szólalt meg Miller hangján a szörnyeteg. – A végén még kiszúrod vele a szemedet.

Holden nem igazán gondolt eddig bele, hogy az elmúlt évben valahányszor Miller hangját hallotta, a protomolekula keltette hallucinációról volt szó. Ám most, hogy a nyomozó hangja a levegőn áthaladó tényleges hullámokként szólalt meg és rezegtette meg a dobhártyáját, a dolog furcsasága kissé elkábította Holdent.

– Te vagy az? – kérdezte Holden, és egészen biztosra vette, hogy ezzel vetélytársait messze megelőzve nyert a világmindenség legostobább kérdéseinek versenyében.

– Attól függ, mit értesz ez alatt – felelte a Miller-robot, és elhátrált a nyílástól. Ilyen böhöm fémszörnyeteghez képest meglepően csendesen mozgott. – Képes vagyok behatolni a helyi eszközökbe, és ezt a valamit meglehetősen jó állapotban találtam ahhoz képest, hogy úgy ezermillió éve lejárt a három hónapos garanciája.

Miller csinált valamit, és Holden egyszerre a gyűrött öltönyös nyomozót látta maga előtt, ahol az imént még a szörnyeteg állt. A férfi megvonta az öklét és bocsánatkérően elmosolyodott. Ám ugyan Holden Miller kivetített képét látta, azzal együtt a robotot is észlelte. A gépezet ugyanúgy vállat vont, ám a keze helyett két hatalmas, fogazott rákollóját használta. Kifejezetten komikusnak hatott volna, ha közben nem hasít Holden fejébe a fájdalom.

– Vagy az egyik, vagy a másik legyen! – kérte Holden, és összeszorította a szemét. – Mindkettőt nem láthatom. Bekattanok tőle.

– Elnézést. Nem gond – válaszolta Miller, és amikor Holden megint kinyitotta a szemét, már csak a robot állt előtte. – Induljunk, hosszú utat kell még megtennünk!

Holden az anyagátviteli fülkéből egy lapos fémpadlóra szökkent ki. A Miller-robot rákpáncéljának különböző szakaszai halványan izzottak, és ellentétben a kék fénnyel, amely Miller szellemének megjelenését kísérte, ténylegesen megvilágították maguk körül a teret.

Holden az egyik parázsló végtagra mutatott, és megkérdezte:

– Fényesebbre is tudod állítani?

Válaszként a robot minden fénykibocsátó része kivilágosodott, mígnem a folyosót mintha a déli nap ragyogta volna be. Nyilvánvalóvá vált, hogy miért kellett megállnia az anyagátvivő vagonnak. Pár tucat méterrel arrébb a fémalagút szétrobbant, kőtömbök, valamint törmelék torlaszolta el.

Miller a gondolataiban olvasva megszólalt:

– Igen. Nem minden viselte elég jól az újraindítást. A mágnesvasút energia-elosztója rosszul ébredt, és felrobbantotta önmagát. Persze nem igazán mágnesvasút. Viszont eléggé hasonlít hozzá ahhoz, hogy megértsd, miről beszélek.

– Át tudunk jutni rajta?

– Hát, a vágányt nem tudjuk megjavítani, de ki tudlak juttatni innen. Ezt viszont – lengette meg egyik vaskos rákollóját a Miller-robot – arra tervezték, hogy átjárókat vágjon. Valaha ez vájta ki és karbantartotta ezeket az alagutakat. Pattanj fel!

– Most viccelsz velem, ugye?

– Nem, komolyan, mássz fel! Ez a vacak jóval gyorsabban mozog, mint te gyalog tudnál.

– Miller – válaszolta erre Holden –, az egész tested csupa pengéből és lyukasztószerkezetből áll.

Az egyik fekete csáp hátracsavarodott, és gondosan átvizsgálta a robot rákpáncélját.

– Várj! – mondta Miller halk duruzsolás és pár fémes csörrenés kíséretében, miközben a robot törzse átrendeződött, és a hátán széles síkfelület alakult ki. – Tessék!

Holden egy pillanatig habozott, aztán a robot egyik lábán felmászott a szerkezet hátára. A Miller-robot lomhán megindult az alagút beomlott szakasza felé, aztán a négy nagy elülső végtag munkához látott, sorra kitépték a járat falainak megcsavarodott fémdarabjait, és eltakarították a helyet megtöltő földet és köveket. A gép gyorsan, pontosan és ijesztően könnyed erővel dolgozott.

– Hé, Miller – szólalt meg Holden, miközben azt figyelte, ahogy a robot lehántja, aztán pillanatok alatt apró darabokra vágja fel az alagút fémpadlójának egy kétméteres szakaszát. – Még barátok vagyunk, ugye?

– Hogy mi? Ah, értem. Amikor szellem alakjában jelenek meg, ordítasz velem, elhajtasz, és azzal fenyegetőzöl, hogy megtalálod a módját, hogyan küldhess a másvilágra. Most, hogy egy legyőzhetetlen bontógépezet burkát viselem, megint haverkodni akarsz velem?

– Aha, nagyjából – válaszolta Holden.

– Ne aggódj, rendben vagyunk.

Szavait egy utolsó erőteljes pörölycsapással központozta, amely apró kavicsokká zúzott szét egy kéttonnás sziklatömböt. Miután hat lábára kuporodva összébb húzódott, Millernek sikerült átpréselnie magát a nyiladékon. Holden lehasalt a robot hátán, alig három centiméter híja volt, hogy az alagút egy kiálló darabja súrolja az arcát.

– Innen már nincs semmiféle akadály – jelentette be Miller –, de a mágnesvasút nem működik a további szakaszon. Nincs több szerelvény.

– Most már pontosabb elképzelésünk van arról, hogy mit keresünk?

– Csupán általánosságban. Nagyjából abban az időben, amikor a földi egysejtűek azon kezdtek gondolkodni, hogy talán érdemes lenne próbálkozniuk a fotoszintézissel, valami leállította ezt az egész átkozott bolygót. Lekapcsolta a hálózatról, és megölt mindent, ami elég magasan helyezkedett el az élőlények hierarchiájában, hogy véleményt alkothasson. Ha igazam van, az a valami, ami ezt tette, nem tűnt el teljesen. Valahányszor valami megpróbál közvetlen kapcsolatba lépni azzal a bizonyos hellyel, meghal.

– Sajnálom – felelte együtt érzőn Holden.

– Felesleges – válaszolta Miller. – Ebben reménykedünk. Most csatold be magad! Megpróbálunk behozni valamennyit a lemaradásból.

A robot vágtázva meglódult az alagútban, hat lábát szinte követhetetlenül kapkodta. Habár meglehetősen nagy sebességgel haladt, a hátán alig lehetett valamit érezni a mozgásból.

Holden saját magát is meglepve újra elaludt.

Arra riadt fel, hogy valami hideg és gumiszerű érinti meg az arcát.

– Hagyd abba! – próbálta elhessegetni a dolgot az egyik karjával.

– Ébresztő – morajlott fel a nyomozó hangja a robot rákpáncéljában.

– A francba! – ült fel hirtelen Holden, és letörölte az arcán végigfolyt nyálat. – Teljesen elfelejtettem, hogy itt vagyok.

– Igen, szerintem az, hogy egy hétig nem aludtál, meg a túl sok amfetamin egy kissé tönkrevágott – állapította meg Miller. – Jókora murit csaptál.

– Épp csak élvezni nem tudtam.

– Magam is tivornyáztam néhányszor – felelte furcsa fémes kacajjal Miller. – Sosem élvezetes. Viszont mindjárt odaérünk az adatfelvevő állomásra, szóval ideje felébredned.

– Mire kell számítanunk?

– Majd akkor megmondom, ha odaértünk – válaszolta Miller.

Holden előhúzta a pisztolyát, és ellenőrizte a tárat meg a töltényűrt. A fegyver tüzelésre készen állt. Egy kissé olyannak érződött a dolog, mint amikor felnőttesdit játszottak. Kizárt, hogy bármit, amivel a Miller-robotszörnyeteg nem tud elbánni, a marokfegyveréből leadott néhány lövés megállíthatna. Viszont, miként az életben oly gyakran, olyan helyekre érkezvén, ahol bizonyos szertartásokat várnak el tőlünk, készségesen megtesszük azokat. Holden visszacsúsztatta a fegyvert a pisztolytáskába, de az egyik kezét a markolaton tartotta.

Némi időbe telt észrevennie, de parányi fénypont jelent meg messze előttük az alagútban, aztán egyre növekedett. Nem a robot világításának visszavert fénye, hanem tényleges ragyogás. Holden hirtelen megkönnyebbülést érzett. Már követni sem tudta, mennyi ideje utazott, és milyen messze jutott az anyagátvivő rendszer szűk fémalagútjaiban. Alig várta, hogy feljusson a felszínre.

Az alagút újabb átjárók bonyolult labirintusában ért véget. Holden elosztóállomásnak tippelte, ahol az érkező anyagot továbbküldik végső rendeltetési helyére. A falak mind ugyanabból a matt fémötvözetből készültek, mint az alagút. Ami gépezetet látni lehetett a szűkös térben, a falakba építették be, azokkal egy síkba hozva.

A Miller-robot megtorpant egy pillanatra, csápjaival a választható folyosók felé integetett. Holden elképzelte, ahogy Miller egy útelágazásnál megáll, és egyik ujjával az arcát ütögeti, amíg eldönti, melyik irányban haladjon tovább. És hirtelen valóban meglátta Millert a robottal átfedésben. Minden korábbinál erősebben, újra hasogatni kezdett a feje.

– Ez most többé-kevésbé a te hibád volt – szólalt meg Miller. – Interaktív rendszerről beszélünk.

– Van bármi elképzelésünk arról, hová megyünk?

Miller azzal válaszolt, hogy megindult a leágazó alagutak egyikén. Pár másodperccel később üreges mélyedésbe értek ki. Holdennek némi időbe telt rájönnie, hogy még ez is minden elemében mesterséges. A csarnok, amibe bejutottak, túl nagynak tűnt ahhoz, hogy kialakított szerkezet lehessen. Mintha a bolygó magjában álltak volna, és a kéregre bámultak volna fel.

Körülöttük mindenfelé hatalmas, néma gépek álltak. Némelyik mozgott, rángatózott. Felismerhetően olyan konstrukciók voltak, amilyeneket a protomolekula különösen kedvelt. Mindegyik ugyanúgy félig gépezetnek, félig élő szervezetnek mutatkozott, mint minden más, amit Holden megépíteni látott általuk. Itt csövek és dugattyúk gigászi rendszere emelkedett elő egy csigáspolip házára emlékeztetően önmagába tekeredő állványzatból. Ott egy végtagszerűség nyúlt elő a mennyezetből, megint csak feleolyan hosszú, mint a Rocinante, és egy Miller-robot méretű, kilencujjú kéznyúlványban ért véget. A fény látszólag egyszerre minden oldalról áradt be a helyiségbe, és enyhén aranyárnyalatúra színezte a levegőt. A talaj remegett. Holden a robot burkán keresztül érezte a gyenge lüktetést.

– Most nagy bajban vagyunk, ugye? – kérdezte lélegzet-visszafojtva Holden.

– Dehogy – felelte Miller, és körbeforgatta a robotot, hogy csápjaival minden irányban megvizsgálja a levegőt. – Itt válogatják szét és nyerik vissza az anyagot. Még csak nem is a feldolgozóközpontba kerül innen.

– Egy csatahajó is beférne ide.

– Egyáltalán nem nagyzolásból alakították ki így – magyarázta Miller, aztán a robot sietve megindult egy távoli fal felé. – Ez az egész bolygó lényege.

– Huh – ámuldozott Holden. Egyszerűen nem talált szavakat. – Huh.

– Bizony. Legjobb tudásom szerint a rendszer olyan ásványokkal van tele, amelyek galaktikus viszonylatban meglehetősen ritkának számítanak.

– Lítiummal.

– Többek között – értett egyet Miller. – Ez a bolygó amolyan töltőállomás. Feldolgozzák az ércet, finomítják, továbbküldik az erőművekbe, aztán kisugározzák a kinyert energiát.

– Hová?

– Mindenhová. Rengeteg ehhez hasonló bolygó akad, és mindegyik a hálózatba tölti fel az energiát. A gyűrűket viszont nem innen táplálják. Még mindig nem tudom, hogyan látták el energiával azokat.

A robot gépekre jellemző gyorsasággal suhant a távoli fal felé, és az építmény egy szakasza félrecsusszant. Egy karbantartó sikló méretével megegyező rést nyitott, és mögötte további kivilágított gépek tűntek fel. A gigantikus szerkezetek némelyike inkább biológiai, mintsem mechanikus tagoltsággal mozgott. Lüktettek, összehúzódtak, hullámzottak. Tárcsákhoz vagy fogaskerekekhez hasonlóan prózai alkatrészeknek nyomát sem lehetett látni.

– Most egy fúziós reaktoron haladunk keresztül? – érdeklődött Holden, és Naomi besugárzást illető kérdése járt a fejében.

– Nem. Ez itt az ércfeldolgozó-üzem. A reaktorok mind a bolygó túloldalán található szigetláncban vannak. Ez itt mind a rugalmasságot és a ráhagyást előtérbe helyezve épült.

– Tudod – jegyezte meg Holden –, az egyik geológus azt mondta nekem, hogy a bolygón jelentős módosításokat végeztek. Mindezt pusztán azért csinálták, hogy erőművé alakítsák az egészet?

– Miért ne? Más célra nem kellett. Nem különösebben értékes bolygó, eltekintve a ritka fémektől. És örülj neki, hogy így tettek. Szerinted egy tektonikusan aktív bolygón működőképes maradhatna kétmilliárd évig egy földalattivasút-hálózat?

Holden egy pillanatra elhallgatott, és csak ült a Miller-robot hátán, ahogy áthaladtak a körülöttük nyüzsgő feldolgozóüzemen.

– Túl sok ez nekem – szólalt meg végül. – A környezetszabályozás szintje túlságosan magas. Felfogni sem tudom. Mi végezhetett az itteniekkel?

– Valami még rosszabb.

A Miller-robot lehúzódott, hogy elférjen egy szállítórendszer alatt, amely valamiféle lüktető izomzat köré tekert fémhálóból készült. A szerkezet kattogott és recsegett, ahogy a mechanizmus egy darabja továbbhaladni próbált, míg a fennmaradó része lefagyva állt. Holdennek hirtelen elevenen felrémlett egy gyerekkorában talált kecske emléke. Egyik lába egy szögesdrót kerítésbe akadva eltörött, a másik hárommal pedig esetlenül igyekezett kiszabadítani magát.

– Szóval ez az – jelentette ki a Miller-robot, és rákollóival körbemutatott a gépezeten –, amit itt látsz, az adott értelmet a helynek. Emiatt létezik a bolygó. És ennek a közvetlen közelében valahol egy üres helyet találni a bolygószintű hálózatban. Egy olyan helyet, amit senki sem érinthet meg.

– Vagyis?

– Vagyis bármi legyen is azon az üres helyen, nem innen származik. És ha lövedék, akkor az, aki kilőtte, tudta, hogyan célozzon egyenesen a szívre.

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET: HAVELOCK

Havelock a Rocinante burkán lépkedett, mágneses bakancsai rácsattantak a külső lemezekre, aztán ismét elemelkedtek. Jobbra tőle a nap – legalábbis egy nap – egy hegesztőpisztoly lángjánál is fényesebben ragyogott. Balra tőle az Új-Föld felhős íve töltötte ki a személyes égboltját, a bolygó derengve tolakodott be a látóterébe. Az exoszféra felső határa láthatatlan maradt, ha lenézett, a gázok túl ritkás rétegeit a tökéletlen emberi szem nem volt képes kivenni. A kiterjedt, széles görbület alig tűnt többnek a végtelen űr előtt kirajzolódó szürkeségnél. Túlságosan közelinek tűnt. Ténylegesen túl közel volt. Havelock már most elképzelte magának, ahogy a kegyetlen súrlódás szétszaggatja a szkafanderét, a hajót, a gyér levegő csiszológépnél is fájdalmasabban égeti a bőrét. A haragos, forró salak, ami egykor a védelmi holdak egyike volt, sötétvörösen parázslott a magasban, a tiszta fehérfényű csillagok előtt. Havelock lába ráhúzódott a fémfelületre, odatapadt, elengedett.

– Milyennek tűnik a helyzet odakint? – szólalt meg a fülében Naomi.

– Amilyenre számíthattunk. Örülnék, ha a bolygó nem mászna ennyire a képembe. Folyton úgy érzem, mintha ki akarná provokálni, hogy összeverekedjünk.

– Igen, nekem is pont ez járt a fejemben.

A pontvédelmi ágyú egy félgömb alakú elforgatható talapzatra szerelt egyetlen vastag csőből állt, a fém felülete pedig sima volt, akár a tükör. A végén lévő lyuk apró fekete pontnak tűnt, amit Havelock a csupasz kisujjával el tudott volna tömíteni. A kis volfrám lövedékek elfértek volna a tenyerében, az adagoló pedig másodpercenként százával köpné ki őket. Az emberfeletti erejű és bonyolultságú gépezetet arra tervezték, hogy az emberi agynál jóval gyorsabban reagáljon, és kellő erejű lövéseket adjon le bármire, ami a hajót fenyegeti.

Energiaellátás nélkül legfeljebb fedezéket lehetett keresni mögötte.

Havelock ráhasalt a hajótestre, csupán a mágneses bakancsainak orra tapadt hozzá a fémlemezhez. A karabélyát leakasztotta a hátáról, összehangolta a sisakkijelzőjével, és maroknyi újabb csillag jelent meg a képmezőben. A vörös a polgárőrség tagjait jelölte, a zöld az ismeretlen tárgyakat, amiket maguk után húztak. A Rocinante előrebukott alatta, a hajó horizontja eltolódott, amint a sínágyú újabb lövést adott le. Fél tucat kék sáv táncolt elő a fenti védelmi holdakból, a villámlás azonnali kegyetlenségével jelölték meg a sínágyú lövedékének pályáját. Havelock pár centit odébb csusszant, a hajó elmozdulását korrigálta, újra befogta a célpontokat, és bekapcsolta az általános rádiófrekvenciát.

– Uraim! – szólalt meg. – Ezt tényleg olyasmi, amit nem kell megtennünk.

Látta, hogy reagálnak. A testük megdermedt, a nyakukat nyújtogatták, miközben keresgélték, merre lehet. Egyikük sem válaszolt a csatornán. Havelock rájuk közelített. Az arclemezük elsötétedett a nappal szemben, névtelenségbe burkolta őket. Havelock azonban mindegyiküket ismerte.

– Most őszintén, miért? Mi értelme ennek? Az a hajó ott alattunk, és a fedélzetén mindenki hamarosan megsemmisül. Mi mindent megteszünk, hogy késleltessük ezt, de maguk is kiszámolták a fennmaradó időt, ha nem tévedek. Ugyanazok az eredmények jöttek ki, mint nekünk. Ezzel semmit se nyernek. Pusztán kegyetlenségből teszik. Nem kellene.

Az egyik pont megrándult. Nyilván a főmérnök kiabálta el magát az általuk használt frekvencián. Próbálta túlüvölteni Havelockot, akinek tekintete egy másik pontra siklott. A szög miatt nehezen lehetett megállapítani, pontosan mit lát. Valamiféle gáztároló tartályt, az egyik végén vezetékek és áramköri lapok bonyolult összekapcsolódásaival. Úgy tippelte, hogy rögtönzött rakéta lehet. Semmire sem mentek volna ezzel, ha a PVÁ, amely mögött Havelock rejtőzött, működött volna. Azon tűnődött, vajon a mérnökök tudták-e, hogy a Roci védelmi rendszere működésképtelenné vált, vagy csupán úgy sejtették. Vagy a saját közelgő haláluk és az övbéliek iránt érzett gyűlöletük miatt kellően messze jutottak ahhoz, hogy érdemesnek érezzék megkockáztatni a halált, csak hogy valamennyivel megkurtíthassák a Barbapiccola hátralévő perceit. Bármi volt a magyarázat, elkeserítően viselkedtek.

– Walters! Valóban azt akarja, hogy így emlékezzenek magára? Egy pillanatig se hallgasson rájuk! Komolyan mondom, egyszerűen kapcsolja ki a rádiót! Felesleges sietnünk. Tényleg azt gondolja, hogy helyesen cselekszik?

Mostanra határozottan közelebb jártak, mint az imént. Nem gyorsítottak feléje, de nem is fékeztek. Havelock sisakkijelzője elvégezte a számításokat. Nagyjából húsz perc múlva elérik a Rocit, a Barbot, vagy a két hajó között kifeszített vontatókábeleket.

– Most le kell lassítaniuk – utasította őket Havelock. – Még mindig az én embereim, és nem szeretném, ha bajuk esne.

A rádió egy kattanással életre kelt. A főmérnök szólalt meg dühvel és megvetéssel teli hangon.

– Ne játssza ezt velünk, maga rohadt áruló! A kis barátja PVÁ-i nem kapnak energiát. Láttuk, mielőtt lejöttünk. Hülyének néz minket? Parancsot kaptunk, hogy hozzuk vissza magát meg azt az övbéli ribancot az Israelre, és mindkettejüket zárjuk a hajóbörtönbe.

– Parancsot?

– Közvetlenül Murtrytől.

Mivel – állapította meg Havelock – ez precedenst teremt. A RCE azzal érvelhet, hogy az utolsó pillanatig védelmezte azt, amire igényt tartott. Murtry azt hagyja hátra az utókornak, hogy egyetlen centimétert sem adott fel. Sem a felszínen, sem az űrben, sem az elvont jogi hadszíntéren. Sehol.

Nem is oly régen még Havelock úgy vélte volna, hogy valamiféle tisztaság rejtőzik ebben. Immár kizárólag furcsának, önzetlennek és szánalmasnak érezte.

– Jól van – felelte. – Igaza van. A PVÁ-k nem működnek, de a többit nem gondolták végig. A hajón kívül tartózkodom. Páncélt viselek. Integrált sisakkijelzőt használok és egy olyan fegyvert, amivel ebben a pillanatban bármelyikükre lövést adhatok le. Egyiküknek sincs fedezéke. Kizárólag azért vannak még életben, mert az én embereim, és nem szeretném, ha bajuk esne.

Figyelte a reakciójukat. Többet várt volna tőlük. A Roci újra előrebukott. Előbb a sínágyú vetett villámot, majd a holdak támadtak az energiasugarakkal. Havelock újra bemérte a célpontokat. A másodperc töredéke kellett hozzá, hogy értelmezni tudja a sisakkijelző riasztását. A célpontok közül négy megindult. Gyorsan. Négy tartály kemény gyorsításba kezdett, az addig beléjük rekesztett gáz hópelyhekké fagyott mögöttük.

– Lőnek rád – csattant fel Alex hangja a fülében, és Havelock felkapta a karabélyát. Az egyik rakéta egyértelműen letért a pályájáról, és vad spirálban imbolyogva száguldott a bolygó felé. Havelock a megmaradt három egyikét célozta meg, és a tartály mindkét oldalát kilyukasztotta. A rögtönzött rakéta inogni kezdett, miközben a kormányszerkezet, amit az Israel mérnökei a végére szereltek, a megmaradt tömeggel kétségbeesetten igyekezett korrigálni az irányt, de a kiszökő gázok túlzottan destabilizálták. A rakéta fölfelé sodródott, és lassan elfordult. Havelock a két további célpont felé fordult. Nem maradt ideje mindkettőt kilőni, de sikerült két lövedéket beleeresztenie abba, amelyik egyenesen feléje tartott, hátha sikerül hatástalanítania a robbanótöltetet.

Az épen maradt tartály Havelocktól nyolc méterrel jobbra csapódott bele a Roci külső burkába, és a világ egyszerre elfehéredett. Valami taszított rajta, és valami fájt, az űrruha rádiója még mindig szólt, de kissé távolinak hatott. A testét hatalmasnak érezte, mintha kitágult volna, hogy betöltse a világmindenséget, vagy a világmindenség zsugorodott össze, hogy a bőréhez tapadjon. A keze mintha rettenetes messzeségbe került volna. Valaki ordítva a nevét szólongatta.

– Itt vagyok – válaszolta, és mintha önmaga felvett hangját hallotta volna. A fájdalom egyre erősödött. A sisakkijelzőn vörös egészségügyi riasztások villogtak, a lába megmerevedett, és nem hajlott. A csillagok elfordultak előtte, alulról felbukkant az Új-Föld, aztán elhaladt a feje fölött. Pár másodpercig sem a Rocinantét, sem a Barbapiccolát nem találta. Talán megsemmisültek. Egy pillanatra azonban meglátta az Israelt, messze jobbra tőle, és olyannyira kicsinek tűnt, hogy akár halvány csillagok sűrű alakzatának is lehetett volna vélni. A sisakkijelzője újabb riasztást listázott ki, és Havelock érezte, amint rögtön egy tű hatol a jobb lábába. Hideg borzongás futott végig rajta, de a feje mintha kissé kitisztult volna.

– Havelock? – szólalt meg Alex.

– Itt vagyok – válaszolta Havelock. – Nem haltam meg. Viszont azt hiszem, hogy lesodródtam a hajóról. Mintha lebegnék.

– Tudja stabilizálni a helyzetét?

– Nem hiszem. Lehetséges, hogy elromlott a szkafander. Ezenkívül minden jel szerint rengeteg repeszt kaptam a bal lábamba és csípőmbe. Valószínűleg vérzek.

– Az űrruha lezárt? Havelock? Szökik a levegője?

Jó kérdés, de emelkedett a gyomra. A pörgéstől émelyegni kezdett. Ha belehányna a sisakba, a helyzet rettenetesen gyorsan sokat romlana. Lehunyta a szemét, és a lélegzésére összpontosított, mígnem úgy érezte, hogy képes elviselni a forgás látványát. Amikor kinyitotta a szemét, a tekintetét a sisakkijelző mozdulatlan képeire szegezte.

– Nem szökik a levegő. Tudok lélegezni.

Hallotta, ahogy Naomi felsóhajt. Megkönnyebbülésnek hatott. A gesztust hízelgőnek találta. A polgárőrcsapat vörös pontjai a szeme sarkában perdültek el mellette. Nem tudta megállapítani, vajon még mindig közelegnek-e, vagy megálltak. Valamiféle fény ragyogott fel a légkörben. A sínágyú adott le újabb lövést. A bolygó lassan felemelkedett, aztán eltűnt Havelock feje fölött.

– Tarts ki, coyo! – hangzott fel Basia hangja. – Kimegyek érted.

– Állj! – ellenkezett Havelock. – Az Israel csapatánál még vannak rögtönzött rakéták. Fegyverük van. Maradjon odabent!

– Már késő – jelentette ki Basia. – Kiértem a légzsilipen. Már csak… A francba, ez rohadtul fénylik.

Havelock balra tekerte a nyakát, és végre megtalálta a Rocinantét. A robbanás nem taszította el annyira messze, mint gondolta, de folyamatosan sodródott. Minden lélegzetvétellel egyre távolabb került a fémmel és kerámiával körülvett légbuboréktól. Eltűnődött, vajon ha kint maradna, a teste túlélné-e a hajókat. A levegőtartalék biztosan nem. A rögtönzött rakéta fényes sebhelyet hagyott a Roci külső hajótestén, de nem úgy tűnt, mintha lyukakat ütött volna rajta. Kemény kis hajó.

– Huh – szólalt meg Basia. – Ezek lőnek rám.

– Menjen már vissza a hajóba! – kérlelte Havelock.

– Majd. Egy perc múlva. Hol is… Á! Megvagy.

A horgonyvezeték a bal karját találta el, a zselé szinte ugyanabban a pillanatban szétfröccsent, és meg is szilárdult. Az első rántásnál Havelock jobb lába felvisított a fájdalomtól. Ám az erővektorok úgy adódtak össze, hogy lelassult az irányíthatatlan pörgés. A polgárőrség vörös pontjai mostanra sokkal közelebb kerültek. Ténylegesen fennállt a veszélye, hogy Basiát találat éri. És még mindig nyolc rakéta maradt náluk.

A Rocinante megugrott. A légkörben felragyogott a sínágyú lövedékének pályája. Valóban csupán öt perc telt volna el? Egész biztosan nem látott néhány lövést. Vagy az is lehet, hogy miután a robbantás kitaszította őt az űrbe, megváltozott az időérzékelése. Vagy egyszerűen látta mind, aztán azonnal elfelejtette.

– Ne húzzon túl gyorsan – figyelmeztette Basiát Havelock. – Amikor odaérek, ugyanannyi erőt kell beleadnia abba, hogy megállítson. Feldönthetem.

Vagy nekicsapódhatok a hajótestnek, tartotta meg magában.

– Több időt töltöttem viszonylagos súlytalanságban, mint azon kívül – nyugtatta Basia, és a hangján érződött, hogy valóban élvezi a helyzetet. – Emiatt felesleges aggódnod.

A lassan körbeforgó Rocinante egyre közelebb került, Havelock saját perdülete azt az érzetet keltette, mintha a hajó, a teste és a világmindenség egymástól valamelyest különböző valóságokban léteznének. Basia kissé sötétebb foltnak tűnt a szürke kerámia és fém háttere előtt. A sisakkijelző vidáman közölte Havelockkal, hogy a vérnyomása stabilizálódott. Havelock eddig nem is volt tudatában, hogy ingadozott volna. A szkafander manőverező fúvókáit továbbra sem tudta használni, de Basia felugrott elé, mielőtt Havelock a hajó burkához csapódott volna, aztán szorosan magához ölelte, míg a szkafandere lelassította mindkettejüket.

– Be kell mennie – erősködött Havelock, amint a mágneses bakancsa rákapcsolódott a hajótestre.

– Ugyanezt akartam javasolni neked – válaszolta Basia. – Mennyi repeszt kaptál be?

Havelock először nézett le a lábára. A szkafanderen mindenfelé vésztömítő sötétlett, a fémdarabok legalább tucatnyi helyen lyuggatták át.

– Úgy tűnik, amennyit csak lehetett.

– Ránk lőttek – jelentette Alex.

Havelock odafordult, és felkapta a karabélyt, hogy kilőhesse a rakétákat, mielőtt eltalálják, vagy, hogy legalább küzdelem közben essen el. Másodpercekbe telt, míg felfedezte őket. A zöld pontok nem feléje tartottak. A bolygó felé száguldottak. A Barb felé.

– Jól van – mondta. – Várjatok csak!

– Szerintem még mindig lőnek magukra – szólalt meg Naomi. Havelock előrébb ment, a lába már nem fájt, inkább baljóslatúan zsibbadtnak tűnt. A Rocinante pörgése miatt nehézkes volt a célzás. A sisakkijelző rögzítette az egyik célpontot, és Havelock meghúzta a ravaszt. Az egyik rakéta felrobbant. Basia a hajótesten kuporgott négykézlábra ereszkedve, trágárságok sora ömlött zsolozsmára emlékeztetőn a szájából. Havelock próbálta felemelni a mágneses bakancsát, de az nem reagált. A Roci előrebukott.

– A Barb legénysége felkészült a becsapódásra – jelentette Alex. – Az első találat…

Újabb ragyogó fénylobbanás terjedt szét alattuk. Havelock érezte, ahogy a becsapódás lökete a vontatókábeleken keresztül szinte azonnal megremegteti a Rocit, aztán a csizmája talpát. A rádióból Alex hördülését hallotta.

– Jól van – szólalt meg Naomi. – Ez most gondot jelent.

Alattuk a Barbapiccola megbillent. A robbanások ereje épp akkora sebességet adott neki, hogy előrebukjon, oly észrevétlen lassúsággal, hogy Havelock szinte le is tagadhatta volna. Szinte. Ám nem egészen. A vontatókábelek hálózata szétszakadozott. Két szál még mindig tartotta magát, de a többi fokozatosan elsodródott. Az egyik szétpattant, a többi talán a támasztékokról szakadt le, vagy a támasztékokat tépte le a hajó burkáról. Nem tudta egyértelműen megállapítani. Az Új-Föld olyan hatalmasnak mutatkozott, hogy teljesen betöltötte a látómezejét. Hirtelen szédülés tört rá, és az a félig látomásszerű érzete támadt, hogy a bolygó szörnyetegként emelkedik ki egy hatalmas óceánból, hogy elnyelje őket.

– Alex – szólalt meg Naomi –, dobd le a kábelt!

– Ne! – ordított a nőre Basia.

– Nem reagál – válaszolta Alex. – Úgy tűnik, hogy megsérülhetett az eloldószerkezet.

A Roci előrebukott, a kábel pedig megfeszült.

– Tüzet szüntess! – üvöltötte Basia. – Ne lőjenek tovább a sínágyúval!

– Elnézést – szabadkozott Alex. – Automatára volt állítva. Már lekapcsoltam.

– Átmegyek a Barbra – közölte Basia. – Magammal hoztam a hegesztőfelszerelést. Talán tehetek valamit.

– Nem fog menni – ellenkezett Naomi. – Csak vágja le!

A Barbapiccola mostanra jó tíz fokkal letért a korábbi stabil pályájáról. Bukfencezett.

– Nem megyek be – jelentette ki Basia. – És nem fogom levágni. Meg kell néznem.

– Ugye nem felejtette el, hogy még mindig lőnek magára? – kérdezte Naomi.

– Nem érdekel – vágott vissza Basia.

– Majd én fedezem – ajánlotta fel Havelock. – Ennyi még menni fog.

– Tud mozogni?

Havelock ránézett a sisakkijelzőjére. A ronggyá szaggatott lábát rögzítette és nyomás alatt tartotta a szkafander, hogy elállítsa a vérzést. Az egyik manőverező fúvókát találat érte. Az űrruhában lévő levegő szagát fanyarnak érezte, mintha műanyag olvadt volna meg. Ez nem tűnt biztató jelnek.

– Nem, nem igazán – válaszolta. – De Basia fedezékbe húzhat. Esetleg a Roci légzsilipjének külső ajtaja mögé. Onnan kilőhetem őket.

– Akkor igyekezzenek! – sürgette őket Naomi. – Még mindig egyre közelednek, és előbb-utóbb olyan távolságba érnek, ahonnan tényleg eltalálnak valamit.

Havelock lekapcsolta a mágneses bakancsait, és az övbéli felé fordult.

– Rendben. Ha meg akarjuk csinálni, kezdjük!

Basia az egyik markával megragadta Havelock karját, aztán maga után kezdte húzni a hajó rommá lőtt oldalán. Mindenfelé a sikló becsapódásakor keletkezett ragyák és fényes foltok borították a hajótestet, amihez most a rögtönzött rakéta okozta sebhely járult. Halvány fehér gomoly ívelt ki az űrbe, ahol valami kiszökött a hajóból. Az idő mintha előreugrott volna, és Havelock már a légzsilip külső ajtajánál lebegett. A zsilipajtó nyitva állt, csak rá várt. A Barb most fölötte járt, a bolygó pedig a mögött. Nem szörnyetegnek tűnt, amely bekebelezni készül őt, hanem egy egész felhős égboltnak, ami épp rázuhan, hogy összenyomja.

– Jól vagy? – kérdezte Basia. – Meg tudod csinálni?

– Megmaradok – felelte Havelock, és azonnal rájött, mennyire nem állta meg a helyét, amit mondott. – Jól vagyok. Kicsit kótyagosnak érzem magam, de a vérnyomásom stabil.

– Akkor jól van. Visszajövök. Ne hagyd, hogy azok a szemétládák még jobban elcsesszék ezt az egészet!

– Igyekezni fogok – válaszolta Havelock, de Basia már ellendítette magát a vontatókábel mentén. Havelock ellenőrizte a karabélyát, a sisakkijelzőjét. Még mindig utána kellett igazítania, hogy kompenzálja a Roci pörgését, de gyorsan megtalálta a vörös pontokat.

– Rendben van, fiúk – szólalt meg. – Felfogtam az üzenetet. Ideje visszavenniük. Még van idő. Senkinek sem szeretnék ártani. – A szavak meglehetősen szürreálisnak hangzottak. Mintha csak egy régmúlt évszázadból származó költeményt szavalt volna. A konfliktus elrendezésének litániáját. Senki sem értékelte igazán, mennyi munkát kell belefektetni abba a biztonságiaknak, hogy mindössze néhány perccel tovább ne hagyják végleg elszabadulni az indulatokat, és a válsághelyzet minden érintettjének még egy kevés időt adjanak az egész átgondolására. Az erőszakkal való fenyegetés csupán egyike volt az eszközöknek, a célja pedig az, hogy ne rontsanak a helyzeten. Ha akadt bármilyen megoldás, el kellett érni, hogy ne rontsanak tovább a helyzeten. Felötlött benne, hogy Murtry kifejezetten alkalmatlannak mutatkozott a munkának erre a részére.

A sisakkijelző gyorsan mozgó tárgyat jelzett. Lövedéket vagy lassú meteort. A szögből ítélve valószínűleg lövedéket. Egy másik lövedék Basia mellett elhaladó pályán mozgott. Ez is célt fog téveszteni, de már nem sokáig.

– Hát jó – mondta Havelock, és felemelte a karabélyát. – Tízig számolok, és ha még mindig közelít valaki, kénytelen leszek átlyukasztani magukat. Igyekszem csupán harcképtelenné tenni, akit tudok, de semmit nem ígérhetek.

A vörös pontok vektora nem módosult.

Furcsának tűnt a dolog. Megtette idáig azt a hatalmas távolságot, szembenézett a rengeteg veszéllyel. Centiméterről centiméterre zuhant egy bolygó felé, és még pár percért vagy pár óráért küzdött, amennyivel tovább élhet. És még mindig az aggasztotta leginkább, hogy le kell lőnie valakit.

ÖTVENEDIK FEJEZET: ELVI

A kocsit terepre tervezték, és egy utak nélküli bolygóra szállították ki. Nem haladt rázkódásmentesen, de gyors volt, a generátor zúgása és a motorok halk duruzsolása egyfajta fehér zajjá állt össze, amit Elvi agya az első néhány óra elteltével kiszűrt, és valami csendhez hasonlót teremtett maga körül. Köröttük mindenfelé az Új-Föld romjai emelkedtek elő, majd tűntek el. A vihar, amely darabokra szedte és sárral borította be Első Leszállást, nemcsak a település környékére csapott le. Bármerre haladtak, mindenfelé megtépázott és elárasztott tájakat láttak, ám mindez még így is lenyűgözőnek mutatkozott. Még így is gyönyörűnek.

Egy erdőnyi félig fákra, félig óriási gombákra emlékeztető vékony vörös törzs letarolva hevert az oldalán, a kocsi kerekei mély nyomot hagytak a húsukban. Elvi széttárt tenyerénél nem nagyobb repülő lények követték a kocsit órákon át, a zaj vagy a levegőbe kipermetező szénhidrátok mozgása vonzhatta oda őket. Elvi kíváncsi lett volna, a törékeny szerzetek vajon miként élhették túl a bolygószintű katasztrófát. Amikor leszállt az éj, három vastag oszlopnyi világító pont emelkedett az ég felé, akár három szentjánosbogarakból épített felhőkarcoló. Elvi nem tudta, vajon élő szervezetek lehettek-e, mint az utánzó gyíkok, vagy mesterséges szerkezetek, mint a pillangók. Hatalmas testű, magasságát és szélességét tekintve elefánthoz hasonló, ugyanakkor hernyószerűen szelvényekre tagolt állat bomló teteme hevert egy alacsony domb tetején, két széles oldalán egymásba kapcsolódó bordák sorakoztak, és szúnyog nagyságú repülő dögevők vontak felhőt köré. Kék-ezüst szerkezet emelkedett ki egy szürkés színű esővíztócsából, majd összeroskadt, és megint felemelkedett. Bármi lehetett, de Elvi kizárólag játszadozásként tudta értelmezni a viselkedését. Pancsolásként. Csak ezzel tudta rávenni magát, hogy ne álljon meg, és figyelje meg alaposabban.

Egy egész bioszféra – vagy kettő, esetleg három – suhant el mellette ingerlőn és sokat sejtetőn. Elvi szíve majdnem megszakadt, amiért nem láthatta mindezt a vihar előtt. Most már legfeljebb találgathatnak, mi jelent meg korábban, és mi később. Abból merített vigaszt, hogy ez alapvetően mindig igaz. A természet egésze krízisek, pusztítás, alkalmazkodás, virágkorok és újabb megsemmisülések megőrzött lajstroma. Ami nemrég az Új-Földön történt, egyszerinek és konkrétnak számított, de a séma, amelynek a részét képezte, láthatólag mindenütt és talán mindig ugyanúgy működött. Még a szerkezeteket, a protomolekulát és a gyűrűket megalkotó idegen lények is valamiféle gigantikus és kozmikus összeomlás áldozatai lettek.

Hajnalban elosztották hármuk között az összes megmaradt ételt. A vizük még néhány napig kitart, de éhezni fognak, utána pedig – Elvi úgy sejtette – keresniük kell valamit a bolygón, amit képes befogadni a gyomruk. Kudarcot fognak vallani, és meghalnak. Hacsak Holden nem tudja tényleg újraindítani a reaktorokat, és le nem dobnak valamit a hajókról. Meredek falú kanyon állta el az útjukat, a több évszázados erózió egy könyv lapjaihoz hasonló egyenletességgel váltakozó sziklarétegeket tárt elő. A kocsi szakértői rendszerének fél órába telt megtalálni a lefelé, majd a másik oldalon a tetőre vezető utat.

Amikor Elvi korábban megemlítette, mennyire szerencsésnek mondhatják magukat, amiért nem ütköztek bele valamilyen hegyvonulatba, Fayez felnevetett.

– Ahhoz először is tektonikus lemezek kellenének – jegyezte meg. – Ezen a bolygón nem hegyek, hanem szegések vannak.

Egyikük sem beszélt sokat, a kocsi zaja a kiabáláson kívül mindent elnyomott, de Elvi úgy érezte, hogy még ha teljes csendben utaznának is, Amos Burton akkor sem szólalt volna meg. A férfi másfél napot a kocsi elején ülve utazott végig, maga alá húzott lábakkal ült, a tekintetét vagy a kézi terminálján, vagy a szemhatáron tartotta. Elvi mintha növekvő szorongást fedezett volna fel a férfi széles arcán, Holdent félthette, vagy a fejük fölött keringő hajókat, vagy köröttük az egész bolygót, de könnyen előfordulhatott, hogy Elvi csak a saját érzéseit vetítette ki rá. Amos Burtonnek efféle arca volt.

Néhány helyen a másik kocsi – Murtry és Wei kocsijának – keréknyomai más irányba kalandoztak el, mint amerre ők haladtak. Időnként a nyomok eltűntek a puha sárban, ahol széles, megázott köves térségen keltek át. Ám mindig újra felbukkant, az abroncsok megkettőzött nyomai folyamatosan észak felé vezettek a pusztaságon át. A fényszórók kavics és a kocsi kerekei alatt összezúzott halványsárga csigaszerű lények sávját világították meg. A levegő lehűlt, vagy mert északra tartottak, vagy mert az állandó felhőtakaró elzárta a felszínt a nap energiájától. Amennyire üres gyomra engedte, Elvi időnként elszenderedett Fayez ölében, aztán helyet cseréltek, és Fayez aludt el Elvire dőlve. Elvi a Földről álmodott, meg arról, hogy egy pizzafutárt igazít el az egyetemi laboratóriuma folyosóin. Arra a tudatra ébredt, hogy valami megváltozott, de időbe telt, míg rájött, hogy mi az. A kocsi elhallgatott. Elvi felült, megdörgölte a szemét.

A másik kocsi a fényszórók pászmájában állt sárosan és hosszú csíkkal az oldalán, ahol a fémötvözet burkolatnál valami keményebb karcolta meg. Amos lekuporodott, és kétszer körbejárta, először a kocsit vizsgálta meg, másodszor kifelé kémlelt a sötétbe.

– Mi az? – kérdezte Elvi. – Minden rendben?

– Kiégett a motorjuk – válaszolta Amos, miközben visszakapaszkodott a kocsijuk platójára. – Sár került a tengelyekbe, és nem tisztították ki. Bárhova indultak tovább innen, gyalog mentek.

– Közel járunk már Holdenhez?

– Ó, igen – felelte Amos, és eléje tartotta a kézi terminálját. – Itt láttuk az utolsó jelet. Rövid volt, de a helyzetét elég jól be tudtuk mérni vele. Efelé megyünk tovább, és reméljük, hogy hamarosan megint felbukkan. – A térképről Elvi nem tudta kikövetkeztetni az arányokat, de két jelzőpontot látott rajta. Az egyik az ő helyzetüket mutatta, a másik a kapitányét. – Ha igazam van, hamarosan a végére érünk ennek. És még mindig mi gurulunk kerekeken. Mostantól jobban teszik, ha leheverednek a platóra.

– Miért? – értetlenkedett Fayez.

– Ha azok netán úgy döntenének, hogy ránk lőnek – felelte Amos, és újraindította a generátort.

A zúgástól Amos valószínűleg nem hallhatta Fayez válaszát:

– Rendben. Logikusnak hangzik. – Elvi azonban igen.

Még mindig kora hajnal felé járt csak – az éjfél és a pirkadat közötti hosszú órák teltek –, amikor megérkeztek az építményhez. Eleinte csupán parázslásként észlelték a sötétben, mint egy darabka csillagmezőt. Elvi egy ideig azt hitte, a felhők szakadoztak fel. Ám minél közelebb kerültek hozzá, annál nyilvánvalóbbá vált, hogy másról van szó.

A sötétben nehezen lehetett kivenni a részleteket, azonban külsőre ugyanolyan organikus építménynek tűnt, mint az Első Leszállás melletti romok, ám pár nagyságrenddel hatalmasabb volt. Elvinek olyan érzése támadt, mintha az Európa nyugati partjain található gigantikus ipari romtelepek egyikének szélén lenne, egy olyasféle helyen, ahol egykor valamely világrengetően hatalmas létesítmény éreztette az erejét, mostanra azonban csak az üres váz maradt meg. Amikor a fényszórók pászmáján átszűrődtek az első hópelyhek, Elvi először hamunak nézte azokat.

– Oda készülünk? – kérdezte Fayez.

– Azt hiszem – válaszolta Amos. – Jó néhány órája nem kaptunk hírt a kapitány felől, az utolsó jelzés pedig odafentről jött. Úgy sejtem, hogy amint belép az ember, a jelzés nem tud áthatolni a falakon.

– Vagy megette – jelentette ki Fayez. – Lehetséges, hogy egyszerűen bekebelezte.

– A kapitány rágós falat lenne – jegyezte meg Amos.

A kocsi továbbgurult, Holden utolsó ismert pozíciója felé tartott. Gigantikus fekete tüskék meredtek elő a földből, némelyik elfordulva követte a haladásukat. A hó egyre sűrűbben hullt, megtapadt a földön és a kocsin. Az építmény viszont tiszta maradt, a fehérség tüstént elolvadt. Meleg, állapította meg magában Elvi, és nem tudta volna megmagyarázni, miért találja olyannyira nyugtalanítónak ezt.

A kocsi átjutott egy tíz méter magas boltíves kapunyílás alatt, be magába az épületbe. A hóesés abbamaradt. Körülöttük mindenütt parázslottak a falak, lágy, árnyéktalan fénnyel világították be a teret. A levegő idebent melegebb volt, és kissé fanyar, csípős szag terjengett benne, mint az alkoholgőz, csupán erőteljesebb. A kocsi az egyik oldalra lódult meg, aztán a másik irányba, Holden elektronikus szagnyomának utolsó foszlányai után szimatolt, mielőtt feladta a keresést, és megállt. Amos átkapcsolt kézi vezérlésre, és maga vette át az irányítást. Az utak egy darabig spirálokban és hurkokban haladtak, majd kiszélesedtek, kinyíltak. A mennyezet beleveszett a sötétségbe, a földből vezetékekre vagy erekre emlékeztető hosszú csövek kígyóztak fölfelé, és folytak egybe, befelé, előre, a hely feltételezhető funkcionális központja felé. A kocsi lelassított. Amos fogta a puskáját a platóról, és elsütötte a fegyvert. A dörrenés visszhangot vert a falakon.

– Mire lőtt?

Amos vállat vont.

– Különösebben semmire. Csak tudja, hangos. – A szája előtt tölcsért formált a kezéből, és elkiáltotta magát. – Kapitány! Odabent vagy? Holden!

– Biztosra vehetjük, hogy itt van? – kérdezte Fayez.

– Dehogy – felelte Amos, aztán tovább kiáltozott. – Kapitány!

Ötven méterrel előttük egy alak lépett elő egy óriási gépezet mögül. Alakra és méretre embernek tűnt, és Elvit egy pillanatra összezavarta, mennyire oda nem illőnek hatott. Amos még erősebben megmarkolta a puskát, és az árny felé fordította. Az alak szétvetett lábakkal megállt, csípőre tett kézzel nézte a közeledő kocsit. Amikor tíz méterre értek tőle, Amos leállította a generátort.

– Helló – köszönt hangos, barátságos és őszintétlen hangon.

– Helló – köszönt vissza Wei, és felszegte a fejét.

Amos oldalt leugrott a kocsiról, puskával a kézben, mintha elfeledkezett volna róla, hogy a markában tartja. Elvi Fayezre pillantott, aki csak megvonta a vállát. Elvi is lecsusszant a földre, és lassan megindult előre. A kezét végighúzta az elülső kerék gumiján, a futófelület még mindig meleg volt a tenyere alatt, de már hűlni kezdett.

– Mit keresel itt? – kérdezte Amos.

– Dolgozom – felelte Wei, és a köröttük emelkedő óriási építmény felé biccentett. – Az RCE kapta meg az engedélyt a használatára. Csupán azt biztosítom, hogy senki se hatoljon be jogtalanul.

– A kapitányra gondolsz?

– Akárkire – válaszolta Wei. A hangja immár keményebbnek hatott.

– Hát, ha engem kérdezel, rohadtul ronda egy hely.

– Az.

– Komolyan ezt akarod csinálni? Mert szerintem messze szórakoztatóbb lenne, ha én megkeresném Holdent, te meg Murtryt, aztán megkérnénk a dokit, próbáljon valami alkoholfélét találni ezen a sárgolyóbison.

– Aha, az tényleg elég jól hangzik – ismerte el Wei. – De szolgálatban vagyok.

Fayez lépett elő Elvi mögül, karba font kézzel. A szemöldökét aggodalmasan ráncolta.

– Szóval ez a helyzet? – kérdezte Amos. – Igen, Holden valahol odabent lesz, és fogadok, hogy Murtry meg őt keresi.

– Meglehet.

– Tehát, ha visszaszállok a kocsira, és elhajtok melletted…

– Jobb, ha nem próbálkozol vele, Amos. Azt a parancsot kaptam, hogy senki sem mehet be. Pattanjatok fel, és induljatok el a másik irányban, és nem fogjuk összeakasztani a bajszunkat. Ha megpróbáltok behatolni az RCE birtokára, kénytelen leszek lelőni téged.

Amos a bal kezével megdörgölte kopasz fejét. A jobbjában tartott puska valahogy nagyobbnak tűnt. Mintha az erőszakkal való fenyegetés jelentőséget adott volna neki, a jelentőség pedig nagyobb súlyt. Elvi önkéntelenül szaporábban kapkodta a levegőt, és egy pillanatra azt hitte, magában a levegőben változott meg valami. De csak megrettent.

– A kapitány azt igyekszik elérni odabent, hogy megint beinduljanak a reaktorok – magyarázta Amos.

– Akkor birtokháborítást követ el, és távoznia kell. – Wei feszes tartása egy pillanatra elernyedt, és mintha valami szomorúságra emlékeztető csendült volna ki a hangjából. Nem egészen az, de hasonló. – Ha eljön a távozás ideje, rosszabb is történhet, mint hogy szolgálat közben halsz meg.

Amos felsóhajtott, és Elvi látta, hogy a férfi válla előregörnyed.

– Te tudod – mondta, és a nőre emelte a puska csövét.

A lövés mögöttük dörrent, és Amos előrebukott.

– A földre! – üvöltötte Murtry a hátuknak, Elvi pedig reflexszerűen lekuporodott. Az egyik oldalról Fayez szorult neki, a másikról a hatalmas kocsikerék. A puska ugyanabban a pillanatban dördült el, amikor a pisztoly élesen felköhögött. Elvi odanézett, és Weit látta maga előtt a földön elterülve, szétvetett karokkal. Amos feltérdelni igyekezett. Háttal állt a nőnek, és vér csorgott le a tarkóján, de Elvi nem látta, hol sebesülhetett meg. Murtry határozott léptekkel vonult el Wei mellett, és kétszer, háromszor, négyszer elsütötte a pisztolyát. Elvi látta, hogy Amos páncélzattal védett háta minden lövésnél megremeg. Murtry nem talált mellé. Elvi saját sikolya élesnek és furcsán méltóságon alulinak hatott.

Murtry megkerülte a kocsit, miközben Amos üvöltve hátrafordult, és a puska a levegőt megrázkódtatva háromszor eldördült. Murtry hátratántorodott, de nem esett össze. A következő lövése után a vér sugárban tört elő Amos combjából, és a nagydarab férfi a földre rogyott. Murtry leeresztette a pisztolyát, és köhintett.

– Doktor Okoye, doktor Sarkis – szólalt meg. A páncél darabokra szaggatva lógott a mellkasán. Ha nem viseli, Amos lövése a gerincoszlopán keresztül tolta volna ki a férfi szívét. – Be kell vallanom, csalódtam magukban, amiért úgy döntöttek, hogy idejönnek. Ráadásul miféle társaságban.

Amos kapkodva szedte a levegőt, hörögve zihált. Murtry óvatosan átlépte őt, és a lábával odébb taszította a puskát. A fém sziszegve csusszant végig a furcsa, kitinszerű padlón.

– Lelőtte – mondta Fayez.

– Természetesen. A csapatom egyik tagjának életére tört – felelte Murtry, és odasétált Weihez. – Egyedül azt sajnálom, hogy nem sikerült megmentenem Wei őrmester életét.

Könnyek gyűltek Elvi szemébe. Érezte, ahogy rázni kezdi a zokogás. Amos felemelte az egyik kezét. A hüvelykje és mutatóujja hiányzott, a csont halvány rózsaszínje átütött a véren. Elvi elfordította a tekintetét.

– Miről beszél? – hüledezett Fayez. A hangja reszketett.

– Doktor Sarkis? Van valami hozzátennivalója? – kérdezte Murtry, és új tárat csúsztatott a pisztolyába.

– Maga tervelte ki. Az egészet maga tervelte ki. Maga állíttatta oda a nőt, hogy elterelje Amos figyelmét, és maga lőtt rá Amosra hátulról. Nem arról van szó, hogy így alakult, és maga mindent megtett, amit tudott, és szerencsétlen kibaszott Wei így járt. Maga tette ezt!

– Ha mister Burton engedelmeskedik a felszólításnak, és távozott volna…

– Minket próbált megmenteni! – ordította Fayez. Az arca teljesen kivörösödött, és egy lépést tett előre. Murtry ráemelte a tekintetét, szemében nem kifejezetten udvarias érdeklődés tükröződött. – Ő meg Holden minket próbálnak megmenteni! Magát és Elvit és mindenki mást. Maga mi a picsát művel itt?

– A Royal Charter Energy tulajdonát, jogait és jogosultságait védelmezem – felelte Murtry. – Amit ellenben nem vagyok hajlandó tenni, és remélem, megérti ezt, az az, hogy elővett farokkal rohangálok körbe-körbe, miközben azon nyafogok, hogy jaj, semmi se számít, mert hamarosan mind meghalunk. Amikor felszálltunk az Edward Israelre, mindannyian tudtuk, hogy talán nem jutunk haza. Ezt a kockázatot mindannyian önként vállaltuk, mivel azt jelentette, hogy végezheti a munkáját. Ez rám is ugyanígy áll.

– Megölette Weit! – ordította Fayez. Elvi a férfi vállára tette a kezét, de Fayez lerázta magáról. – Maga miatt halt meg!

– Most rá került a sor, később rám fog – válaszolta Murtry. – Ám azelőtt még el kell intéznem néhány dolgot.

A biztonsági parancsnok ellenőrizte a pisztolyát, aztán lepillantott a nyers gyűlölettel rá meredő Amos Burtonre. Murtry a vérző férfi arcának szegezte a fegyver csövét. Fordulj el! noszogatta magát Elvi. Ne nézd végig ezt! Fordulj el!

Fayez orrba vágta Murtryt. A mozdulat annyira gyors és mesterkéletlen volt, hogy először Elvi nem is tudta biztosan, hogy tényleg megtörtént. Figyelte, ahogy Fayez szeme kikerekedik, miután a férfi felfogta, mit is tett, aztán ahogy elszánja magát rá, hogy újra megteszi. Murtry Amosról Fayez felé fordította a pisztolyát, a geológus pedig ordítva nekirohant. Murtry hátratántorodott, de nem esett el.

– Elvi! – kiáltotta Fayez. – Rohanj!

Elvi egy lépést tett előre. Amos a földön vonaglott, valahonnan a szkafanderéből ömlött a vér. Elővillantotta mélyvörösre festett fogait. Mosolygott.

– Rohanj! – üvöltötte Fayez.

A hatalmas szürke falak felemelkedtek körülöttük. Hamis csillagok ragyogtak. Elvi lélegzete elakadt. Tétován egy lépest tett előre. Aztán még egyet. Úgy érezte, mintha kocsonyában lépkedne, és minden mozdulat hatalmas erőfeszítésbe telne. Sokk, állapította meg magában. Sokkos állapotba kerültem. Az emberek belehalhatnak a sokkba, nemde? Az emlékeiben Fayez megrázta fejét, és azt mondta: Nicsak, újabb ürügy, hogy beszélj Holdennel.

Holden. Meg kell keresnie Holdent. Még egy lépést tett előre, majd megint egyet. Aztán megiramodott, a lába és karja dugattyúként járt, a torkából kisállatokra emlékeztető nyögések törtek elő. Valahol mögötte egy pisztoly dördült el kétszer, háromszor. Nem nézett hátra. Minden porcikája, a teljes lénye kizárólag előre összpontosított, végig az építmény széles, sötét erein, előre, ahol az utak összefutottak.

Elvi rohant.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET: BASIA

Basia előrenyújtotta a kezét, megragadta a vontatókábelt, és a sodrony eleven lényként remegett a férfi kesztyűs ujjai alatt.

– Alex – szólalt meg Naomi nem egészen ordítva a hajószintű kommcsatornában. – Küldök egy égetési programot. Feszesen kell tartanunk a kábelt, amíg Basia le nem vágja, különben a Barb mindkettőnket kettészakít.

– Nem fogom levágni – ismételte el Basia, de senki sem felelt. Ellenőrizte, bekapcsolta-e a mikrofonját.

– Egy – fejezte be a visszaszámlálást Havelock. – Lejárt az időtök, srácok.

Basiának fogalma sem volt róla, hatottak-e a biztonsági tiszt fenyegetései. A sisakkijelzője továbbra is a feléje kilőtt lövedékek vörös vonalait mutatta. Basia nem törődött velük.

A feje fölött a Rocinante megmozdult, működésbe hozta megmaradt manőverező fúvókáit, hogy ellentételezze a Barbapiccola lassú elfordulását, és kétségbeesetten igyekezett elérni, hogy a kábel ne ereszkedjen meg. Mivel a két jókora hajó más-más tengely mentén forgott, a megereszkedett kábel pillanatok alatt olyan erővel feszülhetett volna meg, hogy kitépi a hajókból a foglalatokat, és velük együtt a hajószerkezet jókora darabját.

– Basia – szólalt meg nyájasan Naomi. – Nem tudok sok időt adni erre. És tudja, hogyan fog végződni, bármit teszünk is.

– Ellenőrzöm a kapcsolatot a Barbbal – jelentette Basia válasz helyett.

Az illesztés elcsavarodott fém alkatrészek és kirojtosodott kábelek összevisszasága volt. A kimozdított támasztékok darabokat téptek ki a hajótestből, amelyek pedig a helyükön maradtak, a hajó minden elfordulásakor megnyúltak és megfeszültek. Basia megpróbálta kiszámolni, mekkora húzóerő hathat a szerelvényre és a kábelre, de kudarcot vallott. Ha elszabadulna, valószínűleg félbevágná őt. Ha ő akarná elvágni, ahhoz meg kellene kérnie Alexet, hogy előbb valamennyire lazítsa meg.

– Nem fogom levágni – jelentette ki újra, inkább önmagának, mint bárki másnak. Ha levágná, akkor a Barb elsodródna, le a légkör felső rétegeibe, ahol darabokra szakadna és elégne. Hagyná tűzhalált halni Felciát. Alex megígérte, hogy nem hagyja megtörténni ezt.

Két piros vonal húzódott végig a sisakkijelzőn, és rövid időre a VESZÉLYES KÖZELSÉG szavak villantak fel. Nem igazán ismerte a katonai szakkifejezéseket, de könnyen kitalálta, hogy ez mire utal. Áthúzta magát a kábeltámasztékon, és fedezékbe bújt. Odakint, az Israel és a Barb közötti feketeségben tizenkét űrruhás férfi lebegett felé gázlöketektől hajtva. Még mindig be tudtak vetni néhányat a rögtönzött rakétáikból.

– Fiúk! – szólalt meg Havelock őszinte szomorúsággal a hangjában.

– Havelock! – üvöltötte Naomi. – Ha hagyja, hogy azok a seggfejek lelőjék Basiát, nem fog visszajönni a hajómra.

– Értettem – válaszolta búsan Havelock. A tizenkét támadó egyike oldalra pördült, miközben fehér pára lövellt ki a manőverezőegységéből. A férfi vadul pörögve, nagy sebességgel távolodott a többiektől.

– Egyiküknek utána kellene mennie – javasolta Havelock. – A manőverezőegységének annyi.

Még szinte ki sem mondta, két másik támadó meglódult a harcképtelenné tett férfi után, és megcélozták a horgonypisztolyukkal.

– Havelock, maga seggfej! – szólalt meg Koenen a nyílt frekvencián, ahol mindenki hallhatta. – Élvezettel fogom széttaposni a beleit.

A csapatával együtt tüzet nyitott a légzsilipre, Havelocknak pedig fedezékbe kellett húzódnia.

Most, hogy nem mindenki őrá figyelt, Basia kihasználta a pillanatot, hogy szemügyre vegye a tönkretett támasztékot.

– Naomi, a szkafanderrel képeket küldetek a rongálódásról.

– Basia, már… – kezdte a nő.

– Segítsen nekem megjavítani – vágott a szavába Basia. – Ha a Barbnak van még kábele, újra ideerősíthetem, ameddig Alex még megakadályozhatja, hogy elveszítsük a maradék kapcsolatot.

– Basia – válaszolta gyengéd, szomorú hangon Naomi. – Ezt nem lehet megjavítani. A Barbapiccola le fog zuhanni. Semmit sem nyerünk azzal, ha minket is magával ránt.

– Ezt nem tudom elfogadni! – üvöltött vissza rá Basia, hogy a hangját még a saját sisakhangszórója is eltorzította. – Kell lennie valamilyen megoldásnak!

A szkafander figyelmeztető jelzést villantott fel, mire Basia ismét fedezékbe húzódott, még épp időben ahhoz, hogy kitérjen a hajótestről lepattogó lövedékek sortüze elől, amelyek fényes csíkokat hagytak a sötét fémen. A kilenc megmaradt támadó egyike hirtelen feltartotta a karját, mint aki megadja magát, aztán megdermedt, lassan pörögve folytatta útját a Barbapiccola felé.

– Williams életfunkciói megszűntek – jelentette be a főmérnök. – Megölte az RCE egyik alkalmazottját. Ezért a pokol tüzében fog elégni, Havelock.

– Tudja, mit, főnök? Menjen a picsába! – válaszolta Havelock halkan, de először érződött ki düh a hangjából. – Maga miatt mérgesedett el ennyire a helyzet. Nekem semmi szükségem nem volt erre. Vonuljanak vissza! Marwick, rendelje vissza az embereit innen! Ne kényszerítsen rá, hogy ezt tegyem!

Újabb hang – idősebb, szomorkásabb – felelt a rádión.

– Ők nem az én embereim, mister Havelock. Maga is tudja, hogy hivatalosan nem adhatok utasításokat a bevetésre küldött csapatnak.

– Így van, geci – helyeselt a főmérnök. – Murtry biztonsági parancsnok utasításait hajtjuk végre.

Míg Havelock, Marwick és a főmérnök vitatkozott, Basia másra terelte a gondolatait. Vagy megegyeznek, vagy nem. Havelock vagy megöl még néhányat közülük, vagy nem. A kapitány vagy él a tisztségéből eredő hatalommal, vagy nem. Egyik döntés sem változtatott Basia alapvető problémáján. A lánya egy irányíthatatlanul pörgő és a magasságából egyre veszítő hajón tartózkodott. Előbb-utóbb az atmoszféra kellően sűrű rétegébe ér, hogy érezhető legyen a légellenállás, ami lelassítja majd, így még mélyebbre süllyed a gyilkos légkörben, és nem sokkal ezután elég. A Rocinante nem tudta megmenteni őket. Tehetetlenség és gyász kerítette hatalmába, de erőt vett magán, hogy ne sírjon. Semmit se látna a szemét elborító könnyektől. Kellett lennie más megoldásnak.

– Basia! – szólalt meg Naomi hangja a privát csatornán. Egyértelmű volt, hogy a nő a magánfrekvenciára kapcsolt, mivel a Havelock és az RCE-s alkalmazottak közötti vita mondat közben hirtelen megszakadt. – Basia, kihozatom a lányát.

– Hogy micsoda?

– A Barbapiccola kapitányával beszélek. Elmagyaráztam neki a helyzetet. Hát… nem igazán örül neki. De megérti. Alex megígérte, hogy ha a hajók mindenképp lezuhannak, Felcia a Rocinante fedélzetén lesz, amikor ez megtörténik. Betartjuk az ígéretünket.

– Hogyan? – kérdezte Basia. Ahogy a hajók bukfenceztek, elképzelni sem tudta, milyen veszélyes lenne az összekapcsolódási kísérlet. A dokkolócsövek rugalmasak voltak, de nem ennyire rugalmasak.

– Most hozzák ki őt a légzsiliphez. Szkafanderbe öltöztetik, és kiküldik magához. Ide kell hoznia őt a hajóra, aztán… le kell vágnia a kábelt.

A dokkolócső ötlete valamiért nem hagyta nyugodni Basiát. A Rocinante nem tudott összekapcsolódni a Barbapiccolával, hogy kimentse a megpecsételt sorsú legénységet, de a szkafanderek lényegüket tekintve egyszerű légbuborékok voltak, hogy életben tartsák a viselőjüket.

– A dokkolócső – mondta ki fennhangon. – Megoldható, hogy mindkét végén légmentesen lezárjuk? Rákapcsolhatnánk a Barbra, rázárhatnánk néhány emberre, és áthozhatnánk őket a Rocihoz.

– Ahhoz le kellene választanunk a légzsilip burkolatáról – felelte Naomi. Közben lövedékek zápora találta el a kábel támasztékát, mintha vizuális jelzésekkel akarnák központozni a nő szavait. Újabb mérnök pörgött el a csapattól, két helyen kilyuggatott manőverezőegységgel. Naomi tovább beszélt, de Basia nem figyelt rá.

– Mi a helyzet a kisegítő légzsilipekkel? – kérdezte. – Tudja, a műanyag hólyagokkal. Azokat arra tervezték, hogy ne szökjön ki belőlük a levegő, és oxigénnel lássák el a bennük lévőket.

– Azokat rögzíteni kell valamihez – válaszolta Naomi.

– Na és ha egymáshoz rögzítenénk? – morfondírozott Basia. – Záróperemet a záróperemhez?

Naomi egy pillanatra elhallgatott. Amikor újra megszólalt, lassan, kimérten beszélt. Mintha menet közben ötlötte volna ki a szavait.

– Létfenntartó buborék. – Basia tudta, hogy a nő visszakapcsolt a nyílt frekvenciára, mivel Havelock szócsatája mennydörögve üvöltött fel megint. – Uraim, támadt egy ötletünk. Két egymásba kapcsolt kisegítő légzsilip segítségével kimentjük a Barbapiccola legénységét. A Rocin mindössze egy található, viszont ha a Barbon is lenne egy…

– Most viccel velem? – szólalt meg egy újabb hang. Az övbéli hajó kapitánya. – A miénket valaki egy lepárló alkatrészeivé alakította, mielőtt átvágtunk a pinche gyűrűn.

– Nekünk rengeteg van – vetette közbe Havelock. – Az Israel mindenből jókora ráhagyással hozott ide. Fogadok, hogy legalább húsz ilyen akad raktáron.

– Az tíz buborék – vágta rá Basia. – Rövid távra bőségesen elég az egész legénységnek.

– Marwick kapitány – üvöltötte Koenen –, nem adhatja át az RCE létfontosságú készleteit ezeknek az embereknek.

– Marwick – szólalt meg Havelock. – Ne hagyjon száz embert meghalni egy ilyen marhaság miatt! Ne tegye!

– Á, a picsába is! Mégis mit tehetnének? Felbontják a szerződésemet? – felelte Marwick, és hosszan felsóhajtott. – Az Israel odamegy, hogy átszállítsa a mentőbuborékokat. Utasítom a karbantartókat, hogy azonnal kezdjék meg az összeforrasztásukat.

– Kapitány – morogta a főmérnök –, Murtry biztonsági parancsnok egyértelműen arra utasított minket, hogy tegyük működésképtelenné az illegális bolygófoglalók hajóját. Nem nyújthat nekik segítséget.

– Maga egy oltári nagy seggfej – vágott vissza Havelock. – Teljesen elment az esze?

– Ha bármilyen módon megkíséreln… – kezdte a főmérnök, aztán elhallgatott. Basia mellett hirtelen megfeszült a kábel, kis híján kitépte a Barb burkán megmaradt néhány rögzítést. Alattuk a sínágyú lövedéke keresztülszáguldott az Ilosz egén, a védelmi holdak lövései sorozták meg, ahogy zuhant. Az ellenséget jelölő vörös pontok egyike eltűnt Basia sisakkijelzőjéről.

– Elnézést – szólalt meg Alex, elnyújtott, erős akcentussal, amilyenhez hasonlót Basia még nem hallott. – Én voltam. De az a fickó teljesen felhúzott, és épp a célkeresztbe került. Most bajban vagyok?

Hosszú csend következett, aztán Marwick kapitány szólalt meg:

– Az Israel úton van.

Csaknem három órába telt összeállítaniuk, aztán átszállítaniuk a rögtönzött mentőbuborékokat az Israelről. Basia a szkafandere oxigénnel való újratöltéseinek számlálásával követte nyomon az idő múlását. Addig nem volt hajlandó visszatérni a Rocinantéra, amíg a lánya biztonságban el nem hagyta a haldokló övbéli hajót. Alex gondosan kikalkulált löketekkel egy kissé lazított a vontatókábelen, amit Basia végül levágott. Értelmetlen lett volna összekapcsolva tartani a két hajót.

Az Israel amatőr polgárőrré avanzsált mérnökcsapatának tagjai, akik végrehajtották a bevetést, sorra elnézést kértek Havelocktól, amiért hagyták ennyire vészesen kezelhetetlenné válni a szituációt. A legtöbben a főmérnököt hibáztatták. Ha ő felelt a helyzet többszöri elmérgesedéséért, ha nem, Basia biztosra vette, hogy az utókor nem fog előnyös képet festeni róla. Az egyik mérnök bevallotta, hogy ő lőtte ki a rakétát a Barbapiccolára, és felajánlotta, hogy segít Basiának helyrehozni a károkat. Basia megfenyegette, hogy kinyírja, ha megpróbálja. Megegyeztek, hogy ebben a kérdésben nem tudnak megegyezésre jutni.

Még miután megérkeztek az átalakított kisegítő légzsilipek, két óra kellett a Barbapiccola legénységének és a még mindig a fedélzeten tartózkodó telepeseknek, hogy feltöltsék a levegőtartályokat, és mindenkit a légmentesen lezárt buborékokba juttassanak. A Rocinante számítógépe szerint mostanra a teherszállító elérte a felső légrétegeket. Az idő lejárt.

Ám Basia még a Barbapiccola masszív raktérajtajai fölött lebegett, várta, hogy kinyíljanak, és szabadon engedjék a lányát.

Eleinte csak fehér fénycsík jelent meg a roppant teherszállító oldalán. Aztán lassan, ahogy a tolóajtók közötti rés egyre szélesedett, feltárulkozott a hatalmas raktér belseje. A több ezer tonna nyers lítiumérc háttere előtt tíz enyhén áttetsző buborék lebegett. Valaki távirányítással kinyitotta a raktér légzsilipjét, és a Barbapiccola levegője egyszerre kiszökött az előtte elhelyezkedő raktérajtó nyílásán.

A buborékok a bolygótól távolodva fellebegtek, az őket körülvevő vákuumban teljesen kikerekedtek, minden egyes kicsiny, kövér léghólyagban tucatnyi vagy még több ember rejtőzött, és egykori hajójuk levegőjének dermedt köde vonta be őket. Az Ilosz csillaga előbukkant a bolygó íve fölött, hátulról megvilágította a buborékokat, a bennük lévő emberek pedig fekete sziluettekként rajzolódtak ki bámulatos élességgel a homályos műanyagfalakon. Mint kivágott kartonfigurák a mögöttük ragyogó reflektorok fényében.

Basiában váratlanul felrémlett annak emléke, amikor a még csecsemő Jacekot fürdette a konyhai mosogatóban, és a kisfiú szellentett egyet, mire apró buborékok lebegtek fel, és pukkantak szét a víz felszínén. A gondolat megnevettette, és szinte az oldala is belesajdult. Rájött, hogy sokkal inkább az amiatti megkönnyebbülés tört ki belőle, hogy a lánya talán életben marad, mint a kisfiú bélgázgondjainak emléke, mégis tovább kacagott.

– Odakint minden rendben? – érdeklődött Naomi.

– Fürdetett már kisbabát mosogatóban?

– Igen – felelte a nő. – Fürdettem.

– Előfordult, hogy eregettek egyet?

– Nem hinném… – kezdte Naomi, aztán ő is együtt nevetett vele.

Tíz vontatókábel tekergőzött kifelé az Israel nyitott légzsilipjéből, Basia pedig egyenként elkapta és hozzáerősítette őket a buborékokhoz. Felcia buborékjára került sor utolsóként. Miközben lehúzta a fedőcsíkot a vontatókábel végéről, hogy szabaddá tegye a ragasztófelületet, észrevette, hogy a lánya kinéz rá a zsilipajtó parányi ablakán. A nap mostanra a bolygó mögé került, így Basia arclemeze ismét átlátszóvá vált. Bekapcsolta a sisak lámpáját, hogy a lánya láthassa őt. Felcia arca felderült, és az ajkaival olyan egyértelműen formálta meg az „apa” szót, hogy Basia megesküdött volna rá, hogy hallja.

– Szia, kicsim – mondta, és az ablakra tette kesztyűs kezét. Felcia a túloldalon odanyomta a tenyerét, ujjai vékonynak és ügyesnek mutatkoztak Basia otromba kezéhez képest.

A lány elmosolyodott, Basia háta mögé mutatott, és némán „hűhá”-t formált a szájával.

Basia hátranézett. Az Israel mostanra nekilátott, hogy egyenként bevontassa a buborékokat. Tucatnyi embert húztak be az űr vákuumán át egy náluk alig nagyobb légburokban. Amikor megkezdték Felcia kábelének becsévélését, Basia még rajta tartotta a kezét, amíg az finoman, finoman távolodni nem kezdett tőle. A kislánya megindult fölfelé, a biztonság felé. Ideiglenesnek ígérkezett, igaz, de mindössze ez jelentette a biztonságot.

Ebben a pillanatban Basia mintha pörölycsapást érzett volna a mellkasában. Azokban a parányi léghólyagokban mindenki valakinek a Felciája volt. Minden megmentett élet valahol valakit megkönnyebbüléssel és örömmel töltött el. Minden korábban kihunyt élet egy újabb Katoa volt. Valakinek valahol kitépték a szívét.

Basia érezte az ujjai közt a detonátort, a rettenetes kattanás áthatolt a tenyerébe, amint lenyomta a gombot. Újra érezte a szörnyűséges lökéshullámot, ahogy a leszállópadozat eltűnt a lángok között. Újra átélte a rettenetet, amely rögtön rémületbe csapott át, mivel az események szerencsétlen összejátszása miatt a sikló túl közel került a robbanáshoz, és lezuhant.

Olyan tisztán érezte, mintha abban a pillanatban játszódott volna le. Ám még ennél is erőteljesebben érezte a szomorúságot. Valaki nemrég ugyanezt akarta tenni az ő kislányával. Megpróbálta megölni őt, nem azért, mert gyűlölte, hanem mert a politikai állásfoglalása útjában állt. Mindenki, aki meghalt azon a siklón, valaki Felciája volt. És ő egyetlen gombnyomással megölte őket.

Nem ezt akarta. Megmenteni próbálta őket. Ezt a kis hazugságot dédelgette magában immár hónapok óta. Az igazságot azonban még rosszabbnak érezte. A lelke mélyén titokban igenis azt szerette volna, ha a sikló elpusztul. Örvendezett, amikor látta lángokba borulva lezuhanni. Büntetni akarta azokat, akik megpróbálták elvenni tőle a bolygóját.

Ugyanakkor ezzel is hazudott magának.

A tényleges igazság, az egész mögött rejlő igazság az volt, hogy a fájdalmát akarta kiterjeszteni. A világmindenséget szerette volna megbüntetni, amiért olyan helynek bizonyult, ahol meghalt az ő kisfia. Lényének ez a része végignézte, amint a sikló elég, és azt gondolta magában: Most már tudod, milyen érzés. Most már tudod, mit érzek.

Ám azok, akiknek korábban fájdalmat okozott, épp most mentették meg a kislánya életét, mert afféle emberek voltak, akik még az ellenségeiket sem hagyják tehetetlenül meghalni.

A zokogás meglepetésszerűen tört rá, és szinte kétrét görnyesztette őt az erejével. Aztán Basia megvakult, szemét elöntötték a könnyek, a torka elszorult, mintha valaki fojtogatta volna. Kapkodva szedte a levegőt, de minden lélegzetvétellel újra rázni kezdte a sírás.

– Basia! – szólalt meg rémülten Naomi. Az imént még fékezhetetlenül kacagott, most meg zokog. Biztosan elmebetegnek hiszi a nő. – Basia, jöjjön vissza!

Basia próbált válaszolni, szerette volna megnyugtatni őt, ám amikor megszólalt, csak annyit tudott mondani:

– Megöltem őket.

– Nem – ellenkezett Naomi. – Megmentette az életüket. Mindnyájuk életét megmentette.

– Megöltem őket – ismételte el Basia, és a kormányzóra, Coopra, Cate-re, az RCE biztonsági csapatára, mindenekelőtt azonban Katoára gondolt. Újra meg újra megölte a kisfiát, valahányszor hagyott valakit meghalni, hogy megbüntesse őket a fia haláláért. – Megöltem őket – tört elő belőle megint.

– Ezúttal megmentette őket – javította ki Naomi, mintha olvasott volna a gondolataiban. – Őket most megmentette.

Havelock a légzsilipnél várta. Basia tudta, hogy az RCE biztonsági tisztje nyilván végighallgatta az iménti összeroppanását. Amikor Havelock ráemelte a tekintetét, Basia kizárólag szégyent érzett. Ám ugyan Havelock arcát eltorzította a fájdalom, semmi gúny nem érződött ki a szavaiból, amikor megragadta Basia karját és azt mondta neki:

– Jól csinálta odakint.

Basia bólintott neki, de megszólalni nem mert.

– Nézze! – mutatott a légzsilip ablaka felé Havelock.

Basia hátrafordult, és látta, hogy a Barbapiccola hosszú csíkokat húz maga mögött. Belépett az Ilosz légkörébe. A hajó orra izzani kezdett.

Havelock bezárta a zsilipajtót, ám miközben a kamrában kiegyenlítődött a légnyomás, a fali képernyőn végignézték a teherhajó halálát. Alex mindvégig a hajó felé irányította a Roci teleszkópjait. A Barb egy darabig sodródott, aztán a felső légkörben húzott csíkok egy idő után fehér füstbe csaptak át a fekete mag körül, ahol a hajótest égett.

Amikor eljött a vég, hirtelen és döbbenetes módon ment végbe. A hajótest egyetlen szempillantás alatt, minden átmenet nélkül szilárd testből számtalan apró, lángoló darabra esett szét. Basia a halálórára váltotta át a kijelzőt, hogy megnézze, mennyi időt nyert Felciának.

Négy napot. Az Israelnek négy napja volt még hátra.

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET: ELVI

Elvi a sötétben ücsörgött, kézi terminálja az ölében hevert. Egész testében reszketett, a félelem, a harag és a gyász miatt pedig úgy érezte, mintha a vihar legkegyetlenebbül tomboló szakaszába sétált volna vissza. Most nem foglalkozhatott az ilyen érzésekkel. Ilyesmire nem volt ideje. Gondolkodnia kellett.

A képernyőn természetesen nem álltak rendelkezésre térképek. Semmilyen felmérés nem történt, amiből megrajzolhattak volna egyet, és ha mégis elvégezték volna, nem tudott kapcsolatot teremteni az Israellel, feltéve, hogy az Israel még mindig odafent keringett, és nem zuhant bele a bolygó légkörébe, hogy ott elégjen, és mindenki elpusztuljon a fedélzetén, és…

Most nem foglalkozhatott az ilyen érzésekkel. Gondolkodnia kellett. Az építmény, romok, vagy bármi vette is körül, legalább nyolc négyzetkilométert lefedett. A romokba nem messze attól hatoltak be, ahol Holden jelét utoljára felvillanni látták, ám még így is hatalmas területet kellett bejárni. A kézi terminál képernyőjének lokátora kizárólag a helyi csomópontokat jelenítette meg. A másik kettő Fayezé volt, meg Murtryé, és mindkettőt szürke pont jelölte. Látótéren kívül kerültek, amit részben szerencsésnek lehetett felfogni, mivel Murtry akárhol tartózkodott is, nem láthatta őt, részben pedig balszerencsésnek, hiszen így Elvi sem tudhatta, hogy a parancsnok merre van. A terminál alacsony diagnosztikai szinttel működött. Affélével, amelyik menet közben hozza létre az alkalmi útvonalelosztó hálózatokat. Elvi úgy állította be, hogy frissített útvonalat kérjen, valahányszor kapcsolatot észlelt, és hogy riassza Elvit, amint ez megtörtént. Sokat nem ért, de legalább figyelmezteti, ha Murtry felbukkan a közelben. Amikor látótérbe kerül. Amikor ugyanúgy lelőheti őt, ahogy Amost lelőtte, és valószínűleg Fayezt is, és most mindketten halottak voltak, és Elvi nem foglalkozhatott az ilyen érzésekkel. Gondolkodnia kellett. Kitalálnia, hogyan leljen rá Holdenre. Meg kellett találnia a férfit. Figyelmeztetnie kellett. Megakadályozni, hogy Murtry megállíthassa őt. Elvi mély levegőt vett, és felnézett. Látótérbe hozni valamit nehéz feladatnak bizonyult a talaj szintjén, a felette lévő térség azonban széles volt és nyitott. Ha sikerülne megfelelő rálátást nyújtó helyet találnia, a kézi terminálja megmutathatná neki Murtry helyzetét. És ha a barátját nem találja, legalább az ellenség helyzetével tisztába jönne. Alapszintű problémamegoldás. Ha hiányoznak a számodra szükséges adatok, játssz el azokkal, amik a rendelkezésedre állnak, hátha sikerül jutnod valamire. Elvi így vészelt át három szemeszter kombinatorikát. Rendben.

A teste még mindig remegett. Még mindig gyenge volt. A feje még mindig kóválygott. Az adrenalin, meg az éhség miatt, és Fayez valószínűleg meghalt, és most nem foglalkozhatott ilyen érzésekkel. A zsebébe süllyesztette a kézi terminálját, és körülnézett, hogy fölfelé vezető utat keressen. Itt semmit sem emberi léptékhez igazodva építettek. Sehol egy létra vagy kezelőhíd, kényelmes korláttal felszerelt tetőjáró. Az egész inkább hatalmas testhez hasonlított. Vagy egy hatalmas testhez, ami félig géppé vált. Elvi csendesen futott, igyekezett minden lépéssel a lehető legkevesebb zajt csapni. Jobbra tőle fölfelé tartó vezetékek emelkedtek elő a földből, Elvi pedig felmászott rájuk, a csövek közötti szűk résekbe ékelte be a lábát és a kezét, húzta, egyre húzta fölfelé magát. Oly sokan akadtak volna, akik sokkal ügyesebbek ebben. Fayez jóval erősebb volt nála. Sudyam annak idején hegyeket mászott meg a Földön. Elvi nem különösebben élvezte a fára mászást, furcsa földönkívüli csőhálózatokra pedig végképp nem szívesen kapaszkodott fel. Mégis mászott fölfelé, nem nézett vissza, nem nézett le.

Az építmény óriási volt, és a mindent bevilágító halvány parázslástól egészen furcsának hatott a tér. Álomszerűnek. Elvi beült egy hasadékba, ahol két vezeték vagy ér találkozott, a lábát beékelte a résbe. Előhúzta a kézi terminálját. Az alkalmi hálózat létrejöttét jelző riasztás útközben kétszer is megszólalt, de Elvi észre sem vette. Murtry kétszer is a látóterébe került. A gondolattól elszorult a torka. Ellenőrizte a válaszidőket. Két ezredmásodperc? Ez nem stimmelhetett. A rádióhullámok fénysebességgel terjedtek, de a levegőben, vagyis… az annyi, mint? Háromszor tíz a nyolcadikon? Valami ilyesmi. Elég jó közelítés ahhoz, hogy számítson. Így Murtry nagyjából félmillió méterre lett volna tőle. Kellett lennie valamiféle késleltetésnek a terminálok feldolgozási idejében, ami lassította…

Új értesítés tűnt fel a naplóban, és Elvi hirtelen a torkában érezte a szívét. Nem fogadott kapcsolatkérés. Pislogva nézte a bejegyzést. Vajon Murtry terminálja miért fogadta a kapcsolatkérést, miközben ő fölfelé mászott, és miért utasította el, amikor megpihent? Ennek semmi értelme nem volt. Újabb vonal. Nem fogadott kapcsolatkérés. Valami reményhez hasonló horgadt fel Elviben. Nem Murtry volt az. Valaki más. Valaki az RCE megbízható hálózatainak varázskörén kívül helyezkedett el.

Csak Holden lehetett.

Elvi a nyakát nyújtogatta, mintha pusztán azzal, hogy körbetekint, rátalálhatna. Az építmény túl nagy volt ehhez. Elviben felmerült az ötlet, hogy lekiált, de oktalanság lett volna azt feltételeznie, hogy Holden meghallaná. És ha mégis, Murtry közelebb lenne hozzá.

Murtry. Erről eszébe jutott valami. Ismét megnyitotta az útvonalelosztó interfészt a kézi terminálon. Évek óta nem babrált már a hálózati protokollokkal. Többnyire a sejtekben található fehérjék megjelölésével és fehérjeszabályozással kapcsolatos műveleteket végzett. A lába lassan elzsibbadt, ahol a testének súlya a csövek közé szorította. Létezett valamilyen módszer arra, hogy Murtry termináljának bejegyzéseihez is hozzáférjen. Csak azt kellett felidéznie, hogyan állíthatja be a megosztott naplózást.

Valami megváltozott az építményben, a teret betöltő visszhangok egy katedrálisban felhangzó sikolyra emlékeztettek. Elvi elmerengett, hogy ha Murtry most felnézne, vajon felfedezné-e a képernyője fényét, ahogy odafent ücsörög a magaslesben. Ezért kivárt. Várt. Megszólalt az értesítés. Murtry rákapcsolódott a hálózatára. Elvi lehunyta a szemét. Jól van, gondolta. Most szűnj meg! Csak szűnj meg!

A jelzés elhallgatott, és Elvi megnyitotta a naplókat, és most már Murtry bejegyzései is oda kerültek, és egy – egyetlen – sor egy nem fogadott kapcsolatkérést mutatott. Mintha megint matekórára ült volna be. Helyezzünk el egy rémült exobiológust négy méterrel a talajszint felett, és egy vérszomjas, zsákmányra vadászó biztonsági tisztet tőle egyenes vonalban, a, b és c pontokon. D pontban a ragadozó két tizedmásodperces késéssel nem fogadta a kapcsolatkérést, mert az istenverte kibaszott feldolgozási késleltetés lelassította a jelidőt, és ettől az egész…

Épp csak ugyanannyi marad a késleltetés, nemde? Szóval, ha ki tudná kalkulálni a különbséget…

A világ megszűnt létezni körülötte. Az ujjaival a képernyőt kopogtatta, számológépre váltott, számokat hívott elő a naplókból, ábrákat készített. A félelem, a gyász és a nyers, állatias rémület továbbra is megmaradt benne, de immár csupán üzenetként, amit figyelmen kívül hagyhatott. A lába egyre inkább sajgott, aztán már nem érezte. Elvi pár centiméterrel feljebb húzódott, amíg megint fájni nem kezdett.

Holden nemrég száztíz méterre állt tőle. Murtrytől százötven méterre. Elvi a nem fogadott kapcsolatkérések alapján tudta megállapítani, Murtry hol tartózkodott. Akárcsak valami alapszintű trigonometria-feladvány, ahol a hibás válasz halált jelentett. Holden – nagyjából, körülbelül, feltéve, hogy Elvi nem szúrta el az egyenleteket, és a kézi terminálok feldolgozási késleltetése megegyezett – az építmény jobb középső részén lévő bonyolult csomópontoknál tartózkodott, ahol a vezetékek hatalmas fekete szárnyra emlékeztetőn futottak össze. Elvi kikapcsolta a kézi terminálját, és megindult lefelé. Amikor olyan felszínre ért, ahol gyalog haladhatott tovább, a lábába éles fájdalom hasított. Mintha apró tűkkel szurkálták volna. A zsibbadással mit sem törődve, bicegve megiramodott a korábban kiszemelt iránypont felé, amilyen gyorsan csak tudott. Most már nem érdekelte Murtry. Volt mire összpontosítania.

Mintha nem is valamiféle ipari komplexumban bolyongott volna, hanem egy farengetegen igyekezett volna átvágni magát lombvágókés nélkül. Átpréselte magát a réseken a sötét alakzatok között, amelyek épp annyira tűntek organikus kinövésnek, mint gépezetnek, lehúzta a fejét, átmászott akadályokon, egyszer pedig hasra kellett ereszkednie, és kúszva haladt tovább. Tudta, hogy egyre előbbre jut, biztosra vette, hogy odaér, és végre legalább azt megtudja, hogy helyes eredményeket kapott-e, amikor egy lapos perem felett előrelépett, és kis híján lezuhant egy szakadékba.

Odalentről, talán száz méter mélyről morajlás hallatszott. Parányi fénykéve mozdult el, fordult el az egyik irányba, majd a másikba, aztán továbbhaladt. Keresztülhasított a padlón az épület mindkét oldala felé, egészen a távoli falakig. Felette vezetékek hálózata ágazott szét, és messze alatta széles, ínszerű kapcsolatok kötötték egybe. Elvi megindult a perem mentén, átlépte a fehér, csomós kinövéseket, amelyek mintha a mélységből sarjadtak volna ki. Mindössze néhány perc kellett hozzá, hogy Elvi a csarnokot átívelő szerkezetre leljen, de nem hidat talált.

Nagyobbrészt lapos volt, noha a szélei lehajlottak az ürességbe; a felszínét drótháló borította egy ránézésre végtelen nyelv felett. Védőkorlátnak nyomát sem látta, és amikor rálépett, a nyelv reagált a jelenlétére: rángatózott és hullámzott, mintha magával akarná ragadni őt. Elvi oldalra tartott karokkal egyensúlyozott, és megiramodott a katlan felett. Két méter, négy méter, öt, és már át is ért a túloldalára. Fejét a kezébe temetve nekidőlt a falnak, amíg el nem múlt a szédülés. A hatalmas, szárnyszerű szerkezet immár szinte közvetlenül föléje magasodott, ám innen közelről már látta, hogy jóval összetettebb. Ezernyi egymásba fonódó kinövést látott, köztük pedig mély, összekapcsolódó spirálokat és változó mozgást, melynek eredetét nem tudta azonosítani.

Lassan lecsúszott a párkány túlsó oldalán, bele egy nyiladékba, amely sokkal inkább hasonlított valamiféle folyosóhoz, mint bármi, amivel azóta találkozott, hogy kimenekült a sötétségbe. Az átjáró jobbra-balra kanyargott. Elvi elindult benne, találgatásra és reményre támaszkodva haladt előre. A padlónak a falhoz és a mennyezethez viszonyított aránya nehezen megmagyarázható okból nyugtalanította valamiért. Körötte mindenfelé apró, szentjánosbogarakra emlékeztető kék fények pislákoltak. Végigment egy széles kanyarulaton, amely egy csarnokban ért véget.

Felsikoltott.

Holden alig három méterre állt tőle, és egy óriási, rovarszerű valami tornyosult föléje. Kegyetlen rákollók nyúltak előre, a lándzsaszerű tüskéken tompa, hátborzongató fény csillant. Elvi a szájához szorította mindkét öklét, képtelen volt elszakítani a tekintetét, hogy ne lássa Holden utolsó pillanatait.

A szerkezet odafordult feléje, és felemelte egyik rákollóban végződő karját, mintha integetne. Holden odanézett, amerre mutatott.

– Elvi? – csodálkozott el. – Maga mit keres itt?

– Én csak… Mi… – Elvi térdre rogyott, a megkönnyebbülés hűsítő vízként áradt szét benne. Mély lélegzetet vett, és újra nekifutott. – Murtry elvitte az egyik kocsit, amikor maga eltűnt. A kézi terminálból érkező jelet követte. Tudja, hogy le akarja kapcsolni az összes idegen szerkezetet.

Hirtelen páni félelem fogta el, és a rákollókkal felszerelt valamire pillantott.

– Ne aggódjon, kölyök! – szólalt meg a robot fémes, övbéli akcentussal. – Ezzel semmi újat nem mondott.

– Amos, Fayez meg én üzemképes állapotba hoztunk egy másik kocsit, és utánuk jöttünk. Hogy figyelmeztessük magát.

– Jól van – válaszolta Holden. – Nagyszerűen csinálták. Most már minden rendbe jön. Hogy talált ránk?

Elvi feltartotta a kézi terminálját, előbb beszívta, aztán kieresztette a levegőt.

– Bonyolult volt.

– Elfogadom. Mi van Amosszal? Ő hol van?

– Murtry lelőtte. Azt hiszem, halott.

Holden arca elsápadt, aztán elvörösödött. A fejét ingatta, és amikor megszólalt, halkan, visszafogottan beszélt:

– Amos nem halott.

– Honnan tudja?

– Mert ha Amos elesik, akkor a szó legszorosabb értelmében mindenki más meghalt már körülötte. Mi még élünk, tehát Amos is.

– Ne is törődjön vele – szólalt meg a robotszörnyeteg. – Kissé túlromantizálja ezeket a dolgokat. Ha azt mondja, hogy a kopasz fickó halott, én hiszek magának.

– Köszönöm – felelte reflexszerűen Elvi.

– Ugyanakkor sajnálom. Kedveltem őt.

– Én is – mondta Elvi. – És Fayez is. Pisztolylövéseket hallottam menekülés közben. Szerintem Fayez…

– Na és Murtry? – kérdezte Holden.

– Erre tart. Követett. Nem tudom, mennyivel jár mögöttem. De mindenáron meg akarja találni magát. Hogy megállítsa.

– Mi a faszért akar ez megállítani? – sziszegte dühösen Holden.

– Azt szeretné elérni, hogy az RCE működő szerkezeteket kapjon.

– Az a pasas elég nagy seggfej – jegyezte meg az idegen lény. – Viszont meglehetősen sok a dolgunk. Már egészen közel járunk.

– Mihez közel? – kérdezte Elvi.

– Épp ez a kérdés – felelte az idegen lény, de Holden tekintete Elvi háta mögé szegeződött. Állkapcsát mérgesen megfeszítette.

– Rendben – szólalt meg. – Két dolgot kell megtennünk.

– Nekünk? – értetlenkedett az idegen lény. Elviben csak most tudatosodott, hogy egy idegen lénnyel beszélgetnek. Figyelemre méltónak érezte, és kissé össze is zavarodott amiatt, hogy Holden említésre sem méltatta.

– Valamelyikünknek meg kell találni ezt a valamit, bármi legyen is az, hogy kikapcsolja a bolygó védelmi rendszerét, a másikunknak pedig végeznie kell Murtryvel.

– Nem vitatkozni szeretnék – jegyezte meg az idegen lény, és hat ízelt végtagjára támaszkodva áthelyezte a súlypontját. – De az egyik nekem kissé fontosabbnak tűnik.

– Nekem is – helyeselt Holden –, de nem hiszem, hogy ugyanarra gondolunk. Elvi, szeretném, ha most menne, és mindenkit megmentene, rendben?

– Öhm – habozott Elvi. – Rendben?

– Remek. Bemutatom Miller nyomozót. Akkor halt meg, amikor az Eros a Vénuszba csapódott, és most a protomolekula zoknibábuja.

– Kvázi-tudatos – javította ki az idegen lény.

– Örülök, hogy megismerhetem.

– Úgyszintén.

– Jól van – jelentette ki Holden. – Most megyek, és lerendezem ezt.

Elvi legnagyobb meglepetésére és ijedségére Holden otthagyta őket, és megindult a folyosón, amelyen keresztül Elvi idejutott. Az idegen valami bocsánatkérőn megköszörülte a torkát, habár Elvi egészen biztosra vette, hogy nincs torka. A hang így csupán társalgási jelzésként működött.

– Sajnálom – mondta az idegen lény, vagyis Miller. – Időnként a fejébe vesz valamit, és innentől hiába beszél neki az ember.

– Semmi gond – válaszolta Elvi. – Szóval… öhm.

– Igen, megmenteni a világot. Kövessen, kölyök! Mindjárt elmagyarázok mindent.

– Szóval megosztott tudat – ismételte el Elvi, ahogy Miller mögött áthaladt egy alacsony boltív alatt. Kissé kábának érezte magát, és nem csak az éhségtől. Fayez meghalt, Amos meghalt. Hamarosan ő is meg fog halni. Egy idegen bolygón bolyongott. Egy halottal beszélgetett, aki egy földönkívüli robot testét öltötte magára. Lényének az a része, amely képes volt érezni, túlterhelődött, kikapcsolt. A szívét zsibbadtságnak érezte a bordái mögött, és amikor – ha – megint rendesen működik majd, Elvi elképzelni sem tudta, ki vagy mi lesz belőle.

– Épp csak nem teljességgel tudatos – javította ki Miller. – Akadnak benne csomópontok, amelyek azok, de nem ők irányítanak. Én valójában nem közéjük tartozom. A halott fickó alapján elkészített szerkezet vagyok, viszont kifejezetten nagy mértékben róla mintáztak, ő pedig konokul kitartott az ilyesmiben. A vége felé legalábbis igen.

– Maga tehát tudattal bír?

Az idegen robot – a burok, amit a Miller-szerkezet használt – vállat vont. Furcsának tűnt, mennyire jól használta a gesztust.

– Fogalmam sincs. Viszont úgy tűnik, kitűnővel megyek át a Turing-teszten.

Elvi átgondolta ezt, és bólintott.

– Elfogadom.

– Na szóval, úgymond… háromszögeléssel állapítottam meg, pontosan merre található a holttér a térben. Ha érti, mire gondolok.

– Már hogyne érteném. Háromszögelés. Tökéletesen értem – válaszolta Elvi. – Akkor tehát. Most már négy van.

– Négy?

– A bioszféránk, a helyi élő szervezetek, a valamik, amik megalkották a kapukat és a valamik, amik őket elpusztították. Az négy.

Miller megállt a fal egyik illesztése előtt, és készen arra, hogy belökje, ráhelyezte a rákollóit.

– Ezen át kell bemenni. Valaha a bolygó egyik fő vezérlőközpontja volt. Mint egy… mint egy idegköteg, vagy valami ilyesmi. Amennyire meg tudom állapítani, a holttér idebent lesz.

Taszított egyet. A fal visszahúzódott, nem annyira hátrasiklott, inkább megváltozott a felépítése. Mögötte széles, magas tér nyílt meg. Több száz fülke magasodott sorról sorra egymás fölé, bennük Millerhez hasonló gépezetek pihentek. A levegőben szentjánosbogárszerű fényes kék pontok örvénylettek csigavonalban, meglovagolva a légáramlatokat, amelyeket Elvi nem érzett. És a helyiség közepén, egy méterrel a föld felett lebegve egy…

Elvi elkapta a tekintetét, a kezét Miller oldalának nyomta, hogy megtámaszkodjon, aztán rávette magát, hogy ismét odaforduljon. Nehéz volt egyenesen ránéznie. A tér szélei élesen és rettenetet keltőn ragyogtak, de nem világítottak meg semmit, és nem vetettek árnyakat. Elvit azokra az elbeszélésekre emlékeztette, ahogyan a skizofrének és a migréntől szenvedők írták le fenyegetőnek és veszélyesnek a fényt. És a határain belül sötétség kavargott. Több volt közönséges hiánynál. Elvi struktúrát érzékelt benne, egymásba hatoló rétegeket, mintha az árnyékok vetettek volna újabb árnyékokat. Nem emberi erővel lüktetett, árapályszerűen, mélyen és fájdalmasan. Ha túl sokáig bámulsz bele, gondolta magában Elvi, el fogja venni az eszedet. Egy lépést tett feléje, érezte, ahogy a feketeségben rejlő struktúrák reagálnak rá. Úgy érezte, mintha látná a levegő molekulái közötti tereket, mintha maguk az atomok álltak volna össze halvány köddé, és életében először látta felderengeni közvetlenül maga előtt, de még épp elérhetetlenül a valóság tényleges formáját.

Egykor olyan civilizáció élt itt, amihez hasonlót Elvi elképzelni sem tudott. Lények, akik a protomolekulához, a gyűrűkhöz hasonló eszközöket tudtak tervezni. Ezernyi és még több világot népesítettek be, kiterjeszkedtek időn és téren át, és immár halottak voltak. És ez – Elvinek kétsége sem volt efelől –, ez volt a lábnyom, amit a valami, ami elpusztította őket, itt hagyott maga után.

– Szóval – szólalt meg Miller, és karjait használva széles mozdulattal körbemutatott –, olyasmit kell keresnie, ami, tudja, furcsa. Olyasmit, ami láthatólag nem illik ide.

Elvi értetlenül nézett Millerre, és a terem közepén lebegő hátborzongató valamire mutatott.

– Úgy érti, valami olyat, mint az?

Miller elfordult, idegen szemei elmozgatták lencséiket a gépezet bonyolult szerkezetében.

– Mint mi?

– Az ott. A terem közepén. Az.

– Semmit se látok ott – válaszolta Miller. – Hogy néz ki?

– Akár egy dühös Isten szeme? – felelte Elvi.

– Ó – válaszolta Miller. Robottestének súlyos páncéllemezei egymást súrolva kattogtak és sziszegtek, ahogy elfordult. – Hát, ja, akkor valószínűleg az lesz az. Szép munka volt.

ÖTVENHARMADIK FEJEZET: HOLDEN

Amikor Murtry keresztülhúzta magát a gépezet egyik nyílásán, és a párkányon végighaladva eljutott a keskeny hídig, Holden már a túloldalon várta. A kezét lezseren a pisztolya markolatán tartotta. Az RCE biztonsági parancsnoka tétován odabiccentett Holdennek, aztán alaposan szemügyre vette a környezetet. Lepillantott a száz méter mély szakadékba, majd a bakancsa orrával finoman megérintette a keskeny, nyelvszerű hidat. Hátrafordult, bekémlelt az összezsúfolt gépezetek közötti szűk résekbe. Amikor végzett, ismét Holden felé fordította a tekintetét, és üres, semmitmondó mosolyt villantott rá. Holden észrevette, hogy az ő keze sincs messze a saját fegyverétől.

– Egyedül jött – állapította meg Murtry. – Sokkal jobb taktika, ha egyvalaki jól látható helyen áll, a másik pedig a célpont mögött bújik meg.

– Amit a maga szokása alkalmazni? – kérdezte Holden. Igyekezett Murtryhez hasonló lezser nemtörődömséggel beszélni, és érzése szerint ez viszonylag jól sikerült.

– Bejön – bólintott egyetértőn Murtry. – Szóval, most mi következik?

– Magam is ezen tanakodtam.

– Nos – válaszolta szinte észrevehetetlen vállrándítással Murtry. – Nekem most át kell mennem oda, hogy megakadályozzam, bármit főztek is ki az emberei. Doktor Okoye minden jel szerint úgy véli, hogy maga le fogja állítani a védelmi rendszert.

– Igen – erősítette meg Holden. – Valami ilyesmire készülök. Mondhatjuk úgy is, hogy megmentem az emberek életét.

Murtry bólintott, de egy kis ideig semmit se szólt. Holden arra várt, hogy a fegyveréért nyúljon. Kettejüket, a szakadék két szélét alig több mint öt méter választotta el. Ebből a távolságból könnyű célpontot jelentett. A fényviszonyok jók voltak, és Murtry nem viselt sisakot. Vajon megkockáztasson egy fejlövést? Az RCE-s tiszt páncélzata meglehetősen megviseltnek tűnt. A felületét ért találtok mintázatai arra utaltak, hogy Amos automata puskájától származhattak. A mellkas könnyebb célpontnak ígérkezett, de elképzelhetőnek tűnt, hogy a páncél megrongálódása zömében kozmetikai jellegű, mely esetben a marokfegyver nem sok kárt tehet benne.

Murtry rákacsintott, és Holdennek hirtelen az az érzése támadt, hogy a férfi olvas a gondolataiban, miközben ő azon morfondírozik, melyik a legcélravezetőbb módja, hogy végezzen vele.

– Ezt nem hagyhatom – jelentette ki Murtry. Már-már bocsánatkérőn vonta meg a vállát. – A hivatalos engedély szerint mindez az RCE tulajdona. Nem teheti tönkre.

Holden hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Maga tényleg őrült. Ha nem teszem tönkre, a hajóink lezuhannak, és mindannyian meghalunk.

– Talán. Talán meghalunk. Talán rájövünk, hogyan maradjunk életben. Bárhogy is, az RCE tulajdonigénye érvényes marad. – Murtry egyik kezével, nem a fegyveroldalival, körbemutatott a termen. – Ez az egész érintetlenül billiókat ér. Hihetetlen fejlődést értünk el az anyagtudományok terén pusztán azzal, hogy megszemléltük a gyűrűket. Vajon mennyit lendít majd a kutatásokon a működő technológia? Ezért jöttünk ide, kapitány. Nem maga fogja eldönteni, hogy mihez kezdünk vele.

– Billiókat – ismételte el Holden, és képtelennek bizonyult elleplezni a hitetlenkedését. – Még sosem láttam olyat, hogy egy halott a pénzét költi.

– Dehogynem. Alapítványnak vagy hagyatéknak hívják. Mindennapos dolog.

– Ez az egész holmi hagyatékról szól?

Murtry mosolya egy milliméterrel szélesebbre húzódott.

– Nem – válaszolta. – Azért jöttem, hogy meghódítsak egy új világot. Annak pedig ez a módja. Megértem, hogy amit teszek, kegyetlennek és rugalmatlannak tűnhet a maga szemében, de ezt követeli meg a helyzet. Az eszközök, amiket maga használ, ugyanazok, amelyek segíteni fognak a boldogulásban, amint a civilizáció átveszi a hatalmat. Nem megfelelő kialakításúak ehhez a munkához. Nincsenek illúzióim azt illetően, mekkora erőfeszítésbe kerül majd megtelepedni ezen az új határvidéken. Áldozatokat követel, és a vérünket kell ontani érte, és azok a dolgok, amelyeket otthon nem tehetünk meg, mivel minden szabályozott és irányított, itt megtörténnek majd. Maga azt hiszi, hogy bizottsági ülésekkel és sajtókonferenciákkal megvalósíthatjuk ezt.

– Vajon mennyire találják majd meggyőzőnek az érvelését azok, akik most odafent keringve haldokolnak?

– Sajnálom őket. Tényleg sajnálom. De tudták, milyen kockázatokat vállalnak, amikor hajóra szálltak. És a haláluk értelmet fog nyerni – jelentette ki Murtry.

– Értelmet?

– Azt bizonyítják majd, hogy egyetlen centimétert sem adtunk fel. Amiért idejöttünk, ahhoz az utolsó leheletünkig ragaszkodtunk. Az ilyesmiben nem alkalmazhat félmegoldásokat az emberiség, kapitány. Sosem tette. Még Cortez is elégette a hajóit.

Holden kacajában hitetlenkedés és megvetés keveredett.

– Mégis miért istenítik annyira a tömeggyilkosokat?

Murtry a szemöldökét ráncolta. Élénk kék fények örvénye csapott fel, majd húzódott vissza közöttük, akár a sivatagban felkavart homok.

– Ezt hogy érti? – kérdezte Murtry.

– Régebben ismertem egy pasast, aki azzal igazolta a tetteit, hogy Dzsingisz kánhoz hasonlította magát.

– Ha jól sejtem, nem találta meggyőzőnek az érveit? – kérdezte önelégült mosollyal Murtry.

– Nem – válaszolta Holden. – Aztán egy barátom szétlőtte az arcát.

– Ironikus cáfolata az erőszak szükségessége mellett szóló érvelésnek.

– Akkor én is így gondoltam.

Murtry felemelte a bal kezét, és megvakarta a fejét. Rövid, zsíros haja egy kissé Miller rákpáncélját idéző alakzatba rendeződött. Görbületek és tüskék szobrává. A férfi undorodva nézegette az ujjbegyeit, aztán a páncéljába törölte a kezét. Holden kivárt. Valahol mögöttük furcsa, ciripelésre emlékeztető zaj támadt, mintha tücskök zsibongtak volna egy nyári délutánon.

– Akkor tehát – szólalt meg végül Murtry –, most át kell mennem oda.

Az állával a szakadék túloldala felé bökött, ahol Holden állt. Jobb keze még mindig a pisztolya fölött tétovázott.

– Nem jöhet – válaszolta Holden.

Murtry bólintott, mintha pontosan erre számított volna.

– Most letartóztat, seriff?

– Valójában azon tanakodtam, hogy inkább lelövöm.

– Kétségkívül az arcomat lövi szét.

– Ha csak arra lőhetek.

– Eléggé radikális váltásnak tűnik ez nekem – állapította meg Murtry – egy olyan embertől, akit azért küldtek ide a határvidékre, hogy közvetítsen, és bizottsági üléseket tartson.

– Ó, ez nem erről szól. Elvi szerint megölte Amost. A maga rohadt határvidéke miatt még véletlenül sem ölnék meg senkit, de ha a legénységemről van szó, bizony, habozás nélkül megteszem.

– Úgy tartják, hogy a bosszú nem ad megnyugvást.

– Először próbálkozom vele – felelte Holden. – Nézze el nekem, hogy ezt illetően a nézeteim még kialakulatlanok.

– Változtatna bármin is, ha a cimborája még élne? Még mindig lőtt rám, amikor otthagytam.

A megkönnyebbüléstől, amit emiatt érzett, Holden kis híján kétrét görnyedt. Ha Murtry ebben a pillanatban előrántja a pisztolyát, és lelövi őt, kettejük küzdelme véget ért volna. Holdennek valahogy mégis sikerült megőriznie a lélekjelenlétét, és elérnie, hogy ne rogyjon össze.

– Megsérült?

– Jaj, igen. Eléggé súlyosan. Megölte az egyik emberemet, mielőtt lelőttem. Ahhoz képest, hogy erőszakmentesen igyekszik megoldani a problémákat, meglehetősen veszélyes társasággal utazik.

– Hát igen – válaszolta Holden, és nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon. – Viszont elsőrangú gépész. Mi van a másikkal? Fayezzel.

– Harcképtelen, de nem halt meg. Még nem tudtam végezni vele, amikor a cimborája lövöldözni kezdett. Egyikük sem tudott lábra állni, szóval otthagytam őket.

A tényszerű magyarázat hallatán, hogy Murtry miért nem ölte meg az imént Fayezt, Holden ereiben meghűlt a vér.

– Akkor tehát elmondom, hogy mit ajánlok – folytatta Murtry. – Én megengedem, hogy átjöjjön erre az oldalra, és megnézze, mi a helyzet az Amos nevű cimborájával. Még azt is megakadályozhatja, hogy a tar fejű elvérezzen. Becsületszavamat adom rá, hogy nem fogok közbeavatkozni.

– Ugyanakkor – vette át a szót Holden –, maga meg átjön ide, és megakadályozza, hogy Elvi elvégezze, amivel megbíztam.

– Nekem igazságos csereüzletnek tűnik.

Holden immár nem a tuson nyugtatta a kezét, hanem megszorította a markolatot. Kissé elfordult, hogy a lába a megfelelő helyzetbe kerüljön. Murtry alig észrevehetően összevonta a szemöldökét.

– Nekem nem – jelentette ki Holden, és várta, hogy kitörjön a tűzpárbaj.

– Szóval – mondta erre Murtry, de nem mozdult. – Tudja, miről hajlamosak megfeledkezni az emberek az új világok kapcsán?

Holden nem válaszolt.

– A civilizáció beépített késleltetéssel működik. Akárcsak a fény terjedése miatti időeltolódás. Iderepülünk erre az ismeretlen bolygóra, és mivel civilizáltak vagyunk, azt feltételezzük, hogy a civilizáció is velünk jön. De nem. Nekünk kell létrehoznunk. És miközben létrehozzuk, rengetegen meghalnak. Azt hiszi, hogy az amerikai nyugaton eleve ott voltak a vasútvonalak, a postahivatalok, meg a börtönök? Azokat mind meg kellett építeni, és több ezer emberéletet követeltek. Mindazoknak a tetemein épültek, akik ott laktak, mielőtt megérkeztek a spanyolok. Az egyiket nem kaphatja meg a másik nélkül. És a hozzám hasonlók végzik el a munkát. A magához hasonlók csak később érkeznek. Ez az egész itt? – Murtry előbb önmaga, aztán Holden felé intett a bal kezével. – Azért történt, mert maga túl hamar felbukkant. Jöjjön vissza, miután felépítettem a postahivatalt, és beszélhetünk.

– Végzett? – kérdezte Holden.

– Szóval, ha jól sejtem, eljött a leszámolás napja – válaszolta Murtry. – Más megoldás nem lehetséges? Még akkor sem, ha nem öltem meg a cimboráját?

– Talán megölte Amost és Fayezt, talán nem. Talán igaza van a határvidékkel kapcsolatban, én pedig csak egy naiv idióta vagyok. Talán minden egyes ember, akit megölt ezen a bolygón, megérdemelte a halált, és mindvégig magának volt igaza.

– De a bolygó körül keringő hajókon emberek vannak, és csak az ő megmentésük számít?

– Inkább azt akartam mondani, hogy „maga pedig egy oltári nagy seggfej” – válaszolta Holden. – De a másik éppígy megfelel. Nem jöhet át a hídon.

– Akkor hát – mondta Murtry. A testtartása kissé megváltozott, a szeme résnyire szűkült. A ciripelés egyre hangosabbá vált. A protomolekula szentjánosbogarai örvénylettek és vibráltak alattuk. – Akkor hát.

Holden rámosolygott. Alex marsi akcentusát utánozva noszogatta Murtryt:

– Gyerünk, Fekete Bart, kezdettől fogva tudta, hogy így fog végződni.

Murtry felnevetett.

– Rendkívül vicces.

Holden rálőtt.

Murtry megtántorodott, a mellkasához kapott, bizonytalanul a pisztolya után nyúlt. Holden újabb golyót eresztett a férfi jobb karjába.

A könyökére igyekezett célozni, de csak a bicepszét találta el. Az éppígy megfelelt. Murtry az előtte elnyúló hídra ejtette a fegyverét. Amikor az RCE-s tiszt fél térdre ereszkedett, hogy bal kézzel felvegye, Holden lábon lőtte őt. Murtry előrebukott a hídra, a pisztoly pedig a mozdulattól bukfencezve a mélybe hullott. Murtry oldalra csúszott, túlsiklott a peremen, de sikerült a bal kezével a fémhálóba kapaszkodnia, és megakadályozni, hogy lezuhanjon.

Az egész nagyjából három másodperc alatt zajlott le.

Amint az utolsó lövés dörrenésének visszhangjai elültek, Holden rálépett a hídra. A hátborzongató izomzat a talpához préselődött. Murtry épen maradt kezével kapaszkodott a hálóba, arcát eltorzította a fájdalom, mégis sikerült gúnyosan elmosolyodnia.

– Van elég vér a pucájában, hogy befejezze ezt, cimbora? – kérdezte. – Vagy hagyja, hogy a gravitáció végezze el a munkát?

– Ó, dehogy – felelte Holden, aztán letérdelt, hogy megragadja Murtry bal csuklóját, és felhúzta a perem felé. – Nem ölöm meg. Addig legalábbis nem, amíg nem tudom biztosan, mi lett Amosszal.

Holden a hídról a szakadék Murtry felőli oldalára lépett, és felhúzta az RCE biztonsági parancsnokát, amíg a férfi törzse át nem bukott a peremen. Onnan már Murtry kapaszkodott fel nagy nehezen az épen maradt karjával.

– Akkor mit akar? – préselte ki magából Murtry, ahogy a katlan mellett zihálva elfeküdt a hátán. A jobb karja és bal lába mellett kisebb vértócsa terjedt szét.

– Visszaviszem – jelentette ki Holden, majd leült Murtry mellé, és barátságosan megpaskolta a férfi fejét. – Aztán nyilvánosan megszégyenítem azzal, hogy az egészet a sajtó elé tárom. Ezután egy olyan mély verembe vetjük, hogy mindenki elfeledkezik még arról is, hogy valaha létezett. Se hírnévben, se dicsőségben nem lesz osztályrésze, Cortez. Montezumát ezúttal nem sikerült lenyűgöznie a tüzes botokkal.

– Minden, amit tettem, az EN engedélyének keretein belül történt – tiltakozott Murtry. – Felelősségteljesen jártam el, hogy védelmezzem a Royal Charter Energy alkalmazottait és befektetéseit.

– Jól van – válaszolta Holden, aztán elővette az elsősegélycsomagját, és sebzáróval fújta be Murtry két vérző sebét. – Ezek szerint már felkészült a védelemre. Ez gyakorlatias gondolkodásra vall. Az ügyvédek örömmel értesülnek majd róla. Kíváncsi az enyémre?

– Persze – felelte Murtry, és óvatosan megérintette a sebet a karján. Elfintorodott, de nem fröccsent ki vér.

– A Föld legnagyobb hatalmú potentátja tartozik nekem egy szívességgel, és elmondom neki, hogy maga egy seggfej, aki mindent megtett azért, hogy rossz színben tüntesse fel őt. Egyelőre még csak nagy vonalakban látom a tervet, de szerintem komoly lehetőségek rejlenek benne.

– Maga szerint ez az igazságszolgáltatás?

– Úgy tűnik.

Murtry szóra nyitotta a száját, de bármit akart is mondani, szavai a semmibe vesztek, amikor a gyárban hirtelen teljes káosz uralkodott el. Kék szentjánosbogarak fala tört elő a szakadékból, aztán zúgott végig a barlangszerűen hatalmas üzemen keresztül, és tűnt el a falak apró réseiben. Köröttük a beinduló óriásgépezetek kakofóniája töltötte meg a levegőt. Valami kirepült a mennyezet mellől, az árnyak közül, és lecsapott Holden feje fölött. Holden Murtryre vetette magát, fel sem fogta a helyzetben rejlő iróniát, hogy a saját testével védelmezi a férfit, akibe az imént három golyót eresztett.

– Mi az? – kérdezte Murtry.

– Elvi – válaszolta Holden. – Elvi az.

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET: ELVI

Igen – jelentette ki elégedett hangon Miller. – Tudom, hogyan csinálhatnánk meg, de ehhez a segítségére lesz szükségem. Szeretném, ha annyira közel vezetne ahhoz a ki tudja, micsodához, amennyire megtehetem. Maga látja, én nem. Szóval ez a maga feladata.

– Rendben – felelte Elvi. – És mit… mit fog tenni?

A robot vállat vont.

– Valahányszor egy részünk… részem… ah, érti, mire gondolok. Valahányszor valami behatol ebbe, meghal. Ez a valami végez a hozzám hasonló hálózatokkal. Össze kell kapcsolódnom a bolygón található minél több vacakkal, hogy az egészet belevezethessem, tudja. Abba. Hogy leállítsam. Tönkretegyem.

– És ez nem fogja magát is kikapcsolni?

– De, azt hiszem. Ez a gond a bonyolult eszközökkel. Előfordul, hogy amire szükségünk lenne, rengeteg egyéb tulajdonsággal együtt beszerezhető csak.

– Nem értem – mondta Elvi.

– A dolog azért épített meg, hogy megkeressek valamit, ami hiányzik – válaszolta Miller. – Kiderült, hogy arra is kiválóan alkalmas vagyok, hogy meghaljak, amikor ez a megfelelő megoldás. Komolyan, gyakorlatom van benne. Szóval jöjjön ide, és vezessen minél közelebb ahhoz a micsodához. Hozzáérni viszont nem szeretnék. Ha belecsúszok, mielőtt minden egyébbel összekapcsolódtam volna, egészen biztosra veszem, hogy pusztán elcsesszük.

– Rendben – egyezett bele Elvi, és úgy helyezkedett, hogy a robotot és a sötétséget egyaránt jól lássa. – Forduljon nagyjából harminc fokot balra.

A robot egy megriasztott rovar hirtelenségével és gyorsaságával változtatott a helyzetén.

– A pereme hozzávetőlegesen fél méterrel van maga előtt. Miért kell a közelébe kerülnie?

– Hát, az, aminek a része vagyok, talán nem tudatos, de nem is ostoba. Amikor megteszem ezt, nagyjából minden rendelkezésre álló eszköze tudni fogja azt, amit én tudok, és nem valószínű, hogy jól fognak viselni egy kényszerített kikapcsolást. Bármi másra tervezték még ezt, egyértelműen meg szeretne maradni, amíg végre nem hajtotta a feladatát. Túlélő típus. Én viszont szinte a szöges ellentéte vagyok.

Elvi mintha mosolyt hallott volna ki a szerkezet hangjából. Honnan jöhetett ez? Egy halott férfi agyának mintázataiból és szokásaiból? Vagy a fatalizmus újabb példája volt a hasznos húzásoknak a tervezés terén? Vajon a világmindenség ugyanúgy fejlesztette ki a szemeket, a szárnyakat, az érzékszerveket és a halál közeledtéből fakadó keserű humort?

– Jól van – szólalt meg újra Miller. A robot áthelyezte a súlypontját, lekuporodott, és felkészült, hogy előrevesse magát. – Visszaszámlálok háromtól. Kettő. Egy.

Az ütközés úgy hatott, mintha Elvi ismét a felszínbe csapódó nehéz tehersiklóban találta volna magát. A világ a saját koponyáján belüli szűk térré zsugorodott, aztán fájdalmasan újra szétterjedt. Elvi nagy nehezen felült, próbált fókuszálni. Gondolkodni. Vajon Miller felrobbant? Meghalt? A sikoltó fém és a széttörő szerkezetek hangzavarában Elvi nehezen tudta összeszedni magát.

A falnak szorult. Körötte a gépezetek mindenfelé előmásztak a fülkéikből. Nem egy közülük felmondta a szolgálatot: a lábuk erőtlenül kaparta a falat, nem tudták előrehúzni magukat, vagy földet értek a padlón, de csak rémülten, rángatózva köröztek, akár a megmérgezett bogarak. A helyiséget ízületeik esztelen ciripelése töltötte meg. Három gigászi gépezet szegezte a földhöz a Miller-robotot, és püfölte azt, miközben Miller hangja azt ordította: afrancbaafrancbaafrancba. Az egyik támadója megragadta Miller rákollóját, és rántott egyet rajta, szikrák és élénk színű folyadékok zuhatagától kísérve kitépte a fémvégtagot. A robot nem bírhatta ki ezt. Kizártnak tűnt.

Kicsiny, a csőr helyén élénk kék peremű, késszerű éllel felszerelt szárnyas gépezet csapott le fölülről, tört át a sötétségen, majd hullott zörögve és bukfencezve a földre. Elvi odarohant hozzá, felkapta. Kellően könnyűnek bizonyult ahhoz, hogy vinni tudja, a hossza nagyjából Elvi alkarjáéval egyezett meg, és elöl éles pengében végződött. Elvi üvöltve nekitámadt a Millert maguk alá gyűrő gépezetekre. Az ütéstől fájdalom futott át az ujjain. Valami végigvágott a hátán, és a világ újra összezsugorodott, ám Elvi az utolsó erejével visszacsapott.

Az egyik hatalmas gép odafordult feléje Millertől, rákollóit mindkét oldalon három méter szélesre kiterjesztette. Elvi hátraugrott, elesett, aztán iszkolni igyekezett előle. A gonosz feketeség tőle balra lüktetett, Elvi pedig kúszva kikerülte, és a mögé próbált elbújni roppant támadója elől.

A robot gyors léptekkel megindult feléje, rákollóit kaszaként suhogtatta maga előtt, mígnem a feketeség pereméhez ért, és holtan csuklott össze. A lendület továbbsodorta a padlón, a lábai és karjai ernyedten csapódtak ide-oda. Hirtelen abbamaradt a ciripelés. A szerkezetek figyelme Elvi felé fordult. Elvi a legyőzött szörnyetegre tette a lábát, öklét a magasba emelte, és elüvöltötte magát. Miller oldalra csavarodott, épen maradt rákollójával fölfelé döfött, és átszúrta vele a még mindig mellette magasodó két gépezet egyikét. Megint felzúgott a ciripelés, ráadásul minden eddiginél hangosabban. Magát a hangot is támadásként lehetett érzékelni, amely Elvi dobhártyáját igyekezett beszakítani, az egyensúlyától próbálta megfosztani őt.

Egy láthatatlan zuhatag, egy förgeteg, egy vadul tomboló vihar közepén találta magát. Inkább az adrenalin, mint a tudatos akarat hajtotta át az elesett ellenfél tetemén, aztán kerülgetni kezdte a holtteret. Újabb gépezet zuhant a földre a fülkéjéből, és törte össze magát Elvi előtt. Elvi keresztülgázolt a vonagló testen. Az utolsó teljesen működőképes támadó Miller felé suhintott, rákollóinak pengéi mélyen Miller páncéljába hatoltak. Amikor Elvi megindult feléje, megpróbált odafordulni. A Miller testében ragadt kar mély, recsegő hangot hallatott. Miller ép rákollója a másik robot csuklójára szorult, erősen megragadta a támadója ollóját, és még jobban, még mélyebben magába húzta. Ragadós folyadék szivárgott elő Miller testéből, benzinnel kevert sav szaga járta át a levegőt. Elvi felmarkolta a legyőzött robot lábának egy darabját, és szikrákat csiholva többször Miller támadójára csapott vele. Az ütések mindössze összezavarták a szerkezetet. Elvi éppúgy nem tehetett kárt benne, ahogy arra sem lett volna képes, hogy az akaratával elérje, hogy felröppenjen a levegőbe, és felhúzza magával a lassan zuhanó hajókat. Ám a pillanatnyi tétovázás elegendőnek bizonyult.

Miller a hátán csúszva a támadója alá húzta magát. A hat ízelt láb körül négy a robot alvázát kezdte kaparni. A hasát. Elvi nem tudta, milyen modell alapján nevezze meg a részeket. A szabadon mozgó kar lecsapott, fémszilánkokat ütött ki Miller oldalából, ám mivel Miller nagyobbrészt a támadója alá került, az nem tudott halálos ütést mérni rá.

Vékony lábú, nyurga robot iszkolt keresztül a megrepedt falon, és iramodott meg, hogy beszálljon a küzdelembe. Ahogy a gép elhaladt volna mellette, Elvi megragadta, majd a holttérbe hajította a szerkezetet. Fémlemezdarabok váltak le a támadó gépezet hasáról, és Miller fölfelé belemélyesztette a karját. A mocskos, bűzös folyadék ömleni kezdett a gépből. Ronda halál volt, lassú, kegyetlen és prózai. Amikor a támadó már nem mozdult, Elvi közelebb lépett. A halott robot Millerre nehezedett. A körötte szétfolyó tócsa gőzei csípték Elvi szemét.

– Hát, ez jobban is mehetett volna – szólalt meg Miller.

– Működött? Sikerült összekapcsolódni?

– Igen – felelte Miller. – Fogalmam sincs, mennyit fogok érni vele. Hamarosan újabb hullám érkezik majd ezekből, és nem tudom, hogyan jutok el bárhova is.

Elvi a halott robotnak vetette a vállát, és nekifeszült, hogy félrenyomja. A nyakában megfeszültek az inak. Úgy érezte, hogy szinte hallja a recsegést. Minden erejét beleadta. Értelmetlen lett volna visszafognia magát. Nem volt később, ami számított volna. Ha bármennyit tartalékol, csak az erőforrásait pazarolja, mivel már nem maradt jövő. Felordított az erőfeszítéstől.

A robot meg se moccant.

Elvi térdre rogyott. Miller nyögve feléje nyújtotta és gyengéden a nő karjára fektette a rákollóját. Amikor megszólalt, a hangja távolinak, tompának tűnt. Mintha a sírból szólt volna.

– Jól van, ez cseles lesz. Még egy szívességet szeretnék kérni, kölyök. És már nincs sok időm hátra addig, hogy ideérjenek.

– Rendben – felelte Elvi. – Kérjen csak bármit.

– Oké, most álljon egy kicsit hátrébb! Felpattintom a tömítéseket.

Elvi hátrébb csusszant, a padlón szétfolyt nyálka a nadrágja szegélyéig ért. Valami felszisszent, mint amikor egy kilyukadt csőből kiszökik a gőz, aztán egy mély, cuppogó kattanás, és Miller darabokra esett, testének lemezei és pikkelyei a földre rogytak. A ránehezedő lény oldalra gördült, és holtan terült el az oldalán.

Elvi megállt Miller teteme előtt. Leginkább hatalmas rovarnak tűnt, amit összetaposott egy óriás. Körötte a ciripelés visítássá erősödött.

– Most mit csináljak? – ordította Elvi. – Mit kellene csinálnom?

Miller hangja a szétroncsolt test mélyéről szólalt meg.

– Van idebent egy egység. Nagyjából egy méter hosszú, élénk kék, és az oldalán hét… nem, nyolc pont sorakozik. Szeretném, ha kiszedné belőlem.

Elvi közelebb lépett. A borítólemezek csupa késpengében és hegyes szögletben végződtek. Elvi érezte a szúrást, ahol elvágta a tenyerét, aztán az égető fájdalmat, miután a robotból kiömlött folyadékok behatoltak a sebekbe.

– Nem szeretném, ha zokon venné tőlem – szabadkozott Miller. – De sietnie is kellene.

– Igyekszem – felelte Elvi.

– Csak jelezném, hogy akad még rosszfiú, és már közelebb járnak, mint szeretném.

– Rendben. Megvan – jelentette be Elvi. – Itt van a kezemben.

– Remek. Szép munka volt. Most szeretném, ha felemelné, és betolná a holttérbe.

A kék valami alakja elnyújtott mandulára emlékeztetett. A felülete sima és puha volt. Elvi két oldalról megragadta, erőlködött, nyögött, aztán zihálva előbbre csúsztatta.

– Most ugye viccel velem?

– Lehetséges, hogy egy kissé nehéz – ismerte el Miller.

– Úgy kilencven kiló.

– És tényleg nagyon sajnálom, de most be kell juttatnunk ezt abba a holttérbe. Próbálja meg alácsúsztatni a karját, aztán a hátával és a lábával megemelni. Mintha csak egy csecsemő lenne.

– Kibaszott volfrámból készült csecsemő – morogta Elvi.

– Eltúlozza a dolgot – jegyezte meg Miller, Elvi pedig alácsúsztatta a karját.

– Nem tudom eldobni – közölte. – Oda kell lépdelnem vele.

– Rendben.

– Az a valami meg fog ölni engem, ha belesétálok?

A háttérből eddig nem hallott hang csatlakozott a ciripeléshez. Mély döngés, mint amikor egy hatalmas nagydobot vernek. Elvi belegondolni se mert, mi kelthet efféle hangot.

– Ha igent mondok, akkor nem fogja megtenni?

Elvi összeszedte minden erejét, és megfeszítette a hátát. A kék valami felcsusszant az ölébe. Elvi lehajtotta a fejét, próbálta kifújni magát.

– Dehogy – válaszolta, és magát is meglepte a válaszával. – Akkor is megteszem.

– Akkor: talán. Nem tudhatom.

Elvi hátrabillent a sarkán, a két combja között tartotta a valamit – Millert –, és sikerült guggolva egyensúlyoznia. Érezte, ahogy a dolog balra csusszan. Ha most leejti, aligha tudná még egyszer felemelni. A dübörgést egyre közelebbről lehetett hallani. Elvi megpróbálta kiegyenesíteni a lábát. A térde sajgott. A háta egyetlen, egybefüggő tűztakaróvá forrósodott. A melléhez szorította a kék valamit, és feljajdult a fájdalomtól.

– Remekül csinálja, kölyök. Remekül csinálja. Menni fog. Már csak egy kevés van hátra. De most csinálja!

Elvi nem lépett. Egyszerűen kissé előbbre csúsztatta az egyik lábát, áthelyezte a súlypontját, és melléhúzta a másikat. A padló síkos volt, akár a jég. Nem teljesen súrlódásmentes, de majdnem. Ismét felhangzott a döndülés, immár kellően közelről ahhoz, hogy Elvi érezze, ahogy megremeg a talaj. A tekintetét a holttérre szegezte maga előtt, és tovább haladt a feketeség felé. Még egy lépést tett. Még egyet. Még egyet. Már egészen közel ért hozzá. A háta égett. A karja elzsibbadt. Az ökle mintha valaki másé lett volna, és csak véletlenül kapcsolódott volna hozzá a testéhez.

Ezüst és kék örvénylés özönlött be az ajtónyíláson, és zúdult feléje, akár dühös legyek felhője. Elvi tolt egyet, megcsúszott, előrebukott…

Leginkább ahhoz hasonlított – az agya ezt az analógiát vette elő, vetette el, majd vette elő újra –, mintha egy tóba csobbant volna bele. Hideg volt, mégsem volt hideg. Jódos, agyagos szagot érzett. A növekedés és bomlás szagát. Tudatában volt a testének, a bőrének, az izmainak, a belei görbületének. Tudatában volt az agyában kisülő idegvégződéseknek, amint tudatára ébredt az agyában kisülő idegvégződéseknek. Megsemmisítette önmagát, és figyelte, amint megsemmisíti önmagát.

A bőrén és a vérében tenyésző összes baktériumokat, a szöveteiben megtelepedett vírusokat. A nő, aki egykor Elvi Okoye volt, immár tájjá változott. Önálló világgá. Elvi még mélyebbre zuhant.

A sejtek molekulákká bomlottak szét – számtalan, összetett, különféle vegyületté. A dolgokat elválasztó határvonalak megszűntek. Csupán a molekulák közössége maradt, ahogy hatalmas táncban kavarogtak. Aztán a molekulákat alkotó atomok feladták a helyüket, és Elvi leheletté vált. Köddé. Mezők és interakciók játékává a világűrhöz foghatóan tökéletes vákuumban. Rezgés lett belőle a semmiben.

Az oldalára hemperedett. Valami fájt. Mindene fájt, és furcsának érezte a fájdalmat. Inkább kíváncsivá tette, mint kínozta. Lélegzett. Érezte, ahogy a levegő beáramlik a torkán a bordái mögött rejtőző lágy barlangok bonyolult hálózatába. Furcsa és gyönyörű érzés volt. Elidőzött vele, amíg lassanként fel nem ismerte, hogy létezik az idő. Hogy múlnak a pillanatok. Vagyis az agyalapi idegdúcok, a kisagy és az agykéreg ismét ténylegesen működni kezd. Érthetetlen okból meglepőnek találta ezt. Rányitotta a szemét a semmire.

Egy tárgyat szorongatott, mintha értékes lenne. A kék valamit. Millert. Ám immár nem kékben játszott. Minden más lehunyt szemű feketeségben sötétlett. Elvi elengedte, és felült. A világra némaság borult. Se dübörgés. Se ciripelés. Csak a saját lélegzése. A vérének surrogása. Kis idő múlva előhúzta a zsebéből a kézi terminálját, és feljebb húzta a fényerőt, lámpaként használta a kijelzőt.

Körötte mindenfelé az Új-Föld mesterséges szerkezetei hevertek élettelenül. Mozdulatlanok maradtak a borotvaéles lábak. A hatalmas, nem emberi, ollóban végződő karok, amelyeket akár sziklából is faraghattak volna. Ezüstszínű pettyek permete jelezte a helyet, ahol a parányi gépezetek a földre hullottak, miután a milliónyi apró test egyszerre kikapcsolt. A fény túl tompa volt ahhoz, hogy ki lehessen venni a színeket. Minden egyöntetűen szürkének mutatkozott.

Elvi felült, vonakodva oldalra fordult. Ott volt. A szélén fekete és fényes. Elvibe szinte természetfeletti félelem hasított. Azt hitte – azt remélte –, hogy eltűnt. Bármi volt is, ő áthaladt rajta, a feketeség szétszaggatta őt, és mégis meglehetősen könnyedén újra össze tudta rakni magát. A dolog megmentette, ugyanakkor Elvi soha életében nem találkozott még semmivel, ami ily mérvű félelmet keltett volna benne, mint ez a bonyolult szerkezetű sötétség.

Elhátrált tőle, a lába sajgott. Felállt. Érezte, hogy sír, habár nem tudta volna megmondani, miért teszi. Éhség, félelem, megkönnyebbülés, ujjongás és halálos rettegés kavargott benne. Mindez túl soknak bizonyult. Elfogadta.

A hang, amely megszólalt, emberinek és távolinak hatott. Holden beszélt hozzá.

– Elvi? Elvi? Ott van?

– Itt vagyok! – kiáltotta Elvi.

– Győztünk?

Elvi mély lélegzetet vett. Aztán még egyet.

– Igen – válaszolta. – Győztünk.

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik próbálkozik…

Másodpercenként száztizenháromszor próbálja jelenteni, hogy elvégezte a feladatát. Ha valami fogadná a jelentést, abbahagyhatná. Sosem fogja abbahagyni. Nem érez csalódottságot, és nem érez félelmet. Érzi, ahogy a nyomozó mozog benne és körülötte. A nyomozó meghaladja a peremfeltételeit. Megpróbál végezni a nyomozóval. Kudarcot vall. Nem nyugtalanítja a kudarc, és próbálkozik, próbálkozik, próbálkozik…

A nyomozó belepillant a halál szemébe, és nem látja. Ám tud róla, és ez elég. Örül és sajnálkozik, mivel azok a séma részei. Kimond egy nevet: Julie. Emlékszik rá, hogy megfogja egy nő kezét.

A nyomozó próbálkozik, mélyebbre hatol. A dolog kitágul, akár egy örökkévaló, végtelen kilégzés, és kiterjed, hogy betöltsön minden rendelkezésre álló teret, ahová eljuthat, ahová valaha eljutott. Amely létezik. Próbálkozik próbálkozik próbálkozik, akár a rovarszerű láb rángatózása, a bezáruló rés két széle között áthúzó szikra, végeérhetetlenül, és a nyomozó érzi, magába foglalja ezt. A sebek próbálkoznak benne, a többi elme. Némelyik rémült, mások belevesznek az évek óta tartó álmokba, megint mások hálásak. Énekelnek a nyomozónak, vagy vádolják, vagy könyörögnek neki, vagy jajveszékelnek. Tudatosak, és éppoly tehetetlenek, mint mindig. A nyomozó ugyanúgy megérinti őket, mint minden mást is. Nyugtatgatja őket, hogy nincs mitől tartaniuk. Hogy a dolog mindent kézben tart.

Ne aggódjatok, mondja. Minden jól fog végződni.

A nyomozó hátratolja a kalapját, sörre szomjazik. Kedveli ezt a nőt. Ezt az Elvit. Azt kívánja, bárcsak lett volna több ideje jobban megismernie. Azt kívánja, bárcsak lenne még ideje. Nem érdekli. Milliószor meghalt már azóta, hogy meghalt. Az üresség immár nem kínál számára újabb rejtélyeket.

A dolog összekapcsolódik, és a nyomozó az egész bolygóvá alakul át. Mindenütt azt érzi. A keringő bázisokat, az óceán legmélyén szunnyadó energiamagokat, a földalatti könyvtártermeket, ahol egykor a régiek éltek, a magasan a hegyekre telepített jelzőállomásokat, a mélyen a felszín alá épített városokat. Ő maga a bolygó.

A végén küzdenie kell. A végén mindig küzdeni kell. Nem fél, így szerte a bolygón a többiek sem félnek. Pán Péterhez hasonlítasz, mondja a nő. Amikor egy gyermek meghalt, Pán Péter félútig mindig velük zuhant. Hogy ne féljenek.

Különös. És ez tényleg egy gyerekmese? Különben sem ilyen vagyok, válaszolja a nyomozó, és a nőre mosolyog. Megfogja a kezét. Nem állok meg félúton.

…próbálkozik próbálkozik próbálkozik, aztán leáll.

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET: HAVELOCK

Kék. Erről feledkezett meg folyton. Az eszével persze tudta. Végül is égszínkék ég, de elég volt néhány évet egy hajón vagy állomáson töltenie, és az efféle részletek elillantak. Még csak azt sem tudta, hogy megfeledkezett róla, amíg el nem érkezett egy efféle pillanat. Rátámaszkodott a botjára, és a homlokához emelte a kezét, hogy leernyőzze a szemét, aztán felnézett a zöldesszürke felhők mögött szétterülő kék égboltra.

– Hát nem gyönyörű? – kérdezte a nő. Luciának hívták. Első Leszállás orvosa, Basia felesége, Felcia és Jacek édesanyja volt. – Az embert arra csábítja, hogy itt maradjon.

– Engem nem – válaszolta Havelock. – Én inkább már otthon szeretnék lenni.

– Ha letelepedne itt… – vetette fel a nő.

– Esélytelen – felelte Havelock, és halkan felnevetett.

A Rocinante a sáros földön várakozott mögötte, többé-kevésbé azon a helyen, ahol egykor a leszállópadozat lehetett, amikor még állt a leszállópadozat. Mostanra minden eltűnt. A tudósok kunyhói, Első Leszállás épületei, még a bányaüzem nagy része is. Mindent földig rombolt és eltüntetett a vihar. Kizárólag az áradástól kimosott árkokat lehetett látni most, miután teljesen leapadt a víz.

A Roci rakterének ajtaja nyitva állt. A helybéliek élelmiszerkészletekkel és felszereléssel teli hőformázott műanyagládákat pakoltak ki a süppedős talajra. Holden látta, ahogy Naomi egy vastag kezeslábasban irányítja őket, sorolja a szükséges információkat, hangolja össze a feladatokat. Alex és Basia a hajó mellett, kettejük közös erőfeszítésével felállított keskeny állványzatról figyelték, ahogy a másik – mintha Amos Burtonnek hívták volna – felméri a károkat, és eltervezi, miféle javításokat sikerülhet elvégezniük az emberiség legprimitívebb és legrosszabbul felszerelt szárazdokkjában. A nagydarab kopasz férfi karját orvosi rögzítőköpeny burkolta, abból pedig, ahogy a karját mozgatta és a vállát tartotta, egyértelműen megmutatkozott, mennyire idegesíti.

– Készen áll? – kérdezte Lucia.

– Ha úgy gondolja – felelte Havelock. – Persze.

Együtt mentek oda az első rakás ládához. Havelock elővette a kézi terminálját, Lucia pedig a korábban elveszítettek egyikét. Immár az övé volt. Nekiláttak, hogy kipipálják a ládákat a rakleveleken, gondosan feljegyezték, miféle segélyeket juttattak le nekik, és mit vettek át.

Havelocknak három héttel korábban meg kellett volna halnia. A testének ionizált atomok és komplex molekulák elnyújtott felhőjeként kellett volna lebegnie az Ilosz felső légrétegeiben. Az Israelnek már előtte el kellett volna pusztulnia.

A gyengélkedőn feküdt épp, az autodoki által begyógyszerezve, az ereibe pumpált fél liter mesterséges vérrel, amikor megtörtént. Még mindig fel tudta idézni az érzést, ahogy a hevederek az orvosi üléshez szorítják, a szakértői rendszer eszközkarjának halk kattogását, a testébe áradó folyadék hűvösségét. Az ajka és a nyelve kihűlt és bizsergett, de Alex megnyugtatta, hogy ez teljesen normális. Basia nem sokkal korábban bejött, evett, aztán megint kiment, hogy levagdossa a vontatókábelek még mindig a Rocinante hasába kapaszkodó darabjait.

Havelock mondott valamit azzal kapcsolatban, mennyire értelmetlen megcsinálni ezt.

– Ő már csak ilyen, azt hiszem – válaszolta erre Alex. – Nem szeret félmunkát végezni.

– Övbéli.

– Aha – értett egyet Alex. – Azok mindannyian eléggé ilyenek.

Alex kézi terminálja jelzett, és a pilóta a homlokát ráncolva meredt a kijelzőre.

– Kapitány? Te vagy az?

A hangszóróból megszólaló hang felismerhetően James Holdené volt, viszont érdesebbnek hatott. Mintha túl sokat ordítozott volna.

– Alex! Kapcsold be a reaktort!

– Nem biztos, hogy menni fog, kapitány – felelte Alex.

– Kiiktattuk a védelmi hálózatot. Szerintem mindent. Nézd meg, be tudod-e indítani a reaktort!

Alex arckifejezése egyszerre roppant merevvé, józanná vált. Nyoma se volt már az akasztófahumornak, lehullott a halálfélelmet leplező maszk. Havelock megértette őt, hisz maga is ugyanazt a hirtelen támadt reményt érezte, ugyanakkor félelmet is, hogy a remény hiúnak bizonyul. Alex egyetlen szó nélkül odahúzta magát a gyengélkedő egyik számítógépéhez, és a hajtóművezérlésre kapcsolta át. Havelock olyan erősen összeszorította az öklét, hogy belefájdultak az ujjai, és próbálta leküzdeni a késztetést, hogy azzal a kérdéssel zargassa Alexet, működik-e.

– Működik?

– Azt hiszem… igen – válaszolta Alex, aztán a kézi terminál felé fordult. – Megint van energia, kapitány. A diagnosztika hibákat jelez, de egészen biztosra veszem, hogy csak azért, mert kissé szétziláltak minket. Ráállítom Naomit és Basiát, és fogadok, hogy megint minden működni fog. Viszont rengeteget segítene, ha itt lenne Amos.

– Amos most szintén zilált egy kicsit – felelte Holden, és Havelock kihallotta hangjából a széles mosolyt.

– Jól van?

– Pár ujját újra kell növesztenie.

Alex vállat vont.

– Az megoldható. Öhm. Adj pár napot, és szerintem le tudom vinni a Rocit a felszínre. Hogy behozzuk Amost a gyengélkedőre.

– Felesleges sietned – csillapította Holden. – Ne kapkodd el, és ellenőrizd, hogy minden jól működjön! Még egy válsághelyzetet nem tudnánk átvészelni.

– Mindig számítani lehet újabb krízisre, kapitány. Egyszerűen így megy ez.

– Legalább addig odázzuk el, amíg fel nem épültünk az előzőből, rendben? Kapcsolatba tudsz lépni a Barbapiccolával és az Israellel? Nem szeretném, ha bárki meghalna, mert nem tudják, hogy visszakapcsolhatják a reaktorokat. És lehet, hogy használnunk kell az Israel siklóját, ha rá tudjuk beszélni őket, hogy megváljanak tőle.

– Azt hiszem, mihamarabb tájékoztatnom kellene téged a történtekről – jegyezte meg Alex. – Egy kissé sűrűn alakultak az események. De előbb szeretném biztosra venni, hogy mindenkinek megfelelően működik a reaktora, rendben?

– Jól van – egyezett bele Holden. – Esetleg le tudnátok dobni nekünk némi ételt?

– Amint működésbe tudom hozni a hajókonyhát – felelte Alex.

– Rendben. Nagyszerű. És Naomi… már…?

– Mindenki jól van – nyugtatta meg Alex. – Egyikünknek sem lesz semmi baja.

Mire Havelock és doktor Merton végeztek a leltározással, egy építőbrigád már akkumulátorokat szerelt be épp a tárgynyomtató egységekbe, és azokat a helyeket mérték ki, ahová a falak fognak kerülni. Valódi lakóépületeké. Az új Első Leszállásé. A maguk választotta építőcsapat vegyes összetételű volt. Akadtak köztük a menekültek hajójával érkezett bolygófoglalók. Sokan azonban Havelockkal együtt utaztak ide. Havelock még mindig két csoportra osztotta őket a fejében, viszont a terepen láthatólag nem lehetett észlelni efféle elkülönülést. A nehéz tehersikló pusztulása és a terrorista sejt tűzhalála mintha egy véglegesen lezárt korszak eseményei lettek volna. Havelock úgy sejtette, hogy a vihar, a vakság, a halálcsigák és az ajtóban várakozó, torkát köszörülő halandóság jelenlétének állandó tudata jelenthette a magyarázatot. Nagyobb léptékben nem ajánlotta volna a közösségépítésnek ezt a módját, itt azonban működött. Ideiglenesen. Egyelőre.

Hosszú fekete hajú, sötét bőrű nő vált ki a csoportból. Ismerősnek tűnt, Havelocknak mégis másodpercekbe telt, míg rájött, hova tegye őt. Az odalent töltött idő teljesen lesoványította az arcát.

– Doktor van Altricht.

– Maradjunk inkább a Sudyamnál – szólt a nő. – Mindenki így hív.

– Akkor Sudyam – nyújtotta oda Havelock a kézi terminálját. – Egy kis adminisztráció.

– Nagyszerű – válaszolta a nő, és átvette a terminált. A tekintete túl gyorsan szaladt át a szerződés-kiegészítésen ahhoz, hogy mindent felfoghasson. Az alján az egyik körmével aláírta a szöveget, aztán a mutató és a középső ujja begyét odanyomta a képernyőhöz. Megszólalt a hitelesítést jelző hang, ő pedig visszaadta a kézi terminált.

– Gratulálok! – mondta Havelock. – Mostantól ön az RCE terepen dolgozó kutatócsapatának hivatalos vezetője.

– Pocsékabb megbízatást elképzelni se tudnék – felelte mosolyogva a nő. – Most, hogy hivatalba helyeztek, meg tudná mondani nekem, mikor kapjuk meg az odaveszett régebbit pótló felszerelést?

– Legénység nélküli szállítóhajó tart erős égetéssel a Medina felé – felelte Havelock. – Amennyiben a KBSz nem foglalja le, vagy nem jelenti be rá az igényét megmentett tulajdonként, hat, talán hét hónap múlva ide kell érnie.

– És mennyi az esélye, hogy a KBSz megállítja?

– Valamivel jobbnak mondanám, mint három a tízhez – válaszolta Havelock. – De jobb, ha nem szagolnak bele a cuccba. Fogalmuk sincs, honnan került ide.

A biokémikus enyhe undorral csóválta a fejét.

– Ha más nincs, az is meg fogja tenni – felelte.

A reaktorok újraindulása után csaknem egy hétig rendkívül törékeny maradt a viszony a Rocinante és az Israel között. Az Israelre került övbélieket egy olyan helyzetben fogadták be, amikor meglehetősen bizonyosnak tűnt, hogy az egész pusztán jelképes gesztus marad, mivel egyébként is mindannyian meghalnak. Most, hogy elhárult a közvetlen fenyegetés, sokkal vitatottabbá vált a státuszuk: hogy az övbéliekre vajon menekültként, fogolyként vagy fizető utasként tekintsenek. Marwicknak határoznia kellett, mindvégig a hajóján maradjanak-e a Medináig tartó tizennyolc hónapos úton, vagy inkább megpróbálja lejuttatni őket a felszínre. Nem sokat segített, hogy miután mindkét sikló megsemmisült, a felszínre kizárólag a Rocinante fedélzetén, vagy egy valóban hosszú és kellemetlen ugrással juthattak le.

Végül szinte egyenlő arányban oszlottak két csoportra az emberek. A Barb legénységének nagyjából fele úgy döntött, hogy a telepesekkel és a tudósokkal marad odalent. Az RCE hajón maradt legénységének nagyjából fele miután idáig eljött, és a legcsekélyebb mértékben sem elégítette ki őket, hogy csupán a hegytetőről pillantsanak le az ígéret földjére, úgy határozott, hogy a bolygón telepedik le. A kezdettől odalent tartózkodó kutatók – Vaughn, Chappel, Okoye, Cordoba, Hutton, Li, Sarkis és még tucatnyi más tudós – közül egyedül Cordoba döntött amellett, hogy felmegy a hajóra, és hazatér velük, és ennek minden jel szerint több köze lehetett egy kisiklott szerelmi kapcsolathoz, mint ahhoz a tényhez, hogy az egész bolygó minden tőle telhetőt megtett annak érdekében, hogy végezzen velük. Havelock nem értette, de nem is kellett megértenie.

Javában folytak a hajó javítási munkálatai, amikor leszállt az éj, az állványzat és a hajó burka vibrálón felragyogott, aztán elsötétült, miközben a hegesztőpisztolyok tovább végezték a feladatukat. A naplemente hatalmas aranysárga és narancsvörös, zöld és rózsaszín, szürke, indigólila és kék festménynek hatott. Havelockot az észak-amerikai kontinens nyugati tengerpartjaira emlékeztette, csupán árusokkal nem volt telezsúfolva a hely, és hirdető drónok sem zsolozsmáztak a fogyasztás örömeiről. A maga módján csodálatosnak hatott. Havelockot nem lepte volna meg, ha valahol lobogó tábortüzet pillant meg, amit egy csapat telepes ül körül, miközben gitározgatnak és betépnek, épp csak semmi éghető nem maradt az áradás után, és ha akadt bármi is a bolygón, amivel biztonságosan elbódíthatták magukat, azt az Israelen termesztették.

Havelock felhúzta magát a Rocinantéba, aztán visszabicegett a kabinba, amit Naomi kijelölt neki. Először lehetett úgy a Rocin, hogy létezett fel és le irány, és mivel a hajó nem a tolóerő vektora mentén landolt, Havelock többnyire a falakon járt-kelt. Combjának és vádlijának szétszaggatott izmai lassan újranőttek, a térdét azonban valószínűleg újra kell majd műteni, hogy kicseréljék a porcokat. Tekintetbe véve mindazt, ami történt, kifejezetten kevés problémával megúszta.

A kabinjában megnézte a személyes üzeneteit. A levél, amitől rettegett, ott volt közöttük. Williams családja büntetőjogi és polgári eljárást is indított ellene gondatlanságból elkövetett emberölés miatt. A saját szakszervezeti ügyvédje már be is adta az ellenkeresetet, és az RCE furcsa módon együttműködőnek mutatkozott. Reményei szerint mire az Israel hazaérkezik a Földre, minden tisztázódni fog. Azt kívánta, bárcsak lenne rá mód, hogy üzenetet küldjön Williams rokonainak, és elnézést kérjen tőlük. Elmagyarázza, hogy csupán a szkafanderét próbálta működésképtelenné tenni, és rendkívül sajnálja, hogy az történt, ami történt. A szakszervezeti ügyvédje azonban megígértette vele, hogy nem tesz ilyet. Lesz még lehetősége erre, miután elrendezték az ügyet.

Marwick kapitány szintén küldött üzenetet, aminek a címsorában az állt: „AZT HISZEM, JÖVÖK MAGÁNAK EGY ITALLAL”, benne pedig egy linket talált az egyik vezető hírcsatornához. Havelock behívta a műsort.

A képernyőt a csatorna beágyazott bannerjei töltötték meg, a központi kép viszont különös érzéseket keltett benne. Havelock végignézte, ahogy a vontatókötelein lassan bukdácsoló Barbapiccolából tökéletesen kerek műanyag buborékok pöffennek elő. Mintha egy virágot látott volna, amelyik a szélnek ereszti a magvait. A képeket szelíd, mélyen zengő, megnyugtató férfihang kommentálta enyhe övbéli akcentussal.

– Friss felvételek az Új-Földnél lezajlott megdöbbentő mentőakcióról. Amit most látnak, azok a Royal Charter Energy Edward Israel nevű hajója által rögzített képsorok a működésképtelenné vált Barbapiccola teherszállító tömeges kiürítéséről. Akik még nem értesültek a történtekről, mindhárom hajó telepről kényszerült működni, amikor ez lezajlott, és ugyan a Barbapiccola megsemmisült az irányítatlan légkörbe lépés során, Dimitri Havelock megbízott biztonsági vezető felügyeletével a teljes legénységet és minden utast átszállítottak az Israelre, hogy ott orvosi vizsgálatban és ellátásban részesüljenek.

A kép ekkor az RCE-nek küldött hivatalos jelentése egy részletére váltott. A haja szanaszét állt a fején, amitől úgy tűnt, mintha övbélinek igyekezne kiadni magát, a hangja pedig magasnak és vinnyogónak hatott.

– Az átszállítás kevesebb mint három órát vett igénybe. Különösen elismerésre méltónak találtam Toulouse Marwick kapitány gyors és szakszerű segítségét, mely nélkül mindezt nem valósíthattuk volna meg jelentős emberveszteség nélkül.

A műsor véget ért, Havelock pedig felnevetett. Kapcsolatkérést kezdeményezett Marwickhoz, és a vörös hajú férfi arca szinte azonnal megjelent a képernyőn.

– Ezek szerint nem fognak kirúgni minket – állapította meg Havelock.

– Lyukszalag-hajigálós bulit rendeznének nekünk, amikor hazaérünk, ha használnának még lyukszalagot – válaszolta Marwick. – Most lenne itt az ideje, hogy mindannyian fizetésemelést kérjünk.

– Veszélyességi pótlékot – támasztotta az állát az öklére Havelock.

– A nap hősei lettünk – jelentette ki Marwick. – Nem mintha bármi fogalmuk lehetne arról odahaza, milyen volt valójában. Ez is olyasmi, amit bármilyen egyértelműen és érzékletesen elmagyarázhatunk, mégsem fogják megérteni.

– Semmi gond ezzel. Nem is kell nekik. Hamarosan igénylistát kapok a kutató és felmérő csapattól. Eszébe jut még valami, amit átadhatnánk nekik?

– Az attól függ – felelte Marwick. – A Rocinante kísér vissza minket a Gyűrűhöz?

– Azt hiszem – válaszolta Havelock. – Rákérdezhetek.

– Ha ők támogatnak minket, akkor egy kicsit még jobban lecsupaszíthatom a helyet. Nem sokkal, de kiszerelhetjük az egyik tartalék generátort, hogy lejuttassuk hozzájuk. És valamennyi biomasszát is átadhatunk a konyháknak.

– Ami azt illeti, azt hiszem, ezzel nem lesz gond. Doktor Okoye megemlítette, hogyan lehetne számukra ehetővé átalakítani a helyi flórát. A jobbkezes molekulákhoz van valami köze, bármik legyenek is azok.

– Nos, akkor jól csinálta – mondta elismerőn Marwick. – Szinte már arra csábít, hogy tovább maradjunk, nemde? Hogy meglássuk, mi sül ki belőle.

– A francba is, dehogy – ellenkezett Havelock. – Látnia kellene ezt a helyet. Apró, mocskos, és mindent csak a meleg ragasztó és az imádság tart össze. Ezenkívül mindenfelé meztelen csigák mászkálnak, amik azonnal végeznek az emberrel. Kész csoda lesz, ha ezek az emberek egy évet élve átvészelnek.

– Tényleg?

– Maga is tudja, hogy egy, kettő, nyolc hónap múlva, mindegy, de valami biztosan történni fog. Tönkremegy a hidroponika, vagy megint valami betegség üti fel a fejét, mint az a szemzabáló nyavalya, csak most nem lesz kéznél a gyógymód, vagy az egyik harci hold lezuhan az égből. A francba is, a rohadt halálcsigák szárnyakat növeszthetnek. Honnan tudhatnánk, hogy nem képesek erre? Azt egyértelműen tudjuk, hogy az óceán mélyén akkora erőművek vannak, hogy az egész bolygót letéríthetik a pályájáról. Holden szerint most már mindegyik működésképtelen, de tévedhet. Vagy az is lehet, hogy a reaktorok kikapcsolása után az egyik reaktormag egyre mélyebbre süllyed a bolygóban. Semmit sem tudunk.

Marwick szemmel láthatóan meghökkent, de csak bólintott.

– Azt hiszem, igaza lehet.

– Nem, a Ceres Állomásra akarok visszamenni, vagy a Földre, vagy a Marsra. Tudja, mik vannak New Yorkban? Éjjel-nappal nyitva tartó étkezdék, ahol zsíros ételeket és pocsék kávét szolgálnak fel. Egy olyan helyen szeretnék élni, ahol éjjel-nappal nyitva tartó étkezdékben ehetek. És lóversenyre járhatok. És azonnali kiszállítással olyan thai kaját rendelhetek, amiből nem ettem minimum hét alkalommal az elmúlt hónapban.

– Ahogy így elmeséli, tényleg úgy tűnik, hogy ez maga a Paradicsom – állapította meg Marwick. – Mégis nyugtalanít a gondolat, hogy itt hagyjuk ezt a rengeteg szerencsétlent, ha tényleg belehalnak abba, hogy itt maradnak.

– Talán mégse fognak – vetette ellen Havelock. – Nem ez lenne az első alkalom mostanában, hogy tévedek. És… van néhány dolog, ami a maradás mellett szól. Szerintem magasabb náluk az egy főre jutó tudósok és mérnökök aránya, mint bárhol máshol a világmindenségben. És minden készletet átadunk nekik, amit csak tudunk.

– Még így is kevésnek tűnik.

Havelock egy fokot feljebb húzta magát, présülése sziszegve mozdult el a gömbcsuklókon.

– Ezenkívül itt vannak egymásnak. Egyelőre legalábbis. Nem szabad elfelejteni, hogy amikor elkezdtük ezt, mindenki a legszívesebben elvágta volna a másik torkát, most meg együtt állítják fel a sátrakat. Ha semmi más nem bukkan fel, ami végezhet velük, helyben fogant új-földi csecsemők fognak születni, amint a biológia megengedi. És nem mernék fogadni rá, hogy a jövendőbeli szülők feltétlenül ugyanazon a hajón érkeztek ide.

– Hát, igen – mélázott el Marwick. – Nem árt, ha néha emlékeztetjük magunkat arra, hogy bárhogyan indítanak is, bármit hoznak is magukkal, az emberek képesek az összetartásra kellően mostoha körülmények között.

Havelock vállat vont. Koeman hangja még mindig ott kísértett az emlékezetében, ahogy a halálos találatot kapott, élettelenül sodródó Williams képe is. Naomi Nagata a zárkájában. Az övbéli mérnök, akinek a szekrényébe belehugyoztak a társai. A sikló, amit ő maga alakított át fegyverré. A rossebbe is, mennyire pocsékul érezte magát Williams miatt. Belegondolni sem mert, hogyan érezné magát, ha ténylegesen bevetette volna a bombásított siklót.

– Néha igen, néha nem. Ugyanígy egymás torkának esve is végezhették volna. Az ilyesmi is megesik. Mindössze arról van szó, hogy azoknak, akik ezt választják, már nem áll módjukban történelemkönyveket írni.

– Úgy legyen! – nevette el magát halkan Marwick. – Tényleg úgy legyen!

ÖTVENHATODIK FEJEZET: HOLDEN

A Rocinantét tényleg rendesen helybenhagyták.

A hajó bal oldala mentén végig lövedékek ütötte lyukak sorakoztak a külső hajótesten. Holden látta a fényesebb helyeket, ahol Basia és Naomi kicserélték a sérült fúvókaaljzatokat, de a hézagok befoltozására már nem maradt idő vagy anyag. Alex pilótaként mutatott képességeit bizonyította, hogy le tudta hozni a hajót anélkül, hogy elégtek volna. Legalább egy PVÁ burkolata megszámlálhatatlan sérülést szenvedett, és a benne lévő fegyvert valószínűleg nem lehetett biztonságosan használni. A hajó tetején pedig hosszú sebhely húzódott, ahol Naomi szerint egy rögtönzött rakéta eltalálta.

Holden vidáman lejegyzett minden elvégzendő javítást a részletes számlán, amit majd Avasaralának benyújt.

A Rocinante egy kiterjedt üres területen állt, fél kilométerre Első Leszállás egykori helyétől. Lassanként megjelentek az új épületek vázai. Az emberek az elmúlt idők romjain építkeztek, ahogy mindig. Oly sok mindent elveszítettek, de az emberéletek elvesztése fájt a legjobban.

Ahogy mindig.

Holden kisebb sérülést fedezett fel a hajtómű fúvókáján, aztán átballagott a hajó fara mögött, ahol pár tucat méterre onnan egy átmeneti menedék felállításán serénykedő két övbélit talált. Egy fiatal harmincas férfi vezetéket feszített ki, miközben egy idősebb nő peckeket vert be a sáros földbe. Nem messze tőlük egy másik asszony állt, a kezében hosszú bottal, hogy elpöccintse a túlságosan közel merészkedő meztelen csigákat.

– Azt nem állíthatják fel ott – szólt oda nekik Holden, és csillapítón integetve megindult feléjük. – Chiwewe koordinátortól érdeklődjék meg, merre állíthatnák fel a sátrukat.

– Erre a helyre senki sem jelentett be igényt – válaszolta a férfi. – Épp annyi jogunk van…

– Igen, igen. Nem arról beszélek, hol építkezhetnek, és hol nem. Viszont pár óra múlva felszáll a hajó, és letarolja a kis sátrukat.

– Ó – szégyenkezett oktalansága miatt a férfi. – Értem. Akkor megvárjuk, amíg elmennek.

– Köszönöm. Addig is szép napot! – Holden intett nekik, és rájuk mosolygott, aztán megindult Új Első Leszállás felé. Ezek még mindig ugyanazok az emberek voltak, akik az utolsó leheletükig harcoltak volna az RCE ellen, hogy megtarthassák, amit birtokba vettek. Nem fogják elviselni, hogy holmi kívülálló basáskodjon felettük. Azt azonban legalább megtanulták, hogy tisztelniük kell az orkán erejű szeleket.

Amikor Holden visszaért a téglalap alakú területet közrezáró hat félkész épülethez, amely idővel Új Első Leszállás főtere lesz, Carol épp heves vitát folytatott az RCE egyik egyenruhás mérnökével és Naomival. Amos a közelben ácsorgott, és a semmibe meredt, széles arcán halvány mosoly játszadozott. A lábát és kezét borító gyógyászati szerkezetek miatt leginkább kiborgra hasonlított. A nyakára tekert pólya kalóznak mutatta. Amos mindenki másnál jobban viselte a sebesüléseket Holden ismerősei közül. Vele ellentétben Fayez még mindig bicegve járt. Vagy csupán ürügyet keresett arra, hogy átkarolhassa Elvi Okoye vállát.

Basia, Lucia és Jacek a vitatkozóktól tisztes távolságban állt összeölelkezve, és úgy szorították egymást, mintha az életük múlna rajta.

– Nem érdekelnek az előírások – jelentette ki Carol. – Mind a hat épületet egyetlen generátorról akarom ellátni. Összesen kettő áll rendelkezésre. A másik a település fennmaradó részének kell.

– Ezek lesznek a leginkább igénybe vett épületek – válaszolta a mérnök. – A terhelés el fogja érni a határ…

– Némi ráhagyást építenek bele – vágott a férfi szavába Naomi. – A koordinátor mindössze ennyit akar, szóval teljesítse a kérését.

A mérnök az égre emelte a tekintetét, és vállat vont.

– Igenis, asszonyom.

– Mindenki jól megvan egymással? – kérdezte Holden, amint közelebb ért hozzájuk.

– Ez maga a tejjel és mézzel folyó Kánaán, kapitány – felelte Amos. – Békés, akár egy szendergő kiscica.

– Milyennek látod? – érdeklődött Naomi, és miután otthagyta a többieket, a vita ismét fellángolt.

– Eléggé megviseltnek.

– Mi minden tőlünk telhetőt megtettünk.

– Bámulatos munkát végeztetek – felelte Holden, és megfogta a nő kezét. – De legközelebb ne hagyd, hogy a rosszfiúk elkapjanak!

– Hé – válaszolta színlelt felháborodással Naomi. – Kiszabadítottam magam.

– Erről már kérdezni akartalak. Pontosan hogyan sikerült meggyőznöd a börtönőrödet, hogy álljon át a mi oldalunkra?

Naomi közelebb lépett, és a fogait kivillantva mosolygott le rá.

– Börtönbe kerültem. Az ilyen rendkívüli körülmények között az emberek hajlamosak olyasmibe is belemenni, amit amúgy nem tennének meg. Biztos vagy benne, hogy tudni akarod?

– Egy kicsit sem érdekel – felelte Holden, aztán magához ölelte őt. Naomi szinte nekirogyott.

– Te jó ég, nehogy elengedj! – súgta Naomi a fülébe. – Elviselhetetlenül fáj a térdem. Ha még egy órát kell járkálnom ekkora nehézkedés mellett, ki kell cseréltetnem az ínszalagjaimat.

– Akkor húzzunk innen a fenébe!

Holden épp csak annyira hajolt át Naomi válla felett, hogy elkapja Amos tekintetét, aztán a fejével a hajó felé intett. A gépész bólintott és elmosolyodott, aztán sántikálva körbejárt a téren, hogy összeszedje a maradék felszerelésüket.

– A foglyunk a fedélzeten van?

– Amos pár órával ezelőtt bezárta a gyengélkedőre – felelte Naomi, aztán nyögve elernyesztette az egész testét.

– Vissza tudsz menni a hajóra?

– Aha. Te meg köszönj el mindenkitől!

Holden elengedte Naomit, figyelte, ahogy a nő pár pillanatig bizonytalan léptekkel elindul a hajó felé, és csak ezután fordult vissza, hogy kezet fogjon Carol Chiwewével. A koordinátor most már a szennyvízrendszeren és a víztisztításon vitatkozott az RCE mérnökével. Miután gyorsan elbúcsúzott tőlük, és mindkettejüknek sok szerencsét kívánt, Holden odasétált Basiához és a családjához.

– Doktor – fordult Luciához, és megszorongatta a nő kezét. – Ön nélkül nem éltük volna túl. Egyikünk sem. – Ezután Jacekkel rázott kezet. Utolsóként Basia következett. – Basia. Köszönöm, hogy segített a hajón. És köszönöm, hogy segíteni próbált Naominak. Maga nagyon bátor ember. Minden jót, és jó időt!

A gomolygó felhők és a szemerkélő eső miatt tréfásnak hangzott a búcsúzás, ezért rájuk mosolygott.

– Hogyhogy? – értetlenkedett Basia. – De hát nem arról volt szó, hogy el kell vinnie…

Holden már több lépésre járt tőlük, de megállt, és azt felelte:

– Dolgozzon keményen! Amikor legközelebb ellátogatok a bolygóra, szeretném, ha rendes kávéval várnának.

– Úgy lesz – válaszolta Lucia. Holden kihallotta a nő hangjából a könnyeket, ám az arcán az eső elrejtette őket.

A bolygó nem fog hiányozni Holdennek, az emberek viszont igen. Ahogy mindig.

Miközben a Rocinante felemelkedett, a tolóerő a présülésbe nyomta Holdent, mintha a hajó üdvözlésképp magához ölelné őt. Amint alacsony keringési pályára értek, Holden kilebegett az ülésből, és a legénységi hágcsón megindult lefelé a hajókonyhába. Harmincöt másodperccel később a kávés kanna már békésen kotyogott magában, és a frissen főtt kávé fenséges illata terjedt szét a levegőben. Holden egészen megszédült tőle.

Naomi lebegett be.

– Az első lépés, hogy beismerd a problémádat.

– Beismerem – felelte Holden. – De most töltöttem pár hónapot egy olyan bolygón, amelyik egyre azon igyekezett, hogy végezzen velem. Ráadásul mindjárt folytatnom kell a szar munkámat, ezért előbb rászánok egy percet, és készítek magamnak egy csésze kávét.

– Nekem is csinálj egyet! – kérte a nő, aztán a fali kijelzőhöz húzta magát, és végigszaladt a helyzetjelentéseken.

– Legyen három! – szólalt meg Amos, és behúzta magát a helyiségbe. – Egy halom cuccot kell rendbe raknom, mert lőgyakorlathoz használtátok a kicsikémet.

– Hé, tényleg igyekeztünk… – kezdte Naomi, de félbeszakította a kommpanel vijjogása.

– Csak nem kávét főztök odalent? – kérdezte a pilótafülkéből Alex. – Valaki felhozhatna nekem egy ivógumóval.

Miközben Amos és Naomi összeállították azoknak a javítási munkálatoknak a listáját, amelyeket elvégezhetnek a Medina Állomásig tartó hosszú út alatt, Holden elkészített négy nagy ivógumónyi kávét. Nem zavarta, hogy neki kell csinálnia. Megnyugtatta, hogy valami egyszerű és házias tevékenységgel foglalja le magát, amivel mások kedvére tehet. Magának feketét készített. Amosnak két krémesítőt és két édesítőt tett bele. Egy krémesítő Alexnek. Egy édesítő Naominak. Kiosztotta a kész ivógumókat.

– Fel tudod vinni a hajót, Alex? – kérdezte, ahogy a második kávét Naomi kezébe nyomta. A hangjában vagy az arckifejezésében valami nyugtalanította a nőt.

– Minden rendben van? – érdeklődött Naomi, majd elvette tőle a kávét, viszont nem ment el. Mögötte Amos sután a szétroncsolt kezébe tette át a kávét, majd megindult vele a tat meg a gépészműhely felé, közben pedig a kézi terminálját böngészve morgott magában a rengeteg feladat miatt.

– Amint már mondtam, végeznem kell a szar munkámat.

– Segíthetek valamiben?

– Ezt inkább egyedül szeretném megcsinálni, ha nem gond.

– Persze hogy nem az – válaszolta Naomi, aztán finoman megcsókolta Holden arcát. – Majd később benézek.

Holden felment a légzsilip és a raktár fedélzetéhez, aztán keresett egy önlezáró vákuumcsomagot, egy vakolókanalat, és egy külső javításokhoz rendszeresített, hordozható hegesztőpisztollyal felszerelt manőverezhető űrruhát. Belemászott a szkafanderbe, aztán nehézkes léptekkel végigment a hajón a raktérig.

Ami meggyőződése szerint Miller végső nyughelye volt.

A raktér légzsilipjében kivárta, amíg megtörténik a légnyomás-kiegyenlítés, és kinyílnak a külső ajtók, hogy a szakasz teljes vákuumba kerüljön, aztán bement. Ha valami rosszul alakulna, ha az, ami még megmaradt a protomolekulából, úgy döntene, hogy megvédi magát, Holden légüres térben lenne, és egy légzsilip akadályozná meg, hogy bejusson a hajóba. Lezárta maga mögött a légzsilipet, és odaszólt Alexnek, hogy kapcsolja ki a zsilipajtó helyi vezérlését, amíg nem keresi megint, és kéri meg, hogy nyissa ki. Alex kérdezés nélkül beleegyezett.

Aztán Holden hozzálátott, hogy módszeresen szétszedje a rakteret.

Öt órával később, az egyik szkafanderekhez használt levegő újratöltő egységben megtalálta. Egy Holden ujjánál nem nagyobb, apró amorf paca tapadt az egyik válaszfal levehető panelje mögötti csővezeték aljához. Amikor felfedezték a Ganymedesről a Roci fedélzetére besurrant protomolekula szörnyeteget, fél méterre se volt attól a helytől, ahol Holden most a polipot találta. Beleborzongott a gondolatba, mennyi ideje hordozták magukkal a szörnyeteg utolsó darabkáját.

A vakolókanállal levakarta a polipot a vezetékről, majd mindkettőt a vákuumzacskóba tette, és bekapcsolta a töltést, hogy légmentesen lezárja a csomagot. A hegesztőpisztollyal vörös izzásig hevítette a csövet, hogy elpusztítson mindent, ami a kaparás után esetleg ott maradt. Aztán addig keresgélt a raktér készletei között, amíg rá nem akadt a hajó szondakilövőjének póttöltetére, majd felnyitotta a szondát, és a tokba gyömöszölte a zacskót.

A szkafander rádióját az általános hajószintű csatornára állította.

– Naomi, a közelben vagy valahol?

– Igen – felelte egy pillanattal később a nő. – A vezérlőteremben. Mire lenne szükséged?

– Kézi vezérlésre tudnád állítani a, hmm, 1177A43-as szondát?

– Persze, mit kellene csinálnom vele?

– Ki fogom hajítani a raktér ajtaján. Adnál neki öt percet, aztán beleirányítanád az Ilosz napjába?

– Meglesz – felelte a nő, és nem tette fel a kérdést, amit a hangjából ítélve fel szeretett volna tenni. Holden bontotta a kapcsolatot.

A szonda kis elektromágneses és infravörös érzékelőből állt, amit egy kezdetleges meghajtóra szereltek. Az a típus volt, amit a haditengerészet hajói használtak, hogy kiderítsék, mi rejtőzködhet a bolygó túloldalán. Nem volt sokkal nagyobb egy földi tűzcsapnál. Viszont elég súlyosnak bizonyult. Miután Holden átlöki a raktér ajtaján, nehéz lesz újra megállítani.

Odakint az Ilosz fordult el mellettük, a felhőréteg haragos barnaságát itt-ott fehér foltok tarkították, helyenként pedig az óceán kékje is elővillant alóla. Időbe fog telni, de a bolygón helyreáll majd a régi rend. Visszatérnek az utánzó gyíkok, hogy az embergyerekekkel versengjenek a helyért, és azok a bosszantó kis bogarak is, amelyek csíptek aztán élettelenül hullottak le a földre. Két idegen biológiai rendszer harcol majd a helyért. Vagy három. Vagy négy. Semmi olyasmi nem történik, amit az Ilosz meg ne tapasztalt volna már néhány milliárd évvel ezelőtt. Újabb küzdelem, de ugyanolyan, mint a régi.

Holden a mellette lebegő szondára helyezte kesztyűs kezét, a másikkal pedig a bolygóra mutatott.

– Az ott neked köszönhető, haver. A második bolygó, amit megmentettél. És megint semmit sem tudunk felajánlani neked viszonzásként. Egy kicsit sajnálom már, hogy nem bántam kedvesebben veled.

Felnevetett, mert szinte hallotta magában az idős nyomozó hangját: És arra is ügyelhetnél, hogy a viking temetésem ne kizárólag a te érzéseidről szóljon.

– Rendben. Odaát találkozunk. – Holden nem igazán hitt semmiféle túlvilágban. A halál után semmi sem következik, csak az örökké tartó feketeség. Korábban legalábbis nem hitt ilyesmiben. Persze elképzelhető, hogy irányíthatatlanná vált földönkívüli technológia kellett hozzá, de talán, talán mégis létezhet valami más is. – Isten veled, barátom!

Erőteljesen taszított egyet a szondán, és az lassan elsodródott a hajótól. Holden figyelte, ahogy egyre zsugorodik, míg végül az Ilosz napjának fényét visszatükröző aprócska ponttá enyészett. Aztán pár másodpercre felragyogott a rövid égetéskor, és csóvát húzva maga után eltávolodott a bolygótól. Holden kivárta, amíg már egyáltalán nem látja, aztán becsukta a raktér ajtaját.

A légzsilipben, miután megtörtént a légnyomás-kiegyenlítés, levetette a szkafandert. Amikor kinyílt a belső zsilipajtó, Naomi várta a túloldalon.

– Helló – üdvözölte Holden.

– Végeztél vele?

– Igen. Idelent mindennel végeztem.

– Akkor jöjjön a szobámba, tengerész! – mondta Naomi. – Van ott valami, amit szeretnék megmutatni.

Holden fél méterrel az ágya fölött lebegett, egész testét izzadság borította. Naomi mellette úszott, sudáran és soványan, a haja szanaszét állt a szeretkezés után. Holden megérintette a saját feje búbját, és végigsimított a verejtéktől lucskos sörtéken.

– Rettenetesen nézhetek ki – állapította meg.

– A sündisznók aranyosak. Nincs semmi baj veled. – Naomi egyik hosszú lábujjával finoman megérintette a válaszfalat, és néhány centiméterrel közelebb lebegett a levegőszabályozóhoz. A légbefúvást mindkettejükre irányította, és Holden bőre bizseregni kezdett, ahogy a hűvös légáramlat lassan szárítani kezdte a testét.

– Nem hiszem, hogy valaha eleget tudok zuhanyozni ahhoz, hogy teljesen lemossam magamról az Iloszt – tette hozzá némi merengés után.

– Engem hetekre egy hajóbörtönbe vetettek. Cserélünk?

– Igazán sajnálom.

– Nem a te hibádból történt. Csak pechem volt. Tudtad, hogy az a biztonsági szolgálatos fickó, Havelock, annak idején Miller partnereként dolgozott a Ceresen?

Holden megérintette az ágyat, hogy elfordíthassa a testét, és egyenesen Naomi szemébe nézhessen.

– Most ugye csak szórakozol velem?

– Dehogy. Természetesen még azelőtt, hogy megismerkedtünk vele.

– Bárcsak tudtam volna.

– Most így gondolod, de nagyon fura lett volna.

– Igazad lehet – ismerte el Holden, aztán felsóhajtott, és addig nyújtózkodott, amíg az ízületei ropogni nem kezdtek. – Többé nem fogok ilyet csinálni.

– Milyet?

– Hogy egyedül hagylak. Amikor azt hittem, hogy meg fogok halni odalent az Iloszon, te pedig a bolygó körül keringve, és még csak átölelni sem fogjuk tudni egymást, amikor ez bekövetkezik, annál rosszabbat elképzelni sem tudtam volna.

– Igen – bólintott rá Naomi. – Megértem.

– Ígérem, hogy többet nem fog előfordulni ilyen.

– Jól van. Miért engedted el Basiát?

Holden a homlokát ráncolta. Ha őszinte akart lenni önmagához, maga sem igazán tudta, hogy miért. És nagyon igyekezett nem belegondolni ebbe.

– Mert… megkedveltem. És Luciát is szimpatikusnak találtam. És azzal, ha szétválasztjuk a családot, semmit sem oldottunk volna meg. Elhittem, amit arról mesélt, hogy még időben a levegőbe akarta röpíteni a leszállópadozatot, hogy megmentse az embereket. Ráadásul több bombát nem fog robbantani. És mindabból, amit Murtry mondott nekem, az az egy dolog gondolkoztatott el komolyan, hogy kívül jutottunk a civilizáció határain. A fekete-fehér jogi érvek itt nem értelmezhetők igazán. Egy napon majd talán.

– A határvidéken nincsenek törvények, csak zsaruk? – kérdezte Naomi, de közben mosolygott.

– Ez fájt – felelte Holden, és a nő elnevette magát.

Pár percig kellemes csendben lebegtek.

– Ha már szóba került, azt hiszem, ideje lenne ránéznem a foglyunkra – szólalt meg végül Holden.

– Hogy kárörvendhess? – kérdezte Naomi, és Holden bordái közé bökött. – Imádod azt, amikor végül kárörvendhetsz.

– Emiatt éri meg ez az egész.

– Menj csak – hagyta rá Naomi, aztán a válaszfalnak támasztotta a lábát, és a kezével ellökte Holdent a szekrény felé. – Öltözz fel! És fésülködj meg!

– Mindjárt visszajövök – egyezett bele Holden, és kivett néhány ruhát a szekrényből. –Szeretném, ha még valamit megmutatnál nekem.

– Hogyan pótoljuk be, amit elmulasztottunk?

– Pontosan.

Holden útközben megállt a fejnél, hogy fogat mosson és leöblítse az arcát, mielőtt a gyengélkedőn meglátogatná Murtryt. Miközben a csomókat és gubancokat próbálta kifésülni a hajából, Amos lebegett be, és csak várt.

– Talán útban vagyok? – kérdezte Holden. – Magadra szeretnél maradni?

Amos korábban sosem zavartatta magát a mosdó használata közben.

– Naomitól hallottam, hogy Murtryhez készülsz.

– Igen.

– Azt mondtad, hogy én nem mehetek be hozzá.

– Nem bizony.

– És veled együtt? – kérdezte Amos.

Holden már majdnem rávágta, hogy szó sem lehet róla, aztán elgondolkozott a dolgon, és vállat vont.

– Persze. Miért ne?

Murtry nem sérült meg különösebben súlyosan a lábán, Holden lövése azonban szilánkosra törte a férfi jobb felkarcsontját, ezért a gyengélkedőre zárták be, ahol a szakértői rendszer figyelemmel követte a csont újranövekedését. Az RCE biztonsági parancsnokának bal csuklóját a présüléshez bilincselték. Amikor a karja már jobban összeforr, át fogják vinni az egyik legénységi kabinba, amelyre Amos külső zárakat szerelt fel.

– Holden kapitány – üdvözölte Murtry, amikor beléptek. – Mister Burton.

– Szóval – szólalt meg Holden, mintha csak egy korábbi társalgást folytatnának. Ami bizonyos értelemben így is volt. – Pár órája megjött az üzenet az EN-nek dolgozó haveromtól. Már alig várja, hogy találkozhasson magával. A lunai Lovell város EN komplexumában fogjuk kitenni. Egyszer már vittem oda egy foglyot, és az a személy azóta a naprendszer többi lakójának legjobb tudomása szerint megszűnt létezni. Még az is lehet, hogy egymás melletti cellákba kerülnek.

– Folyton úgy beszél, mintha törvényt szegtem volna – felelte Murtry.

– A Földön egy kifejezetten okos ügyvédcsapat dolgozik e pillanatban is azon, hogy kitalálják, hogyan. Csaknem két évük van rá. Addig is, élvezze a hazautat!

– Én pedig azért jöttem – tette hozzá Amos –, hogy eláruljam, miért nem fogja.

– Ezt nem hallgathatom végig – szólt Holden. – Ő az én foglyom.

– Akkor talán jobb lenne, ha kimennél – jegyezte meg Amos.

Holden Murtryre meredt, a férfi pedig farkasszemet nézett vele.

– Jól van, Amos. Egy perc múlva várlak a hajókonyhán.

– Értettem, kapitány – mondta erre Amos, és közben a fogolyra mosolygott.

Mivel amiatt aggódott, hogy talán a férfi halálos ítéletét írta alá az imént, Holden a gyengélkedő ajtajától nem messze várakozott a folyosón.

– Agyon akar verni egy tehetetlen embert a kórházi ágyában, csak mert felülkerekedtem magán? – kérdezte Murtry, és megvetéssel próbálta leplezni a szorongását.

– Ó, Isten ments, dehogy – felelte sértettséget színlelve Amos. – Azon már túl vagyunk. Ügyes húzás volt hátulról rám támadni. Nem utálom a játékot. Becsülöm a jó játékosokat.

– Akkor… – kezdte Murtry, de Amos tovább beszélt.

– De megölette velem Weit. Kedveltem Weit.

A két férfi közé telepedett csend egyre jobban elhúzódott, Holden pedig már majdnem visszament, és cseppet sem lepődött volna meg, ha Amos épp a férfit fojtogatja. Aztán Amos újra megszólalt.

– És amikor végül tényleg legyőzöm, nem lesz tehetetlen. Úgy érzi, számítani fog?

Holden nem várt tovább, hogy meghallgassa, mi hangzik még el.

EPILÓGUS: AVASARALA

Vyakislav Pratkanisnak, a marsi kongresszus házelnökének tökéletes pókerarca volt. A három napon át tartó megbeszélések, étkezések, színházi esték és koktélpartik során gyámoltalan meglepetésnél erősebb érzelmet egyszer sem mutatott. Vagy magába rejtette páni félelmét, vagy egész egyszerűen nem értette a helyzetet. Avasarala inkább az utóbbira tippelt.

– Sajnálom, hogy ma este nem tarthatok önnel – mondta a férfi, és magabiztos, szenvtelen hatékonysággal szorította meg Avasarala kezét.

– Meggyőzően hazudik – felelte mosolyogva az államtitkár asszony. – A legtöbb férfi, aki ennyi időt töltött velem, ilyenkor már úgy érezi, leszárad a farka, ha nem szabadulhat el tőlem.

A férfi szeme könnyed kacaj kíséretében kikerekedett, amit nyilván tükör előtt gyakorolt be. Avasarala hasonlóképp reagált. A kormányzati épületek Aterpolban, Londres Nova legelőkelőbb beásott kerületeinek egyikében álltak. További öt közösség helyezkedett el szétszórva a marsi Aurorae Sinus talaja alatt. Avasaralának el kellett ismernie, hogy a marsiak kiváló munkát végeztek az anyabolygó föld alatti másának megalkotása terén. Aterpol álkupolája magasan a feje fölött borult rá, és gondosan megválasztott spektrumú fénnyel úgy világították be, hogy elhitesse Avasarala ősgyík agyával, hogy a Föld szabad levegőjét lélegzi be. A kormányzati épületeket úgy tervezték meg, hogy szellősségük jóformán elfeledtesse vele, hogy az egész város – az egész bolygóhálózat – úgy épült meg, akár egy kibaszott sírkamra. A magnetoszféra hiánya miatt a Mars mindenekelőtt a sugárzás elleni védekezésre helyezte a hangsúlyt. Az alacsony gravitáció mellett, ami miatt Avasarala akaratlanul is iskolás lány módjára ugrándozva ment végig a folyosókon, ez indokolta, hogy az államtitkár asszony még nem szeretett bele a bolygóba.

– Megtiszteltetés volt eszmét cserélni önnel – folytatta a férfi.

Avasarala fejet hajtott.

– Most komolyan, Vyakislav. A dolog hivatalos részének már vége. Abbahagyhatja az állandó porhintést.

– Ahogy mondja – felelte a férfi rezzenetlen arckifejezéssel. – Ahogy mondja.

A belső udvarba nyíló folyosón Avasarala néhány rántással megigazgatta a száriját. Nem mintha különösebben elcsúszkált volna rajta, de rossznak tűnt a súly eloszlása, és Avasarala fejében szakadatlanul ott motoszkált, hogy meg kell igazítania, amíg nem érzi megfelelőnek. A falak mentén sorakozó kő lámpatartókba lágy fényű égők simultak bele. A levegőt szantálfa és vanília illata töltötte meg, a háttérben kellemes, nyugtató muzsika szólt. Mintha a kormányzat középszerű élményfürdő lenne.

– Chrisjen! – köszöntötte egy férfi, amint Avasarala a magas boltozatú belső udvarhoz ért. Az államtitkár asszony hátrafordult. A férfi magas volt, a bőre több árnyalattal sötétebb az övénél, a haja valamivel őszebb az ő acélszürke fürtjeinél. Kitárt karokkal indult meg feléje, Avasarala pedig átölelte. A bensőségesség láttán senki se sejtette volna, hogy az emberiség három nagy politikai szervezetéből kettőnek a kormányát irányították. Lehet, hogy a Föld tart az Övtől, az Öv pedig neheztel a Földre, a KBSz és az Egyesült Nemzetek diplomatáinak mégis fönn kellett tartania a szívélyesség látszatát, és az igazat megvallva Avasarala félig-meddig kedvelte is a vén csirkefogót.

– Csak nem akartál búcsúzás nélkül elmenni? – kérdezte a férfi.

– A hajóm csak holnap indul – felelte Avasarala. – Néhány barátommal készültem vacsorázni.

– Mindenesetre örülök, hogy összefutottunk. Lenne egy perced?

– Az ismert világűr legnagyobb terrorista szervezetének katonai parancsnoka számára? Már hogyne lenne? Mi nyomja a lelked?

Fred Johnson lassan megindult, Avasarala pedig mellette ballagott. A belső udvart csiszolt kő borította. A közepén álló szökőkút vize egy absztrakt és meghatározhatatlan nemű alak oldalán folyt le lomhán. Fred leült a szökőkút peremére. Avasarala úgy érezte, hogy a lassú hullámoktól olajosnak tűnik a medence tartalma.

– Sajnálom, hogy nem tudtam támogatni az előterjesztésedet odabent – szabadkozott Fred. – De meg kell értened a helyzetet.

– Megértem. Amit megtehetünk, a nyílt konfrontációkat kerülve tesszük meg, ahogy mindig.

– Rengeteg az övbéli azokon a hajókon. Ha túl határozottan fellépek ellenük, az rosszabb, mint ha túl óvatosan járnék el.

– Tőlem nem kell elnézést kérned – nyugtatta meg Avasarala. – Mindkettőnk kezét megkötik a realitások. És mi legalább nem vagyunk annyira elcseszett helyzetben, mint Pratkanis.

– Tudom – csóválta a fejét Johnson.

– Még mindig Anderson Dawes foglalkozik a dolog politikai oldalával odakint?

Johnson vállat vont.

– Javarészt. Mintha kiscicákat terelgetne. Olyan kiscicákat, akik bőségesen el vannak látva fegyverrel, ráadásul neo-libertáriánus eszmékkel tömték tele a fejüket. Na és nálatok? Gao mennyire vált be főtitkárként?

– Nem hülye, de már tanulgatja, hogyan mutassa annak magát – felelte Avasarala. – A megfelelő szavakat fogja mondani, és a megfelelő kézmozdulatokat fogja használni. Magam gondoskodom róla. – Fred Johnson horkantott egyet. A szökőkút felmordult, és a pocsék nyugtató zene már nem hatott nyugtatóan. Avasarala úgy érezte, mintha valamiféle fontos esemény küszöbén állnának, ám ez csupán illúzió volt. Valójában már régen átlépték a küszöböt.

– Vigyázz magadra, Fred! – búcsúzott.

– Keressük egymást!

A közös marsi és EN biztonsági egység lezárta Avasarala számára a csővasútállomást. Az államtitkár asszony elsötétített ablakú vagonban ült, az ajtóknál három fegyveres biztonsági ember őrködött. A formált műanyag ülés háta a fallal párhuzamosan állt, így Avasarala a saját tükörképét látta maga előtt. Fáradtnak tűnt, de az alacsony nehézkedés legalább fiatalabbnak mutatta. Attól félt, hogy a kor tokássá tette. A vagon sziszegve haladt a síneken. Körülötte az alagútban vákuum uralkodott, hogy kisebb legyen a légellenállás. Avasarala a vagon falának támasztotta a fejét, és egy pillanatra hagyta lecsukódni a szemét.

A Mars volt az első. Nem az első állomás, vagy az első kolónia, hanem az emberiség első kísérlete, hogy elszakadjon a Földtől. Az önhitt gyarmat, amely kikiáltotta függetlenségét. És ha Solomon Epstein nem marsi lett volna, és nem épp akkor fejlesztette volna ki a hajtóművét, amikor megtette, a Mars lett volna az első valódi bolygóközi háború színtere. Ehelyett a Föld és a Mars olyasféle kényszerű barátságot kötött, ahol mindkét fél magasabb rendűnek érezhette magát a másiknál, és nekiláttak, hogy felosszák maguk között a naprendszert. Ez így ment, amióta Avasarala az eszét tudta.

Az időskor és a politikusi pálya veszélyeket rejtett magában. A szokások jóval túlélték az őket kialakító helyzeteket. A vezérelveket még azután is megőrizték, hogy az azokat szükségessé tevő körülmények megváltoztak. Az emberi hatalmi viszonyok folyamatosan módosultak, a modellek pedig, amelyeket Avasarala használt, velük együtt formálódtak át, így szüntelenül emlékeztetnie kellett magát, hogy a múlt egészen más hely volt. Ő már nem abban élt.

A csővasút lassan megállt Narimanban, Avasarala pedig kiszállt. Az állomáson csak úgy nyüzsögtek a helybéliek, akik addig nem használhatták a járatokat, amíg ő be nem fejezte az utazást. A Földön ugyanez a sokaság angolszászok és afrikaiak, ázsiaiak és polinézek kusza halmaza lett volna. Itt marsiakként tekintettek magukra, ő pedig földi volt. Amint a biztonsági különítmény kikísérte őt az elektromos vagonból, Avasarala elgondolkozott, hogy ezután mi következik. Új-földiek, feltételezte. Hacsak a bolygófoglalók által adott név meg nem honosodik. Akkor… mi? Ilosziak? Illúziók? Kibaszottul hülye nevet találtak maguknak.

És egek, mennyire elfáradt! Az egész rettenetesen nagyszabású és rettenetesen veszélyes volt, ő pedig annyira fáradt.

Az étterem hátsó részében lévő különtermet lezárták a számára. A helyet két-, legfeljebb háromszáz férőhelyesre alakították ki. Kristálycsillárokkal. Az ezüstnemű ténylegesen ezüstből készült. Az italokat metszett kristálypoharakban szolgálták fel, a padlót több évszázaddal korábbi perzsaszőnyegeket utánzó kilimek borították. Bobbie Draper már az asztalnál ült, és a puszta jelenlétével minden mást kicsinek láttatott maga körül.

– A picsába! – szólalt meg Avasarala. – Elkéstem?

– Szóltak, hogy korábban érjek ide a biztonsági ellenőrzés miatt – válaszolta Bobbie, és felállt. Avasarala odalépett hozzá. Furcsának érezte. Fred Johnsont habozás nélkül, könnyedén átölelte, pedig alig tartotta többre politikai riválisnál és eszköznél. Bobbie Drapert őszintén szerette, és nem igazán tudta, vajon átölelje-e az egykori tüzér őrmestert, kezet fogjon vele, vagy egyszerűen leüljön, és úgy tegyen, mintha naponta találkoznának egymással. Végül az utóbbi mellett döntött.

– Tehát veteránokat segítő szolgálat? – kérdezte.

– A számlákra elég – felelte Bobbie.

– Értem.

Finom, szép vonású és gondosan manikűrözött kezű fiatal férfi lebegett oda szinte észrevétlenül az asztalhoz, és töltött bort meg vizet mindkettejüknek.

– És veled mi a helyzet? – érdeklődött Bobbie.

– Összességében megvagyok. Új csípőt kaptam. Arjun szerint zsémbesebb lettem miatta.

– Észreveszi a különbséget?

– Nagy gyakorlata van ebben. Az új állást viszont rohadtul rühellem. Az államtitkár ügyeinek háttérből való intézése tökéletesen megfelelt nekem. Kizárólag a befolyás, a sok baromság nélkül. Most, hogy előléptettek, utaznom kell. Emberekkel kell találkoznom.

– Korábban is találkoztál emberekkel – jegyezte meg Bobbie, és belekortyolt a vízbe, de a bort az asztalon hagyta. – Ez a dolgod. Emberekkel találkozol.

– Előbb oda kell utaznom. Nem szívesen rostokolok hetekig hajókon csak azért, hogy személyesen eltársaloghassak valakivel, akit a saját retkes irodámból is elérhetnék.

– Igen – mosolyodott el Bobbie. – Azt hiszem, értem, Arjun mire gondolt.

– Ne okoskodj itt nekem – horkant fel Avasarala, a szépséges ifjú pedig felszolgálta a salátát. Friss fejes saláta, retek, sötét, sós olívabogyó. Soha egyik sem látott napot. Avasarala kézbe vette a villáját. – És most még ez is.

– A hírcsatornákon követtem az eseményeket. Gyűrűhasználati jogokat illető egyezmények?

– Dehogy, az csak handabandázás. Ezt adjuk be a riportereknek, hogy beszámolhassanak valamiről. Ennél sokkal nagyobb itt a tét.

Bobbie villája félúton a szája felé megállt a levegőben. A nő a szemöldökét ráncolta. Avasarala egy hajtásra megivott egy fél pohár bort. Feltételezte, hogy finom fajta lehet.

– Az a gond – mondta, és hogy nagyobb nyomatékot adjon a szavainak, Bobbie felé bökött a villájával –, hogy bíztam James Holdenben. Abban, hogy semmi olyasmit nem tesz, amire utasítottam. Nem vagyok idióta. De azt hittem, önmagát fogja adni.

– Önmagát, hogyan?

Avasarala evett egy falatot a fejes salátából.

– Van róla fogalmad, hány hajó tart a Gyűrű felé? Ebben a pillanatban, ebben a pillanatban, ezerhatszáz hajónk éget, hogy odaérjen, és mindegyik úgy figyelte az Új-Földet, mintha kibaszott tealevelekből próbálnák kiolvasni a jövőt. Johnsonnal azért küldtük oda Holdent, hogy megmutassuk, milyen rohadtul elcseszett odakint a helyzet. Hogy mennyire eldurvulhatnak az események. Sajtónyilatkozatokra számítottam, valahányszor valaki eltüsszenti magát. Az a pasas folyton háborúkat robbant ki, most viszont, amikor egy kis konfliktusra lett volna szükségem, hát nem összebékíti a kibaszott ellenfeleket?

– Nem értem – szólt Bobbie. – Miért akartál konfliktust kirobbantani?

– Hogy megfékezzem a dolgot – felelte Avasarala. – Hogy megmentsem a Marsot. Épp csak nem sikerült.

Bobbie lerakta a villáját. A szépséges ifjú időközben eltűnt. Remekül végezte a munkáját. Most valóban magukra kellett maradniuk.

– Ezer naprendszerről beszélünk, Bobbie. Három nagyságrenddel többről, mint amennyi eddig a rendelkezésünkre állt. El tudod képzelni ezt? Mert én a legtöbbször nem igazán. És a legtöbbjükben, talán mindegyikben akad egy bolygó, amelynek belélegezhető légköre van. Egy olyan hely, ahol fennmaradhat az élet. Ezért választották ki őket. Bárkik voltak is azok a rohadt faszok, akik megalkották a protomolekulát, a Földhöz hasonló bolygókat kerestek. És meg is találták a Földhöz hasonló bolygókat. Olyan helyeket, amelyek sokkal inkább hasonlítanak a Földhöz, mint a Marshoz. Az Új-Föld teremtett precedenst, és a precedens egy kibaszott kebelmelengető történet arról, hogyan tudunk mindannyian együttműködni egy rohadt katasztrófahelyzetben. Most már van példa rá, hogy ha elég gyorsan odaérsz valamelyik bolygóra, és elég gyorsan elfoglalod, a végén még megtarthatod. Kezdődhet az emberi civilizáció történetének legnagyobb szabású kivándorlási hulláma. Fred Johnson azt hiszi, kordában tudja tartani, mivel övé a Medina Állomás ellenőrzési pontja, de a KBSz is az övé. Már elkéstünk az egésszel.

– Egyáltalán miért kellene kordában tartani ezt? Miért ne hagyhatnánk, hogy az emberek ott telepedjenek le, ahol akarnak?

– A Mars miatt – felelte Avasarala.

– Nem értem.

– A Marsé a rendszer második legnagyobb hadiflottája. Nagyjából tizenötezer nukleáris robbanófejjel. Tizenhat nagy csatahajóval. És a fasz tudja, hány egyéb harci járművel. A hajóik újabbak, mint a földiek. Jobb konstrukciók. Gyorsabbak. Le tudják árnyékolni a hőjelüket, gyors vízforgató rendszerekkel és nagy energiájú protonágyúkkal vannak felszerelve.

– A protonágyúkról szóló mese csak legenda.

– Dehogy. Szóval adott a második legnagyobb erejű hadiflotta. Mi fog történni vele?

– Védelmezni fogja a Marsot.

– A Mars halott, Bobbie. Holden, meg ez a Havelock nevű szarházi, meg az az Elvi Okoye, bárki legyen is a ribanc, megölték. A marsi kormány fele megértette ezt, és úgy összeszarták magukat, hogy minden erejük elhagyta őket. Ki a fasz fog ezek után itt maradni a Marson? Ezernyi új világ vár rájuk, ahol nem barlangokban kell élniük, és nem kell szkafandert viselniük, ha a szabad ég alatt szeretnének sétálni. Senki se marad majd itt. Tudod, mi fog történni, ha a Föld népességének fele kirajzik a Gyűrűn túli bolygókra?

– Micsoda?

– Kidöntünk pár falat, és kicsit kibővítjük a lakásokat. Ennyien élnek alapjövedelmen. Tudod, mi fog történni, ha a marsiak húsz százaléka elköltözik innen?

– Abbamarad a terraformálás?

– Abbamarad a terraformálás. És jóval nehezebb lesz fenntartani az alapvető infrastruktúrát. Az adóbevételből származó bevételek mélypontra süllyednek. Összeomlik a gazdaság. A marsi állam megbukik. Ez fog történni, és az esélyt, hogy megakadályozzuk ezt, már eljátszottuk. Marad egy látszatkormányzat, meg egy bolygó, amit senki se akar, mert senkinek sincs szüksége rá. A nyersanyagok, amiket értékesíteniük kell a piacon, most már bőségesen rendelkezésre állnak az ezer új naprendszerben, ahol egyszerűen kitermelhetők, és nem fulladsz meg a vákuumban, ha véletlenül bedöglik a felszerelésed. És mi az egyetlen, az egyetlen dolog, amit még áruba bocsáthattok? Az egyedüli forrásotok?

– Tizenötezer nukleáris robbanófej – válaszolta Bobbie.

– És a hajók, hogy be lehessen vetni őket. Kié lesz az a rengeteg hajó, ha a Marsból csak egy szellemváros marad, Bobbie? Hova fognak menni velük? Kit fognak kinyírni? Mindannyian most tesszük meg a nyitólépéseket az első csillagközi katonai konfliktusban. James Holden meg, aki elérhette volna, hogy az Új-Földdel azt hirdethessük, miért érdemesebb otthon maradni, és hagyni, hogy lélegzethez jussunk, ehelyett csodás új módszert talált ahhoz, hogy mindent elcsesszen.

– Azzal, hogy sikerrel járt?

– A szó bizonyos értelmében.

– A bolygó felrobbant alatta – jegyezte meg Bobbie.

– Ezzel nem sokra megyünk – horkantott Avasarala.

– Hát – ingatta a fejét Bobbie. – A fenébe is.

– Igen.

Egy hosszú percre mindketten elhallgattak. Bobbie a salátájára meredt, de nem látta. Avasarala lehajtotta a maradék borát. Figyelte, ahogy az egykori tengerészgyalogos végigköveti magában a következmények és lehetőségek láncolatait. Bobbie tekintete megkeményedett.

– Ez a vacsora. Ugye beszervezni akarsz?

Avasarala egymásba fonta az ujjait.

– Bobbie, ha már megtettük a nyitólépéseket…

– Igen?

– Szeretném, ha te is visszakerülnél a sakktáblára, katona.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ahogy mindig, ezúttal is sokakat kell megemlítenünk, akik nélkül ez a könyv nem születhetett volna meg. Különösen mélységes hálával tartozunk ügynökünknek, Danny Barornak és szerkesztőnknek, Will Hontonnak, az Orbit csodálatos csapatának, a Sakiriver csoportnak és Joseph E. Lake-nek. Mindannyian sokat segítettek abban, hogy jobbá váljék a kötet. A ténybeli és logikai hibákért, valamint a nyelvi következetlenségekért kizárólag minket terhel a felelősség.

KÖVESD A KIADÓT A FACEBOOKON!

Értékeld a könyvet a molyon!

Ha tetszett a könyv, és szeretnéd a polcodon is tudni, igazold felénk az e-könyv vásárlást és megkaphatod a nyomtatott kötetet óriási kedvezménnyel, féláron!

Table of Contents

Címoldal

COPYRIGHT

Ajánlás

PROLÓGUS: BOBBIE DRAPER

ELSŐ FEJEZET: BASIA

MÁSODIK FEJEZET: ELVI

HARMADIK FEJEZET: HAVELOCK

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

NEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

ÖTÖDIK FEJEZET: BASIA

HATODIK FEJEZET: ELVI

HETEDIK FEJEZET: HOLDEN

NYOLCADIK FEJEZET: ELVI

KILENCEDIK FEJEZET: BASIA

TIZEDIK FEJEZET: HAVELOCK

TIZENEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

TIZENKETTEDIK FEJEZET: BASIA

TIZENHARMADIK FEJEZET: ELVI

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: HAVELOCK

TIZENHATODIK FEJEZET: ELVI

TIZENHETEDIK FEJEZET: BASIA

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: HAVELOCK

HUSZADIK FEJEZET: ELVI

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: BASIA

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: HAVELOCK

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

HUSZONHARMADIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: ELVI

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: BASIA

HUSZONHATODIK FEJEZET: HAVELOCK

HUSZONHETEDIK FEJEZET: ELVI

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET: BASIA

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET: HOLDEN

HARMINCADIK FEJEZET: ELVI

HARMINCEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

HARMINCKETTEDIK FEJEZET: HAVELOCK

HARMINCHARMADIK FEJEZET: BASIA

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET: ELVI

HARMINCHATODIK FEJEZET: HAVELOCK

HARMINCHETEDIK FEJEZET: ELVI

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET: BASIA

NEGYVENEDIK FEJEZET: HAVELOCK

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET: ELVI

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET: HAVELOCK

NEGYVENHARMADIK FEJEZET: BASIA

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET: HAVELOCK

NEGYVENHATODIK FEJEZET: ELVI

NEGYVENHETEDIK FEJEZET: BASIA

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET: HAVELOCK

ÖTVENEDIK FEJEZET: ELVI

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET: BASIA

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET: ELVI

ÖTVENHARMADIK FEJEZET: HOLDEN

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET: ELVI

KÖZJÁTÉK: A NYOMOZÓ

ÖTVENÖTÖDIK FEJEZET: HAVELOCK

ÖTVENHATODIK FEJEZET: HOLDEN

EPILÓGUS: AVASARALA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

KÖVESD A KIADÓT A FACEBOOKON!