NEMEZIS

JÁTÉKAI

A TÉRSÉG ÖTÖDIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

Copyright © 2015 by Daniel Abraham and Ty Franck

James S. A. Corey: Nemesis Games

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2016

Hungarian translation © Fumax Kft., 2016

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő: Blasits Katalin

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-615-5514-69-2

Ben Cooknak, aki nélkül

Prológus: Filip

A Callisto két hajógyára egymás mellett helyezkedett el a hold folyamatosan a Jupiter felé forduló féltekéjén. A végtelen égbolton a Nap tűnt a legfényesebb csillagnak, ám a Tejút elnyúló foltja messze túlragyogta. A kráterek ormai mentén végig éles, fehér reflektorok világították meg az épületeket, a rakodógépeket, az állványzatokat. A félkész hajók bordázata széles ívben hajolt a kőpor és jég laza rétege fölé. Két hajógyár, az egyik katonai, a másik civil, az egyik a Földön bejegyzett, a másik marsi illetőségű. Mindkettőt ugyanaz a meteorok elleni pontvédelmi ágyúrendszer óvta, mindkettő kizárólagos célja azoknak a hajóknak az előállítása, amelyek új bolygókra szállítják majd az emberiséget, amikor és ha az iloszi fegyveres viszályok végül rendeződnek.

Mindkettő jóval nagyobb bajban volt, mint sejtették volna.

Filip előrecsusszant, a csapata szorosan a nyomában követte. A szkafander LED-lámpáját előre kivésték, a kerámiaburkolatot addig dörzsölték, amíg nem maradt rajta sima felület, hogy visszaverje a fényt. Még a sisakkijelző fényerejét is oly mértékben levették, hogy szinte észrevehetetlen legyen. A Filip fülében megszólaló hangokat – a hajók közötti kommunikációt, a biztonsági csatornákat, a civil beszélgetéseket – passzív üzemmódra állították. Filip hallgatott, válaszként viszont nem adott le semmit. A hátára erősített célzólézert leállították. Ő és a csapata árnyként mozgott az árnyak között. A látómezeje bal oldalán lévő halvány visszaszámláló átlépte a tizenöt perces határt. Filip a nyitott tenyerével csapkodta a teljes vákuumnál alig sűrűbb levegőt, az övbéliek testbeszédével jelezte, hogy lassan haladjanak tovább. Körülötte a csapat vele tartott.

Magasan felettük, az űrben, túlságosan messze ahhoz, hogy látni lehetett volna őket, a hajógyárat irányító marsi hadihajók pergő, hivatalos hangon adták le utasításaikat. Mivel alaposan megfogyatkozott a flottájuk, mindössze két hajó keringett a hold körül. Valószínűleg csak kettő. Elképzelhetőnek tűnt, hogy több is rejtőzködött a feketeségben, és saját hulladék hőjüket magukhoz ölelve árnyékolták a hajótesteket a radarok elől. Elképzelhetőnek tűnt, ám valószínűtlennek. Az élet pedig, ahogy Filip apja szokta mondani, kockázatos munka.

Tizennégy perc harminc másodperc. Két másodlagos időzítő jelent meg az első mellett, az egyik negyvenöt másodpercről, a másik két percről számlált vissza.

– Frank Aiken szállítóhajó, dokkolási engedély megadva.

– Vettem az üzenetet, Carson Lei – válaszolta ismerős morgásával Cyn. Filip szinte maga előtt látta az övbéli mosolyát. – Coyos sabe merre ai sus bebe come leérünk?

Valahol odafent a Frank Aiken észrevehetetlen távolságmérő lézerekkel pásztázta a marsi hajókat ugyanazon a frekvencián, mint amire a Filip hátán lévőt állították. Amikor a marsi kommunikációs tiszt megszólalt, a félelem legcsekélyebb jele sem érződött a hangján.

– Nem értem, Frank Aiken. Kérem, ismételje meg!

– Elnézést, bocsánat – nevette el magát Cyn. – Ismernek maguk, derék, finom úriemberek, valami jó helyet, ahol egy szegény övbéli legénység megihatna valamit, miután leértünk a felszínre?

– Ebben nem segíthetek, Frank Aitken – felelte a marsi. – Tartsák az irányt!

– Sabez sa. Szilárdan, akár a szikla, egyenesen, mint egy puskagolyó.

Filip csapata elhelyezkedett a kráter gerincének tetején, lenéztek a marsi hadi üzem senkiföldjére; pontosan olyannak bizonyult, amire Filip számított. Kipécézte a raktárépületeket és a készletlerakatokat. A hátáról leemelte a célzólézert, a lábazatát a koszos jégbe nyomta, és bekapcsolta a szerkezetet. A többiek, kellően szélesen szétszóródva ahhoz, hogy egyetlen őr se kerüljön a látómezejükön kívülre, ugyanígy tettek. A lézerek ósdiak voltak, a hozzájuk csatolt követőrendszereket pedig tucatnyi különféle forrásból emelték ki. Mielőtt az első parányi piros LED zöldre váltott volna, a másodlagos időzítők egyike a nullához ért.

A három hangot váltogató biztonsági riasztás a civil csatornán szólalt meg, és egy nő ideges hangja követte.

– Elszabadult egy rakodólépegető. Az… ó, a francba. A meteorelhárító rendszer felé tart.

Hirtelen pánik és riadalom hangjai zúdultak Filipre a hangszórókból, miközben a kráter peremén vezette csapatát. Áttetsző porpöfetegek szálltak föl mellettük, de nem ültek le, ehelyett ködfelhővé terebélyesedtek szét. A rakodólépegető nem reagált a felülíró kódokra, ehelyett továbbcammogott a senkiföldjén át, bele a meteorelhárító ágyúk széles szemébe, és ha csak pár percre is, de megvakította őket. Négy marsi tengerészgyalogos jött elő a bunkerből, ahogy az eljárási szabályzat előírta. Motoros páncélzatuknak köszönhetően úgy siklottak a felszínen, mintha korcsolyáztak volna. Bármelyikük könnyedén végezhetett volna Filip egész csapatával, és a pillanatnyi szánalomnál komolyabb nem hátráltatta volna őket. Filip elvből gyűlölte az összeset, és külön-külön mindegyiküket. A javítóbrigádok már a sérült rendszer felé siettek. Az egész egy órán belül újra üzemelni fog.

Tizenkét perc negyvenöt másodperc.

Filip megtorpant, hátrapillantott a csapatára. Tíz önkéntes katona, az Öv legjobbjai. Rajta kívül egyikük sem tudta, miért annyira fontos a marsi készletlerakatok lerohanása, sem azt, hogy mihez vezet majd az akció. Mindannyian készek voltak meghalni, ha ő ezt parancsolja nekik, mert az volt, aki. Mert az édesapja az volt, aki. Filip a gyomrában és a torkában érezte ezt. Nem félelmet, büszkeséget. Büszkeség volt.

Tizenkét perc harmincöt másodperc. Harmincnégy. Harminchárom. A lehelyezett lézerek életre keltek, a négy tengerészgyalogost, a kisegítő csapat bunkerét, a peremkerítést, a műhelyeket és a kaszárnyát pásztázták. A marsiak odafordultak, a páncélzatuk olyannyira érzékeny volt, hogy még a láthatatlan sugarak lágy érintésére is felfigyelt. Fordultukban felkapták a fegyverüket. Filip látta, hogy az egyikük felismeri a csapatot, a puskáját a lézerekről feléjük irányította. Feléje.

Visszafojtotta a lélegzetét.

Tizennyolc nappal korábban egy hajó – Filip még csak azt sem tudta, melyik – kemény égetésbe kezdett valahol kint, a Jupiter-rendszerben, tíz, talán tizenöt g-re felgyorsulva. A számítógépek által meghatározott nanoszekundumban a hajó néhány tucat volfrámdarabot lökött ki az anyagtömeg közepén négy darab egyszer használatos, rövid égetésű rakétával és a hozzájuk kapcsolt olcsó, egyfrekvenciás szenzorokkal. Minimális bonyolultságuk miatt szinte még gépezetnek sem lehetett nevezni őket. Nap mint nap hatéves gyerekek építettek jóval összetettebb dolgokat, ám százötven kilométer per szekundumos sebességre felgyorsítva aligha kellett komplexnek lenniük. Csupán annyit kellett megmutatni nekik, hogy hová menjenek.

Mire a jel Filip szeméből a látóidegen át az elsődleges látókéregig jutott, már véget is ért az egész. A tompa puffanásokat, a szétlövellő ejektát a tengerészgyalogosok helyén, a fölöttük rövid ideig fellobbanó két csillag helyén, melyek nemrégiben még hadihajók voltak, már csak azután érzékelte, hogy az ellenség elpusztult. Aktív üzemmódba kapcsolta át a szkafander rádióját.

– Icsiban – szólalt meg, és büszkeség töltötte el, amiért ennyire nyugodt maradt a hangja.

Együtt, ruganyosan, a lábukat előrecsúsztatgatva lelépdeltek a kráter belső oldalán. A marsi hajógyár álombeli díszletnek hatott, a szétrombolt műhelyekből lángsugarak törtek elő: a gyúlékony gázok tűzként távoztak. Lágy hópelyhek hömpölyögtek a kaszárnya körül, ahogy a kiszökő levegő szétterjedt és megfagyott. A tengerészgyalogosokból semmi sem maradt, a testük darabokra szaggatva szétszóródott. Por és jég felhője töltötte meg a krátert, Filipnek kizárólag a sisakkijelzője mutatta meg a célpontok helyét.

Tíz perc tizenhárom másodperc.

Filip csapata szétvált. Hárman a nyílt terület közepe felé indultak, kellően nagy helyet kerestek ahhoz, hogy széthajtogassák a kiürítéshez használt állványzat fekete szénszálas szerkezetét. Két másik lecsatolta visszarúgásmentes géppisztolyát, készen arra, hogy lelőjön bárkit, aki előjön a törmelékből. Két további ember a fegyverraktárhoz szaladt, hárman pedig vele tartottak a készletlerakatokhoz. Az épület siváran és félelmetesen magasodott elő a porból. A szervizajtók zárva voltak. Egy felborult rakodólépegető feküdt az oldalán, a kezelője halott volt vagy haldokolt. Filip technikai szakértői a bejáratok kezelőpaneléhez léptek, és rásegítőmotoros bontóvassal felfeszítették a burkolatot.

Kilenc perc hét másodperc.

– Josie! – szólalt meg Filip.

– Trabajan, sa sa? – reagált nyersen Josie.

– Tudom, hogy dolgozol – válaszolta Filip. – Ha nem tudjátok kinyitni…

A hatalmas szervizajtók megmoccantak, megrázkódtak, majd felemelkedtek. Josie hátrafordult, és felkattintotta a belső sisakvilágítást, hogy Filip láthassa a barázdált arcra kiülő kifejezést. Beléptek a raktárba. Odabent ívelt kerámia-és acéltornyok álltak hegyeknél is sűrűbb halmokban. Több kilométer hosszú, hajszálvékony vezetékek Filipnél magasabb műanyag orsókra csévélve. Gigászi nyomtatók várakoztak, készen arra, hogy kialakítsák az űrben egymáshoz illeszthető lemezeket, hogy azok körbehatárolják a teret, emberi környezetnek alkalmas, levegővel, vízzel és összetett szerves vegyületekkel teli buborékká álljanak össze. Vészjelző lámpák vibráltak, a tágas teret a katasztrófa hátborzongató izzásával töltötték meg. Filip megindult előre. Nem emlékezett rá, hogy elővette volna a fegyverét, mégis a kezében tartotta. Miral, nem, Josie, épp beszíjazta magát egy rakodóba.

Hét perc.

Az első odaérkező mentő járművek fehér-piros váltófényei villództak a káosz közepette, a világosság egyszerre jött mindenhonnan és sehonnan. Filip végigcsoszogott a hegesztőfelszerelések és fémnyomtatók sorai közt. A hintőpornál is finomabbra őrölt acéllal és kerámiával megtöltött kádak között. A csavart magú foglalatok között. A Naprendszer leggigantikusabb matracának beillő kevlár-és habpáncélrétegek között. A csarnok egyik nyitott sarkában egy teljes szétszerelt Epstein-hajtómű darabjai hevertek, mintha a mindenség legbonyolultabb kirakós játéka lett volna. Filip egyikkel sem törődött.

A levegő nem volt elég sűrű ahhoz, hogy a lövések hangja terjedhessen benne. Alighogy a sisakkijelzője sebesen mozgó tárgyra figyelmeztette Filipet, fényes folt jelent meg a tőle jobbra lévő acélgerendán. Filip lebukott, a teste jóval lassabban közeledett a földhöz a mikrogravitációban, mint égetés mellett tette volna. A marsi meglódult a készletek közötti folyosón. Nem az őrök motoros páncélját viselte, hanem a technikusok által használt külső mechanikus vázat. Filip a tömegközpontra célzott, és a fél tárát kilőtte. A lövedékek fellobbantak, ahogy elhagyták a pisztoly csövét, a saját üzemanyagukat égették, lángnyelveket és vörös-szürke csíkokat húztak a gyér callistói atmoszférában. Négy eltalálta a marsit, szétterülő vércseppek hullottak lassan lefelé fagyott, rőt hópelyhekként. A mechanikus váz azonnal vészüzemmódra kapcsolt, a LED-je komor borostyánsárgára váltott. Valamelyik frekvencián azt közölte a gyár mentőalakulataival, hogy valami rettenetes történt. Értelem nélküli kötelességtudata az adott helyzetben szinte viccesnek hatott.

Miral hangja lágyan simogatta a fülét.

– Hoy, Filipito! Sa boîte sa palla?

Filipnek némi időbe telt megtalálnia a férfit. A rakodóban volt, feketített szkafandere eggyé vált a hatalmas lépegetővel, mintha egymásnak teremtették volna őket. Kizárólag a Külső Bolygók Szövetségének a korom alatt kirajzolódó, félbevágott kört ábrázoló jelképéből lehetett arra következtetni, hogy Miral nem elhanyagolt külsejű marsi lépegetőirányító. A bádoghengerek, amelyekről korábban mesélt, még mindig a raklapokhoz szíjazva álltak. Egyenként ezerliteresek, összesen négy. Az ívelt felszínen az állt: Nagy sűrűségű rezonanciabevonat. Ez az energiaelnyelő bevonat segített eltüntetni a marsi hadihajókat az érzékelők elől. Lopakodótechnológia. Sikerült rátalálnia. A félelem, amelynek jelenlétéről eddig nem is tudott, egyszerre megszűnt.

– Igen – felelte Filip. – Ez az.

Négy perc harminchét másodperc.

A rakodólépegető berregése mintha egészen messziről jött volna, a hangot inkább az épület padlója továbbította, mintsem a gyér atmoszféra. Filip és Josie megindult az ajtók felé. A villogó fények erősebbé váltak, és mintha egyfajta irányultságot vettek volna fel. Filip szkafanderrádiója átszűrte magát a jajveszékeléssel és biztonsági riasztásokkal teli frekvenciákon. A marsi hadsereg visszarendelte a mentő járműveket a civil hajógyárból, féltek, hogy a helyszínre érkezők esetleg terroristák vagy álruhás ellenségek. Nem lehetett hibáztatni őket. Más esetben valószínűleg így lett volna. Filip sisakkijelzője felvázolta neki az épületek körvonalait, a félig felállított evakuációs állványzatot, a járműveknek az infravörös tartomány és a Filip szeme számára kivehetetlen fényirányadatok alapján kikalkulált helyzetét. Úgy érezte, mintha egy tervrajzon sétálna keresztül, ahol mindent a peremvonalak határoztak meg, a felületeket pusztán sejteni engedték. Amint rácsoszogott a laza felső rétegre, mély frekvenciájú rengés futott végig a talajon. Talán egy robbanás. Vagy egy épület hosszas, lassú összeomlása ért végül véget. Miral rakodólépegetője jelent meg a nyitott ajtóban, a raktár fényei előtt kirajzolódva. A fogókarjába szorított fekete henger rendeltetésére nem utalt felirat. Filip csoszogva megindult az állványzat felé, és a titkosított csatornára kapcsolt át.

– Helyzet?

– Kisebb gondunk akadt – felelte Aaman. Az állványzatnál dolgozott. Filip szájában felgyülemlett a félelem fémes íze.

– Itt nem létezik ilyen, coyo – jegyezte meg, és igyekezett nyugalmat erőltetni magára. – Mi az?

– Az ejektában lévő genyó beszennyezte az állványzatot. Kőpor került az illesztékekbe.

Három perc negyven másodperc. Harminckilenc.

– Odamegyek – jelentette be Filip.

Andrew hangja vágott a szavukba.

– A fegyverraktárban lőnek ránk, fejeske.

Filip elengedte a füle mellett a kicsinyítő képzőt.

– Mennyire vészes?

– Meglehetősen – felelte Andrew. – Chuchu harcképtelen, engem meg eléggé beszorítottak. Elkelne némi segítség.

– Tarts ki! – utasította Filip, miközben agya vadul kereste a megoldást. A két saját őrük az állványzatnál állt, készen arra, hogy lelőjenek bárkit, aki nem közéjük tartozott. A három építőmunkás egy kapocsvassal bajlódott. Filip átugrott felettük, belekapaszkodott a fekete keretbe. A csövön, morogta Andrew.

Amint meglátta a beragadt összekötő elemet, amelyet fekete kőpor lepett be, egyértelművé vált a probléma. Valódi légkörben elég lett volna erősen ráfújni, hogy kitisztítsák. Erre itt nem volt lehetőség. Aaman eszeveszett tempóban kanalazott egy pengével, egyik apró darabkát a másik után pöccintette ki, próbálta kiüríteni a keskeny, bonyolult csatornákat, ahol a fém egymásba csúszott.

Három perc.

Aaman a helyére emelte a kapocsvasat, és megpróbálta erővel beletuszkolni az illesztékbe. Közel volt hozzá, egészen közel, de amikor rántott rajta, szétjött. Filip látta, hogy a férfi átkozódik, belülről nyálcseppek tapadnak az arclemezéhez. Bárcsak hoztak volna magukkal sűrített levegőt, dühöngött magában Filip…

De hát hoztak.

Kivette a kést Aaman kezéből, és a pengét az űrruha csuklórészébe döfte, ahol az illesztés miatt az a legvékonyabb volt. Éles fájdalom jelezte, hogy egy kicsivel mélyebbre hatolt a kelleténél. Semmi gond. Felvillant a szkafander riasztója, Filip pedig tudomást sem vett róla. Előrehajolt, az űrruháján keletkezett parányi rést az eldugult illesztékhez szorította, a kiszökő levegő szétszórta a port és a jeget. Egyetlen csepp vér csurrant ki, aztán tökéletes karmazsinvörös gömbbé fagyott, és visszapattant az anyagról. Filip hátralépett, és Aaman egymásba csúsztatta az illesztékeket. Most hiába rántott rajta, a helyén maradt. A sérült szkafander eltömte a lyukat, amint Filip kihúzta belőle a kést.

Filip hátrafordult. Miral és Josie már levágta a hengereket a raklapokról, és az egyiket az állványzathoz szíjazták. A villogó vészjelző lámpák egyre halványabban világítottak, a mentő járművek elhaladtak mellettük a homályban és a zűrzavarban. Valószínűleg a fegyverraktárba tartottak, hogy – ha szükséges – megfékezzék a lángokat. Filip ugyanitt tartott volna leginkább a veszélytől, ha nem lett volna tájékozottabb.

– Fejeske! – szólalt meg vékony, szorongó hangon ismét Andrew. – Itt egyre vészesebb a helyzet.

– No preoccupes – nyugtatta Filip. – Ge gut.

A két őr egyike a vállára tette a kezét.

– Akarod, hogy elintézzem? – kérdezte a nő. Odamenjek kimenteni őket?

Filip felemelte az öklét, és finoman ide-oda billentette. Nem. Az őr megdermedt, amikor megértette, mire utal ezzel, és egy pillanatra megfordult Filip fejében, hogy a nő nem engedelmeskedik. Ha így akarja.

A lázadás itt önmagát büntette. Josie a helyére csúsztatta az utolsó hengert, megszorította a szíjakat. Aaman és az emberei a helyére illesztették az utolsó kapocsvasat.

Egy perc húsz másodperc.

– Fejeske! – ordította Andrew.

– Sajnálom, Andrew – válaszolta Filip. A pillanatnyi döbbent csendet durvaságok és szitkok özöne követte. Filip másik frekvenciára kapcsolt. A hadihajógyár mentőszolgálatától kevesebb kiáltozást hallott. Egy női hang tiszta, nyugodt németséggel utasításokat osztogatott az olyanok jóformán unott hatékonyságával, akik hozzászoktak a válsághelyzetekhez, a válaszolókra pedig átragadt a profizmusa. Filip az állványzatra mutatott. Chuchu és Andrew halott volt. Még ha nem haltak is meg, halottak voltak. Filip a helyére húzta magát az állványzaton, felerősítette a szíjakat a csuklójára és az ágyéka alá, a mellén keresztbe, aztán a vastag párnázatra fektette a fejét.

Ötvenhét másodperc.

– Niban! – szólalt meg.

Semmi reakció.

Visszakapcsolt a titkosított rádiócsatornára. Andrew zokogott. Jajveszékelt.

– Niban! Andale! – üvöltötte Filip.

Az állványzat zökkent egyet, és Filipnek hirtelen megint lett súlya. Négy, vegyi hajtóanyaggal működő rakéta égetése világította meg alatta a talajt, hányta szét az üres raklapokat, és döntötte hanyatt Miral immár üres rakodólépegetőjét. A gyorsulástól Filip lábába gyűlt a vér, a látótere csíkká szűkült. A rádióból érkező hangok halkabbá, távolibbá váltak, a tudata ki-kihagyott. Az űrruhája úgy feszült a combjára, mintha egy óriás szorította volna össze, préselte volna fel belőle a vért. Már kissé tisztább fejjel gondolkodott.

Odalent a kráter elnyúlt porhólyagnak tűnt a hold felszínén. Fények mozogtak benne. A kráter peremén magasodó tornyok korábban elsötétültek, de most vibrálva megint felfénylettek, ahogy a rendszerek újraindultak. A Callisto hajógyárai kóvályogtak, akár egy részeg, vagy mint akit fejbe vertek.

Az időzítőn a visszaszámlálás két másodperchez ért, aztán egyhez.

Nullánál következett be a második csapás. Filip nem látta, ahogy eltalálják a sziklát. Ahogy a volfrámlövedékek esetében megszokott volt, minden emberi szemmel követhetetlen gyorsasággal zajlott, azt viszont látta, hogy a porfelhő ugrik egyet, mintha ráijesztettek volna, aztán a lökéshullám következett, amely olyan erővel terjedt szét, hogy még a szinte nem létező légkörben is látni lehetett.

– Kapaszkodjatok! – szólalt meg Filip, noha szükségtelenül. Az állványzaton már mindenki kapaszkodott. Sűrűbb légkörben mindannyian a halálukat lelték volna. Itt alig érezték rosszabbnak egy heves viharnál. Aaman felnyögött.

– Valami gond van? – kérdezte Filip.

– Pinché szikladarab átlyukasztotta a talpamat – felelte Aaman. – Fáj.

– Gratia sa, hogy nem a farkadat találta el, coyo – mondta erre Josie.

– Nem panaszkodom – szabadkozott Aaman. – Nincs panasz.

Az állványzat rakétái kifogytak az üzemanyagból; a gyorsulás keltette gravitáció megszűnt. Alattuk a hajógyárakba eljött a halál. Immár egyetlen lámpa sem világított. Még csak tűz sem égett. Filip a csillagok fényes csíkja felé fordította a tekintetét, a galaxis korongja világította meg mindnyájukat. Az egyik fénylő pont nem a csillagok közé tartozott, hanem a Pella hajtóművéből kilövellő gázsugár volt. A hajó a lázadó legénységért jött. Leszámítva Chuchut. Leszámítva Andrew-t. Filip eltűnődött, miért nem bántja, hogy két emberét is elveszítette. Rögtön az első parancsnoki megbízatása során. Amivel azt kellett bizonyítania, hogy képes levezényelni egy valódi küldetést, amelynek tényleges tétje van, és mindent sikerül megoldania.

Nem akart megszólalni. Talán nem is szólalt meg. Talán csak egy sóhaj hagyta el az ajkát. Miral halkan elnevette magát.

– A nemjóját neki, Filipito! – szólalt meg az idősebb férfi. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Feliz cumpleaños, sabez?

Filip Inaros köszönésképp felemelte a kezét. Aznap a tizenötödik születésnapja volt.

Első fejezet: Holden

Egy évvel a Callisto elleni támadások után, csaknem három évvel azt követően, hogy a csapatával elindultak az Iloszra, és nagyjából hat nappal azután, hogy visszaértek onnan, James Holden a hajója mellett lebegett, és a bontószerkezetet figyelte, ahogy darabokra vágja azt. A Rocinantét nyolc erős kábel rögzítette a kikötőállásához, a Tycho Állomás számtalan javítódokkjának egyikéhez, a javítórészleg pedig csupán egyetlen szakasza volt a gigászi gömbszerkezet számtalan részegységének. Köröttük, a gömb tíz kilométer átmérőjű terében ezernyi más feladattal foglalkoztak, Holdent azonban kizárólag a hajója érdekelte.

A bontószerkezet végzett a feldarabolással, és lehámozta a külső hajótest egyik jókora szakaszát. Ez alatt húzódott a jármű váza, a robusztus bordázat, amit kábelek és csövek kusza összevisszasága vett körül, az alatt pedig a második burkolat, a belső hajótest bukkant fel.

– Hát ja – állapította meg a mellette lebegő Fred Johnson –, eléggé sikerült szétbarmolnotok.

Fred szavai még így, a szkafanderek kommunikációs rendszerétől színtelenül és eltorzítva is úgy hatottak, mintha gyomorszájon ütötték volna. Annak, hogy Fred, a Külső Bolygók Szövetségének névleges vezetője és a Naprendszer három legbefolyásosabb emberének egyike személyesen érdeklődött a hajója sorsa iránt, megnyugtatóan kellett volna hatnia. Holden ehelyett úgy érezte, mintha az egyik apja ellenőrizné a házi feladatát, hogy megbizonyosodjon róla, semmit sem rontott el túlságosan.

– A belső tartókeret meggörbült – közölte egy harmadik hang a rádión. Egy Sakai nevű, savanyú képű férfi, aki a Tycho főmérnöki posztját vette át, miután Samantha Rosenberg az életét vesztette az immár csak lassú zónai incidensként emlegetett összecsapás során. Sakai a közelben lévő irodájából követte szemmel a javítási munkálatokat a bontószerkezet látható tartományú és röntgenkameráinak segítségével.

– Ezt hogy csináltátok? – mutatott Fred a hajógerinc mentén felszerelt sínágyú foglalatára. Az ágyú csöve szinte a hajó teljes hosszán átnyúlt, és a fegyvert a kerethez rögzítő gyámok helyenként láthatólag megvetemedtek.

– Szóval még nem meséltem arról – felelte Holden –, amikor a Rocival egy nehéz teherhajót vontattunk magasabb keringési pályára, és a sínágyút használtuk reaktív hajtóműként?

– Aha, jó vicc – jegyezte meg savanyúan Sakai. – A gyámok némelyike javítható, de szerintem épp elég mikrorepedést találunk majd az ötvözetben ahhoz, hogy inkább az összes kicserélése tűnjön ésszerűbbnek.

Fred füttyentett.

– Az nem lesz olcsó mulatság.

A KBSZ vezetője időről időre a Rocinante legénységének erkölcsi és anyagi támogatójaként lépett fel. Holden reménykedett benne, hogy jelenleg az ingatag kapcsolat pozitív fázisában járnak. A törzsügyfélkedvezmény nélkül a hajó megjavítása jelentősen költségesebb lesz. Nem mintha nem engedhették volna meg maguknak.

– Rengeteg a rosszul befoltozott lyuk a külső hajótesten – folytatta Sakai. – A belső innen megfelelőnek tűnik, de minden tizedmilliméterét átvizsgáljuk majd, hogy biztosan légmentes legyen.

Holden már majdnem megjegyezte, hogy a hazaút az Iloszról jóval több fulladással és halállal járt volna, ha a belső hajótest nem zár tökéletesen, aztán visszafogta magát. Értelmetlen lett volna összevesznie azzal az emberrel, aki a hajója karbantartásáért felel. Holdennek eszébe jutott Sam pajkos mosolya, és hogy hogyan tompította mindig valami butasággal a kritika élét, s úgy érezte, valami összeszorul a szegycsontja mögött. Évek teltek el, de a gyász még mindig meglepte néha.

– Köszönöm – mondta inkább.

– Nem fog gyorsan menni – válaszolta Sakai. A bontószerkezet bekapcsolta a fúvókáit, és átröppent a hajó egy másik részére, mágnestalpakkal rögzítette magát, aztán tündöklő ívfénnyel nekilátott szétvágni a hajótest egy újabb szakaszát.

– Menjünk át az irodámba! – javasolta Fred. – Az én koromban egy idő után már kényelmetlenné válik az űrruha.

A hajójavítás számos aspektusát megkönnyítette a gravitáció és a légkör hiánya. Cserébe a technikusok szkafander viselésére kényszerültek munka közben. Holden úgy értelmezte Fred szavait, hogy az idős férfinak vizelnie kellett, és indulás előtt nem vette a fáradságot, hogy felhúzzon egy kondomkatétert.

– Rendben, menjünk!

Fred irodája nagynak számított az űrállomásokon megszokott helyiségekhez képest, az ódon bőr szaga és kellemes kávéillat töltötte be. A kapitány páncélszekrényét titánból és vert acélból készítették, mintha valami régi film kelléke lett volna. Az íróasztala mögötti képernyő három épülő hajó vázát mutatta. Nagyméretű, zömök és gyakorlatias konstrukciókat. Mint három pöröly. Az egyéni igényekhez igazított KBSZ-hadiflotta csíráját adták. Holden tudta, miért érzi úgy a szövetség, hogy saját felfegyverzett védelmi haderőt kell létrehozniuk, de az elmúlt néhány év történéseinek fényében akaratlanul is úgy vélte, hogy az emberiség rendre rossz következtetéseket von le a traumákból.

– Kávét? – kérdezte Fred. Holden bólintására matatni kezdett a kis asztalon álló kávégéppel, és elkészített kétcsészényivel. Az egyiket odanyújtotta Holdennek, az oldalán megkopott jelkép. A KBSZ félbevágott körét viselte magán, szinte láthatatlanul.

Holden elvette, a képernyő felé intett, majd megkérdezte:

– Mennyi idő még?

– Jelenleg hat hónapra becsüljük – felelte Fred, aztán öreges nyögéssel leült a székére. – Kész örökkévalóság. Másfél év múlva már rá sem fogunk ismerni az emberiség társadalmi struktúráira.

– A diaszpóra miatt.

– Ha így akarod hívni – bólintott rá Fred. – Én inkább földfoglalási rohamként emlegetem. Ekhós szekerek egész serege tart az ígéret földje felé.

Több ezer szabadon gyarmatosítható bolygó felé. A Naprendszer összes bolygójáról, állomásáról és sziklájáról származó emberek rohantak megszerezni egy-egy földdarabot. Odahaza pedig három kormányzat igyekezett mihamarabb elegendő hajót építeni, hogy mindezt irányíthassák.

Az egyik hajón olyan fényesen ragyogott fel egy hegesztősor, hogy a monitor válaszképp sötétített a képen.

– Az Ilosz leginkább arra figyelmeztetett, hogy rengetegen meg fognak halni – jegyezte meg Holden. – Senki sem figyelt?

– Nem igazán. Ismered az észak-amerikai földfoglalási roham történetét?

– Hát persze – válaszolta Holden, aztán kortyolt egyet Fred kávéjából. Mennyei volt. A Földön termelt, gazdag aromájú. A ranggal járó kiváltságok. – Fogtam az utalást az ekhós szekerekre. Montanában nőttem fel, tudod. Az ottaniak a mai napig azokat a vadnyugati baromságokat mesélik magukról.

– Akkor tisztában vagy vele, hogy az amerikai küldetéstudat mítosza mögött rengeteg tragédia rejlik. Az ekhós szekerek közül több soha nem ért célba. Azok közül pedig, akiknek mégis sikerült eljutniuk oda, sokan végül olcsó munkaerőnek álltak be a vasúthoz, a bányákba és a gazdag farmerekhez.

Holden a kávéját iszogatta, és az épülő hajókat figyelte.

– Azokról nem is szólva, akik már jóval azelőtt ott éltek, hogy az ekhós szekerek megérkeztek, és mindegyiküket megfertőztek egy remek kis betegséggel. A mi galaktikus küldetésünk legalább nem pusztít el semmit, ami az utánzó gyíkoknál fejlettebb lenne.

Fred bólintott.

– Talán. Eddig úgy tűnik. De az ezerháromszáz rendszerből nem mindegyiket tanulmányozták még alaposan. Ki tudja, mit találunk.

– Ha nem csal az emlékezetem, gyilkos robotvalamiket és földrésznyi fúziós reaktorokat, amelyek csak arra várnak, hogy valaki átkattintsa a kapcsolót, és szétrobbanthassák a bolygó felét.

– Az egyes számú minta alapján. Ennél furcsábbakra is számíthatunk.

Holden vállat vont, és felhajtotta a maradék kávéját. Frednek igaza volt. Nem lehetett tudni, mi vár rájuk a számtalan új világon. Senki sem tudta megjósolni, miféle veszélyeket tartogatnak a területeket megkaparintani igyekvő leendő gyarmatosítók számára.

– Avasarala nem elégedett azzal, amit tettem – közölte Holden.

– Bizony nem – értette egyet Fred. – Én viszont igen.

– Hogy mondtad?

– Nézd, az öreglány azt akarta, hogy odamenj, és az egész Naprendszernek megmutasd, mennyire szörnyű a helyzet. Meg kellett volna rémítened őket, hogy kivárják, amíg a kormány biztonságosnak nem nyilvánítja a dolgot. Azt szerette volna, ha a segítségeddel megint a kezükbe kerül az irányítás.

– Épp elég rémisztő volt – válaszolta Holden. – Ezt nem sikerült egyértelművé tennem?

– Dehogynem. Ugyanakkor túlélhető is. És az Ilosz hamarosan lítiumérccel megrakott teherszállítókat küld az itteni piacokra. Gazdagok lesznek. Lehetséges, hogy ők jelentik majd a kivételt, de mire mindenki rájön erre, az emberek már letelepednek azon a rengeteg bolygón, és a következő aranybányát fogják keresni.

– Nem tudom, mit csinálhattam volna másképp.

– Semmit – jelentette ki Fred. – Avasarala és Smith marsi miniszterelnök, meg a többi politikamániás a kezükben akarják tartani a helyzetet. Te pedig gondoskodtál róla, hogy ne tehessék.

– Akkor te miért vagy elégedett?

– Azért – felelte széles mosollyal Fred –, mert én nem akarom irányítani ezt. Én hosszú távra tervezek.

Holden felállt, és töltött magának még egy csészével Fred mennyei kávéjából.

– Hát, ezt részletesebben ki kell fejtened nekem – mondta, és nekitámaszkodott a kávéskanna melletti falnak.

– Az enyém a Medina Állomás, az az önellátó jármű, amely mellett mindenkinek el kell haladnia, aki átkel a gyűrűn, és ahonnan vetőmagot és tartalék sátrakat szerezhet be bárki, akinek szüksége van ezekre. Bekerülési értéken adunk el nekik termőföldet és vízszűrőket. Amelyik gyarmatnak sikerül fennmaradnia, ezt annak köszönheti majd, hogy segítettünk nekik. Tehát amikor eljön az ideje, hogy valamiféle galaktikus kormányzótestületet hozzanak létre, kihez fognak fordulni? Azokhoz, akik a fejükhöz fegyvert tartva akarják kierőszakolni a hegemóniájukat? Vagy azokhoz, akiknek a segítségére mindig számíthattak és számíthatnak a válsághelyzetekben?

– Hozzád fordulnak – felelte Holden. – És ezért építesz hajókat. Segítőkésznek kell mutatkoznod eleinte, amikor mindenkinek segítségre van szüksége, amikor viszont kormányzatra lesz szükségük, erősnek akarod mutatni magad.

– Igen – ismerte el Fred, és hátradőlt a székében. – A Külső Bolygók Szövetsége mindig is az Övön túli összes égitestet jelentette. Ez még mindig igaz. Csupán… kissé kiterjeszkedett.

– Ez nem mehet ilyen egyszerűen. Kizárt, hogy a Föld és a Mars ölbe tett kézzel hagyja, hogy ti uraljátok a galaxist, csupán mert sátrakat és csomagolt ebédet osztogattatok.

– Semmi sem egyszerű – ismerte el Fred. – De ezzel indítjuk a játszmát. És amíg az enyém a Medina Állomás, addig én uralom a tábla közepét.

– Mondd csak, elolvastad a jelentésemet? – kérdezte Holden, és képtelen volt eltüntetni hangjából a hitetlenkedést.

– Nem alábecsülni akarom a veszélyforrásokat, amelyek ott maradtak azokon a világokon…

– Felejtsd el, ami ott maradt – vágott a szavába Holden. Lerakta félig kiivott kávéscsészéjét, és keresztülvonult a helyiségen, hogy Fred íróasztala fölé hajoljon. Az idős férfi a szemöldökét ráncolva hátrébb húzódott. – Felejtsd el a robotokat és a vasúthálózatot, amik még azután is működtek, hogy úgy egymilliárd évre lekapcsolták őket. A felrobbanó reaktorokat. Felejtsd el a halálos mérgű meztelencsigákat és a mikrobákat, amelyek a szemedbe másznak, és megvakítanak.

– Milyen hosszú a lista?

Holden rá se hederített.

– Egyedül a varázslövedékre kellene emlékezned, ami véget vetett mindennek.

– A leletre puszta véletlenségből találtál rá, ha számításba vesszük…

– Nem, egyáltalán nem véletlenül. Ennél ijesztőbb választ elképzelni sem tudok Fermi paradoxonjára. Tudod, miért nincsenek indiánok a mi régi vadnyugati analógiánkban? Mert mind halottak. Bárki építette meg azt az egészet, hatalmas előnnyel indult, és a kapuépítő protomolekulával mindenki mást elpusztított. És még csak nem is ez a rémisztő rész. Igazán az a rész ijesztő, hogy felbukkant valami más, tarkón lőtte az előző fickókat, és szanaszét hagyta a tetemüket a galaxisban. Azt a kérdést kellene feltennünk magunknak, hogy ki lőtte ki a varázslövedéket. És vajon nem zavarja-e őket, hogy elveszünk mindent, amit az áldozat ott hagyott?

Fred két lakosztályt bocsátott a legénység rendelkezésére a Tycho Állomás lakógyűrűjének igazgatósági lakómoduljainak szintjén. Holden és Naomi használta közösen az egyiket, Alex és Amos pedig a másikban szállt meg, ami a gyakorlatban persze mindössze annyit tett, hogy ott aludtak. Amikor a két férfi nem a Tycho szórakozási lehetőségeinek bőségéből válogatott, látszólag minden idejüket Holden és Naomi lakásában töltötték.

Amikor Holden belépett, Naomi az ebédlőben üldögélt, és valami bonyolult ábrát görgetett le a kézi terminálján. Anélkül, hogy felnézett volna rá, Holdenre mosolygott. Alex a nappali kanapéján ült. A fali képernyőn egy hírcsatorna grafikonjait és kommentárjait lehetett látni, ám lenémítva, a pilóta pedig hátrahajtott fejjel, lecsukott szemmel pihent. Halkan hortyogott.

– Most már itt is alszanak? – kérdezte Holden, és leült Naomival szemben az asztalhoz.

– Amos elment vacsoráért. Hogy ment?

– A rossz hírrel kezdjem, vagy a még rosszabbal?

Naomi végre felpillantott a munkájából. Oldalra billentette a fejét, és Holdenre hunyorított.

– Már megint kirúgattál minket?

– Ezúttal nem. A Roci meglehetősen ramaty állapotban van. Sakai szerint…

– Huszonnyolc hét – vágott a szavába Naomi.

– Aha. Bepoloskáztad a terminálomat?

– A táblázatokat nézem át – felelte a nő, és a kijelzőjére mutatott. – Egy órája küldte el. A fickó… Sakai egész jól ért a dolgához.

De nem annyira, mint Sam, maradt kimondatlanul. Naomi megint lefelé fordította a tekintetét, a táblázatokra, arcát a haja mögé rejtette.

– Szóval igen, ez volt a rossz hír – folytatta Holden. – Fél év pihenő, és Fred még mindig nem állt elő azzal, hogy majd ő kifizeti. Vagy legalább egy részét. Tulajdonképp bármennyit.

– Még így is bőségesen van pénzünk. Tegnap megjött, amit az EN utalt.

Holden egy bólintással intézte el.

– De ha egy percre elfeledkezünk a pénzről, akkor sem sikerült elérnem, hogy bárki meghallgasson a lelettel kapcsolatban.

Naomi övbéliesen megvonta az öklét.

– Mert szerinted most más lesz a helyzet? Korábban sem hallgattak rád soha.

– Legalább egyszer szeretném, ha beigazolódnának az emberiségről alkotott optimista nézeteim.

– Csináltam kávét – közölte Naomi, és a fejével a konyha felé bökött.

– Fred megkínált az övéből, ami annyira finom, hogy mostantól nem fog ízleni az annál gyengébb minőségű kávé. Na, ezzel is csak felbosszantott.

Oldalra csusszant a lakosztály ajtaja, és Amos csörtetett be rajta két hatalmas bevásárlózacskóval. Curry és hagyma illata terjengett körötte.

– Kaja – jelentette be, és Holden elé pakolta a zacskókat. – Hé, kapitány, mikor kapom vissza a hajómat?

– Az ott étel? – szólt ki a nappaliból Alex harsogó, kába hangon. Amos nem válaszolt; a műanyag dobozokat szedte elő a zacskókból, és sorra kirakta mind az asztalra. Holden egészen eddig azt hitte, túlságosan ideges ahhoz, hogy egyen, de az indiai étel fűszeres illatától meggondolta magát.

– Még jó ideig nem – felelte Amosnak Naomi a szájában egy falat tofuval. – Meggörbült a tartókeret.

– A francba! – káromkodta el magát Amos, aztán leült, és elvett egy pár evőpálcikát. – Pár hétre magatokra hagylak benneteket, és tönkrevágjátok a barátnőmet.

– Földön kívüli szuperfegyvereket vetettek be – jegyezte meg Alex, ahogy az alvástól csatakos, szanaszét álló hajjal besétált a szobába. – Megváltoztak a fizika törvényei, hibák történtek.

– Ugyanaz a szarság, másik nap – válaszolta Amos, és átnyújtotta a pilótának a currys rizsét. – Hangosítsátok fel! Az mintha az Ilosz lenne.

Naomi feljebb vette a videocsatorna hangerejét, és a hírolvasó hangja töltötte be a lakosztályt.

– …az energiaellátást részben sikerült helyreállítani, de forrásaink szerint a nem várt akadály miatt…

– Ez valódi csirke? – kérdezte Alex, és elmarta az egyik műanyag dobozt. – Dőzsölünk egy kicsit, mi?

– Csitt! – szólt rá Amos.– A kolóniáról beszélnek.

Alex az égre emelte a tekintetét, de semmit sem mondott, miközben fűszeres csirkecsíkokat halmozott a tányérjára.

– …további híreink: kiszivárgott a Callisto hajógyárai ellen intézett tavalyi támadások nyomozati anyagát ismertető jelentéstervezet. Noha a szöveg nem végleges, az első jelentések arra utalnak, hogy az akcióban részt vett a Külső Bolygók Szövetségének egyik töredék csoportja, és a számos halottat és sérültet követelő támadásért a felelősség…

Amos mérgesen az asztali kezelőpultra döfött, és elnémította a hangot.

– A francba, arról szerettem volna többet hallani, mi a helyzet az Iloszon, és leszarom, hogy egypár cowboyt játszó KBSZ-es seggfej felrobbantja magát.

– Kíváncsi lennék, Fred tudja-e, ki állt a támadás mögött – jegyezte meg Holden. – A KBSZ keményvonalasai nem bírnak túllépni a „mi az egész Naprendszer ellen” mantrájukon.

– Egyébként is, mi a fenét akartak elérni ott? – értetlenkedett Alex. – A Callistón nem tároltak nehéz lőszereket. Sem atomfegyvereket. Semmit, amiért érdemes lett volna így lerohanni a helyet.

– Ó, csak nem azt várjuk, hogy ennek a szarságnak bármi értelme legyen? – kérdezte Amos. – Passzold ide azt a naan kenyeret!

Holden felsóhajtott, és hátradőlt a székében.

– Tudom, hogy naiv idiótának gondoltok miatta, de arra számítottam, hogy az Ilosz után pillanatnyi béke köszönt be. Senki sem érzi majd úgy, hogy bárkit fel kellene robbantania.

– Ilyennek is tűnik a helyzet – szólalt meg Naomi, aztán visszafojtott egy feltörni készülő böffenést, és lerakta az evőpálcikáit. – A Föld és a Mars közötti viszony enyhült, ha kényes is az egyensúly, a KBSZ pedig kormányoz, és nem harcol. Az iloszi telepesek az EN-nel együttműködve dolgoznak, és nem egymást ölik. Ennél jobb nem lesz a helyzet. Nem várhatjuk, hogy mindenki egy véleményen legyen. Végtére is, még mindig emberek vagyunk. Bizonyos százalékunk mindig is seggfejként fog viselkedni.

– Igazabb szavak sosem hangzottak el, főnök – jelentette ki Amos.

Végeztek a vacsorával, aztán hosszú percekig kellemes csendben ültek. Amos sört vett elő a kis hűtőszekrényből, és körbeadta a dobozokat. Alex a kisujja körmével piszkálta a fogát. Naomi megint megnyitotta terminálján a javítási tervezetet.

– Na – szólalt meg, miután alaposan átrágta magát a számokon –, a jó hír, hogy még ha az EN és a KBSZ is úgy dönt, hogy magunknak kell rendeznünk a számláinkat, mindent ki tudunk fizetni a hajó biztonsági tartalékából.

– Olyan munkából pedig nem lesz hiány, hogy telepeseket vigyünk át a gyűrűn – jegyezte meg Alex. – Amint megint repülni tudunk.

– Naná, mert annyi komposztot tudunk tárolni a raktérben – horkant fel Amos. – Ráadásul nem biztos, hogy a kétségbeesett és anyagilag lepukkant ügyfelek köréből kellene válogatnunk.

– El kell fogadnunk – válaszolta Holden –, hogy ha minden így halad tovább, meglehetősen nehéz lesz munkát találni egy magánhadihajóval.

Amos felnevetett.

– Hadd előlegezzek meg itt egy „én megmondtam”-ot! Mivel ha mégsem így lesz, márpedig sosem volt így, lehet, hogy már nem leszek itt, hogy kimondjam.

Második fejezet: Alex Alex Kamal azt szerette leginkább a hosszú utakban, ahogyan azok megváltoztatták az időérzékelését. A több g-s égetéssel eltöltött hetek – sokszor hónapok – úgy hatottak, mintha kilépett volna a történelemből valamiféle parányi, önálló univerzumba. Minden a hajóra és a benne utazókra korlátozódott. Huzamosabb ideig semmi dolga nem akadt, csupán az alapvető karbantartási munkák, és így az életből eltűnt minden sürgető érzés. Minden a terv szerint alakult, a terv pedig az volt, hogy semmi komoly ne történjen. Amikor az űr vákuumában repült, a béke és nyugalom ésszerűtlen érzése telepedett rá. Ezért tudta ellátni a feladatát.

Ismert másokat, általában fiatalokat, akik mindezt egészen másként élték meg. Annak idején, amikor még a haditengerészetnél szolgált, volt egy pilóta, aki rengeteget dolgozott a belső bolygók térségében, a Föld, a Luna és a Mars között bonyolított le utakat. Aztán Alex beosztottjaként átkérte magát egy útra a Jupiter holdjaihoz. Nagyjából akkor, amikor egy belső bolygók közti út véget ért volna, a fiatalember fokozatosan szétesett: a legbanálisabb bántó megjegyzéseken felhúzta magát, túl sokat vagy egyáltalán semmit nem evett, idegesen mászkált az irányító központ és a gépterem között, akár egy ketrecében fel-alá járkáló tigris. Mire a Ganymedeshez értek, a hajóorvos és Alex megegyezett, hogy nyugtatót tesznek az ételébe, nehogy kezelhetetlenné váljon a helyzet. A küldetés végeztével Alex arra tett javaslatot, hogy a fickót többé ne osszák be hosszú utakra. Bizonyos feladatokra ugyanúgy nem lehetett kiképezni a pilótákat, mint megállapítani az alkalmasságukat.

Nem mintha nem lett volna mi miatt idegeskednie és aggódnia. Alex a Canterbury pusztulása óta nem tudott megszabadulni bizonyos alapszintű szorongástól. A négyfősre csökkent legénységgel a Rocinante strukturálisan alulkiszolgálttá vált. Amos és Holden egyaránt erőteljesen férfias egyéniségek voltak, akik – ha bármikor összeakasztanák a bajszukat – szétrobbantanák a csoporton belüli dinamikát. A kapitány és a PH egymással jártak, és ha valaha szakítanának, annak nemcsak az épp esedékes küldetés során látnák kárát. Mindig is ugyanilyen problémák aggasztották, bármilyen legénységgel dolgozott együtt. A Roci esetében már évek óta ugyanazok miatt idegeskedett, ám egyik sem fenyegetett azzal, hogy kezelhetetlenné válhat, és ez önmagában egyfajta stabilitást biztosított. Alex így mindig megkönnyebbült, amikor végeztek valamelyik munkával, és megkönnyebbült, amikor újat vállaltak el. Vagy ha nem is mindig, legalább általában.

Amikor megérkeztek a Tycho Állomásra, megkönnyebbülést kellett volna éreznie. A Rocit soha nem látta még ennyire katasztrofális állapotban, és a tychói hajógyár a Naprendszer legkiválóbbjai közé tartozott, arról nem is beszélve, hogy a legbarátságosabb volt. Az Új-Földről ideszállított fogoly végső elhelyezése immár valaki más gondja lett, és a férfit átvitették a hajóról. Az Edward Israel, az új-földi konvoj másik fele biztonságban égetett a Nap felé. Az elkövetkező hat hónap kizárólag javítással és pihenéssel fog telni. Ésszerűen belegondolva, Alexnek sokkal kevesebb oka lehetett az aggodalomra.

– Akkor mi idegesít? – kérdezte Amos.

Alex vállat vont, kinyitotta a lakosztályukban lévő kis frizsidert, becsukta, megint vállat vont.

– Valami tutira idegesít.

– Tudom.

A lámpák a reggeli fényviszonyokat utánzó kék-sárga tisztasággal égtek, de Alex egész éjjel nem aludt. Legalábbis nem sokat. Amos leült a konyhapulthoz, és öntött magának egy bögre kávét.

– Ugye most nem azt csináljuk, hogy egy halom kérdést kell feltennem neked, hogy megnyílj, és merj beszélni az érzéseidről?

Alex felnevetett.

– Azzal sosem lehet elérni semmit.

– Akkor ne kísérletezzünk vele!

Az égetés során Holden és Naomi többnyire kizárták maguk körül a külvilágot, ám ez egyikükben sem tudatosodott. Természetes, hogy a szerelmesek jobban élvezik egymás, mint a legénység többi tagjának társaságát. Ha másként lett volna, Alex aggódni kezd. Ugyanakkor gyakorlatilag szinte egyedül Amosszal beszélgethetett. Alex büszkén hangoztatta, hogy bármilyen legénység jóformán bármelyik tagjával jól kijön, és Amos sem jelentett kivételt. Amos szavai mögött nem maradt kimondatlan üzenet. Ha azt mondta, egy kis időre egyedül szeretne maradni, azért tette, mert egyedül szeretett volna maradni. Amikor Alex megérdeklődte tőle, nincs-e kedve megnézni vele a Földről frissen letöltött neo-noir filmeket, mindig és kizárólag közvetlenül a kérdésre válaszolt. Nem lehetett érezni furkálódást, sem megtorlást, sem elszigetelődési játszmákat. Egyszerűen az volt, ami, és ennyi. Alex néha eltűnődött azon, hogyan alakult volna az életük, ha Amos hal meg a Donnageren, ő pedig az elmúlt néhány évet az öreg szanitéccel, Foyt Garvey-val tölti.

Valószínűleg nem alakultak volna ennyire jól a dolgok. Vagy Alex alkalmazkodott volna a helyzethez. Nehéz lett volna megmondani.

– Mostanában… nyugtalanítanak az álmaim – bökte ki Alex.

– Rémálmaid vannak?

– Nem. Kellemes álmok. Szebbek, mint a való világ. Annyira, hogy rossz felébrednem belőlük.

– Huh – mondta már-már elmélázva Amos, és ivott a kávéjából.

– Neked voltak már ilyen álmaid?

– Soha.

– Az a helyzet, hogy Tali mindegyikben megjelenik.

– Tali?

– Talissa.

– Mármint a volt nejed.

– Igen – válaszolta Alex. – Mindig megjelenik, és minden annyira… kellemes. Úgy értem, nem együtt vagyunk. Néha otthon vagyok a Marson. Máskor a hajón vagyok. Ő egyszerűen jelen van, és jóban vagyunk, aztán felébredek, és ő nincs velem, és egyikünk sincs itt. És…

Amos szemöldöke lejjebb húzódott, a száját fölfelé csücsörítette, amitől az arca kisebbnek és elgondolkodóbbnak tűnt.

– Megint össze szeretnél jönni az exeddel?

– Nem, tényleg nem.

– Nőre vágysz?

– Ezekben az álmokban nincs semmi szex.

– Akkor fogalmam sincs. Csak te tudhatod, mi ez.

– Odaát kezdődött – magyarázta Alex, és a gyűrű túlsó oldalát értette ezalatt, amikor az Új-Föld fölött keringtek. – Valaki megemlítette a nevét beszélgetés közben, és azóta… cserbenhagytam őt.

– Ühüm.

– Évekig várt rám, és én nem tudtam azzá válni, akivé szerettem volna.

– Hát nem. Kérsz kávét?

– De még mennyire – felelte Alex.

Amos öntött neki egy bögrével. A gépész nem tett cukrot bele, de tudta, hogy a bögre egyharmadát meg kell hagynia a tejszínnek. Az összezártságból fakadó bensőséges tudás apró példája.

– Nem tetszik, hogy nem rendeztem a dolgokat vele – folytatta Alex. Egyszerű állítás volt, nem a bűneinek elismerése, mégis egy vallomás súlyát lehetett érezni benne.

– Hát nem – értett egyet vele Amos.

– Valamiért úgy érzem, ezt esélyként kellene felfognom.

– Ezt?

– Hogy a Roci ilyen sokáig szárazdokkban marad. Elmehetnék a Marsra, meglátogathatnám. Bocsánatot kérhetnék tőle.

– Aztán megint faképnél hagynád, hogy időben ideérj, mielőtt újra beüzemelik a hajtóművet?

Alex lepillantott a kávéjába.

– Normálisabb állapotban hagynám ott a dolgokat.

Amos erőteljes vállvonással felelt.

– Akkor menj!

Ellenvetések özöne zúdult az elméjébe. Ők négyen azóta nem váltak el egymástól, hogy egy legénységgé álltak össze, és balszerencsésnek érezte, ha most megbontja az egységet. Előfordulhat, hogy a Tycho javítóbrigádjának szüksége lesz rá, vagy azt akarják, hogy jelen legyen, vagy olyan módosítást akarnak végezni a hajón, amiről Alex nem értesül, mígnem eljutnak a kritikus pontig. Vagy ami még ennél is rosszabb, lehet, hogy ha elmegy, már sosem tér vissza. A világmindenség leginkább azt bizonyította be neki az elmúlt néhány évben, hogy semmi sem biztos.

Egy kézi terminál bongó jelzése mentette meg. Amos előhalászta a zsebéből a szerkezetet, ránézett, rákoppintott a kijelzőre, aztán összevonta a szemöldökét.

– Most egy kicsit egyedül szeretnék maradni.

– Persze – felelte Alex. – Nem probléma.

A Tycho Állomás hosszú, enyhe ívben nyúlt el a lakosztály ajtaja előtt. A Külső Bolygók Szövetsége koronagyémántjának számított. A Ceres nagyobb volt nála, a Medina Állomás a gyűrűk közötti különös központi zónát foglalta el, de a KBSZ kezdettől fogva a Tycho Állomásra tekintett a legnagyobb büszkeséggel. A széles, áradó vonalakat, melyek sokkal inkább emlékeztettek egy vitorlás hajóra, mint egy tényleges űrhajóra, nem lehetett funkcionálisnak nevezni. Az állomás szépsége dicsekvésre szolgált. Egykor itt dolgoztak azok az elmék, akik felpörgették az Erost és a Cerest; itt működött az a hajógyár, amelyik megépítette az emberiség történetének leghatalmasabb járművét. Azok az emberek, akik alig néhány nemzedékkel ezelőtt elsőként bemerészkedtek a Marson túli végtelen ürességbe, kellően okosak és kiválóak voltak ahhoz, hogy ezt létrehozzák.

Alex végigsétált a hosszú gyalogúton. A mellette elhaladók mind övbéliek voltak, a testük földi mértékkel megnyúltnak hatott, a fejük szélesebbnek. Alex maga a Mars viszonylag gyengébb gravitációjában nőtt fel, de még az ő testfelépítése sem ért a nyomába a súlytalanságban gazdag gyermekkor biztosította testfelépítésnek.

A folyosó üres tereiben növények burjánzottak, indák kúsztak fölfelé a perdületi nehézkedéssel ellentétes irányba, ahogy a Föld megszokott gravitációja ellenében tették volna. Gyerekek szaladgáltak a csarnokokban, ugyanúgy lógtak az iskolából, ahogyan egykor, Londres Novában ő is megtette. Megitta a kávéját, és igyekezett kihasználni az égetés nyújtotta békességet. A Tycho Állomás éppúgy mesterséges szerkezet volt, mint a Roci. A burkát körülölelő vákuum csöppet sem volt kevésbé félelmetes. A nyugalom mégsem jött el. A Tycho Állomás nem a hajója, nem az otthona volt. Ezek az emberek, akik elsétáltak mellette, miközben Alex a társalgócsarnokba tartott, és a vaskos, többrétegű átlátszó kerámián keresztül a hajógyár csillogó látványát bámulta, nem a családja voltak. És neki egyre csak az járt az eszében, hogy Tali vajon mit gondolna erről az egészről. Vajon képes lett volna eljutni odáig, hogy meglássa benne a szépséget, ahogy Alexnek nem sikerült felfedeznie azt abban az életben, amelyre Tali a Marson vágyott?

Amikor az utolsó cseppet is kiitta a bögréből, Alex visszafordult. A gyalogosok áradatával együtt bandukolt, félrehúzódott az elektromos kiskocsik elől, és az övbéliek zsargonjaként használt többgyökerű nyelvészeti katasztrófát használva udvariaskodott a többiekkel. Nem igazán gondolkodott el azon, merre tart, amíg oda nem ért.

A Roci félig pucéran állt a vákuumban. Mivel lehámozták róla a külső héjat, és a belső hajótest üdén tündökölt az erős szervizlámpák fényében, a hajó egészen kicsinek látszott. A kalandjaik során szerzett sérülések java részét a külső hajótest szenvedte el. E sebek mostanra eltűntek, és csak a mélyebb rongálódások maradtak. Alex innen nem látta őket, de tisztában volt a létükkel. Pályája során egyetlen más hajón sem töltött annyi időt, mint a Rocinantén, és mindegyiküknél jobban szerette ezt a hajót. Még az elsőnél is jobban.

– Visszajövök – mondta a Rocinak, és mintegy válaszként egy hegesztőszerkezet ragyogott fel a hajtómű fúvókájának íve mellett, egy rövid pillanatra még a marsi égbolt árnyékolatlan napjánál is ragyogóbban.

Naomi és Holden közös lakosztálya ugyanazon a folyosón helyezkedett el, mint ahol Alex és Amos aludt, az ajtó felületét ugyanolyan barátságos faerezetűre alakították ki, az ajtón lévő szám ugyanolyan fényesen tündökölt. Alex benyitott, és bentről egy beszélgetés hangjait hallotta kiszűrődni.

– …ha szerinted szükséges – hallatszott Naomi hangja a lakosztály nappalijából. – Viszont szerintem eléggé egyértelműnek tűnik, hogy az utolsó darabkától is megszabadultál. Mármint Miller azóta nem tért vissza, ugye?

– Nem – felelte Holden, miközben odabiccentett Alexnek. – De a puszta gondolat, hogy ennyi ideig ott volt az a trutyi a hajón, és mi észre sem vettük, a frászt hozza rám. Rád talán nem?

Alex előrenyújtotta a kávésbögréjét, Holden pedig elvette tőle, és gépiesen újratöltötte. Cukor nélkül, elegendő hellyel a tejszínnek.

– Dehogynem – válaszolta Naomi, és kiballagott a konyhába. – Annyira viszont mégsem, hogy az egész átkozott válaszfalat kicseréltessem miatta. A pótlások soha nem annyira erősek, mint az eredetiek. Te is tudod.

Alex annak idején a Canterburyn ismerkedett meg Naomi Nagatával. Még mindig maga előtt látta a girhes, dühös lányt, akit McDowell kapitány az új segédmérnökként mutatott be neki. Naomi csaknem egy éven át a haja mögé rejtőzött. Mostanra megjelentek az első ősz szálak a feketék között. Jobban kihúzta magát, sokkal inkább megbékélt a testével. Magabiztosabbnak mutatkozott és erősebbnek, mint amit Alex kinézett volna belőle. Holden pedig, a hencegő, önmagától eltelt parancsnokhelyettes, aki a fegyelmivel való leszerelését kitüntetésnek feltüntetve átnyergelt a civil szférába, az előtte álló férfivá vált, aki most tejszínnel kínálja, és elismeri, mennyire irracionálisak a félelmei. Az idő mindnyájukat megváltoztatta. Önmagáról azonban nem tudta, miképp. Túlságosan közelről érintette a kérdés, állapította meg.

Kivéve persze Amost. Amost semmi sem változtatta meg.

– Na és szerinted, Alex?

Alex szélesen elmosolyodott, és a szokásosnál erőteljesebb marsi akcentussal felelt.

– Hát, a manóba is, mivel nem ölt meg minket, amíg velünk volt, szerintem azután se fog, hogy már nincs velünk.

– Jól van – sóhajtott Holden.

– Pénzt spórolunk vele – mondta Naomi –, így jobban fogunk állni anyagilag.

– Tudom – válaszolta Holden. – Nekem azért továbbra is a hátamon futkos majd a hideg miatta.

– Amos merre van? – érdeklődött Naomi. – Még mindig a nőket hajkurássza?

– Nem – válaszolta Alex. – Elég durván sok időt eltöltött a bordélyokban, hogy pár nap alatt elverje az összes költőpénzét. Azóta csak ejtőzünk.

– Találnunk kell valamit, ami lefoglalja, amíg a Tychón vagyunk – jelentette ki Holden. – Az ördögbe is, mindannyiunknak találni kell valami elfoglaltságot.

– Esetleg munkát vállalhatnánk az állomáson – vetette fel Naomi. – Nem tudom, milyen állásokra keresnek embereket.

– Legalább hat helyről kínáltak pénzt az Új-Földről szóló beszámolókért – válaszolta Holden.

– Ahogy mindenkinek, aki visszajött a Gyűrűn át – jegyezte meg nevetgélve Naomi. – Ráadásul még mindig mindkét irányban tudnak sugározni.

– Azt mondod, nem kellene elvállalnunk? – kérdezte kissé sértett hangon Holden.

– Azt mondom, rengeteg jobb dolgot is találhatok, amiért fizetnek, mint hogy magamról beszéljek.

Holdent ez kissé lelohasztotta.

– Jogos. De hosszú időre itt ragadtunk. Csinálnunk kell valamit.

Alex mély lélegzetet vett. Tessék. Itt volt a pillanat. Egy pillanatra inába szállt a bátorsága. Tejszínt öntött a bögréjébe, a kávé feketesége világosabb barnává enyhült. A torkában mintha tojásnyivá dagadt volna a csomó.

– Hát – kezdte. – Tudjátok… öhm… gondolkodtam…

Kivágódott a lakosztály ajtaja, és Amos lépett be.

– Helló, kapitány, ki kellene vennem egy kis szabadságot.

Naomi félrebillentette a fejét, a két szemöldöke összeért, de Holden szólalt meg.

– Szabadságot?

– Aha, egy kis időre vissza kellene mennem a Földre.

Naomi a reggelizőpult melletti bárszékre ült.

– Mi történt?

– Nem tudom – felelte Amos. – Talán semmi, de oda kéne mennem, hogy kiderítsem. Hogy biztos lehessek benne. Érted.

– Valami baj van? – kérdezte Holden. – Mert ha arról van szó, megvárhatjuk, amíg megjavítják a Rocit, és együtt elmehetünk. Már régóta ürügyet keresek arra, hogy levihessem Naomit a Földre, és bemutathassam a családomnak.

A hajómérnök arcára jóformán Alex frissítési sebességénél is gyorsabban kiült a bosszúság. Az ilyen pillanatok idegessé tették. Ahogyan Holden kilökte Naomit a komfortzónájából, és még csak észre sem vette, hogy ezt teszi. A nő azonban összeszedte magát, mielőtt Amos megszólalhatott volna.

– Lehet, hogy egy darabig még keresgélned kell azt az ürügyet, kapitány. Egy kicsit szorít az idő. Egy hölgy, akivel régebben sokat voltam együtt, meghalt. Csak meg kell bizonyosodnom róla, hogy odalent mindenben tisztességesen járnak el.

– Ó, nagyon sajnálom – szólalt meg Naomi ugyanabban a pillanatban, hogy Holden megkérdezte: – A hagyatékáról gondoskodsz?

– Ja, valami ilyesmi – felelte Amos. – Mindenesetre vettem egy jegyet a Ceresre, onnan meg továbbindulok le a kútba, de készpénzre kell váltanom a részvényeim egy részét, hogy legyen költőpénzem odalent.

A szoba egy pillanatra elcsendesedett.

– De visszajössz, ugye? – kérdezte Naomi.

– Úgy tervezem – válaszolta Amos. Alexet megdöbbentette, hogy puszta igennél őszintébb választ kaptak. Amos úgy tervezte, de bármi megtörténhet. Amióta együtt szolgáltak a Canton és a Rocin, Alex sosem hallotta, hogy Amos a lenti életéről beszélt volna, hacsak nem a legáltalánosabb értelemben. Nem tudhatta, vajon nem akadt-e semmi említésre méltó a múltjában, vagy túl fájdalmas lett volna felidéznie. Amos esetében egyszerre mindkettő is igaz lehetett.

– Rendben – mondta Holden. – Csak mondd meg, mennyi kell!

Hamar megállapodtak, az átutalást a kézi termináljaikon intézték. Amos szélesen elmosolyodott, és rácsapott Alex vállára.

– Jól van. Mostantól egyedül a tiéd a hely.

– Mikor indulsz? – érdeklődött Alex.

– Úgy egy óra múlva. Jobb is, ha megyek, és beállok a sorba.

– Jól van – mondta Alex. – Vigyázz magadra, pajtás!

– Naná – válaszolta Amos, és már ott sem volt.

A Roci legénységének három hátramaradt tagja szótlanul állt a konyhában, Holden arcán döbbenet tükröződött, Naomit láthatólag szórakoztatta a dolog. Alex úgy érezte, valahol a kettő között helyezkedhetett el.

– Hát ez elég furcsa volt – jegyezte meg Holdan. – Szerintetek nem fog baja esni?

– Amosról beszélünk – felelte Naomi. – Sokkal inkább féltem azt, akit ellenőriz.

– Jogos – ismerte el Holden, aztán felhúzta magát a pulthoz, és Alexhez fordult. – Na szóval. Azt mondtad, gondolkodtál valamin.

Alex bólintott. Azon gondolkodtam, mennyire nehéz otthagyni a családot, és a családról gondolkodtam, amit annak idején otthagytam, és hogy megint találkoznom kellene a volt feleségemmel, és valamilyen megoldást kellene találnunk arra, hogy kik voltunk egymásnak, és mindenre, amit tettünk. Most már nem hatott túlzottan drámainak.

– Nos, mivel hosszú ideig itt fogunk rostokolni, arra gondoltam, elugorhatnék a Marsra. Meglátogathatnám a régi otthonomat.

– Oké – egyezett bele Holden. – De ugye visszajössz, mielőtt végeznek a javítással?

Alex elmosolyodott.

– Úgy tervezem.

Harmadik fejezet: Naomi

A golgoasztalt a nyitó dobásokhoz rendezték el, az első és a második kapu egyelőre érintetlen volt, a pálya üres. A Blauwe Blome nagyterméből átszűrődő lüktető basszus megrezegtette a fedélzetet, mégsem dübörgött túl hangosan ahhoz, hogy a beszélgetni vágyók ne érthessék meg egymást. Naomi felemelte az acélgolyót, felmérte a tömeg és a súly közti finom játékot, amely minden eltérő nehézkedés mellett másnak mutatkozott. Szemben vele Malikah és a szerelőbrigádból toborzott csapattársai várakoztak. Az egyikük egy Kék Mufurcot, az ajkát rúzsként megfestő, élénk égszínkék löttyöt kortyolgatott. Három – nem, négy? – év eltelt már azóta, hogy Naomi utoljára golgózott, az itteniek viszont minden csütörtökön játszottak. Naomi újra felemelte a labdát, sóhajtott, és megpörgette a golyót. Az ellenfél labdái abban a pillanatban kiröppentek, hogy megállítsák az övét, felvegyék a pörgését, és megpróbálják lenyúlni a dobást.

Ilyen trükköt kezdők ellen volt szokás bevetni. Naomi kissé berozsdásodott, de kezdőnek nem lehetett nevezni. Az asztal számlált, lezárta a dobást, és jóval a félpályán túl megjelent Naomi találatjelzője. A csapata éljenzett, Malikah-é felnyögött. Mindenki mosolygott. Barátságos mérkőzést játszottak. Nem mindegyik tartozott ezek közé.

– Következő! Következő! – kiáltotta Naomi egyik csapattársa, és intett széles, sápadt kezével. Pere-nek vagy Paarnak hívták. Valami ilyesminek. Naomi felmarkolta az asztalról az acélgolyót, és odadobta a férfinak. A fickó széles mosolyt villantott rá, a tekintete csupán egy pillanatra tévedt lejjebb Naomi testére. Szerencsétlen kis szardarab. Naomi hátrébb húzódott, és Malikah lépett mellé.

– Még mindig nagyon megy – mondta elismerőn Malikah. Gyönyörű hangja volt, a Ceres Állomásra jellemző akcentusa tompította a mélyöviek durvább hanglejtését.

– Amikor legutóbb itt jártam, rengeteget játszottam – válaszolta Naomi. – Az ember sosem felejti el, amit fiatalkorában csinált, igaz?

– Még akkor sem, ha akarja. – Malikah felkacagott, Naomi pedig vele nevetett.

Malikah a klubnál három szinttel lejjebb és harminc fokkal a perdülethez közelebb lakott egy pár szobás lakásban. Amikor Naomi legutóbb nála járt, a falakat barna-arany mintázatú selyem borította, a levegőt pedig a mesterséges szantálfa füstölők illata járta át, amelyek nem tömítették el a légvisszaforgatókat. Naomi akkor két éjszaka is egy hálózsákban aludt a földön, felvételről szóló hárfamuzsikára, Malikah és Sam dörmögő hangjára hunyta le a szemét. Ám Sam immár halott volt, Naomi újra összejött Jimmel, az emberiség pedig megörökölt kétéves égetéssel elérhető ezernyi napot. Ahogy ott nevetgélt Malikah-val és a szerelőbrigáddal, Naomi nem tudta volna eldönteni, inkább azon hökkent-e meg, mennyire sokat változott minden, vagy azon, hogy mennyire keveset.

Malikah megérintette Naomi vállát, a homlokát ráncolta.

– Bist ajá?

– Elgondolkodtam – felelte Naomi, és csak nehezen szokott vissza az övbéliek szlengjének ritmusára. Nem csak a golgózást illetően rozsdásodott be.

Malikah szája lekonyult, noha a golgoasztalnál állók hatalmas üdvrivalgásban törtek ki, míg a másik fél méltatlankodott. Egy pillanatra Sam is velük volt. Nem a hús-vér nő a vörös hajával és vidám trágárságaival, aki gyerekes gügyögéssel – bibis, jujuj – írt le olyan dolgokat, mint egy meteor lyuggatta hajótest. Csupán a tér, amit egykor betöltött, és a kettejük közös tudása, hogy valaki hiányzik közülük.

Paar vagy Pere átadta a golyót a következő játékosnak – Sakainak, az új főmérnöknek –, míg az ellenfél csapata gúnyosan hátba veregette őt. Naomi közelebb lépett, hogy felmérje a veszteségeket. Az, hogy övbéliek – kizárólag övbéliek – körében lehetett, furcsán megnyugtatóan hatott rá. Imádta a legénységét, de az két földiből és egy marsiból állt. Bizonyos beszélgetésekre sosem kerülhetett sor köztük.

Hátra sem kellett fordulnia, és tudta, hogy Jim megérkezett. Az asztal túloldalán álló játékosok egyszerre néztek a háta mögé. A szemük kikerekedett, és elöntötte őket az izgalom. Senki sem mondta ki, de akár meg is tehették volna – Hé! Nézzétek! James Holden az!

Könnyen el lehetett feledkezni arról, hogy Jim az, aki. Kirobbantott két háborút, és mindkettő lezárásában játszott némi szerepet. Ő volt a kapitánya az emberiség első olyan hajójának, amely átjutott a Gyűrűn, legalábbis az első olyannak, amelyik túlélte azt. Járt az idegenek bázisán a lassú zóna közepén, és visszatért onnan. Túlélte az Eros Állomást és az Agatha King pusztulását. Járt az Új-Földön, a nem emberi bolygón létrehozott emberi gyarmaton, és furcsa, ingatag békét eszközölt ki ott. Szinte már kínosnak hatott, hogy mindenki azt a Holdent: a képernyőkön és a hírfolyamokban megjelenő személyiséget látta maga előtt. Naomi tudta, hogy Jim egyáltalán nem hasonlít arra a James Holdenre, de értelmetlen lett volna ezzel előhozakodnia. Bizonyos dolgok kimondva is titkok maradnak.

– Helló, szerelmem – köszöntötte Jim, és átkarolta őt. A másik kezében grépfrútkoktélt tartott.

– Nekem hoztad? – kérdezte Naomi, és elvette tőle a poharat.

– Remélem. Ami engem illet, fogadásból sem innám meg.

– Hoy, coyo! – kiáltott oda neki Paar vagy Pere, és feltartotta az acélgolyót. – Van kedved dobni egyet?

Az asztal körül állók harsányan felnevettek. Néhányan örömükben – James Holden golgózni fog velünk! –, mások kárörömtől hajtva – Figyeljétek, ahogy a nagymenő megszívja! Egyiknek sem volt köze a hús-vér emberhez. Naomi eltűnődött, vajon Jim tudja-e, milyen mértékben megváltoztatta a terem hangulatát mindössze azzal, hogy belépett. Ha találgatnia kellett volna, a nemre tippel.

– Jaj, nem – felelte széles mosollyal Jim. – Rettenetesen játszom. Lövésem sincs az egészhez.

Naomi közelebb hajolt Malikah-hoz.

– Mennem kell. Köszönöm, hogy veletek lehettem! – Vagyis: Hálás vagyok, amiért hagytátok, hogy úgy érezzem magam más övbéliek körében, mintha közétek tartoznék.

– Bármikor todamas szívesen látunk, coya-mis – válaszolta Malikah. Azaz: Sam nem a te hibádból halt meg, és ha mégis, megbocsátok érte neked.

Naomi Jimbe karolt, és hagyta, hogy a férfi kivezesse őt a bárpult felé. A zene felerősödött, amint beléptek az ajtón, a fények és a hangok összehangolt érzéktámadást intéztek ellenük. A táncparketten magányos táncosok és kisebb csoportok rázták. Volt idő, még jóval azelőtt, hogy megismerkedett Jimmel, amikor Naomi kifejezetten csábítónak érezte az ötletet, hogy rettenetesen berúgjon, és belevesse magát az egymáshoz préselődő testek tömegébe. Szeretetteljesen idézte fel magában az egykori lányt, de nem szívesen élte volna újra át az ifjúkorát. Megállt a bárpult mellett, és megitta a maradék koktélját. Túl nagy volt a zaj a beszélgetéshez, ezért azzal szórakoztatta magát, hogy az embereket figyeli, amint ráismernek Jimre, és a „tényleg ő lehet az, vagy mégsem?” ingadozó kifejezésével az arcukon nézik őt. Jim a maga részéről kedvesen unottnak mutatkozott. Eszébe sem jutott, hogy mindenki rá figyel. Naomi többek között ezt szerette benne.

Amikor Naomi pohara kiürült, a nő Jim karjára tette a kezét, aztán együtt kifurakodtak a klub előtti nyilvános folyosóra. A bejutásra várakozók – szinte kivétel nélkül övbéliek – árgus szemekkel figyelték, ahogy távoznak. Éjszaka volt a Tycho Állomáson, ami nem sokat jelentett. A munkarend három egymást váltó nyolcórás műszakra épült: szórakozás, munka, alvás. Az ember ismeretségi köre az alapján alakult ki, hogy melyik műszakban dolgozott, mintha három teljesen különálló város töltötte volna be ugyanazt a teret. Egy olyan világot, amely kétharmad részben mindig idegenekkel volt tele. Naomi átkarolta Jim derekát, és magához húzta őt, mígnem érezte, ahogy a férfi combja a combját súrolja.

– Beszélnünk kell – mondta Naomi.

Jim kissé megrettent, de könnyed, fesztelen hangon felelte.

– Úgy érted, mint férfi a nővel?

– Rosszabb – felelte Naomi. – Mint PH a kapitánnyal.

– Mi a gond?

Beléptek a liftbe, és Naomi megnyomta a fedélzetük gombját. A lift jelzője megcsendült, az ajtók finoman összecsukódtak, miközben a nő összeszedte a gondolatait. Nem mintha nem tudta volna, mit kell mondania. Viszont Jimnek ugyanúgy nem fog tetszeni, ahogy neki sem.

– Meg kell fontolnunk, hogy embereket vegyünk még fel a hajóra.

Naomi elég jól ismerte ahhoz Jim hallgatásait, hogy a mostanit azonosítsa. Rápillantott a férfi üres tekintetére, ahogy Holden a megszokottnál töredéknyivel gyorsabban pislogott.

– Tényleg? – kérdezte Jim. – Nekem úgy tűnik, hogy jól elboldogulunk.

– Igen. Eddig jól elboldogultunk. A Roci katonai konstrukció. Okos. Rengeteg dolog automatizált, rengeteg a ráhagyás. Ezért tudtuk ilyen sokáig a rendes létszám harmadával működtetni.

– Ezért, meg azért, mert mi vagyunk messze a legjobb legénység.

– Az valóban nem árt. Ami a készségeket és a teljesítményt illeti, elsőrangú csapat vagyunk. Viszont törékeny.

A lift megindult, az állomás perdületének és a fülke gyorsulásának bonyolult erői miatt ingatagnak lehetett érezni a teret. Naomi biztosra vette, hogy csak a mozgás okozta.

– Nem igazán értem, mire utalsz azzal, hogy „törékeny” – jegyezte meg Jim.

– Azóta a Rocinantén vagyunk, hogy kimentettük a naszádot a Donnagerről. A legénység összetétele nem változott. Nem cserélődtek az emberek. Mondj még egy olyan hajót, amelyikre igaz ez. Akadtak olyan utak, amikor a Canterburyn az első küldetésben részt vevő legénység negyede szolgált. És…

Szétnyílt az ajtó. Naomi és Jim kilépett, félrehúzódtak, hogy utat adjanak egy másik párnak. Naomi hallotta, ahogy egymásnak sugdosnak, miközben összezárult a lift ajtaja. Jim néma maradt, amíg visszasétáltak a lakosztályukhoz. Amikor végre megszólalt, halkan és megfontoltan beszélt.

– Úgy gondolod, hogy az egyik talán nem jön vissza? Amos? Alex?

– Úgy gondolom, hogy sok minden történhet. Több g-s égetéskor előfordul, hogy valaki agyvérzést kap. A lé segít, de semmire sem garancia. Arra is volt példa, hogy lőttek ránk. Vagy működésképtelenné vált a hajó, miközben folyamatosan csökkent a keringési magasságunk. Emlékszel ezekre, ugye?

– Persze, de…

– Ha elveszítünk valakit, akkor a rendes legénység harmada helyett a negyede marad. Ehhez vedd hozzá a nem kiváltható készségeket.

Holden megtorpant, a kezét a szállásuk ajtajának támasztotta.

– Várj, várj, várj! Ha elveszítünk valakit?

– Igen.

Jim tágra nyílt szemmel, döbbenten nézett. A szeme sarka apró ráncokba gyűrődött a szorongástól. Naomi odanyúlt, hogy kisimítsa őket, de nem tűntek el.

– Tehát arra akarsz felkészíteni, hogy valaki meghal a legénységből?

– A történelmi tapasztalatokból kiindulva alapvetően száz százalékra vehető, hogy ez történik az emberekkel.

Jim mondani akart valamit, tétovázott, kinyitotta a lakosztály ajtaját, és belépett. Naomi is bement, és becsukta maga mögött az ajtót. Nem akarta erőltetni a témát, de ha most hagyja, ki tudja, mikor került volna megint elő.

– Ha hagyományos létszámmal dolgoznánk, minden posztra két pluszemberünk lenne. Ha bárki meghalna vagy munkaképtelenné válna, a tartalék rögtön át tudná venni a helyét.

– Nem fogok még négy embert felvenni a hajóra, nyolcat pedig végképp nem – jelentette ki Jim, és bevonult a hálószobába. Elmenekült a beszélgetés elől. Naomi a csendet és a szorongást várta, azt, hogy Jim aggódni kezdjen, hátha felmérgesítette őt, és visszajöjjön. Nagyjából tizenöt másodperc kellett hozzá. – Azért nem rendes legénységként csináljuk ezt, mert nem rendes legénység vagyunk. Akkor szereztük meg a Rocit, amikor az egész Naprendszer ránk lődözött. Lopakodó hajók felrobbantottak alattunk egy rombolót. Elveszítettük a Cantet, aztán elveszítettük Foytot. Azok után, hogy mindezen átmentünk, nem lehetünk szokványosak.

– Ezzel egész pontosan mit akarsz mondani?

– Ezen a hajón nem legénységben gondolkodunk. Nem legénységként működünk. Hanem családként.

– Pontosan – ismerte el Naomi. – És ez nagy baj.

Farkasszemet néztek egymással a szoba két végéből. Jim állkapcsa mozgott, az érvek és ellenvetések a szájában rekedtek. Tudta, hogy Naominak igaza van, de azt szerette volna, ha tévedne. A nő látta, hogy Jim lassan felismeri: ebből nincs kiút.

– Rendben – egyezett bele végül. – Amikor a többiek visszaérnek, megbeszéljük velük. Felveszünk néhány embert egy vagy két útra. Ha megfelelően beleszoknak, megfontolhatjuk, hogy állandó alkalmazásba vesszük-e őket.

– Ez így jól hangzik – állapította meg Naomi.

– Ez meg fogja változtatni a hajó egyensúlyát – figyelmeztetett rá Holden.

– Minden változik – válaszolta a nő, és átkarolta Jimet.

Egy fúziós indiai étteremből rendeltek ételt: curryt, génmódosított rizst és a marhahústól alig megkülönböztethető állagmódosított gombafehérjét. Az este hátralévő részében Holden igyekezett vidámnak mutatkozni, próbálta elrejteni a szorongását Naomi elől. Esélye sem volt rá, hogy sikerüljön, Naomi mégis értékelte az erőfeszítést.

Vacsora után szórakoztató adásokat néztek, amíg a kényelmes napi ritmusukat felvéve el nem jött az ideje, hogy Naomi kikapcsolja a képernyőt, és visszahúzza Jimet az ágyba. A szex annak idején izgalmas kalandként kezdődött, évekkel korábban, amikor először felismerték, pontosan milyen hatalmas ostobaság is a kapitánynak és a parancsnokhelyettesének lefeküdnie egymással. Most gazdagabb, higgadtabb, játékosabb volt. És megnyugtatóbb.

Később, ahogy a széles gélmatracon hevertek, lábuknál az összegyűrt lepedőkkel, Naomi elmélázott. Eszébe jutott a Roci és Sam, egy verseskötet, amit még kislányként olvasott, és egy zenekar, amelyet az egyik tapasztalt mérnök kedveltetett meg vele a Canterburyn. Az emlékek lassanként az álmok szürreális összevisszaságához kezdtek hasonlítani, amikor Jim hangja rántotta vissza a szinte teljes ébrenlétbe.

– Nem tetszik, hogy elmentek.

– Hm?

– Alex és Amos. Nem tetszik, hogy nincsenek velünk. Ha bajba jutnának, mi itt leszünk. Még csak be sem indíthatjuk a Rocit, hogy elmenjünk értük.

– Nem lesz semmi bajuk.

– Tudom. Valamennyire tudom. – Féloldalasan felkönyökölt az ágyon. – Te tényleg nem aggódsz?

– Egy kicsit talán.

– Mármint tudom, hogy felnőtt emberek, de ha valami mégis történne velük. Ha nem jönnének vissza…

– Nehéz lenne – ismerte el Naomi. – Évek óta csak a négyünk egységére támaszkodunk.

– Igen – sóhajtott Jim. Aztán egy pillanattal később megkérdezte: – Tudod, ki ez a hölgy, aki miatt Amos hazautazott?

– Nem. Fogalmam sincs.

– Szerinted a szeretője lehetett?

– Nem tudom – felelte Naomi. – Az az érzésem, hogy inkább valami anyapótlék-szerűség lehetett.

– Hm. Lehetséges. Nem is tudom, miért szeretőre gondoltam. – Hangja egyre kásásabbnak hatott, ahogy lassanként elnyomta az álom. – Hé, kérdezhetek valami nagyon személyeset?

– Ha tudok rá válaszolni.

– Miért nem jöttetek össze soha Amosszal? Mármint annak idején, a Canten.

Naomi felnevetett, áthemperedett a másik oldalára, és Jim mellkasára tette a karját. Még ennyi év együtt utazgatás után is szerette a férfi bőrének illatát.

– Most komolyan beszélsz? Odafigyeltél egyáltalán arra, hogy kikkel fekszik le?

– Nem hiszem, hogy Amosnak és nekem szabadna ilyesmivel foglalkoznunk.

– Nem szívesen próbálnád ki őket – mondta Naomi.

– Hm. Jól van. Csak elgondolkodtam, tudod. Azon, hogy mennyit kajtatott utánad a Canten. És hogy soha nem is említette, hogy itt hagyná a Rocit.

– Nem miattam marad a Rocin – vetette ellen Naomi. – Hanem temiattad.

– Miattam?

– A külső, utángyártott lelkiismereteként használ téged.

– Dehogy.

– Pedig ezt csinálja. Keres magának valakit, akinek van erkölcsi érzéke, és az ő útmutatását követi – magyarázta Naomi. – Így próbálja megakadályozni, hogy szörnyeteggé váljon.

– Miért akarná megakadályozni, hogy szörnyeteggé váljon? – az álmosságtól elmosódó szavak szinte betakarták.

– Mert alapvetően az – felelte Naomi, és a tudata az álom és ébrenlét határán tétovázott. Ezért jövünk ki egymással.

Az üzenet két nappal később érkezett, egészen váratlanul. Naomi a manőverezhető űrruhájában ellenőrizte Sakai főmérnök munkáját. A férfi épp azt magyarázta, miért keresnek másféle kerámiaötvözetet a belső és a külső hajótestek összeköttetéséhez, amikor megjelent az üzenet Naomi sisakkijelzőjén. Hirtelen úrrá lett rajta félelem, a Holdennel folytatott beszélgetés utóhatása jelentkezett. Valami történt Alexszel. Vagy Amosszal.

– Egy pillanat – mondta, mire Sakai felemelt öklével válaszolt.

Naomi elindította a lejátszást. Egyszínű képernyő jelent meg, rajta a KBSZ kettévágott körével, és amikor a jelkép vibrálva szertefoszlott, Marco arca tűnt fel. Az évek bizonyos fokig kövérebbé tették az arcát, meglágyították az állkapcsa ívét. A mosolyában bánat és derű keveredett, mintha visszazuhantak volna az időben.

Az üzenet egy pillanatra megakadt, félbeszakította a szkafander gyógyászati rendszere. Megemelkedett pulzusra és vérnyomásra figyelmeztetett. Naomi az állával aktiválta a felülíró parancsot, és Marco hangja szólalt meg halkan hebegve Naomi fülében.

– Ne haragudj! Tudom, hogy hallani sem akarsz rólam. Ha ez bármit segít, szeretnélek emlékeztetni rá, hogy eddig sosem kellett. És most sem szántam rá könnyen magam.

Kapcsold le!, gondolta magában Naomi. Állítsd meg a felvételt! Töröld ki! Egyébként is csupa hazugságot fogsz hallani. Csupa hazugságot, vagy olyan féligazságokat, amelyek a férfi érdekeit szolgálják. Felejtsd el, hogy egyáltalán megkaptad! Marco elfordította a tekintetét a kamerától, mintha Naomi gondolataiban olvasna.

– Naomi, nem értek egyet a döntéseddel, hogy elhagytál, de mindeddig tiszteletben tartottam. Még akkor sem kerestelek meg, amikor megjelentél a hírekben, és mindenki tudhatta, hogy merre vagy. És most sem magam miatt akarlak elérni.

Tiszta, nyájas, gondosan megfogalmazott szavak: az olyanok akkurátusságával, akik szinte már hátborzongató tökéletességgel beszélnek egy tanult nyelvet. Az övbéli dialektusnak nyoma sem maradt. Tehát ebben a tekintetben is megváltozott.

– Cyn és Karal üdvözletüket küldik, de egyedül ők tudnak róla, hogy kapcsolatba próbálok lépni veled. És hogy miért. Jelenleg a Ceres Állomáson tartózkodnak, de nem maradhatnak sokáig. Szeretném, ha ott találkoznál a csapatukkal… Nem. Ne haragudj! Ez így helytelen. Rosszul fogalmaztam. Arról van szó, hogy dilemma elé állítottak. Fogalmam sincs, mit tegyek, és egyedül hozzád fordulhatok. Filipről van szó. Bajban van.

Negyedik fejezet: Amos

Sajgott a torka.

Amos nyelt egyet, a nyálával próbálta lejjebb kényszeríteni a gombócot, ám csak annyit ért el, hogy újabb erős fájdalmat érzett, mintha homokot nyeldekelt volna. A Roci gyengélkedője három hónappal korábban, az előre meghatározott időpontban telenyomta őt immunerősítő vakcinákkal és profilaktikus antibiotikumokkal. Nem gondolta volna, hogy megbetegedhet. És mégis, a torka hátsó része egy ponton mintha golflabdányi méretűre dagadt volna, ami félúton lefelé megszorult.

Körötte a Ceres Állomás űrkikötőjében összesereglett helybéliek és utasok hangyabolyra emlékeztetően nyüzsögtek, a hangjuk egyenletes zúgássá állt össze, ami akár csendnek is beillett volna. Amost elszórakoztatta a gondolat, hogy a metaforát senki sem értette volna meg ténylegesen a Ceresen. Ami őt illette, jó két évtizede nem látott hangyát, de a gyermekkori emlékei, amelyeket arról őrzött, ahogy az apró harcosok letepernek egy csótányt, vagy tisztára pucolják egy patkány tetemét, élesen és tisztán megmaradtak benne. Akárcsak a csótányok és a patkányok, a hangyák is megtanulták, hogyan éljenek együtt különösebb gond nélkül emberi szomszédaikkal. Amikor az emberek betonból épült városai már a földgolyó felét elfedték, és a földi állatfajok fele felkerült a veszélyeztetettek listájára, senki sem aggódott a hangyák miatt. Ők köszönték, jól elvoltak, és az elszórt gyorsételmaradékok éppoly bőségesnek és ízletesnek bizonyultak, mint egykor az elpusztult erdei állatok teteme.

Alkalmazkodj, vagy meghalsz.

Ha Amosnak volt bármiféle életfilozófiája, akkor ez. A beton felváltja az erdőt. Ha az útjába állsz, beburkolnak vele. Ha megtalálod a módját, hogyan maradj életben a repedésekben, bárhol jól elélhetsz. Mindig találni repedéseket.

A ceresi hangyaboly sürgött-forgott körötte. A tápláléklánc tetején elhelyezkedők valami harapnivalót vettek maguknak a bódékban, vagy az űrkompokra és az állomásról hosszabb utakra induló hajókra váltottak jegyet. A repedésekben megtelepedett emberekből szintén jócskán akadt. Egy tízévesnél nem idősebb kislány, aki a kelleténél két számmal kisebb méretű rózsaszín melegítőt viselt, anélkül követte szemmel az utazókat, hogy rájuk bámult volna. Arra várt, hogy valamelyikük elég hosszú időre lerakja a táskáját vagy a kézi terminálját, hogy elcsenhesse. Észrevette, hogy Amos figyeli, és tüstént megiramodott a falból alacsonyan nyíló egyik szervizajtó felé.

A repedésekben élt, de élt. Alkalmazkodott, nem halt meg.

Amos megint nyelt egyet, és elfintorodott a fájdalomtól. Jelzett a kézi terminálja, ő pedig felpillantott az állomás nyilvános csarnokát uraló kijelzőre. Élénksárga betűk fekete háttér előtt, a betűtípus tervezésénél a szépség helyett az olvashatóság számított meghatározónak. Megerősítették, hogy a Lunára tartó járat indulására a három óra múlva nyíló időablakban kerülhet sor. Rákoppintott a terminál képernyőjére, és közölte az automatizált rendszerrel, hogy az induláskor a fedélzeten lesz, aztán elsétált, hogy keressen valami elfoglaltságot, amivel elütheti az időt.

A kapunál talált egy bárt. Ez könnyen ment.

Nem akart berúgni, nehogy lekésse a járatot, ezért a sörnél maradt, lassan és módszeresen kortyolgatta az italt, és amikor ürülni kezdett a pohár, intett a csaposnak, hogy töltsön neki egy újat, mire az elsőt kiissza. Azon igyekezett, hogy kissé kába és ellazult legyen, és pontosan tudta, hogyan érheti el ezt a lehető legrövidebb idő alatt.

A bár nem sokat kínált a szórakoztatás terén, Amos ezért a poharára, a csaposra, a következő italra összpontosíthatott. A torkában lévő gombócot egyre dagadtabbnak érezte, valahányszor nyelt egyet. Ügyet sem vetett rá. A többi vendég csendben iszogatott, és közben a kézi terminálját böngészte, vagy suttogva beszélgetett kisebb csoportokban. Mindenki máshová készült. Ide senki nem jött; olyan hely volt, amibe útközben belebotlik az ember: véletlenszerű és felejthető.

Lydia meghalt.

Amos húsz éven át állandóan a nőre gondolt. Ehhez persze hozzájárult a nő arcképe, amit Amos a szíve fölé tetováltatott. Ahányszor ing nélkül a tükörbe nézett, rá emlékezett. Ám ezen túlmenően mindennap döntések elé állította őt. És minden meghozott döntés előtt megszólalt a fejében egy hang, és megkérdezte, hogy Lydia mit várna el tőle. Amikor megkapta Erich üzenetét, Amos rájött, hogy több mint húsz éve nem beszélt már a nővel. Ez annyit tett, hogy Lydia húsz esztendővel idősebb volt már, mint amikor Amos eljött. Mennyi idős lehetett akkor? Amos emlékezett az ősz hajszálakra, a szeme és a szája körüli ráncokra. Idősebb volt nála. Amos viszont akkoriban még csak tizenöt múlt, ezért a „nála idősebb” olyan kategóriának számított, amelybe rengetegen belefértek.

És most halott volt.

Lehetséges, hogy az a személy, aki most húsz évvel idősebb volt, mint az a nő, aki az emlékeiben megmaradt, természetes okból is meghalhatott. Talán egy kórházban tért örök nyugovóra, vagy a saját meleg és kényelmes ágyában, a barátaitól körülvéve. Talán egy macska aludt a lábainál. Amos remélte, hogy így történt. Mert ha nem – ha az öregségtől vagy betegségtől bármi eltérő ok vitte el –, ő mindenkit meg fog ölni, akinek a legcsekélyebb köze lehetett a nő halálához. Gondolatban megvizsgálta, erre-arra forgatta az ötletet, várta, Lydia leállítja-e. Hosszasan kortyolt egyet a söréből, és megégette a torkát. Komolyan remélte, hogy nem fog lebetegedni.

Nem beteg vagy, szólalt meg Lydia hangja a fejében, hanem szomorú. Gyászolsz. A gombóc, ami a torkodban nőtt. Az üresség a szegycsontod mögött. És a gyomrodban, hiába igyekszel sörrel teletölteni. A gyász miatt érzed ezeket.

– Huh – mondta ki fennhangon Amos.

– Kérsz még valamit, cimbora? – kérdezte a hivatásához illő érdektelenséggel a csapos.

– Még egyet – bökött rá Amos a félig kiivott söröskorsójára.

Nehezen tudod feldolgozni a gyászt, szólalt meg egy másik belső hang. Ezúttal Holdené. Ez volt az igazság. Amos ezért bízott a kapitányban. Amikor mondott valamit, azért mondta, mert hitt benne. Nem kellett elemezgetni, vagy azon agyalni, mit érthetett alatta. Még amikor a kapitány elcseszett is valamit, jóhiszeműen tette. Amos nem sok ilyen emberrel találkozott életében.

Az egyetlen erős érzelem, amelyre Amos képesnek mutatkozott, amióta az eszét tudta, a harag volt. Arra mindig számíthatott, mindig várt rá. Így egyszerűen és közvetlenül feldolgozhatta a gyászt. Ezt értette. A pultnál néhány bárszékkel arrébb ülő férfi durva, inas külleme a sziklázókéra emlékeztetett. Már egy órája ült a söre fölött. Valahányszor Amos még egy korsóval rendelt magának, a férfi félig bosszús, félig irigykedő pillantást vetett rá. A látszólag kifogyhatatlan számláját irigyelte. Annyira könnyű lenne. Beszólni neki, gúnyosan és hangosan, olyan helyzetbe hozni, amiből ha kihátrál, mindenki előtt megszégyenül. A szerencsétlen faszfej kénytelen lenne bekapni a csalit, aztán Amos kedvére feldolgozhatná a gyászát a fazonon. Egy kis felfordulás néha kifejezetten kellemesen ellazítja az embert.

Az a fickó nem ölte meg Lydiát, szólalt meg Holden hangja. Viszont meglehet, hogy valaki más megtette, gondolta Amos. És ki kell derítenem, hogy így van-e.

– Mennem kell, szóval rendezném a számlát, amigo – szólt oda Amos a csaposnak, és meglengette felé a kézi terminálját. A sziklázóra mutatott. – Az ő két következő sörét is számold hozzá!

A sziklázó összevonta a szemöldökét, valami sértésen gondolkodott, aztán amikor semmi sem jutott az eszébe, csak annyit mondott:

– Köszönöm, testvér.

– Szívesen, hermano. Vigyázz magadra odakint!

– Sa sa – felelte a sziklázó, majd lehajtotta a maradék sörét, és már nyúlt is az első korsóért a kettőből, amit Amos fizetett neki. – Te is, sabe dui!

Amosnak hiányzott a Rocin lévő priccse.

A hosszú utakra tervezett hajót Lusta Énekesmadárnak hívták, de a madárra utaló vonásai az oldalára felfestett fehér betűkkel kezdődtek, és értek is mindjárt véget. Kívülről nézve óriási kukára emlékeztetett, amelynek egyik végén a hajtómű fúvókája, a másikon a parányi vezérlőfedélzet helyezkedett el. Bentről egy óriási kuka belsejére hasonlított, azzal a különbséggel, hogy fedélzetenként ötven emberrel tizenkét fedélzetre lett felosztva.

Elvonulni kizárólag a zuhanyzófülkék vékony függönye mögé lehetett, és a fejet látszólag egyedül olyankor használták, amikor a legénység egyenruhás tagjai is ott járkáltak a fedélzeten.

Ah, morfondírozott magában Amos. Börtönszabályok.

A zuhanyfejtől és a hajókonyhától egyaránt a lehető legmesszebb kiválasztott magának egy priccset, ami egyetlen présülésből állt, alatta egy kevés hellyel a csomagoknak, a mellette lévő válaszfalon pedig egy apró képernyővel. Próbálta kerülni a nagy forgalmú területeket. Közvetlenül mellé egy háromtagú család telepedett le, a másik oldalon pedig egy vén banya.

A boszorkány az egész utat kis fehér piruláktól betépve vészelte át, egész nap a mennyezetre meredt, éjszakánként lázas álmoktól forgolódott izzadtan. Amos bemutatkozott neki. A nő megkínálta pirulákkal. Amos nem kért belőlük. Ezzel vége is szakadt az ismerkedésnek.

A túloldali család már jóval kedvesebb volt. Két fiatal harmincas férfi és a hétévesforma lányuk. Az egyik férfit Ricónak hívták, és statikusként dolgozott. A másik, Jianguo háztartásbeliként nevelte a lányukat. A kislányt Wendynek hívták. Eleinte gyanakodva figyelték Amost, amikor kiválasztotta a priccsét, de Amos rájuk mosolygott, és kezet fogott velük, Wendynek pedig jégkrémszeletet hozott a hajókonyha automatájából, és utána sem viselkedett félelmetesen. Pontosan tudta, milyenek a kislányok iránt túlzottan érdeklődő férfiak, így azzal is tisztában volt, hogyan ne higgyék soha efféle hajlamúnak.

Rico a Lunára készült, hogy betöltse az egyik új állást a Hold körül keringő Bush hajógyárban.

– Rengeteg coyo indult meg lefelé a kútba. Most beaucoup az állás, míg mindenki azon igyekszik, hogy megkaparintsa magának valamelyik gyűrűt. Új kolóniák. Új világok.

– Vége lesz, amint leül a roham – jegyezte meg Amos. Az ülésén feküdt, fél füllel Rico szövegelését hallgatta, miközben a fali képernyőn futó videoadást nézte levett hanggal.

Rico övbéli kézvonással felelt, és a priccsén szendergő kislánya felé billentette a fejét.

– Miatta csinálom, sabe? A később később lesz. Addig is félrerakok pár jüant. Iskolára, kirándulásra a gyűrűhöz, amire szüksége lesz.

– Értem. A később később lesz.

– Ó, tisztítják a fejet. Megyek, és lezuhanyozom.

– Mondd csak, mi ez, ember? – kérdezte Amos. – Mire a nagy sietség?

Rico félrebillentette a fejét, mintha Amos azt kérdezte volna, az űr miért üres. Meg kell hagyni, hogy Amos pontosan ismerte a választ, de kíváncsi volt, vajon Rico is tudja-e.

– Bandák, coyo. Ez a hátulütője az olcsó járatoknak. Szar dolog szegénynek lenni.

– A legénység figyel az ilyenre, nem? Ha bárki összeverekszik valakivel, jön a kábítógáz, megkötözik az elkövetőket. Nem teketóriáznak.

– A zuhanyzókat nem figyelik. Ott nincsenek kamerák. Ha nem fizetsz, amikor jön a behajtó, ott kapnak el. Jobb olyankor menni, amikor itt a legénység.

– Ne már! – felelte tettetett meglepetéssel Amos. – Még nem láttam a behajtót.

– Majd fogod, hombre. Vigyázz Jianra és Wendyre, amíg kimegyek, rendben?

– Mindkét szememet rajtuk fogom tartani, testvér.

Ricónak igaza volt. Az első roham után, amikor az összevissza nyüzsgő emberek priccset keresetek maguknak, megállapították, hogy undokok a szomszédaik, aztán a helycserék is mind lezajlottak, az emberek többsége lenyugodott. Az övbéliek az övbéliekkel feltöltött fedélzeteken. A belső bolygókhoz tartozók a Föld és a Mars között megosztott fedélzeteken. Amos egy övbéliekkel teli fedélzetet választott, de úgy tűnt, egyedül ő keveredett másokkal.

Egyértelműen börtönszabályok voltak érvényben.

A hatodik napon kemény fiúk kisebb csoportja jött le lifttel az eggyel feljebbi fedélzetről, és szétszóródtak a helyiségben. Mivel ötvenen utaztak a fedélzeten, időbe telt, hogy mindenkihez odaérjenek. Amos úgy tett, mintha a présülésén aludna, és a szeme sarkából figyelte őket. Átlátszó átverési technikát használtak. A kemény fiú odalépett valamelyik utashoz, magyarázott valamit az utazás idején kötendő biztosításokról, aztán az olcsó eldobható termináljával lebonyolította az utalást. A fenyegetések ki nem mondottak maradtak. Mindenki fizetett. Ostoba csalás volt, mégis elég egyszerű ahhoz, hogy működjön.

Az egyik zsaroló, aki még tizennégynek sem nézett ki, megindult feléjük. Rico már húzta volna is elő a kézi terminálját, de Amos felült a priccsén, is intett neki, hogy hagyja. A fiatalkorú zsarolóhoz fordult: – Mi rendben vagyunk itt. Ebben a sarokban senki sem fizet.

A kölyökgengszter szótlanul meredt rá. Amos rámosolygott. Nem különösebben vágyott rá, hogy kábítógázt kapjon és megkötözzék, de ha ez kellett hozzá, hát elviseli.

– Halott vagy – jelentette ki a kölyök. Amennyire telt tőle, próbált macsónak mutatkozni, és Amos becsülte benne az eltökéltséget. Viszont kamasz övbélieknél jóval félelmetesebb emberek is megfenyegették már. Amos bólintott, mintha tudomásul vette volna a fenyegetést.

– Tudod, egyszer bent ragadtam egy reaktor kúszóterében, amikor kilyukadt az egyik hűtőanyagcső – kezdte.

– Mi van? – értetlenkedett a kölyök. Még Rico és Jianguo is úgy bámultak Amosra, mintha elment volna az esze. Amos kissé odább csusszant, az ülés gömbcsuklói nyikorogva elfordultak alatta.

– Tudod, a hűtőanyag kurvára erősen sugárzik. Abban a pillanatban, hogy a levegőbe jut, elpárolog. Nem szerencsés, ha a bőrödre kerül, de túl lehet élni. A javát le lehet mosni. Belélegezni viszont nem szabad. Ha leszívsz egy csomó radioaktív részecskét a tüdődbe, ahonnan nem tudod kiszedni, belülről olvaszt szét, tudod.

A kölyök hátrapillantott a válla fölött, erősítésre lett volna szüksége, hogy elbánjon a hibbant hantázóval. A zsarolócsapat többi tagja viszont még javában ügyködött.

– Így aztán – folytatta Amos, és előrehajolt – be kellett jutnom egy szervizlégzsilipbe, ki kellett nyitnom egy mentőszekrényt, és fel kellett csatolnom az arcomra egy légvisszaszűrő maszkot, közben pedig nem lélegezhettem be azt a szart.

– Na és? Ettől még…

– A szomorú kis történetem lényege az, hogy közben megtudtam magamról pár dolgot.

– Például? – a helyzet mostanra elég furcsává vált ahhoz, hogy a kölyköt látszólag tényleg érdekelje a válasz.

– Például megtudtam, hogy két percig vissza tudom tartani a lélegzetemet, miközben megterhelő fizikai tevékenységet végzek.

– Vagyis…

– Fel kell tenned magadnak a kérdést, mennyi kárt tudok tenni benned, mielőtt a kábítógáz kiüt. Mert fogadok, hogy meglehetősen sokat.

A kölyök nem válaszolt. Rico és Jianguo lélegzet-visszafojtva figyelt. Wendy kikerekedett szemmel, vigyorogva bámulta Amost.

– Valami gond van? – a kölyökgengszter egyik haverja végül odajött, hogy megnézze, mi lelte a fiút.

– Aha, ez a…

– Nincs semmi gond – vágott a szavába Amos. – Csak magyarázd el a társadnak, hogy ez a sarok nem fizet a biztosításért.

– Mondod te?

– Aha. Mondom én.

Az idősebb gengszter végigmérte Amost, próbálta megbecsülni az erejét. Nagyjából egyforma magasak lehettek, de Amos jó huszonöt kilóval nehezebb volt nála. Amos felállt, egy kissé kidüllesztette a mellét, hogy egyértelművé tegye a helyzetet.

– Melyik legénységgel utazol? – kérdezte az idősebb gengszter, mert az egyik rivális behajtócsapat tagjának hitte.

– Rocinante – felelte Amos.

– Sosem hallottam róluk.

– Dehogynem, csak fontos a kontextus, nemde?

– Lehet, hogy elcseszted, coyo – jelentette ki a gengszter.

Amos széles övbéli kézvonással válaszolt.

– Gondolom, előbb-utóbb kiderítjük.

– Előbb-utóbb igen – értett egyet vele a gengszter, aztán átfogta fiatal társa vállát, és a csapat többi tagjával együtt megindultak kifelé. Amikor beszálltak a liftbe, hogy felmenjenek egy fedélzetet, a kölyköt hátrahagyták. A fiú nyíltan bámulta Amost, még csak nem is igyekezett leplezni a szándékát.

Amos felsóhajtott, és elővette a törülközőjét a sporttáskájából.

– Megyek, lezuhanyozom.

– Te meghibbantál – hűlt el Jianguo. – A legénységből senki sincs idebent. Neked fognak esni.

– Aha.

– Akkor miért?

– Azért – felelte Amos, aztán felállt, és átvetette a törülközőt a vállán –, mert utálok várni.

Amint a mindenki számára jól látható törülközővel Amos megindult a fej felé, a kölyök beleszólt a kézi termináljába. Hívta a sereget.

A fej öt hártyavékony műanyag függönnyel leválasztott zuhanyzófülkét jelentett az egyik válaszfal mentén, és tíz vákuumos ürítésű vécét a másik oldalon. Közvetlenül az ajtóval szemben mosdókagylók sorakoztak a válaszfalon. A köztük lévő nyitott térben padokon ülve lehetett kivárni, amíg az ember sorra kerül a zuhanyzóban, utána pedig ott felöltözhetett. Nem a legalkalmasabb hely a kézitusához. Rengeteg kemény szél és sarok, amibe beverheti valaki a fejét, a padokban pedig könnyen meg lehetett botlani.

Amos az egyik mosdókagylóra hajította a törülközőjét, és karba font kézzel nekitámaszkodott. Nem kellett sokat várnia. Pár perccel azután, hogy a kölyök értesítette őket, a zsarolócsapatból öten léptek be sorban egymás után a helyiségbe.

– Csak hatan? Ez kissé bántó.

– Pedig még hozzád sem értünk – válaszolta a legidősebb. Tehát a vezérük szólalt meg elsőként. – De azt nem kissé fogod bántónak érezni.

– Talán. Tehát hogy csináljuk? Ez a ti terepetek, ezért tiszteletben tartom a szabályaitokat.

A vezér felnevetett.

– Vicces vagy, ember. Nemsokára halott, de vicces. – A kölyökgengszterhez fordult: – Menj csak neki, coyo!

A kölyök pengét húzott elő a zsebéből. Az utastérbe nem engedtek be fegyvereket a biztonságiak, de ezt egy csorba fémdarabból készítették, amit a hajó valamelyik részéből feszítettek ki, aztán megélesítették. Már megint a börtönszabályok.

– Nem foglak lebecsülni – mondta a fiúnak Amos. – Nagyjából ennyi idős lehettem, amikor először megöltem valakit. Vagyis voltaképp több valakit, de nem ez a lényeg. Tudom, hogy komolyan kell vennem téged és azt a kést.

– Remek.

– Dehogy – válaszolta szomorúan Amos –, egyáltalán nem az.

Mielőtt bárki megmozdulhatott volna, Amos ott termett a kölyök előtt, és megragadta a kést tartó karját. A hajó nagyjából egyharmad g tolóerővel haladt, így Amos felrántotta a kölyköt a földről, aztán megperdítette, a fiú karját pedig a zuhanyzó peremének csapta. A kölyök teste továbblendült, Amos viszont nem eresztette el, a fiú karja ezért behajolt a becsapódás helyén. A könyökében elpattanó inak hangja arra emlékeztetett, amikor rétegelt lemezre csapnak rá kalapáccsal. A penge a földre hullott az elernyedt ujjakból, Amos pedig elengedte a kart.

Az öt gengszter pár hosszú pillanatig az Amos lábánál heverő pengére meredt, Amos pedig visszabámult rájuk. A gyomrában keletkezett űr eltűnt. Ahogy a szegycsontja mögötti üresség is. A torka sem fájt már.

– Ki a következő? – kérdezte, miközben begörbítette és kiegyenesítette az ujjait, az arca a tudta nélkül széles mosolyra húzódott.

Rárontottak. Amos széttárta a két karját, és rég nem látott szeretőkként üdvözölte őket.

– Jól vagy? – kérdezte Rico. Az Amos fején ejtett apró vágást tisztította ki alkoholos vattával.

– Többé-kevésbé.

– És ők?

– Ők már nem annyira – felelte Amos –, de többé-kevésbé ők is. Mindenki kisétál majd onnan, amint felébrednek.

– Nem kellett volna ezt tenned értem. Fizettem volna.

– Nem – válaszolta Amos. Aztán Rico értetlen tekintetét látva hozzátette: – Nem érted tettem. És Rico? Az a pénz Wendy alapjába kerül, különben téged is megkereslek.

Ötödik fejezet: Holden

Holden egyik nagyapja rodeózással töltötte ifjúkorát. Minden róla készült fénykép egy magas, izmos, markosnak tűnő férfit ábrázolt, az övén hatalmas csattal, a fején cowboykalappal. Az az ember azonban, akit Holden gyerekként megismert, sovány volt, sápadt és görnyedt. Mintha az évek minden külsőségtől megfosztották volna, és az ifjút a későbbi csontvázszerű öregemberré alakították volna át.

Holden meghökkenten látta, hogy Fred Johnson is átalakult.

Továbbra is magas maradt, de egykor vaskos izmaiból szinte semmi sem maradt, megereszkedett bőr lifegett a karja hátsó felén és a nyakán. Fekete haja javarészt megőszült, leginkább azonban kihullott. Az, hogy még mindig képes volt abszolút tekintélyparancsolónak mutatkozni, annyit tett, hogy azt elsősorban eleve nem a megjelenésével érte el.

Fred előtt két pohár és egy üveg sötét valami állt az asztalán, amikor Holden leült. Odabiccentve megkínálta, Holden pedig biccentéssel elfogadta. Amíg Fred töltött, Holden mély sóhajjal hátradőlt a székében.

– Köszönöm.

Fred vállat vont.

– Csak ürügyet kerestem.

– Nem az italra gondoltam, habár azt is köszönöm. Hálás vagyok, hogy segítesz a Rocival. Megérkezett Avasaralától a pénz, de több sérülésről még sejtelmünk sem volt, amikor kiállítottam a számlát. A törzsügyfélkedvezményünk nélkül bajban lettünk volna.

– Ki mondta, hogy kedvezményt kaptok? – kérdezte Fred, ahogy átnyújtotta az italt, de közben mosolygott. Egy nyögéssel a székébe roskadt. Amikor belépett, Holdenben még nem tudatosult, mennyire retteg ettől a beszélgetéstől. Hiába tudta, hogy pusztán baráti tárgyalásra kerül sor, úgy érezte, mintha ajándékért könyörögne. Az, hogy pozitív választ kapott, örömmel töltötte el. Annak, hogy Fred nem úgy viselkedett vele, hogy feszengenie kelljen, még jobban örült. Ettől még inkább úgy érezte, hogy barátként ül le vele.

– Öregnek tűnsz, Fred.

– Öregnek érzem magam. De még ez is jobb, mint az alternatíva.

Holden a poharát emelte.

– Azokra, akik már nincsenek velünk!

– Azokra, akik már nincsenek velünk! – ismételte el Fred, és mindketten ittak. – A lista egyre hosszabb, valahányszor találkozunk.

– Sajnálom Bikát, de azt hiszem, ő mentette meg az egész Naprendszert. Abból kiindulva, amennyire megismerhettem, szerintem elég menőnek tartaná ezt.

– Bikára! – mondta Fred, és már emelte is a poharát.

– És Samre! – tette hozzá Holden, és ő is a poharát emelte.

– Hamarosan távozom, ezért akartalak látni téged.

– Várjunk csak! Távozol? Mármint elutazol valahova, vagy úgy távozol, mint Bika és Sam?

– Ilyen könnyen nem szabadulsz meg tőlem. Vissza kell mennem a Medina Állomásra – közölte Fred. Öntött még magának egy kis whiskyt, és közben úgy vizsgálgatta összevont szemöldökkel a poharat, mintha kényes műtétet végezne. – Most minden ott zajlik.

– Valóban? Mintha azt hallottam volna, hogy az EN-főtitkár és a marsi miniszterelnök tárgyalni készülnek. Azt hittem, oda igyekszel.

– Tárgyalhatnak, amennyit akarnak. A valódi hatalom az elhelyezkedésben rejlik. A Medina abban a középpontban található, ahol minden összefut. Jó ideig még itt lesz a hatalom.

– Szerinted az EN és a Mars még mennyi ideig hagyja, hogy te vidd a prímet? Jókora előnnyel indultál, nekik viszont akad néhány egészen veszélyes hajójuk, amelyeket rád uszíthatnak, ha úgy határoznak, hogy el akarják marni, ami a tiéd.

– Avasaralával rengeteg információt cserélünk erről a kulisszák mögött. Próbáljuk elérni, nehogy kezelhetetlenné fajuljon a dolog. – Fred elhallgatott egy pillanatra, és jókora kortyot ivott az italából. – Van viszont két komoly problémánk.

Holden lerakta a poharát. Egyre inkább úgy érezte, azzal, hogy kedvezményt kért – és kapott –, még közel sem értek véget a tárgyalások.

– A Mars – állapította meg Holden.

– Igen, a Mars haldoklik – bólintott Fred. – Ez megállíthatatlan. Emellett azonban néhány KBSZ-hez tartozó szélsőséges kelt zavart. A tavalyi, Callisto elleni támadás az ő művük volt. Ahogy a Pallas Állomáson kitört vízlázadás is. És még jó néhány más dolog. Egyre gyakoribbak a kalóztámadások, és azokon a hajókon jóval többször tűnik fel a kettévágott kör, mint azt elfogadhatónak tartanám.

– Azt hittem volna, minden ilyen probléma megoldódik azzal, hogy mindenki megkapja a maga független bolygóját.

Fred megint kortyolt egyet az italából, mielőtt válaszolt.

– Ők úgy tartják, hogy az övbéli kultúra az űrhöz alkalmazkodott. Az új, légkörrel és gravitációval rendelkező kolóniák létrehozásának lehetősége szűkíti a gazdasági bázist, amelyre az övbéliek támaszkodnak. Azt erőltetni, hogy mindenki letelepedjen egy gravitációs kútban, a fajirtással egyenértékű.

Holden csak pislogott.

– A független bolygók mint fajirtás?

– Azzal érvelnek, hogy az alacsony nehézkedéshez szokottság nem fogyaték, hanem lényegi tulajdonság. Nem akarnak bolygókon élni, vagyis kiirtjuk őket.

– Jól van, azt megértem, hogy nincs kedvük hat hónapot szteroidokkal és csontnövekedés-serkentőkkel teletömve végigszenvedni. De hogy ezzel kiirtanánk őket?

– Először is nem mindegyikük szervezete képes ezt elviselni. Valójában viszont nem ez a lényeg. Hanem az – mondta Fred, és körbemutatott az űrállomáson –, hogy ennek alapvetően vége, amint mindenki megkapta a maga bolygóját. Legalább néhány nemzedéken át. Talán örökre. Semmi értelme a külső bolygókra pazarolni az erőforrásokat, és kiaknázni az Övet, ha ugyanezt valamelyik kútban is megtaláljuk, ráadásul ingyenlevegőt és -vizet is kapunk mellé.

– Vagyis amint nem tudnak semmi olyat kínálni, ami bárkinek kellene, éhen halnak?

– Ők így gondolják – válaszolta Fred. Pár pillanatig sem ő, sem Holden nem szólalt meg, némán kortyolták az italukat.

– Hát igen – szólalt meg végül Holden. – Van benne valami. De fogalmam sincs, mit tehetnek ezzel kapcsolatban.

– Néhányan ezt igyekeznek kideríteni. De fokozódik a helyzet.

– A Callisto és a Pallas.

– Azóta pedig a Föld ellen is támadást intéztek egy régi, aktív szolgálatból kiemelt nehézteherhajóval.

Holden felnevetett.

– Nem olvastam, hogy a Földre bombákat szórtak volna, vagyis nyilván kudarcot vallottak.

– Ami azt illeti, öngyilkos támadás volt, és az öngyilkosság félig összejött. Az EN magas keringési pályán állomásozó flottája a bolygótól egytized CSE távolságban atomjaira bontotta szét a teherhajót. Semmi másban nem esett kár, ezért nem sokat írtak róla. Ugyanakkor lehetséges, hogy mindez csupán az előjáték volt. Hogy valami nagyszabású, látványos akciót terveznek, amivel egyértelművé tehetik, hogy az Övet nem lehet figyelmen kívül hagyni. Engem az rémiszt meg teljesen, hogy senki sem tudja, mi lehet ez.

A Tycho Állomás lakógyűrűjének enyhén lejtő főfolyosóját munkások töltötték meg. Holden nem szentelt különösebb figyelmet az állomás időbeosztásának, de a mellette elhaladók tömegéből arra következtetett, hogy a műszakváltás ideje érkezett el. Vagy ez folyt, vagy riasztás nélküli, fegyelmezett evakuálás.

– Cső, Holden! – köszönt oda neki valaki, ahogy elment mellette.

– Helló! – felelte Holden, habár nem tudta biztosan, kinek mondja.

Még nem sikerült rájönnie, hogyan kezelje a hírességét. Az emberek megbámulták, mutogattak rá, sugdolóztak, amikor feltűnt valahol. Holden tudta, hogy ezt általában nem sértésnek szánták. Mindössze az olyan esetekben érzett meglepetés kinyilvánítása volt, amikor valaki, akit addig csupán a képernyőn láttunk, hirtelen megjelenik a való életben. A véletlenül meghallott halk beszélgetések többnyire abban merültek ki, hogy: Az ott James Holden? Szerintem James Holden az.

– Holden! – szólította meg egy nő, aki egyenesen feléje tartott a folyosón. – Mi a helyzet?

A Tychón tizenötezer ember élt és dolgozott három eltérő műszakban. Akár egy kicsiny városka az űrben. Holden nem emlékezett rá, hogy a nőt ismernie kellene-e, vagy sem, ezért visszaköszönt: – Helló, hogy van?

– Elvagyok – felelte a nő, amint elléptek egymás mellett.

Amikor a lakosztályuk ajtajához ért, megkönnyebbülést érzett, amiért odabent csak Naomi várta. A nő az ebédlőasztalnál ült, egy bögre gőzölgő teát tartott maga előtt, és a semmibe meredt. Holden nem tudta megállapítani, vajon búskomor hangulatba került-e, vagy valami bonyolult mérnöki problémát igyekezett megoldani a fejében. A két arckifejezés megtévesztően hasonlított egymásra.

A konyhai csapból engedett magának egy pohár vizet, aztán leült Naomival szemben, és várta, hogy elsőként a nő szólaljon meg. Naomi felpillantott rá a haja fátyla mögül, és szomorúan rámosolygott. Tehát búskomorság, nem mérnöki probléma.

– Szia! – köszönt Naomi.

– Szia!

– Van itt egy dolog.

– Olyasmi, amit meg tudok bütykölni? – kérdezte Holden. – Mutasd meg!

Naomi kortyolt egyet a teájából, az időt húzta. Nem jó jel, mert azt jelentette, hogy nem tudja, hogyan fogjon hozzá. Holden érezte, hogy görcsbe rándul a gyomra.

– Ami azt illeti, inkább probléma – válaszolta a nő. – El kell intéznem valamit, és nem szabad, hogy belekeveredj a dologba. Egyáltalán nem. Mert ha belekeveredsz, megpróbálod majd megoldani, márpedig nem lehet.

– Nem értem – válaszolta Holden.

– Amikor visszajövök, ígérem, mindent részletesen elmesélek.

– Várjunk csak. Visszajössz? Hová készülsz?

– Először is a Ceresre – felelte Naomi. – De lehet, hogy onnan továbbmegyek. Nem tudom biztosan, meddig leszek távol.

– Naomi – mondta Holden, és átnyúlt az asztalon, hogy megfogja a nő kezét. – Teljesen megrémítesz. Kizárt, hogy nélkülem csak úgy elutazz a Ceresre. Különösen akkor, ha valami durváról van szó, márpedig úgy érzem, hogy valami egészen durva lehet.

Naomi lerakta a teáját, és a két tenyerébe fogta Holden kezét. Azok az ujjai, melyekkel az imént még a bögrét szorongatta, melegek maradtak, a többi érintése hidegnek hatott.

– Viszont ez fog történni. Nem tárgyalunk róla. Vagyis vagy elmegyek, mert megérted, és hagyod, hogy egyedül oldjam meg a dolgot, vagy elmegyek, mert szakítottunk, és többé nincs beleszólásod abba, amit teszek.

– Várjunk csak, mi van?

– Tehát szakítottunk? – kérdezte Naomi. Megszorította Holden kezét.

– Nem, dehogyis.

– Akkor köszönöm, hogy megbízol bennem, és hagyod, hogy egyedül megoldjam ezt.

– Ezt mondtam volna? – kérdezte Holden.

– Igen, többé-kevésbé. – Naomi felállt. A széke mellett egy előre bepakolt sporttáska hevert, amelyet Holden eddig észre sem vett. – Kereslek, amikor csak tudlak, de ha nem tudnálak, semmire ne akarj következtetni ebből! Jól van?

– Jól van – felelte Holden. Mostanra az egész jelenet kissé álomszerűnek hatott. Naomi, ahogy ott állt az asztal végén, kezében az olajzöld sporttáskával, mintha egészen messze került volna tőle. A szoba jóval nagyobbnak tűnt, mint amekkora valójában volt, vagy Holden ment össze valahogy. Ő is felállt, kábán, szédelegve.

Naomi az asztalra dobta a sporttáskát, és mindkét karját Holden köré zárta. Az álla Holden homlokához simult, ahogy odasúgta neki:

– Visszajövök. Ígérem.

– Jól van – mondta ismét Holden. Az agya képtelen volt más szavakat megformálni.

Még egy utolsó szoros ölelés után Naomi felkapta a táskáját, és az ajtóhoz sétált.

– Várj! – mondta Holden.

Naomi hátrapillantott.

– Szeretlek.

– Én is szeretlek – felelte a nő, és már ott sem volt.

Holden visszaült a székre, mivel ha nem ezt teszi, a összecsuklik. Egy perc vagy egy óra múltán – nehéz lett volna megmondani – végül feltápászkodott a székről. Már majdnem felhívta Amost, hogy meghívja egy italra, amikor eszébe jutott, hogy Amos és Alex szintén elmentek.

Mindenki.

Furcsának tűnt, mennyire nem képes változni semmi, miközben minden változott. Holden továbbra is minden reggel felkelt, megmosta a fogát, új ruhát vett fel, megreggelizett. Helyi idő szerint reggel kilenc órakor megérkezett a szerelődokkokhoz, szkafandert öltött magára, és csatlakozott a Rocinantén dolgozó javítóbrigádhoz. Nyolc órán át a hajó csontvázszerű bordázatában járkált, vezetékeket kötött össze, a manőverezőfúvókák cseréjében segédkezett, lyukakat foldozott. Nem minden szükséges műveletről tudta, hogyan kell elvégezni, ám szerette volna, ezért nyomon követte a valóban bonyolult munkákat végző technikusokat.

Mindezt rendkívül hétköznapinak, rendkívül szokványosnak érezte, mintha csak a régi életéhez tért volna vissza.

Ám aztán nyolc óra elteltével visszament a lakosztályába, és senki sem várta ott. Évek óta először maradt teljesen egyedül. Amos nem ugrott be, hogy megérdeklődje, nincs-e kedve elmenni vele egy kocsmába. Alex nem nézett videoadásokat a kanapén elterülve, és nem tett gúnyos megjegyzéseket a képernyőnek. Naomi nem kérdezgette őt a napjáról, és nem egyeztetett vele a javítások állásáról. Még a szobák illata is üresnek érződött.

Korábban sosem kellett még szembesítenie magát ilyesmivel, de Holden lassanként felismerte, mennyire szüksége van a családra. Nyolc szülő, nagynénik, nagybácsik és unokatestvérek mellett nevelkedett. Amikor eljött a Földről, hogy beálljon a haditengerészethez, négy évet szobatársak, csoporttársak és barátnők körében töltött el az akadémián. Még miután fegyelmivel elbocsátották, akkor is rögtön munkába állt a Pur’N’Kleennél a Canterbury nevű hajón, és a munkatársak és barátok egész új, lazább családjában találta magát. Vagy ha nem is családban, emberek között.

A Tychón szorosabb kapcsolatot csupán két emberrel alakított ki: Freddel, akit lekötöttek a politikai machinációi, és lélegezni is alig volt ideje, valamint Sammel, aki egy évvel ezelőtt életét vesztette a lassú zónában. Az új Sam – Sakai – hozzáértő mérnök volt, és szemmel láthatóan komolyan vette a hajója javítását, de nem érdekelte különösebben, hogy ezen kívül érintkezzen vele.

Holden így rengeteg időt töltött szórakozóhelyeken.

A Blauwe Blome túlságosan zajos volt, és túl sokan jártak oda olyanok, akik Naomit ismerték, őt viszont nem. A dokkokhoz közeli kocsmákat megtöltötték a műszak után betérő lármás munkások, akik szívesen kieresztették volna a gőzt azzal, hogy összeverekednek egy hírességgel. Minden más olyan helyen, ahol egyszerre négynél többen tartózkodtak, csakhamar felsorakoztak az emberek, hogy fényképezkedjenek James Holdennel, aztán egy teljes órán át személyes kérdésekkel bombázzák. Ezért keresett egy kis éttermet a lakóépületek és egy kereskedelmi üzletsor közötti egyik eldugott sarokban. Az övbéliek által olasznak nevezett konyhára szakosodtak, hátul pedig egy apró ivó nyílott belőle, amiről nyilvánvalóan senki sem vett tudomást.

Holden nap mint nap leült egy parányi asztalhoz, átnézte a legfrissebb híreket a kézi terminálján, elolvasta az üzeneteit, végül pedig sorra vette az összes könyvet, amelyet az elmúlt hat év során letöltött. A bárban ugyanazt az ételt szolgálták fel, mint amit elöl, és ugyan a Földön senki sem hitte volna olasznak, egészen ehetőnek bizonyult. A koktélok középszerűek és olcsók voltak.

Egészen tűrhető lett volna, ha Naomi nem tűnik el a világából. Alex rendszeresen tájékoztatta őt a hollétéről és arról, mit csinál. Amos automatikus üzenetet küldetett a termináljával, amelyben közölte Holdennel, hogy a járata leszállt a Lunán, aztán pedig megérkezett New Yorkba. Naomitól ellenben semmi. Még mindig létezett, a terminálja legalábbis biztosan. Holden üzenetei megérkeztek valahova. A hálózat sosem jelezte, hogy ne jött volna létre a kapcsolat. A sikeresen kézbesített üzenetekre azonban sosem kapott választ.

Két hét mindennapos gyenge olasz étel és olcsó koktél után a terminálja végre beérkező beszélgetési kérést jelzett. Holden tudta, hogy nem Naomi hívja. A jelkésés miatt az élő kapcsolat nem működhetett, ha a két személy nem ugyanazon az állomáson tartózkodott. Holden olyan gyorsan kapta elő a terminálját, hogy az kiesett a kezéből, és lebucskázott a padlóra.

A csapos – Chip – rögtön meg is kérdezte:

– Túl sok Margaritát ivott?

– Már az első túl sok volt – felelte Holden, aztán lekuporodott az asztal alá, hogy megkeresse a terminálját. – Ráadásul büntetést kellene kiszabni, amiért Margaritának merik nevezni.

– Annyira Margarita, amennyire azt a rizsborból és a zöldcitromaromából ki lehet hozni – válaszolta kissé sértődötten Chip.

– Halló! – üvöltötte Holden a terminálba, miután rácsapott az érintőképernyőre, hogy fogadja a hívást. – Halló!

– Halló, Jim az? – érdeklődött egy női hang. Egyáltalán nem hasonlított Naomiéra.

– Kivel beszélek? – kérdezte Holden, aztán ahogy feltápászkodott, beleverte a fejét az asztal peremébe. – A francba!

– Monica vagyok – felelte a vonal túlsó oldalán a hang. – Monica Stuart. Rosszkor hívom?

– Pillanatnyilag kissé sok a tennivalóm – felelte Holden. Chip az égre emelte a tekintetét. Holden bemutatott neki, mire a csapos nekilátott, hogy újabb italt keverjen a számára. Valószínűleg büntetésnek szánta a sértés miatt.

– Értem – válaszolta Monica. – Viszont van valami, amit gyorsan át szeretnék beszélni önnel. Összefuthatnánk valahol? Vacsorára, egy italra, bármire?

– Sajnos még jó ideig a Tycho Állomáson maradok, Monica. A Roci épp generálon esik át. Szóval…

– Ó, tudom. Én is a Tychón vagyok. Ezért kerestem.

– Hát persze – mondta Holden. – Nyilván.

– Mit szólna a ma estéhez?

Chip tálcára rakta az italt, aztán az étteremből hátrajött érte egy pincér, és elvitte. Chip látta, hogy Holden a koktélt nézi, ezért némán megkérdezte tőle, hogy: „Kér még egyet?” Holden úgy érezte, a puszta gondolat, hogy még egyszer egyen abból, amit az étterem lasagnénak csúfolt, aztán Chip „Margaritáival” tüntesse el az ízét, a lassú halállal ért fel.

Az volt az igazság, hogy unatkozott, és magányosnak érezte magát. Monica Stuart újságíróként dolgozott, és komoly problémát jelentett, hogy kizárólag olyankor bukkant föl, ha akart valamit. Mindig volt valamilyen hátsó szándéka. Ám ha Holden kiderítené, hogy a nő mit akar, aztán nemet mondana neki, pontosan ugyanúgy ütné el az időt, mint minden egyes este, amióta Naomi elutazott.

– Igen, jól van, Monica, egy vacsorában benne vagyok. Csak ne olasz legyen!

Az állomás tartályaiban nevelt lazacból készült szusit ettek. Felháborítóan drága volt, de Monica fizette a repikeretéből. Holden addig tömte magát, amíg már szinte bele sem fért a ruhájába.

Monica csak keveset evett, az evőpálcikáját apró, pontos mozdulatokkal kezelte, jóformán egyesével csippentette föl a rizsszemeket.

A wasabit teljességgel hanyagolta. Ő is öregedett valamennyit, amióta Holden utoljára találkozott vele személyesen. Freddel ellentétben az évek használtak neki, a tapasztaltság és komolyság aurájával egészítették ki a videosztárokra jellemző külsőt.

Eleinte jelentéktelen témákról beszéltek: hogyan halad a hajó javítása, mi történt a csapattal, amelyet annak idején Monica felvitt magával a Rocinantéra, még akkor, amikor a Gyűrű újdonságnak számított, hová utazott Alex, Amos és Naomi. Holden azon kapta magát, hogy sokkal többet árul el, mint amennyit szeretett volna. Nem találta ellenszenvesnek Monicát, ugyanakkor különösebben megbízni sem mert volna benne. Viszont a nő ismerte őt, annak idején együtt utaztak, és még az ízletes falatoknál is többet nyomott a latban, hogy Holden alig várta már, hogy olyasvalakivel beszélgethessen, akit ténylegesen ismert valamennyire.

– Akad itt valami furcsaság – közölte Monica, miközben megtörölte a szája sarkát a szalvétájával.

– Furcsább, mint az, hogy nyers halat eszem egy űrállomáson a Naprendszer egyik leghíresebb riporterével?

– Most hízeleg nekem.

– Megszokásból. Nem érdemes komolyan vennie.

Monica a válltáskában keresgélt, amit magával hozott, aztán előhúzott belőle egy vékony, feltekerhető videoképernyőt. Félretolta a tányérokat, és kisimította a képernyőt az asztalon. Amikor bekapcsolta, egy nehézteherhajó jelent meg rajta, zömök és vastag, és a lassú zónán belüli egyik gyűrű felé tartott.

– Ezt nézze!

A kép hirtelen megelevenedett, a teherszállító lassú égetéssel haladt a gyűrűkapu felé. Holden úgy tippelt, hogy a Naprendszerből a lassú zónába és a Medina Állomáshoz vezető átjáró volt az, de bármelyik másik is lehetett. Mindegyik meglehetősen hasonló volt. Amikor a hajó átjutott a kapun, a kép vibrálni és táncolni kezdett, ahogy a felvevőberendezésre nagy energiájú részecskék és mágneses fluxus vihara zúdult. A kép stabilizálódott, és a hajót immár nem lehetett látni. Ez nem sokat jelentett. A kapukon áthaladó fény mindig is furcsán viselkedett, eltorzította a képeket, mint a vízben megtörő fénysugarak.

A videó véget ért.

– Már láttam ezt – szólalt meg Holden. – Remek speciális effektusok, de gyenge történet.

– Ami azt illeti, még nem látott ilyet. Találja ki, mi történt azzal a hajóval! – mondta Monica az izgatottságtól kipirult arccal.

– Mi?

– Nem, tényleg próbálja kitalálni! Spekuláljon! Álljon elő valami hipotézissel! Mivel nem bukkant fel a túloldalon.

Hatodik fejezet: Alex

– Helló, Bobbie – köszönt Alex a kézi terminálja kamerájába. – Egy-két hétig idelent leszek a Marinerben az egyik unokatestvéremnél. Arra gondoltam, hogy ha van kedved, esetleg ebédelhetnénk együtt, amíg itt vagyok.

Lezárta és elküldte az üzenetet, visszacsúsztatta a kézi terminálját a zsebébe, babrált vele, aztán megint elővette. Nekilátott keresgélni a kapcsolatai között, hogy valahogy elüsse az időt. Minden perccel közelebb került szülőbolygója gyér exoszférájához. Már a Phobos keringési pályáján belül jártak, belül a holdból szétszóródó, észrevehetetlenül vékony törmelékrétegen, amit Deimos-gyűrűnek hívtak. A leszállóegységben nem szereltek fel képernyőket, ám innen jól láthatta volna az Olympus Mons oldalán felkúszó Hekaté Bázis masszív acélszerkezetét. Annak idején ott zajlott az alapkiképzése, miután beállt a haditengerészethez.

A Mariner-völgy a Mars első nagyobb településeként létesült. Öt egymáshoz kapcsolódó kerület a hatalmas kanyonok oldalába vájva, a kő és a lazább felső réteg alatt összezsúfolódva. Az őket összekötő hidak és alagutak hálózatát Haizhénak nevezték el, mivel a legnyugatabbra elhelyezkedő hídszerkezetek és lengőcsövek a rajzfilmbéli medúzára emlékeztettek. A későbbi nagy sebességű csővasútvonal Londres Novába a medúza ernyőjének csúcsából indult ki.

Kínai és indiai telepesek három hulláma ásta be itt magát a száraz talaj mélyére, biztosított magának szűkös, ingatag megélhetést, tolta kijjebb az emberek élőhelyeinek és képességeinek határait. Alex családja is közéjük tartozott. Idős szüleinek egyetlen gyermekeként nevelkedett. Nem voltak unokahúgai, sem unokaöccsei, de épp elég Kamal unokatestvér élt ahhoz a Völgyben, hogy hónapokig egyik vendégszobából a másikba vándorolhasson anélkül, hogy bármelyikükre rátelepedett volna.

A leszállóegység megremegett, a légkör immár elég sűrűnek bizonyult, hogy turbulenciát okozzon. Kellemes hangon megcsendült a gyorsítási riasztás, és egy felvételről megszólaló hang figyelmeztette őket, hogy ellenőrizzék a présüléseik hevedereit, és minden két kilogrammnál nehezebb tárgyat zárjanak el a mellettük lévő faliszekrényekbe. A fékező égetés harminc másodperc múlva megkezdődik, és három g-s maximumig fokozódik. Az automatizált intés eltúlozta a dolgot, de Alex úgy vélte, néhány utasra ténylegesen nagy hatást tesz majd.

A szekrénybe rakta a kézi terminálját, bezárta, és várta, hogy a fékezőrakéták az ülésébe préseljék. Az egyik fülkében felsírt egy kisbaba. Megkezdődött a visszaszámlálás, a közelítő időközök sorának muzsikája bármilyen nyelven felismerhető lett volna. Amikor a hangok végül lágy, megnyugtató akkorddá álltak össze, megkezdődött az égetés, és belenyomta őt a zselébe. Alex egy pillanatra elbóbiskolt, ahogy a hajó zörgött és rázkódott. A Mars légköre nem volt elég sűrű ahhoz, hogy ernyővel fékezzék a meredek leereszkedést, mégis meglehetősen sok hőt tudott termelni. Alex félálomban átgondolta magában a leszállás matematikáját, a számok pedig egyre szürreálisabbnak tűntek, ahogy a könnyű álom mezsgyéjére ért. Ha valami előre nem látott történne – változás állna be az égetésben, ütközés okozta remegés futna végig a hajótesten, elmozdulnának az ülés gömbcsuklói –, egy pillanat alatt felocsúdna, és éberré válna. Ám semmi sem történt, így semmi sem történt. Hazatérésként nézve a dolgot nem sikerült rosszul.

A tényleges űrkikötőt a völgy alapzatánál alakították ki. Hat és fél kilométernyi kő emelkedett a magasba a talapzatokról, az ég peremtől peremig alig harmincfoknyit terjedt szét felettük. Az elosztóállomás a Mariner legrégebbi épületei közé tartozott, hatalmas, átlátszó kupoláját azzal a kettős céllal építették meg, hogy kiszűrje a sugárzást, ugyanakkor arányaiban lenyűgöző kilátást biztosítson. A csipkézett, töredezett és csodás kanyonok keleti irányban futottak. Fények csillogtak a völgy oldalában, ahol a lakótömbök kitüremkedtek a sziklából, és ahol a mérhetetlenül gazdagok otthonai a mély sziklák biztonságát a tényleges külső ablakok státuszszimbólumára cserélték. Kereskedelmi repülő haladt a talaj közelében, mert ott a viszonylag sűrűbb légkör valamennyi felhajtóerőt biztosított hártyavékony szárnyainak.

Az adatok szerint valaha régen a Marsnak saját bioszférája volt. Eső áztatta az itteni földet. Folyók kanyarogtak. Nem feltétlenül az emberiség történetéhez mérhető geológiai szempillantással ezelőtt, de valamikor. És ez – a terraformálók azt ígérték – újra így lesz. Nem a gyermekeik életében, de valamikor. Alex a vámvizsgálatra várók sorában állt, és fölfelé bámult. A bolygó alig egyharmad g-s tömegvonzása furcsának hatott. Bármit állított is a matematika, a tolóerő biztosította nehézkedés különbözött attól, mint amikor valaki egy gravitációs kút mélyére kerül. A kanyonok fenséges látványa és a saját súlyának furcsa érzete miatt Alexben egyre nőtt a szorongás.

Itt volt. Hazatért.

Az érkezőket ellenőrző férfi sűrű bajuszt viselt, az ősz szálak itt-ott vöröses színezetűnek mutatkoztak. A szeme vérágas volt, az arckifejezése komor.

– Üzleti út vagy szórakozás?

– Egyik sem – felelte elnyújtott hangzókkal Alex. – A volt feleségemmel találkozom.

A férfi kurta mosolyt villantott rá.

– Üzleti ügyben találkoznak, vagy szórakozni fognak?

– Nevezzük nem üzleti jellegűnek! – válaszolta Alex.

A tisztviselő végigsimított a kézi terminálja kijelzőjén, és a kamera felé biccentett. Amint a rendszer igazolta, hogy valóban az, akinek állítja magát, Alex elgondolkodott rajta, hogy miért mondta ezt. Nem állított olyat, hogy Tali elviselhetetlen hárpia lenne, nem sértette meg a nejét, az imént elsütött vicc mégis ilyesmit sugallt. Alex úgy érezte, hogy Tali többet érdemel tőle. Valószínűleg így is lehetett.

– Érezze jól magát idehaza! – köszönt el a tisztviselő, és Alex immár beléphetett a világba, amelyet egykor elhagyott.

Az egyik unokatestvére, Min várta őt az érkezési csarnokban. A nő tíz évvel fiatalabb volt nála, lassan az ifjúság utolsó nyomai is eltünedeztek róla, és a középkor kellemes megállapodottsága vette át a helyét.

A mosolya azé a kislányé maradt, akit Alex annak idején jól ismert.

– Helló, öreg – köszöntötte a nő a megszokottnál valószínűleg fél fokkal erőteljesebb marineri akcentussal. – Mi szél hozott?

– Inkább az érzelem, mint az értelem – felelte Alex, és széttárta a karját. Egy pillanatra átölelték egymást.

– Poggyász? – kérdezte Min.

– Csak a legszükségesebbeket hoztam magammal.

– Jogos. Odakint vár a kocsi.

Alex egyik szemöldöke fölszaladt.

– Nem kellett volna.

– Már olcsóbbak, mint annak idején. A gyerekek még négy órát a fősulin lesznek. Csináljunk valamit, mielőtt lábatlankodni kezdenek?

– Csak arra vágytam, hogy láthassam az itteni ismerőseimet, és egyek egy tállal Hassan tésztájából.

Min arcán hirtelen zavart kifejezés jelent meg, ám egy szempillantás alatt el is tűnt.

– A déli lejtőn van egy remek kínai étkezde. A fokhagymamártásuk egészen hihetetlen. Hassan viszont négy évvel ezelőtt lehúzta a redőnyt.

– Ah. Semmi gond. Hassan éttermét nem elsősorban ezért szerettem, mert annyira jól főztek.

– Az már igaz.

– Hanem azért, mert ő vezette.

A kocsi átlagos elektromos modell volt, szélesebb és strapabíróbb, mint amilyeneket az állomásokon használtak. Az abroncsok átlátszó polimerből készültek, ami nem hagyott nyomot a kövezeten és a folyosókon. Alex a vezető melletti oldalon szállt be, Min a műszerfal mögé. Apró-cseprő családi ügyekről beszélgettek – ki házasodott meg a rokonságból, ki adta be a válópert, ki költözött el és hova. Min testvérei közül meglepően sokan utaztak a Gyűrű felé tartó hajókon, és ugyan a nő nem mondta ki, Alexnek olyan érzése támadt, mintha Mint nem annyira ő érdekelte volna, hanem az, hogy mit látott a túloldalon.

Végigmentek egy hosszú szervizalagúton, aztán az összekötő hídon át Bunker Hillbe. Alex annak idején ezen a környéken nőtt fel. Az édesapja hamvai a zsinagóga egyik kriptájában nyugodtak, az édesanyjáét az Ophir Cashmatában szórták szét. Az első lány, akit megcsókolt, egykor két folyosóval arrébb lakott, mint most a Min család. Gyerekkorában a legjobb barátja egy Johnny Zhou nevű kínai származású srác volt, aki a kanyon túloldalán élt a bátyjával és a nővérével.

Ahogy most kocsival végigmentek a folyosókon, Alexre rázúdultak az emlékek. A folyosó kanyarulatáról, ahol a Lone Star Sharabagahar rendezte hét végi táncestjeit és ivóbajnokságait. Arról az alkalomról, amikor kilencévesen elkapták, mert rágógumit próbált lopni a Dallas-folyosó és a Nu Ren Jie sarkán lévő kis boltból. Arról, amikor sugárban hányt az Alamo Mall Toll Pláza mosdójában. Valószínűleg nap mint nap ezernyi hasonló eset történt. Alex élményeit mindössze az különböztette meg azoktól, hogy ő maga élte át őket.

Egy darabig sehogy sem jött rá, mi nyomasztja annyira. A tolóerő keltette nehézkedés és a bolygók gravitációja közötti különbséghez hasonlóan eleinte alig lehetett észrevenni a folyosókon uralkodó ürességet. Miközben Min egyre melyebbre hatolt a környéken, Alex előbb a fényeket vette észre, és csak utána a zárakat. A folyosó mentén elszórva, akár egy marék elhajított homok, mindenfelé zárva voltak a szobák és az üzletek, a kirakatok elsötétítve. Ez önmagában nem sokat jelentett, de Alex előbb egy, aztán egynéhány, aztán – mintha réten kisarjadó virágok lettek volna – hirtelen rengeteg vaskos külső zárra lett figyelmes, amelyeket a használaton kívüli egységeken helyeztek el a tulajdonosok vagy a biztonságiak. Tovább fecsegett az unokatestvérével, közben azonban számlálni kezdte őket, ahogy elhaladtak mellettük. A következő száz ajtóból – lakások, cégek, karbantartó fülkék, iskolák bejárataiból – huszonegyet nem használtak.

Amikor Min megállította a kocsit a saját lakása előtt, Alex megjegyezte ezt.

– Aha – felelte a nő erőltetett könnyedséggel. – Szellembolygó.

Amíg Alex éveket töltött távol tőle, Talissa valamikor elköltözött. Annak idején Ballardban éltek egy lakásban a haditengerészeti állomás és a vízfeldolgozó üzem között. A helyi címtár szerint az exfelesége most Galveston Shallow-ban lakott. Alex nem ilyen környéken képzelte el, de sok minden megváltozott. Lehetséges, hogy Talissa örökölt valakitől. Alex ezt remélte. Örült bárminek, ami jobbá tette a nő életét.

Galveston Shallow alagútjai egészen szélesek voltak. A fény felerészben a felszínről érkezett aknákon át, a tényleges napsugarakat átlátszó szűrők során vezették át, amelyek a minimumra csökkentették a sugárzás mértékét. A széles, ívelt mennyezetek a természetesség, majdhogynem a szerves fejlődés érzetét keltették, a légvisszaforgatók gépi szagát pedig szinte teljesen elleplezte a növények dús, agyagos illata. A hegyescsúcsú futóka és az anyósnyelv széles rendjei töltötték meg a köztereket. Olyan növények, amelyek rengeteg oxigént állítottak elő. A levegő párássága furcsának és megnyugtatónak hatott. Alex felismerte, hogy ebben a Mars álma valósult meg, ha csak kis léptékben is. A terraformáló vállalkozás egy napon ugyanilyenné teszi majd az egész bolygót, ha itt sikert érnek el. Flóra és fauna, víz és levegő. Egyszer majd, évszázadokkal azután, hogy ő távozik az élők sorából, az emberek talán a Mars felszínén sétálgatnak majd, ehhez hasonló növényektől körülvéve. A valódi nap melegét érezhetik majd a bőrükön.

Csak a gondolatait próbálta elterelni. A kézi terminálján megnézte, milyen messze jár Tali új lakásától. A szíve a megszokottnál gyorsabban vert, és nem igazán tudott mit kezdeni a kezével. Azon tanakodott, vajon a nő mit mond majd neki, hogyan néz rá. A haragot és az örömet egyformán jogosnak érezte volna. Ennek ellenére azt remélte, Tali örülni fog.

A terve – hogy megkeresi a helyet, összeszedi magát, és becsönget – dugába dőlt, mert amint befordult a lakás előtti utolsó kanyarban, meglátta Talit. A nő földfoltos vastag vászon munkanadrágot és zömében üres zsebekkel és kerti szerszámokhoz való akasztókkal teli inget viselt. A haja csodásan barna volt, olyannyira kevés ősz hajszállal, hogy egészen biztosan festette. Az arca szélesebbnek, a járomcsontjánál vastagabbnak tűnt. Az idő kegyesen bánt vele. Szépnek nem lehetett nevezni. Talán sosem volt igazán szép, de jól nézett ki, és ő volt Talissa.

Alex érezte, hogy enyhén megrándul a szája, ám inkább idegességében, mint örömében. Zsebre dugta a kezét, és odaballagott, igyekezett lezsernek látszani. Tali felpillantott a munkájából, aztán leszegte a fejét. A válla megfeszült, megint felnézett, Alexre meredt. Alex előrefordított tenyérrel felemelte a kezét.

– Alex? – kérdezte Tali, amint a kert végébe ért.

– Szia, Tali!

Amikor a nő végül megszólalt, a hangjából őszinte hitetlenkedés érződött ki.

– Te mit keresel itt?

– Kaptam egy kis szabadságot, amíg javítják a hajót. Gondoltam, elnézek az egykori kedvenc helyemre. Dumálok egyet a rokonokkal. Ilyesmi.

Talissa bólintott, a szája felemás ívben görbült, azt jelezvén, hogy elgondolkodott. Alexnek talán üzenetben kellett volna megkeresnie, mielőtt idejön. Ugyanakkor úgy érezte, hogy erre a beszélgetésre személyesen kell sort kerítenie.

– Hát – mondta végül Tali – rendben.

– Nem akarlak megzavarni semmiben. De amikor végeztél, meghívhatnálak egy teára.

Tali a sarkára nehezedett, és félrebillentette a fejét.

– Alex, ne csináld ezt! Mit keresel itt?

– Semmit – felelte Alex.

– Dehogyis. Valami céllal jöttél ide.

– Tényleg nem. Csak…

– Ne! – mondta nyugodt hangon Tali. – Ne akarj beadni nekem ilyet! Senki sem jelenik meg teljesen váratlanul a volt felesége háza előtt, csak mert szívesen teázgatna vele.

– Jól van, igaz – ismerte el Alex. – De azt hittem…

Tali a fejét csóválta, és újra ásni kezdte a fekete földet.

– Mit hittél? Hogy leülünk meginni valamit, elbeszélgetünk a régi szép időkről, egy kicsit elérzékenyülünk? Esetleg nosztalgiából az ágyban kötünk ki?

– Hogy mi? Dehogy. Eszembe sem…

– Kérlek, ne állítsd be úgy, mintha én lennék itt a rossz. Izgalmas, teljes, sokrétű életet élek, aminek te nem akartál a része lenni. Épp elég gondom van, amit semmi kedvem megosztani veled, azt pedig, hogy megvigasztaljam a pasast, aki tizen-egynéhány évvel ezelőtt faképnél hagyott, csak mert… nem is tudom, elkapta a kapuzárási pánik? Nem érzem különösebben fontosnak, és nem is lehet elvárni tőlem.

– Ó – keseredett el Alex. Úgy érezte, mintha volfrámlövedéket nyelt volna. Elöntötte a pír. Tali felsóhajtott, ránézett. A tekintete nem kegyetlennek tűnt. Még csak nem is barátságtalannak. Talán fáradtnak.

– Sajnálom – válaszolta a nő. – Mi ketten egykor ismertük egymást. Ma már, azt hiszem, ennyit sem mondhatunk el magunkról.

– Értem. Ne haragudj!

– Nem én hoztalak ilyen helyzetbe téged. Hanem te engem. Csak a növényeimet gondoztam.

– Tudom. Nem akartalak kellemetlen helyzetbe hozni. Sem most, sem azelőtt.

– Sem azelőtt? Azelőtt, amikor se szó, se beszéd, elhagytál?

– Nem így akartam, és nem rólad szólt, sem…

Tali hevesen megrázta a fejét, és elfintorodott.

– Nem. Nem fogom ezt csinálni. Alex? A múltról beszélünk. Az előbb mondtam, hogy pontosan erről nem vagyok hajlandó beszélni. Rendben?

– Rendben.

– Oké.

– Sajnálom, ha mostanában… nehéz a sorod.

– Nem lesz gond – válaszolta a nő.

Alex megint békítőn felemelte a kezét, ugyanúgy, ahogyan először közelített felé, de most más jelentéssel. Sarkon fordult. Elment. A megaláztatás ólomsúlyként nehezedett a mellkasára. A késztetést, hogy hátranézzen, hogy még egy utolsó pillantást vessen Talira, hátha a volt neje őt nézi, szinte ellenállhatatlannak érezte.

Mégis megállta.

Talinak igaza volt. Alex ezért jelent meg váratlanul az ajtajában. Mert tudta, hogy ha a nő nemet mond, neki tiszteletben kell tartania a döntését, és valahol tudat alatt úgy érezte, hogy ha ugyanott vannak, ha ugyanazt a levegőt lélegzik be, Tali nehezebben zavarja el. És talán így is volt. Lehet, hogy Alex ténylegesen megnehezítette a dolgát.

Az első bárt, amely az útjába akadt, Los Compadresnek hívták, és a hely komlótól és túlmelegített sajttól bűzlött. A pult mögött álló fiú jóformán annyi idősnek sem tűnt, hogy alkoholt ihasson, fakó bőrét rőt haj és nagy jóindulattal serkenőnek titulálható bajusz ellensúlyozta. Alex leült az egyik bárszékre, és egy whiskyt rendelt.

– Egy kissé korán van még az ünnepléshez – jegyezte meg a csapos, miközben kiöntötte az italt. – Mi az alkalom?

– Kiderült – válaszolta Alex, a hatás kedvéért eltúlozva Mariner-völgyi akcentusát –, hogy néha egészen hatalmas seggfej vagyok.

– Durva.

– Az.

– És úgy gondolja, hogyha egymagában iszik, az segít?

– Dehogyis. Csak az elidegenedett férfiúi fájdalom hagyományait ápolom.

– Ezzel nem vitatkozom – hagyta rá a csapos. – Enni is kér hozzá valamit?

– Megnézném az étlapot.

Fél órával később még csak a whiskyje felét itta meg. A bár lassanként megtelt vendégekkel, ami nagyjából húsz embert jelentett egy olyan helyen, ahol hetvenen is elfértek volna. Ranchero zene szólt a rejtett hangszórókból. A gondolat, hogy visszamenjen az unokatestvéréhez, és vidámnak tettesse magát, csupán fél fokkal tűnt nyomasztóbbnak, mint ha tovább üldögél a bárpultnál, és kivárja, hogy elmúljon az önsajnálat rohama. Egyre csak azon morfondírozott, mit mondhatott vagy tehetett volna másképp, amitől másképp alakult volna a dolog. Mindeddig a legjobb, amivel elő tudott állni, annyi volt, hogy: „Ne hagyd faképnél a feleségedet!”, ami nagyjából annyit tett, hogy: „Önmagad helyett légy valaki más!”

Jelzett a kézi terminálja. Elővette. Szöveges üzenet érkezett Bobbie Drapertől.

HELLÓ, ALEX, ELNÉZÉST, HOGY NEM VÁLASZOLTAM HAMARABB. FURCSÁN SŰRŰ A PROGRAMOM. IGEN, HA ITT JÁRSZ, SZÍVESEN ÖSSZEFUTNÉK VELED. LEHETSÉGES, HOGY KÉRNÉK EGY SZÍVESSÉGET IS, HA HAJLANDÓ VAGY RÁ. NYUGODTAN NÉZZ BE BÁRMIKOR!

Egy Londres Nova-i címet adott meg. Alex rákoppintott, és a képernyő térképre váltott. Nem kellett sokat gyalogolnia az expresszcsővasúthoz. Vacsorára oda is érhet. A pulthoz érintette a kézi terminálját, kifizette az italt, és nyújtózott egyet. A folyosón egy lerobbant kocsi vesztegelt, körötte egy kupacban fél tucat karbantartó munkás. Egy mellette elhaladó tejfehér bőrű nő kissé elkésve felkapta a fejét, amikor Alex bólintott neki. Valószínűleg azon tanakodhatott, vajon James Holden pilótáját látja-e. Alex továbbment, mielőtt a nő feltehette volna a kérdést.

Igen. Jót fog tenni neki, ha meglátogatja Bobbie-t.

Hetedik fejezet: Amos

Az űrkikötő egy évszázaddal korábban épült Lovell Citytől egy kilométer távolságban. Jelenleg a Luna legjelentősebb metropolisának földrajzi központjában helyezkedett el, noha az űrből ezt nem lehetett volna megállapítani. A Lunán rendkívül kevés tényleges kupolát lehetett látni. A mikrometeorok folyamatos zápora minden kupolát véletlenszerűen kisülő légkilövellő nyílássá változtatott. Így az űrsikló ereszkedése közben kizárólag az itt-ott felbukkanó belépési pontokat és magát az űrkikötőt lehetett látni a városból. Már nem az eredeti dokkok álltak ott, ennek ellenére átkozottul ósdinak mutatkoztak. A burkolat valaha fehéren ragyogott. Szürke sávok mutatták a bakancsoktól és a kocsikerekektől kikoptatott útvonalakat. A szakszervezeti iroda ragyás ablakai a hosszú előcsarnokra néztek, a levegőt a holdfelszín finom kőmorzsalékának lőporszaga töltötte meg.

A behajtó fiúk teljes csapata felvonult a kiszállásnál, hogy fenyegetőn bámulják a kiszálló Amost. Amos rájuk mosolygott és integetett nekik, Ricót, Jianguót és Wendyt pedig addig nem engedte el a közeléből, amíg ki nem jutottak a nagy távolságú járatok termináljából.

– Hermano! – rázott kezet Rico Amosszal. – Innen hova?

– Le a kútba – felelte Amos. – Ti pedig vigyázzatok arra a kislányra, rendben? És sok szerencsét az új munkával!

Jianguo szorosan magához ölelte Wendyt.

– Vigyázni fogunk rá. Szieszie usted ha hecho.

Rico és Jianguo úgy nézett rá, mintha vártak volna még valamit, de Amosnak már nem maradt mondanivalója, ezért elfordult tőlük, és megindult a bolygóra induló kompok terminálja felé. A várótermet egy hatalmas álkupolában alakították ki, amelyet úgy terveztek, hogy lenyűgözze a turistákat. Az egész a föld alatt helyezkedett el, de a teljes csarnokot a padlótól a mennyezetig a kinti panorámát mutató, rendkívül nagy felbontású képernyők borították. Minden irányban a holdfelszín dombjai és kráterei nyúltak el, a legtöbb figyelmet mégis az égbolton függő zöld-kék félkör vonta magára. Csodálatosnak tűnt ebből a távolságból. A városok szentjánosbogarakként ragyogtak a sötét oldalon. Ahová lesütött a nap, ember készítette tárgyakat szinte nem is lehetett látni a Hold pályájának magasságából. A bolygó tisztának, érintetlennek látszott.

Csinos kis hazugság volt.

Úgy tűnt, mintha a világmindenségben mindent az jellemzett volna, hogy minél közelebb kerülünk hozzá, annál rútabbnak néz ki. Vegyük a legszebb személyt a Naprendszerben, közelítsünk rá megfelelő nagyítással, és apokaliptikus, felszabdalt tájat látunk, ahol mindenféle rettenetek nyüzsögnek. Akárcsak a Föld. Az űrből ragyogó ékkő közelről üszkös pusztaság, tele a haldoklókból táplálkozó parányokkal.

– Egy jegyet kérek New Yorkba – mondta Amos az automata jegyárusító fülkének.

A Földig tartó út kellően rövid volt ahhoz, hogy senki se akarjon védelmi pénzt kikényszeríteni belőle, ezért egészen élvezetesen telt. Maga a repülés döcögősen és gyomorforgatóan zajlott, így kevésbé lehetett élvezni. Egyvalami biztos: lehet, hogy a világűr sugárzással teli hatalmas vákuum, amely abban a pillanatban megöl, ahogy egy kicsit nem figyelsz oda, de legalább a légörvényektől mentes. Az űrsiklónak nem voltak ablakai, az utastér elején azonban nagyméretű kijelző mutatta a leszállást az előrenéző külső kamerák révén. New York apró szürke foltból fokozatosan kirajzolódó várossá terebélyesedett. A Staten Island melletti mesterséges földdarabon létesített űrkikötő ezüstszínű postai bélyegből leszállópályák és kilövőállások hatalmas hálózatává növekedett, az alsó New York-i öböl bejáratától nem messze, az Atlanti-óceántól körülvéve. A gyerekkádakba való játék csónakok a tengert oda-vissza átszelő, óriási, napenergiával hajtott teherszállító hajókká növekedtek. Amit a leereszkedéskor látni lehetett, minden makulátlannak és technikailag letisztultnak hatott.

Ez is hazugság volt.

Mire az űrsikló leért, Amos alig várta, hogy belevethesse magát a város ganéjába, ha másért nem, azért, hogy olyasmit lásson, ami nem hazudik önmagáról. Amikor fölállt a Föld teljes nehézkedésében, hogy kiszálljon az űrsiklóból, falsnak, nyomasztónak szerette volna érezni a távol töltött hosszú évek után. Az igazság azonban az volt, hogy a lelke mélyén – talán egészen a gének szintjére lehatolva – örvendezett. Az ősei évmilliókat töltöttek azzal, hogy a folyamatos egy g-s nehézkedéshez igazítva építsék fel minden belső szerkezetüket, és a szervezete megkönnyebbülten felsóhajtott a dolog elképesztő helyességét érezve.

– Köszönjük, hogy minket választott – köszönt el egy kellemesen jellegtelen arc a kijáratnál elhelyezett képernyőről. A hangját gondosan úgy alakították ki, hogy se határozott dialektust, se nemi jellegre utaló jegyeket ne lehessen felfedezni rajta. – Reméljük, hamarosan viszontláthatjuk.

– Szopd le magad! – felelte mosolyogva Amos a képernyőnek.

– Köszönöm, uram – válaszolta az arc, és közben mintha egyenesen a szemébe nézett volna. – A TransWorld Bolygóközi számára fontosak a megjegyzései és a javaslatai.

Később csővasúttal hamar eljutott a leszállópályától az űrkikötő látógatóközpontjáig, és már be is állt a vámvizsgálathoz tartó sorba, hogy belépjen New Yorkba, és – huszon-egynéhány éve először hivatalosan is – a Föld talaján járjon. A látogatóközpont bűzlött a rengeteg összezsúfolódott testtől. Emögött viszont a rothadó hínár és a só cseppet sem kellemetlen szaga érződött. A közvetlenül odakint hullámzó óceán mindenbe beleitta magát. A szagok arra emlékeztették az űrkorszak Ellis Islandjén áthaladó minden látogatót, hogy a Föld abszolút egyedi helyet tölt be az emberiség számára. Mindennek ez volt a bölcsője. A minden ember ereiben keringő sós víz eredetileg ugyanebből az óceánból származott, amely az épület előtt hömpölygött.

A tengerek már jóval az emberek előtt megjelentek, segítettek létrehozni őket, aztán amikor meghaltak, gondolkodás nélkül visszavette tőlük a vizüket.

Ez legalább nem volt hazugság.

– Állampolgárság, céhes vagy szakszervezeti iratok – mondta az unott képű férfi a vámvizsgálatnál. Úgy tűnt, az épületben egyedül ezt az állást nem vették még át robotok. A számítógépeket minden jel szerint szinte mindenre be lehetett programozni, kivéve arra, hogy megérezzék, ha valaki valami rosszban sántikál. Amosnak kétségei sem voltak afelől, hogy e pillanatban teljesen átvilágítják a testét, megmérik a pulzusát, a bőrének verejtékszintjét, a légzését. Ám ezeket mind meg lehetett hamisítani gyakorlással vagy gyógyszerekkel. A pult mögött álló ember csupán azt figyelte, nem tűnik-e valami nem odaillőnek.

Amos rámosolygott.

– Máris – mondta, és megnyitotta az EN állampolgársági dokumentumait a kézi terminálján, a vámhivatalnok számítógépe pedig beolvasta és összevetette azokat az adatbázisban tároltakkal. A hivatalnok a képernyőre pillantott, az arca semmit sem árult el. Amos csaknem három évtizede nem járt itthon. Azt várta, hogy átirányítják a kiegészítő biztonsági ellenőrzés sorába, ahol alaposabban átvizsgálják. Nem először nyúlt volna fel idegen kéz a segglyukába.

– Rendben – szólalt meg a hivatalnok. – Érezze jól magát!

– Maga is! – felelte Amos, és nem teljesen sikerült lepleznie meglepetését. A vámos türelmetlenül intett neki, hogy haladjon tovább. Az Amos mögött álló férfi hangosan megköszörülte a torkát.

Amos vállat vont, és átlépett a Földet a világmindenség többi részétől hivatalosan elválasztó sárga vonalon.

– Amos Burton! – szólította meg valaki. Egy idősebb nő, olcsó szürke kosztümben. Abban a fajtában, amihez hasonlót középbeosztású bürokraták és rendőrök szoktak viselni, ezért Amost cseppet sem lepte meg, hogy a következő mondata az volt: – Velünk kell jönnie.

Amos rámosolygott a nőre, és felmérte a lehetőségeit. Még fél tucat rendőr közeledett felé a magas kockázatú elfogócsapat taktikai páncélzatában. Hárman már előkészítették a sokkolópisztolyaikat, a másik három félautomata marokfegyvert tartott a kezében. Legalább komolyan vették őt. Ezt hízelgőnek érezte.

Amos a feje fölé emelte a kezét.

– Elkapott, seriff. Mi a vád?

A civil ruhás tiszt nem felelt, a taktikai egység két tagja pedig hátrahúzta és megbilincselte Amos kezét.

– Azért lennék kíváncsi rá – folytatta Amos –, mert csak most érkeztem ide. Bármilyen bűncselekmény, amit a jövőben elkövethetek, egyelőre elméleti lehetőség csupán.

– Most hallgasson – válaszolta a nő. – Nem tartóztatjuk le. Kocsikázunk egyet.

– És ha nincs kedvem?

– Akkor le van tartóztatva.

A kikötői rendőrőrs nagyjából ugyanolyannak tűnt, mint bármely másik rendőrőrs, ahol Amos rövidebb-hosszabb időt töltött már. Volt, ahol a falakat ipari barnásszürkére festették, máshol kormányzati zöldre. Ám a betonfalak és az íróasztalok zsúfolt karámjára néző, üveggel leválasztott irodák épp annyira lehettek kényelmesek a Ceresen, mint a Földön. Még az odakozmált kávé szaga is ugyanolyannak hatott.

A civil ruhás rendőr odabiccentett az ügyeletes őrmesternek, ahogy bekísérte Amost, aztán betessékelte őt egy kis szobába, ám az egyáltalán nem hasonlított a vallatószobákra, amelyeket megszokott. Az asztalon és a négy széken kívül kizárólag az egyik fal java részét befedő képernyőt lehetett látni a helyiségben. A civil ruhás nő leültette a képernyővel szemben lévő székre, majd becsukta maga mögött az ajtót.

– Hah – szólalt meg Amos, és azon tanakodott, vajon valami újfajta vallatási technikával próbálkoznak-e. Hátradőlt a székében, kényelembe helyezte magát, talán el is szundított pár percet az émelyítő utazás után.

– Mi ez? Sziesztaidő? Valaki ébressze fel, a kurva életbe! – szólalt meg egy ismerős hang.

A képernyőről Chrisjen Avasarala nézett le rá, az arca a valóságosnál négyszer nagyobbnak mutatkozott az óriás monitoron.

– Vagy semmi gond nincs, vagy rohadt nagy bajban vagyok – vigyorodott el Amos. – Hogy van, Chrissie?

– Magát is jó látni. Ha még egyszer így mer hívni, megkérem az egyik rendőrt, hogy finoman náspángolja el egy elektromos ösztökével – felelte Avasarala, habár Amos mintha halvány mosolyt látott volna játszadozni a nő szája körül.

– Vigyázni fogok, felettes államtitkár asszony. Ez egyszerű baráti beszélgetés, vagy…

– Mit keres a Földön? – kérdezte Avasarala ezuttal már teljesen komolyan.

– Egy nemrégiben elhunyt barátom előtt szeretném leróni a tiszteletemet. Elfelejtettem beadni valami kérelmet, vagy mi a gond?

– Ki az? Ki halt meg?

– Ehhez rohadtul nincs köze – felelte tettetett nyájassággal Amos.

– Nem Holden küldte?

– Dehogy – felelte Amos, és érezte, ahogy a harag melengetni kezdi a gyomrát, akár egy korty jóféle whisky. Ellenőrizte a bilincset, a menekülés esélyét latolgatta. Azt, hogy sikerülhet-e átverekednie magát egy zsarukkal teli helyiségen. Akaratlanul is elmosolyodott.

– Ha Murtry miatt jött, ő jelenleg nem tartózkodik a Földön – folytatta Avasarala. – Azt állítja, hogy a visszaúton maga félholtra verte a Rocinante légzsilipében. A félbehagyott munkát akarja befejezni?

– Murtry próbált először ütni, szóval szigorúan véve önvédelemből tettem. És ha holtan akartam volna látni, maga szerint most nem lenne halott? Nem azért hagytam abba az ütlegelését, mert kifáradtam.

– Akkor miért jött? Ha üzenetet hozott nekem Holdentől, nyögje ki végre! Ha Holden másnak üzent, árulja el, minek, és e pillanatban mi a szerepük!

– Nem Holden küldött, a francba is – fortyant fel Amos. – Önmagamat ismétlem? Úgy érzem, mintha önmagamat ismételném.

– De ő… – vetette volna ellen Avasarala, de Amos beléfojtotta a szót.

– Annak a hajónak a kapitánya, amelyiken dolgozom, az életemben viszont kurvára nem parancsol. Valami személyes dolgot kell elintéznem, ezért idejöttem. Szóval vagy ültessenek le valamiért, vagy engedjenek el!

Amos mindeddig észre sem vette, hogy Avasarala előrehajolt a székében, mígnem a nő most megkönnyebbülten hátradőlt. Hosszan kifújta a levegőt, ami sóhajban ért véget.

– Kurvára komolyan beszél, ugye?

– Nem a viccelődésről vagyok híres.

– Rendben. De ugye megérti, miért aggódtam.

– Amiatt, hogy Holden esetleg készül valamire? Talán nem ismeri? Még soha semmit nem csinált titokban.

Avasarala ezen elnevette magát.

– Igaz. Viszont ha a Földre küldi a bérgyilkosát, nekünk…

– Várjunk csak, mit mondott?

– Ha Holden…

– Holden nem érdekes. Engem viszont a bérgyilkosának nevezett. Maguk annak tartanak engem? Gyilkosnak, akit Holden fizet?

Avasarala összevonta a szemöldökét.

– Nem így van?

– Hát, többnyire gépészként dolgozom. De a puszta gondolat, hogy az EN valahol aktát vezet rólam, amiben a Rocinante gyilkosaként tartanak számon, elég menő.

– Ha ilyeneket mond, azt kell hinnem, tudja, hogy nem tévedünk.

– Akkor tehát itt végeztünk? – kérdezte Amos, és még mindig hátrabilincselt kézzel, földiesen vállat vont.

– Nagyjából – válaszolta Avasarala. – Hogy voltak a többiek, amikor eljött? Jól?

– A Roci szarrá ment az iloszi csetepatéban. De a legénység jól van. Alex az exével próbál kibékülni. A kapitány és Naomi még mindig elég gyakran összedörgölőznek. Nagyjából minden a régi.

– Alex a Marson van?

– Hát, az exe mindenképp. Gondolom, oda tart, de legutóbb a Tychón láttam.

– Ez érdekes – jegyezte meg Avasarala. – Habár nem az, hogy megint látni akarja a volt nejét. Ilyesmivel senki sem próbálkozik, hacsak totál seggfejnek nem akar mutatkozni.

– Tényleg?

– Nos – mondta Avasarala, és felpillantott valakire a képernyőn kívül. Elmosolyodott, átvette a testetlen kézből a gőzölgő csészét, majd kéjesen felsóhajtott. – Köszönöm, hogy elbeszélgetett velem, Mr. Burton.

– Ó, szívesen bármikor.

– Kérem, ne feledje el, hogy a nevem e pillanatban meglehetősen szorosan kötődik a Rocinantéhoz, Holden kapitányéhoz és a legénységhez!

– Vagyis? – vonta meg ismét a vállát Amos.

– Vagyis – ismételte el Avasarala, aztán letette a gőzölgő csészét, és megint előrehajolt – ha olyasmire készül, amit később el kellene tussolnom, örülnék, ha előtte értesítene.

– Úgy lesz, Chrissie.

– Komolyan mondom, bassza meg. Ezt ne halljam többé! – dörrent rá széles mosollyal.

A képernyő elsötétedett, és bejött a nő, aki megállította az űrkikötőben. Amos a monitorra bökött az állával.

– Szerintem kedvel engem.

New York utcaképe nem sokban különbözött azokétól a baltimore-i utcákétól, ahol Amos felnőtt. Rengeteg magas épület, automatizált jármű, rengeteg ember, akik két csoportra oszlottak: azokra, akik tartottak valahová, és azokra, akik nem. Az állásban lévők műszakváltáskor a tömegközlekedéstől az irodaépületek felé siettek, és vissza. Utcai árusoktól vásároltak, a puszta tény, hogy volt miből, a státuszukról árulkodott. Az alapjövedelemből élők cserélgettek, a termelékeny réteg feleslegéből éltek, és ahol csak tudtak, hozzátettek valamit a feketegazdaságból, amely túl jelentéktelennek bizonyult ahhoz, hogy a kormány észrevegye.

Közöttük szellem módjára bolyongott egy harmadik csoport, amelynek tagjait a közéjük tartozókon kívül senki nem vette észre. Azok, akik a résekben éltek. A könnyű fogásra vadászó tolvajok. Mindenféle korú, nemű és szexuális orientációjú kábítószer-kereskedők, szélhámosok és prostituáltak. Az olyan emberek, amilyen egykor Amos is volt. Egy sarki díler észrevette őt, és a szemöldökét ráncolta, érzékelte Amos valódi énjét, de nem ismerte fel őt. Nem számított. Nem marad elég ideig ahhoz, hogy a híre eljusson bárkihez, aki megkeresné, és arról érdeklődne, hol a helye az ökoszisztémában.

Miután pár órán át sétálgatott, hozzászokott a gravitációhoz és ahhoz, hogy ténylegesen betont érez a talpa alatt, Amos megállt egy véletlenszerűen kiválasztott szállodánál, és bejelentkezett. Egyvalami változott vele kapcsolatban, mégpedig a pénz. A Rocinantéval végzett munka a rengeteg veszély és drámai helyzet ellenére jövedelmezőnek bizonyult. A beváltott részvényeknek köszönhetően Amosnak nem kellett amiatt aggódnia, mennyibe kerülhet a hotel; csak kért egy szobát, és utasította a terminálját, hogy fizesse ki, amit a szálloda felszámol érte.

A szobájában hosszan zuhanyozott. Lydia arca bámult vissza rá a fürdőszobai tükörből, amíg megmosta a fogát, és leborotválta a koponyáján kiserkent rövid hajszálakat. A tisztálkodás szertartáshoz hasonlított. Mint amikor egy pap vagy varázsló valami szent rítushoz készül hozzá.

Amikor végzett, meztelenül leült a szobában álló jókora ágyra, és megkereste a Lydia haláláról szóló gyászjelentést.

LYDIA MAALOUF ALLEN ÁPRILIS 14-ÉN SZERDÁN ELTÁVOZOTT…

Allen. Amos nem ismerte ezt a nevet. Álnévként nem tűnt sikeres választásnak, hiszen Amos mindig is Lydia Maaloufként ismerte őt. Vagyis nem álnév lehetett. Akkor összeházasodhatott? Ez érdekesnek hangzott.

TIZENEGY ÉV HÁZASSÁG UTÁN FÉRJE, CHARLES JACOB ALLEN GYÁSZOLJA ŐT…

Több mint egy évtizeddel azután, hogy ő eljött, Lydia férjhez ment egy Charles nevű férfihoz. Amos úgy vizsgálgatta a fejében az elképzelést, mintha az ujjával böködött volna egy sebet, hogy kiderítse, elfertőződött-e. Hogy kiderítse, fáj-e. Kizárólag kíváncsiságot sikerült kicsalnia magából.

BÉKÉSEN HUNYT EL PHILADELPHIAI OTTHONÁBAN, A FÉRJÉVEL AZ ÁGYA MELLETT…

Charles volt az utolsó, aki élve látta őt, ezért Amosnak elsőként őt kell megkeresnie. Miután még néhányszor végigolvasta a gyászjelentést, Amos bejelentkezett a nyilvános tömegközlekedési honlapra, és lefoglalt egy jegyet aznap estére a Philadelphiába induló nagy sebességű vonatra. Aztán elheveredett az ágyon, és lehunyta a szemét. Furcsán felvillanyozta, hogy megismerkedhet Lydia férjével. Mintha Lydia családja az övé is lett volna, Charles pedig olyan személy, akit régóta ismernie kellene, ám csupán most találkozhat vele személyesen. Nem jött álom a szemére, de a puha ágy ellazította a háta feszülő izmait, és lassan az utazás miatti émelygés is elmúlt. Egyértelműen kirajzolódott előtte az út.

Ha Lydia valóban békésen halt meg a saját ágyában, miközben szerető férje vigyázta őt, akkor összeismerkedik a férfival. Ellátogat Lydia egykori otthonába. Virágokat visz a sírjára, és végleg búcsút vesz tőle. Ha nem, megöl valakit. Egyik lehetőséget sem találta izgalmasabbnak a másiknál. Bármelyikkel ki tudott egyezni.

Elaludt.

Nyolcadik fejezet: Holden

Holden az elejére állította és újra lejátszotta a videót. A hajó – egy ronda fémdoboz, a két oldalához szíjazott extra tárolókkal – a régi westernfilmek felszereléssel megrakott szekereit juttatta az eszébe. A pallasi Eric Khan kapitány nevére bejegyzett Rabia Balkhi sem volt több a vad határvidékre tartó árunál és területfoglalásra készülő embereknél. Talán kevesebb lóval, ámde több fúziós reaktorral utaztak.

A hajó ismét áthaladt a kapun, a kép vibrált, ugrott egyet, és a Balkhi eltűnt.

– Szóval? – kérdezte várakozással teli hangon Monica. – Mit gondol?

Holden megvakarta a karját, azon tanakodott, mi lehet a válasz.

– Millió oka lehet, amiért egy ilyen vén csotrogány eltűnhet odakint – felelte. – Megszűnt a konténment a reaktormag körül, kiszökött a levegő, ronccsá tört a hajó. Az ördögbe is, akár a rádió is csődöt mondhatott, és lehet, hogy kényelmesen élnek egy új bolygón, s arra várnak, hogy valaki arra járjon, és megkérdezze, minden rendben van-e.

– Lehetséges – bólintott rá Monica. – Ha csak egyről lenne szó. De az elmúlt évben négyszázharminchét hajó kelt át a gyűrűkön az új naprendszerekbe. És közülük tizenháromnak egyszerűen nyoma veszett. Puff. – Hirtelen szétterjesztette az ujjait, mintha apró robbanás történt volna. Holden összerakta az információt a fejében. Ez hozzávetőleg háromszázalékos veszteségi rátát jelentett. Annak idején, amikor a haditengerészetnél szolgált, a katonai költségvetés félszázalékos veszteséggel kalkulált mechanikai meghibásodásnak, aszteroidatalálatnak, szabotázsnak és ellenséges tevékenységnek betudhatóan. Ez a hatszorosa volt.

– Huh – szólalt meg. – Ez meglehetősen soknak tűnik olyan hajók esetében, amelyek képesek voltak megtenni a másfél éven át tartó utat a Gyűrűig.

– Egyetértek. Indokolatlanul soknak. Ha a hajók rendszeresen megmagyarázhatatlan körülmények között felrobbannának, senki sem repülne.

– Akkor… – kezdte Holden, de megtorpant, és még egy italt rendelt az asztali étlapról. Olyan érzése volt, hogy szüksége lesz rá. – Miért nem beszél róla senki? Ki tartja számon őket?

– Senki! – vágta rá diadalittasan Monica. – Ez a különös az egészben. Senki sem tartja számon őket. Több ezer hajó indul el a belső rendszerből, és özönlik a kapuk felé. Három különböző kormányzat állampolgárainak a járművei, plusz olyanoké, akik semmilyen kormányzat állampolgárainak nem tekintik magukat. A többségük még csak repülési tervet sem adott le, hanem egyszerűen bedobálták a bőröndjeiket egy kis űrhajóba, és kilőttek az új világok felé.

– A birtokfoglalások, azt hiszem, általában így zajlanak.

– Szóval itt vannak, egyedül vagy maroknyi csoportokban megindulnak, és mindegyikük elsőként igyekszik elérni valahová. Viszont valami megállítja őket. Eltünteti a hajóikat. Legalábbis néhányat közülük.

– Nyilvánvalón van valami elmélete – állapította meg Holden.

– Szerintem a protomolekula lehet.

Holden felsóhajtott, mindkét kezével megdörgölte az arcát. Megérkezett az itala, és pár pillanatig azt kortyolgatta. A jég fagyossága és a gin ereje töltötte meg a száját. Monica szótlanul meredt rá, szinte már rángatózott a türelmetlenségtől.

– Nem az – szólalt meg végül Holden. – A protomolekulának vége. Halott. Magam lőttem ki az utolsó feldolgozó csomópontot egy csillagba.

– Honnan tudhatná? Még ha a gyűrűépítő fegyver utolsó darabkája volt is, tudjuk, hogy bárki hozta létre ezt, protomolekula-eszközökkel hajtotta végre. Ráadásul mi más lehetne? Olvastam a jelentéseket. Az a rengeteg robot meg mifene, ami felébredt az Iloszon. A protomolekula ránk támad, amiért elvesszük tőle a dolgait.

– Dehogy – ellenkezett Holden. – Nem az történt. A tudtomon kívül magammal vittem az eredeti fertőzés egy csomópontját, amely továbbra is kapcsolatba igyekezett lépni azzal, ami eredetileg ide küldte őt. Eközben rengeteg mindent felébresztett. Lekapcsoltuk, és, tudja, kilőttük egy napba, hogy többé ne fordulhasson elő ilyesmi.

– Miért ennyire biztos ebben?

A szusibár egyik séfje bejelentést tett, és körötte féltucatnyian megtapsolták. Holden mély lélegzetet vett, aztán lassan kiengedte a foga között a levegőt.

– Nem lehetek az. Hogyan bizonyíthatnám bármi nemlétét?

– Ismerek egy módszert, amivel talán megtehetné – válaszolta Monica. A nő arckifejezése elárulta Holdennek, hogy amit most mondani készült, arra ment ki az egész beszélgetés. Mintha egy vadászó macskát figyelt volna, ahogy felkutatja a hússzeletet. – Még mindig Fred Johnsonnál van a protomolekula valószínűleg utolsó darabja. Az a minta, amit önök gyűjtöttek be a Mao-Kwikowski hajóról.

– Az, amelyik… Hé, honnan tud erről? – hökkent meg Holden. – És hányan tudják még?

– Nem fedem fel a forrásaimat, de szerintem meg kellene szereznünk, hogy kiderítsük, fel tudjuk-e ébreszteni. Hogy visszahozzuk az ön szellem-Millerjét, és megtudakoljuk tőle, a protomolekula használja-e arra a kapukat, hogy elpusztítsa a hajóinkat.

Fél tucat lehetséges válasz csapott össze Holden elméjében, kezdve azzal, hogy „Ennél rosszabb ötletet még sosem hallottam”, egészen addig, hogy „Figyel egyáltalán arra, amit mondok?”. Másodpercekbe telt, mire az egyik győzedelmeskedett.

– Azt szeretné, hogy szellemet idézzek?

– Én nem nevezném…

– Nem – vágott a szavába Holden. – Kizárt.

– Ezt nem hagyhatom annyiban. Ha ön nem hajlandó segíteni…

– Nem mondtam, hogy nem segítek. Csupán annyit mondtam, hogy nem fogok eltársalogni egy darabka földön kívüli gyilkos trutyival abban a reményben, hogy majd a régi zsarutörténeteivel szórakoztat. Jobb, ha nem piszkáljuk meg azt az anyagot. Jobb, ha békén hagyjuk.

Monica nyílt, érdeklődő tekintettel nézett rá. Holden észre sem vette volna a nő bosszúságát és csalódottságát, ha nem tudja, hogy erre kell figyelnie.

– Akkor hogyan? – kérdezte Monica.

– Ismeri a régi viccet a távoli patadobogásról, igaz?

– Azt hiszem, nem.

– Hosszú történet, de a lényeg az, hogy ha a távolból patadobogást hallunk, először arra gondolunk, hogy lovak, nem zebrák. Maga pedig patadobogást hall, és rögtön egyszarvút sejt mögötte.

– Vagyis mit javasol?

– Azt javaslom, hogy mielőtt belevágnánk az egyszarvúvadászatba, derítsük ki, találunk-e lovakat vagy zebrákat.

Az izgalmas új rejtély még nem jelentette, hogy Holden feladta a mindennapos munkáját, de legalább nem csak azon morfondírozott, mennyire hiányzik neki Naomi. És Amos. És Alex. Leginkább azonban Naomi. Miközben a kezében plazma-hegesztőpisztollyal végigkúszott a Rocinante oldalának fedetlen bordái mentén, és réseket keresett, azon morfondírozott, vajon hová kerülhetnek a hajók, miután eltűnnek. Monicának igaza volt; túl sok veszett el ahhoz, hogy azt véletlenszerű rendszerhibának lehetett volna betudni. Rengeteg más lehetséges magyarázat adódott még a protomolekula-egyszarvú teória kizárásával is. Holden viszont nagyjából azóta nem hitt a véletlen egybeesésekben, hogy először több időt kezdett tölteni Miller nyomozóval. A másik jelentős fejleménynek az számított, hogy a KBSZ radikális frakciói sorra támadásokat intéztek a belső bolygók Callistóhoz hasonló birtokai ellen.

A KBSZ erőszaktól sem visszariadó egyik csoportja makacsul ellenezte a bolygókolóniák létesítését. Erre most megrakott gyarmatosító hajók tűntek el nyomtalanul. Ráadásul a Medina Állomás – korábban Behemót, még korábban Nauvoo, emellett a gyűrűkapurendszer elosztópontja – egyértelműen a KBSZ fennhatósága alatt állt. Hihető narratívának tűnt még akkor is, ha Holden semmiféle konkrét bizonyítékkal nem rendelkezett azt illetően, hogy igaz lenne.

E forgatókönyv szerint a hajókba behatolnak a KBSZ kalózcsapatai, elorozzák a rakományt, a telepeseket pedig… kihajítják az űrbe? Rémisztő elképzelés, amennyiben igaz, mégsem a legborzalmasabb, amit az emberek valaha egymással tettek. Ám megmarad a hajók kérdése. Megtartják a hajókat, aztán eltüntetik őket. Ez a transzponderkódok megváltoztatásával járna. A tény, hogy a Rocinante immár nem a Tachi volt, azt bizonyította, hogy a KBSZ képes megvalósítani ezt.

– Sakai – szólalt meg Holden, miután az állával a főmérnökkel közös magánfrekvenciára bökte át a rádiót. – Hé, itt vagy valahol?

– Valami gond van? – felelte a férfi olyan hanghordozással, amely azt sejtette, merjen csak Holden valami problémát találni. Holden mostanra megtanulta, hogy nem szabad megsértődnie ezen. A türelmetlenség Sakai alapüzemmódjának számított.

– Inkább talányról van szó.

– Utálom a talányokat – felelte Sakai.

– Tegyük fel, hogy azt próbálod meg kideríteni, hová tűnt egy halom ellopott hajó, amelyeknek megváltoztatták a transzponderkódjait. Hogyan találnál rá ezekre a hajókra, ha kellene?

A főmérnök pár pillanatig elgondolkozva fújtatott.

– Nem az eltűnt hajókat kell keresni – felelte végül. – Azokra érdemes koncentrálni, amelyek a semmiből bukkantak elő.

– Igen, jó ötlet – felelte Holden. – Pontosan ezt érdemes tenni. Köszönöm.

Megállt a belső hajótest és a bordázat egy megrepedt hegesztésénél, és hozzálátott, hogy kijavítsa a plazmapisztollyal. Az arclemez elsötétült, a világ elfeketült, benne egyetlen kék fény ragyogott. Miközben dolgozott, azon gondolkozott, hogyan lehetne felkutatni a varázsütésre felbukkanó hajókat. A nyilvános hajójegyzék megfelelő kiindulópontnak tűnt, de ha manuálisan próbálkozna, belefulladna a rengeteg adatba. Holdennek kétsége sem volt afelől, hogy amennyiben Naomi vele van, tudott volna olyan programot írni, amellyel a kézi terminálján tíz perc alatt megtalálhatja, amit keres. Holden sajnos nem értett a programozáshoz, Fred alkalmazottai között viszont akadtak szoftvermérnökök, és ha…

– Miért? – kérdezte Sakai. A főmérnök mostanra olyan régóta nem szólalt meg, hogy Holdennek némi időbe telt rájönnie, mire vonatkozik a kérdés.

– Mit miért? Miért vagyok kíváncsi arra, hogyan találhatnék meg eltűnt hajókat?

– Aha.

– Tudod, van egy riporter barátom, aki eltűnt hajók után nyomoz. Megígértem, hogy segítek neki. Csak azon morfondíroztam, hogy tehetem meg ténylegesen ezt.

– Stuart – mondta Sakai. A név félig kijelentésnek, félig kérdésnek hatott. – Úgy hallottam, itt van az állomáson.

– Igen, a régi haverom, Monica. Az az igazság, hogy szerintem délibábot kerget, viszont a szavamat adtam neki, hogy segítek. És elegem van a magányból és az önsajnálatból is, szóval szeretnék valami mást csinálni.

– Aha – hagyta rá Sakai, majd kisvártatva hozzátette: – Tehát még mindig nem elég elcseszett ez a világ ahhoz, hogy higgy a délibábokban?

Az otthoni konzolon a beérkezett videoüzenet jelzése villogott. Holden próbálta meggyőzni magát, hogy Naomitól nem érkezhetett, mégis teljesen letaglózta, amikor Alex arca jelent meg a képen.

– Szia, főnök! – köszöntötte a pilóta. – Az a dolog, hogy találkozom a volt feleségemmel, és könnyek közt kibékülünk, hát, totál kudarc volt. Valószínűleg jobban át kellett volna gondolnom az egészet. De azt tervezem, hogy benézek Bobbie-hoz, mielőtt visszaindulnék, szóval valami kellemes is történik majd. Hogy van a kislányom? Mire visszaérek, kicsinosítjátok? Jelentkezem, amint tudok. Kamal, vége.

Holden majdnem azzal kezdte a válaszát, hogy részletes jelentést kért exnejügyben, de a parányi Naomi-hang, amely egy ideje beköltözött a fejébe, azt súgta neki, hogy „Ne kíváncsiskodj!”, azért azt felelte helyette:

– Kösz, hogy bejelentkeztél. Add át az üdvözletemet Bobbie-nak! A Roci még hónapokig nem lesz kész, szóval felesleges kapkodnod.

Egy percig még ült, és azon gondolkodott, mit tehetne hozzá ehhez, aztán egyszerűen törölte a végéről az üresjáratot, és elküldte az üzenetet. Furcsának érzete, hogyan lehet valaki ennyire nélkülözhetetlenül fontos az életében, és mégse tudjon semmit mondani neki, amikor nem egy légtérben tartózkodnak. Alexszel általában a hajóról, a legénység másik két tagjáról, a feladatokról beszélgettek. Most, hogy mind különváltak, a Roci pedig szárazdokkban vesztegelt, nem sok olyan téma maradt, ami nem a személyes szféra megsértésének hatott volna. Ebbe belegondolva a kínzó magányhoz vezető hosszú, sötét út kezdetét látta maga előtt, ezért úgy határozott, hogy inkább nyomoz.

Eszébe jutott, mennyire jól állna ehhez egy kerek kalap.

– Ilyen hamar visszajöttél? – kérdezte Fred, amikor a KBSZ vezetőjének egyik kiszolgálója betessékelte Holdent az irodába. – Tudom, hogy finom a kávém, de…

Holden fogott egy széket, és elnyújtózott rajta, amíg Fred a kávégépnél matatott.

– Monica Stuart a Tychón van.

– Igen. Azt hitted, hogy egy hozzá hasonló személy a tudtom nélkül beléphet az állomásra?

– Dehogy – ismerte el Holden. – Viszont tudod, hogy miért jött ide?

A kávégép sziszegni kezdett magában, az irodát pedig betöltötte a kellemes, kesernyés illat. Amíg kijött a kávé, Fred odahajolt az asztalához, és beütött valamit a termináljába.

– Valami eltűnt hajókkal kapcsolatos a dolog, igaz? A hírszerző csapat ezt mondta.

– Egyáltalán utánajártatok?

– Őszintén? Nem. Hallottam a szóbeszédet, de egyetlen szabad percünk sincs. Minden működőképes, Epsteinnel rendelkező hajó a kapukon készül átkelni. A teljes kapacitásunkkal azt igyekszünk megakadályozni, hogy közben egymásnak ütközzenek. A zömük olyan rendszerekbe lép át, ahol nincs más hajó vagy állomás. Ha valamelyikről utána nem hallunk többé, eléggé logikusnak tűnik.

Holden hálás biccentéssel elvette Fredtől a gőzölgő bögrét, és beleivott. Az idős férfi kávéja nem okozott csalódást.

– Ezt értem – válaszolta Holden egy újabb korty után. – És úgy vélem, hogy Monica ezt illető elmélete meglehetősen erőltetett, ugyanakkor a nyilvánosságban ez fog megragadni, ha elsőként nem állunk elő egy jobb válasszal.

– Már elméletet is kidolgozott az a nő?

– Szerinte a protomolekula a bűnös. Az Iloszon felébresztett robotok és technológia adja az egyik kiindulási pontot.

– Azt mondtad, az egyszeri eset volt – meredt a kávésbögréjére a homlokát ráncolva Fred. Amikor megint megszólalt, gőzt fújt maguk elé, mintha egy sárkány lehelete lett volna. – Miller visszatért?

– Nem, azóta nem láttam. Tudomásom szerint egyetlen aktív protomolekula-kultúra sem létezik már az egész világmindenségben. Viszont…

– Viszont nálam van még az inaktív, amit te adtál át nekem.

– Pontosan, és Monica valamiképp tud erről – válaszolta Holden.

Fred homloka ettől még mélyebb ráncokba gyűrődött.

– Valaki szivárogtat.

– Úgy bizony, de engem nem ez aggaszt igazán.

Fred szemöldöke kérdőn felszaladt.

– Monica arra jutott – folytatta Holden –, hogy elő kellene vennünk a trutymót, és afféle Ouija-táblaként kellene használnunk, hogy megidézzük Miller szellemét.

– De hát ez marhaság – hökkent meg Fred.

– Ugye? Ezért úgy gondolom, hogy ki kellene zárnunk minden más lehetőséget, mielőtt rászánnánk magunkat, hogy idegen vírusokkal kontárkodjunk.

– Egyszer mindent el kell kezdeni, azt hiszem – mondta erre Fred a legenyhébb gúnnyal a szavaiban. – Van más elméleted?

– Igen – felelte Holden –, de nem fog tetszeni.

– Maradt még egy kevés a whiskyből, ha érzéstelenítés kellene a műtéthez.

– Lehet, hogy szükség lesz rá – válaszolta Holden, aztán megitta a maradék kávéját, hogy némi időt nyerjen. Bármennyire megöregedett is Fred az elmúlt fél évtized alatt, Holden még mindig félelmetesnek tartotta. Nehezen hozakodott elő olyan témával, amivel esetleg megsértheti.

– Még egyet? – kérdezte Fred, és az üres bögrére mutatott. Holden a fejét rázta.

– Van a KBSZ-nek ez a radikális csoportja, amelyikről meséltél nekem – kezdte Holden.

– Nem hinném…

– Legalább két támadásukról tudunk. Egyszer egy marsi érdekeltség ellen, egyszer pedig maga a Föld ellen.

– Mindkétszer kudarcot vallottak.

– Lehetséges – felelte Holden. – De abból a feltételezésből indulunk ki, hogy tudjuk, mi volt a céljuk, ilyesmit feltételezni pedig badarság. Talán azt is győzelemként könyvelik el, hogy felrobbantották egy marsi hajógyár jókora darabját, és arra kényszerítették az EN védelmi flottáját, hogy rakétákat lőjenek ki egy ócska teherszállítóra.

– Oké – bólintott kelletlenül Fred. – Jogos.

– Egy harmadik tényező is közrejátszik. A radikálisok kétségkívül úgy gondolják, hogy a Föld és a Mars magukra hagyja őket, amint gyarmatosították az új világokat, ám ez azt jelenti, hogy maguk a telepesek szintén hozzájárulnak a problémához.

– Egyetértek.

– Tehát mi van akkor, ha a KBSZ radikális szárnya úgy dönt, hogy nemcsak a belső bolygókon robbantgat, hanem ráadásként azzal is üzen, hogy megsemmisít néhány gyarmatosító hajót?

– Hát, ezzel a támadások helyszíne a nagy probléma – fűzte lassan a szavakat Fred, mintha menet közben latolgatta volna a válaszát.

– Mert a kapuk túloldalán történtek.

– Pontosan – folytatta Fred. – Ha a hajókat atomtámadás érné, ahogy áthaladnak az Övön, az egy dolog lenne. De hogy a kapuk túlsó oldalán? Oda ki tudna eljutni? Hacsak nem úgy véled, hogy valamiképp szabotálták a hajókat. Egy rendkívül hosszú gyújtózsinórral felszerelt bombával.

– Létezik még egy alternatíva – jegyezte meg Holden.

– Tévedsz, nem létezik – vágta rá Fred, mivel sejtette, mi lesz a következő felvetés.

– Nézd, Fred, tudom, hogy nem szívesen számolsz azzal a lehetőséggel, hogy a Medinán néhányan ellened dolgoznak. Talán meghamisítják a nyilvántartást. Kikapcsolják az érzékelőket, amikor olyasmi történik, amit el akarnak rejteni az emberek szeme elől. És értem, miért annyira nehéz lenyelni ezt.

– A Medina létfontosságú a hosszú távú terveinkhez – felelte Fred, és a szavai keményen kongtak, akár a vas. – A legkiválóbb és leghűségesebb embereimet helyeztem az állomásra. Ha radikálisok ötödik hadoszlopot hoztak létre ott, akkor többé senkiben sem bízhatok a szervezetemben. Akár össze is csomagolhatok, és visszavonulhatok.

– Több ezren élnek a Medinán. Kétlem, hogy mindegyikükért személyesen kezeskedhetnél.

– Nem, viszont azok, akik igazgatják az állomást, az én embereim. A leghűségesebbek. Kizárt, hogy a tudtuk és együttműködésük nélkül ilyesmi megtörténhetne.

– Ijesztő gondolat.

– Azt jelenti, hogy nincs a kezemben a Medina Állomás – merengett el Fred. – Azt, hogy a csoportunk legkegyetlenebb, legkeményvonalasabb szélsőséges szárnya uralja az egész galaxis fojtópontját.

– Na tehát – mondta Holden –, hogyan lehetne tisztázni a helyzetet?

Fred egy sóhaj kíséretében hátradőlt a székében, és szomorúan rámosolygott Holdenre.

– Tudod, mit gondolok? Szerintem unatkozol, magányos vagy, és szeretnéd valamivel elterelni a gondolataidat. Ne bontsd le a szervezetet, aminek a felépítésére az életemet szenteltem, csak hogy valami teendőt találj magadnak!

– De azok a hajók eltűntek. Még ha nem is a Medina szedi le őket, valami megteszi. Aligha tehetjük meg, hogy egyszerűen tudomást sem veszünk róla, és reménykedünk, hogy valahogy magától megoldódik a dolog.

– Rakd rendbe a saját hajódat, Jim! Rakd rendbe a hajódat, és szedd össze a legénységet! Az eltűnt hajók ügye nem rád tartozik.

– Köszönöm a kávét – válaszolta Holden, és felállt, hogy menjen.

– Nem fogod annyiban hagyni, ugye?

– Szerinted?

– Szerintem – mondta Fred – ha bármimet tönkreteszed, meg fogsz fizetni érte.

– Vettem – felelte széles mosollyal Holden. – Mindenről tájékoztatni foglak.

Ahogy kilépett az ajtón, maga elé képzelte Miller arcát, ahogy mosolyogva azt mondja: „Abból tudod, hogy igazán érdekes kérdésre bukkantál, ha senki sem akarja, hogy megtaláld rá a választ.”

Kilencedik fejezet: Naomi

Volt egyszer, hol nem volt, élt egyszer egy Naomi nevű övbéli lány, aki immár felnőtt nővé cseperedett. Habár a kettejük közötti különbség napról napra, órától órára, percről percre csupán apránként nőtt, a kettejük halmazábrájában szinte egyáltalán nem mutatkozott átfedés. Amit ki lehetett metszeni, már évekkel ezelőtt kimetszette magából. Ami megmaradt, attól minden igyekezete ellenére sem sikerült megszabadulnia. Többnyire meg tudta kerülni őket.

– Érezze jól magát a Ceresen! – köszönt el a vámos, és a tekintete már a Naomi mögött álló férfira villant. Naomi biccentett, udvariasan elmosolyodott a leomló hajzuhatag mögött, és kisétált az űrkikötő széles folyosóira. Csak egy újabb arc a milliók között.

A Ceres Állomás az Öv legnagyobb városa volt. Körülbelül hatmillióan éltek a több száz kilométer átmérőjű, kivájt aszteroida belsejében. Naomi úgy hallotta, hogy önmagában a kikötő forgalma bármely adott napon további egymillió átutazóval növelte meg e lélekszámot. Élete meghatározó részében a Ceres a belső bolygók gyarmatosító terjeszkedését jelképezte. Az ellenség bástyáját az övbéliek területén.

A tényleges űrkikötőn kívül a folyosókban jóformán forróság uralkodott, a város entropikus terhe az űr vákuumában lebegő termoszban rekedt. A levegőt megülte a magas páratartalom, a testek és a felszáradt húgy szaga régi ismerősként mosolygott rá. Három méter magas képernyők üvöltötték az arcába az egyik pillanatban még targoncákat, a következőben már elegáns divatot hirdető reklámokat, lármájuk pusztán egyetlen szólamot adott hozzá az emberi hangok, a kocsik és a gépezetek dübörgő szimfóniájához. Egy nyilvános hírcsatorna fegyveres összetűzés képeit sugározta valahonnan a Földről. Újabb jelentéktelen lázadókultusz vagy hagyományos etnikai konfliktus követelt ismét véráldozatot, és csupán azért tarthatott érdeklődésre számot, mivel a Földön történt. A Föld még az olyan övbéliek számára is szimbolikus jelentőséggel bírt, akik generációkra visszamenőleg az űrben sodródó szikladarabokat tartották otthonuknak. Az emberiség szülőanyja, aki szilárdan az övbéliek nyakán tartotta a bakancsát. A képernyőn egy fejsebből vérző, sápadt bőrű férfi könyvet emelt maga elé. Valószínűleg valamilyen szentírást. Dühtől eltorzult szájjal üvöltött. Ha ugyanennyi embert megölnek az Övben, még a hírekbe sem került volna be. Még most sem.

Naomi a perdület irányába fordult, ételbódét keresett, ahol valami ínycsiklandót árulnak. Választhatott a szokványos nagyvállalati termékekből, amelyeket minden állomáson megtalálhatott. Most, hogy a Ceres a KBSZ fennhatósága alá került, valamelyest bővült a kínálat. Dhejetes-tojásos curryvel, marhahúsos jellegű kínai tésztával, vörös darával. Gyermekkora ételeivel. Övbéli ételekkel. A Rocinante konyháját a Marsi Haditengerészet valamelyik alkalmazottja tervezte, ezért az ottani ételfajták mindig táplálóak, általában finomak és néha egészen kiválóak voltak. De nem azok, amiket megszokott.

A vörös darát választotta egy ütött-kopott bódéból, amelynek oldalait éjszakai szórakozóhelyek felragasztott szórólapjainak több nemzedéke borította. Az ételt barna préselt-nyírt edényben szolgálták fel, amely épp beleillett a bal tenyerébe, mellé pedig egy kilapított kanálra emlékeztető szedőlapátot adtak. Az első falat a római kömény aromájával töltötte meg a száját és poros emlékekkel az elméjét. Egy pillanatra úgy érezte, megint Tio Kriztec hajóján kuporog a priccsén, és a fehér kerámiatányér fölé hajol, amit akkoriban annyira szeretett, aztán éveken át elfeledett, és csendesen falatozik, amíg a többiek énekelnek a hajókonyhában. Akkoriban nem lehetett több hatévesnél, az emlék mégis frissnek és elevennek hatott. Újabb falatot kanalazott a szájába, ízlelgette az ételt. Ekkor figyelt fel a nyomában haladó férfira.

Vékony volt, még a helybéliekhez képest is. A haja piszkosszürkén omlott hátrafelé a koponyájáról, akár valami madár összecsukott szárnyai. Úgy tizenöt méterre állhatott tőle, és enyhe unalommal nézte a hírcsatornát. Naomi nem tudta volna megmondani, mi vonzotta oda hozzá a tekintetét, és töltötte el a bizonyossággal, hogy a férfi miatta van ott. Talán az a hanyagság, ahogy nem pillantott felé, vagy amilyen szögben állt.

Naomi ismét a perdület irányába fordult, gyorsan megindult, de nem futott, csupán kényszerítette a férfit, hogy lépést tartson vele. Haladás közben szemügyre vette a körülötte lévőket. Ha igaza volt, talán másokkal együtt, csapatban követték. Könnyedén átcsusszant a tömegben támadt réseken, megtalálta az egy-egy pillanatra megnyíló helyeket, ahogy az emberek keresztezték az ő és egymás útját. Egykor hat hónapot töltött a Ceresen, tizenhárom éves korában, amikor épp egyetlen hajón sem szolgált, az állomás azonban még így sem számított hazai pályának. Kapkodva szedte a lábait, egy átjárót célzott meg, amely – ezt szinte biztosra vette – két szélesebb gyalogutat kötött össze.

És az is lehet, hogy tévedett. Elképzelhető, hogy a férfi – bárki volt is – véletlenül került oda, Naomi pedig a megszokottnál jobban szorongott. Addig nem nézett hátra, amíg a mellékfolyosó bele nem torkollt a következő kapu felől érkező sűrűbb gyalogosforgalomba. Egy pillantással felmérte a terepet, és megtalálta a számára szükséges helyet. A négy méterre álló, átlátszatlan falú valutaváltó fülke a folyómeder alján heverő kőként választotta szét az emberáradatot. Naomi tétovázás nélkül odasietett a holttér túlsó oldalához, és nekiszorult a falnak, lapockáját átjárta a fém hidegsége. A levegő kellően sűrű volt ahhoz, hogy Naomi kissé megizzadjon, a kulcscsontjánál és a haja végénél verejték üssön ki rajta. Összehúzta magát, próbált nem feltűnést kelteni, és lassan visszaszámlált száztól.

Harminckettőnél a Behúzott Szárnyú elsietett mellette, felszegett állal kémlelte maga előtt a tömeget. Naomi száját a félelem fémes íze töltötte meg, és befordult a fülkébe, aztán ki a túlsó oldalon, végig a folyosón, ahonnan az imént kijött. Miközben visszament, sebtében átgondolta az eshetőségeket. Marco végül úgy döntött, feloldja a patthelyzetet, és a Filipet érintő fenyegetést csupán csalinak használta. Vagy a biztonsági erők mindvégig türelmesen várakoztak, és végre el fogják kapni. Vagy valaki túl sokat nézte az Iloszról érkező híreket, és úgy határozott, hogy mindenhová követni fogja. Vagy Marco egyszerűen elküldte az embereit, hogy ellenőrizzék. Ez utóbbi nem tűnt a legvalószínűtlenebbnek.

Amint visszaért a főfolyosóra, leintett egy kocsit, és kifizette a három szinttel feljebbi nyílt parkig tartó utat. A kocsit vezető nő nem nézett hátra kétszer, ami megnyugtatóan hatott. Naomi hátradőlt a kemény hőformázott műanyag ülésben, és megette a maradék daráját. Az abroncsok sziszegve súrlódtak a padozaton, amikor ráhajtottak a felfelé vezető rámpára, közelebb a pörgés középpontja felé és távolabb a kikötőtől.

– Du-es határozott helyre mégy? – érdeklődött a vezető.

– Fogalmam sincs, hova megyek – felelte Naomi. – Rá fogok ismerni, amikor odaértem.

Naomi tizenhat évesen ismerkedett meg Marcóval, amikor a kihelyezett kiváltó kurzusát végezte a Hygeia Állomáson. A Lunán ugyanezt a követelményt teljesítve bármelyik nagy hajógyárnál elhelyezkedhetett volna mérnökként. Mivel csupán kiváltásról volt szó, Naomi tisztában volt vele, hogy még három, talán négy szemesztert is el kell végeznie, mielőtt állást kaphat, még akkor is, ha már most tudta, hogyan kell megcsinálni a munkát.

Marco egy roncsmentő és bányászcsapat tagjaként dolgozott, amely a Hygeia Állomáson végezte a javításokat, aztán kirepült a tényleges Övbe, ritka fémeket kapart ki, időnként pedig gondjaiba vette az útjukba kerülő régi hajók roncsait. És a szóbeszédek alapján talán néhány olyan roncsot is, amelyik egészen új volt. Egy Rokku nevű vénember alatt szolgált, akinél jobban senki sem gyűlölte az Övben a belső bolygókat. A legénység a KBSZ legjellemzőbb ízeit hozta, és csupán azért nem váltak katonai sejtté, mert még senki sem kérte fel rá őket. Naomi akkoriban Tia Margolisszal, adoptált nénikéinek egyikével élt, és engedély nélküli munkákat végzett a finomítóban levegőért, vízért, ételért, hálózati hozzáférésért és alvóhelyért cserébe. Marco és a társasága még a stabilitás bástyájának mutatkozott. Egy olyan legénység, amely hét küldetés óta ugyanazon a hajón dolgozott, Naomi szemében felért a családdal.

És Marco maga is bámulatos volt. Sötét szemek, sötét, lágy haj, Cupido nyilára emlékeztető mosoly, és ha a tenyerével megérintette a szakállát, Naomi úgy képzelte, ilyen lehet megsimogatni egy vadállatot. A férfi az állomás bárja előtti folyosókon tanyázott, még túl fiatal volt ahhoz, hogy bármit vehessen, ám túlságosan is elbűvölő ahhoz, hogy azon ritka alkalmakkor, amikor nem sikerült rávennie a kereskedőket a szabályok áthágására, meghívassa magát az idősebbekkel. Rokku legénységének többi tagja – a Nagy Dave, Cyn, Mikkam, Karal – rangban mind megelőzték Marcót a hajón, a kikötőben viszont az ő utasításait követték. Nem lehetett megmondani, Naomi pontosan mikor vált a csapatuk tagjává. Egyszerűen hozzájuk csapódott, ugyanazokra a helyekre járt, ugyanazokon a vicceken nevetett, majd egy idő után befogadták maguk közé. Amikor feltörték valamelyik raktárkapu pecsétjét, és ideiglenes meghívásos klubot szerveztek, Naomit is meginvitálták. Aztán már nem sok idő kellett ahhoz, hogy ő is segítsen feltörni a pecséteket.

A Hygeia Állomás akkoriban nem a fénykorát élte. A Föld–Mars szövetség sziklaszilárdnak tűnt. Az alapvető szükségletekre kivetett adók és vámok épp csak a létfenntartást megfizethetetlenül megdrágító szint alatt maradtak. Időnként pedig a fölé kúsztak. Az odajáró hajók olyan szűkösen használták a levegőkészleteket, hogy a teljes agyi oxigénhiányt kockáztatták, a működőképes hidroponikus felszerelés feketepiaca pedig élt és virult. A Hygeia Állomás névleg egy földi illetékességű üzleti tömörülés tulajdonában volt, a gyakorlatban azonban lerobbant autonóm zónának számított, amelyet kizárólag a megszokás, a reménytelenség és az infrastruktúra megrögzött övbéli tisztelete tartott össze.

Amikor Marco ott tartózkodott, még az ósdi, repedezett kerámiapadozat is kevésbé tűnt retkesnek. A srác azok közé tartozott, akik a jelenlétükkel átértelmeztették a környezetüket. Egykor létezett egy Naomi nevű övbéli lány, aki megesküdött volna, hogy a világ végére is követni fogja őt. A lány immár felnőtt nővé lett, és azt állította volna, hogy ez nem igaz.

Mégis itt volt.

A Rzsavcsina bisztró magasan a pörgés középpontjánál helyezkedett el. Szigetelőanyaggal lefestett, rozsdálló acélajtók állták el Naomi útját, és egy nála fél fejjel magasabb és kétszer szélesebb vállú kidobó figyelte morcosan, ahogy belép. A férfi nem állította meg. Ennyire fent az állomás perdülete leginkább oldalirányú húzóerőnek érződött. A víz ferdén csorgott le. Ám az övbéliek nem csak az ingatlanok alacsonyabb ára miatt fordultak elő nagyobb létszámban errefelé. Az itteni folyosókon lassanként áttört a tudatküszöbön a Coriolis-hatás, az ilyesmit pedig sosem viselték könnyen a földiek és a marsiak. Az övbélieket büszkeséggel töltötte el, hogy perdületben élnek, önazonosságuk és különbözőségük jeleként fogták fel.

Komor zene töltötte meg a helyet, a ritmus állandó, alacsony szintű támadásnak hatott. A padló ragadt, ahol nem földimogyoróhéj borította, a termet só és olcsó sör illata lengte be. Naomi hátrament, a lehető legtöbb fürkész tekintet elől elrejtett helyet keresett. Nagyjából tizenöt-húsz ember üldögélhetett és ácsoroghatott odabent. Naomi még mindig magán érezte a tekintetüket. Az állkapcsa egy fokot előrecsúszott, a száját savanyúan elhúzta, amit épp annyira lehetett védőszínezetnek, mint a tényleges nemtetszés kinyilvánításának tekinteni. A fal, amelynek nekidőlt, a basszustól rezgett.

Naomi italt rendelt az asztali rendszerből, és előre feltöltött tantusszal fizetett. Mielőtt a pult mögött álló sovány arcú fiú kihozhatta volna az italt, megint kinyílt a fémajtó, és belépett rajta a Behúzott Szárnyú. A mozdulatai feszesnek és idegesnek hatottak, az arckifejezése zárkózottnak és haragosnak. Nem Naomit követte ide. Ide jött vissza, miután felsült a küldetés teljesítésekor. Naomi még egy centiméterrel beljebb húzódott a sötétségbe.

A Behúzott Szárnyú leült a pulthoz, felállt, megint leült. A klub végében, az árnyak rejtekében kinyílt egy ajtó. Hatalmas férfi lépett ki rajta. A nyaka és a törzse izmai oly mértékben vaskosak voltak és jól kirajzolódtak, hogy Naomi anatómialeckéhez is használhatta volna őket. Ezüstös haját csutakra nyírva hordta, a bal füle mögött fehér sebhely húzódott, akár egy folyó deltája. A nyakát oldalt a KBSZ félbevágott körét ábrázoló tetoválás díszítette. Odalépett a bárpulthoz, ahol a Behúzott Szárnyú várta. Naomi nem hallotta, mit mond, de a lényeget ki tudta szűrni. A pasas látta őt. Elveszítette. Sajnálta. Könyörgött, hogy ne tépjék ki a térdkalácsait. Naomi megengedett magának egy halvány mosolyt.

A nagydarab férfi oldalra biccentette a fejét, bólintott, mondott valamit, ami szemmel láthatóan kellően megnyugtatta ahhoz a Behúzott Szárnyút, hogy a pasasnak sikerüljön elmosolyodnia. A nagydarab férfi lassan körbefordult, hunyorogva kémlelte a klub félhomályát. Amikor a tekintete Naomihoz ért, megtorpant. A pultosfiú megindult feléje, az italát tálcán hozta. A nagydarab férfi a fiú mellére tette a kezét, visszanyomta őt. Naomi kissé kihúzta magát, egyenesen a férfi szemébe nézett, ahogy az odaért az asztalához. Pontosan olyan fakó volt, mint amilyennek Naomi emlékezetében megmaradt.

– Bokszi! – köszönt a férfi.

– Cyn! – válaszolt Naomi, aztán a hatalmas karok átnyalábolták és a magasba emelték. Naomi szintén átölelte a férfit. A bőrének szaga és melege megcsapta, mintha egy medvét ölelt volna át. – Istenemre, semmit sem változtál, ugye?

– Csak javultam, uhkti. Nagyobb és okosabb lettem.

Hangos huppanással lerakta Naomit. A mosolyától az egész arca ráncokba gyűrődött, mint szétterjedő hullámok egy medencében. Naomi megsimogatta a férfi vállát, amitől csak még szélesebben elmosolyodott. A bárpultnál a Behúzott Szárnyú szeme két jókora csészealjra emlékeztetett. Naomi odaintett neki. A férfi, akinek követnie kellett volna, előbb tétovázott, aztán visszaintett.

– Tehát miből maradtam ki? – kérdezte Naomi, miközben Cyn odavezette a klub végéből nyíló ajtóhoz.

– Csak mindenből, sa sa? – dörögte Cyn. – Marco mégis mennyit mondott el?

– Rohadtul keveset.

– Ahogy mindig. Ahogy mindig.

A keskeny ajtó mögött folyosó kanyargott hátra az aszteroida nyers sziklájához. A tömítőanyag régi volt, hámlott, a kőből hideg sugárzott. Három férfi állt a falnak dőlve, a kezükben fegyverrel. A legidősebb Karal volt. A két fiatalabbat Naomi nem ismerte. Ahogy elhaladtak mellette, arcon csókolta Karalt. A másik kettő az undor és áhítat elegyével az arcukon figyelte őt. A rejtett folyosó egy acélajtóban ért véget.

– Mi végre a titkolózás? – kérdezte Naomi. – Tudjátok, hogy már a KBSZ-é a Ceres.

– Van a KBSZ meg a KBSZ – felelte Cyn.

– Ti pedig az a másik vagytok – állapította meg Naomi, de barátságos hangon, amivel a szorongását igyekezett leplezni.

– Úgy bizony – értett egyet Cyn.

Az ajtó félresiklott, és Cyn behúzta a nyakát, hogy belépjen rajta. Hatalmas teste mindent eltakart. Naomi bement utána.

– Idáig jutottunk el, tovább nem – szólt hátra a válla fölött Cyn. – És jobb, ha nem időzünk sokáig. A terv szerint egy hónappal ezelőtt kellett volna visszaérnünk Marcóhoz.

– Marco nincs itt?

– Senki, csak mi, beszariak. – Cyn szavaiból mosolyt lehetett kiérezni.

A kamra, ahová beléptek, széles volt és hideg. Hordozható légtisztító mozgatta a levegőt, és töltötte meg a helyiséget a gumi szagával. A hőformázott műanyag polcokon ételt és vizet tároltak. Egy vékony rétegelt lemez asztal körül öt támlátlan szék állt, egy kampóról régi hálózatijel-erősítő lógott le a vezetékein. A fal mellett négy emelet magasságban priccsek sorakoztak. A pokrócok alatt összekuporodott testek feküdtek, de ha netán aludtak, Cyn tudomást sem vett róluk. A hangja ugyanolyan erővel zengett.

– Az a helyzet, hogy jobb, ha senki sem találhat ránk, amikor megtörténik, sa sa?

– Mi történik meg? – kérdezte Naomi.

Cyn leült az asztalhoz, kinyújtotta egyik hosszú karját, és levett egy címkézetlen üveget a polcról. A fogával húzta ki a dugót.

– Ej, Bokszi – felelte nevetve –, azt mondtad, nem sokat árult el, és nem tódítottál, mi?

Naomi leült az egyik székre, miközben Cyn borostyánszínű italt töltött ki két pohárba. Alkohol, vaj és égetett cukor illata csapta meg Naomi orrát. Érezte, hogy összefut a szájában a nyál. A zamata úgy hatott rá, mintha hazaérkezett volna.

– Semmi sem fogható Tia Margolis brandyjéhez – sóhajtott fel Cyn.

– Semmi, bizony – értett egyet vele Naomi. – Tehát most, hogy itt vagyok, elmesélhetnéd, mi ez az egész.

– Hát – kezdte Cyn. – ezekről a pinché gyűrűkapukról van szó. Te mindenki másnál jobban tudod. Újabb ezer belső bolygó, és egy egész sor újabb ok, hogy miért baszhatnák meg az Övet, que si? És az Öv fele a Mészáros faszát szopja, és nemesnek mutatják magukat, meg hivatalosnak, meg politikusnak. Ezért mi – és a „mi” alatt Marcót értem, oké? – mi viszont úgy döntöttünk két-három évvel ezelőtt…

– Erről nem beszélünk – harsant fel nyersen egy fiatalember hangja. Cyn az ajtó felé pillantott. Naomi rettegve követte a tekintetét. A fiú egyszerre tűnt szörnyen idősnek és szörnyen fiatalnak. A bőre sötétebb volt Marcóénál, a haja göndörebb. A szeme viszont ugyanolyan. És a szája is. Valami irdatlanul nagy – az óceánoknál is nagyobb – mozdult meg Naomi keblében. Az eltemetett érzések feltámadtak, félő volt, hogy a lelkében támadt hasadás mentén szétszakad. Naomi igyekezett elleplezni ezt, mégis az asztalra kellett tenyerelnie, hogy megtámassza magát.

A fiú belépett a terembe. A homokszínű ing lötyögött rajta, Naomi azonban még így is meg tudta állapítani, hogy a kamaszkor hirtelen megnyúlása és az érett férfi vastagodó izmai közötti időszakban jár.

A priccseken fekvő alakok egyike megmozdult, odafordult felé, másképp azonban nem reagált.

– Addig nem beszélünk róla, amíg biztonságban vissza nem értünk. Még itt sem. Egyáltalán nem. Sabez?

– Savvy mé – felelte Cyn. – Csak gondoltam, hogy mivel…

– Tudom, mit gondoltál. Megtörténik, de nem beszélünk róla.

A fiatalember most először fordította a tekintetét Naomi felé. A nő saját viaskodása tükröződött a fiú szemében. Naomi eltűnődött, vajon milyennek láthatja őt a fiú. Mit gondolhatott és érezhetett, míg benne az öröm, a bűntudat és a gyilkos sajnálkozás keveredett. Azóta tudta, hogy sor fog kerülni erre, hogy Marco üzenete megérkezett a Tychóra. Nem állt készen rá. A fiú halvány, kurta mosolyt villantott rá, és odabiccentett neki.

– Filip – szólította meg óvatosan Naomi, mintha a szó széttörhetett volna. A fiú bizonytalansága az ő visszhangjának hatott.

– Anya.

Tizedik fejezet: Amos

A nagy sebességű vasút állomása egy közepes jövedelműeket vonzó kereskedelmi környék központjában létesült. Fizetésből élők bolyongtak a plázák közötti utcákon, olyan kvázi divatos ruhákat és kisebb luxuscikkeket vásároltak, amelyekhez kizárólag készpénzért lehetett hozzájutni. Viszont nem kifejezetten sok pénzért. A valóban fényűző üzleteket másutt lehetett megtalálni, és olyan biztonsági intézkedések védték, amelyek kifejezetten azt a célt szolgálták, hogy az itteniekhez hasonlókat távol tartsák tőlük.

Még a Földön is akadtak olyanok, akiknek volt pénze, és olyanok, akiknek pénze volt.

Amos furcsának érezte, hogy elég nagy összeget tudhat a számláján ahhoz, hogy az utóbbiak közé tartozónak tartsák. Elszórakozott az ötleten, hogy beballag valamelyik előkelő bevásárlóközpontba az otromba övbéli ruháiban, és teljesen kiborítja az eladókat, amikor pár ezret elszór valami haszontalanságra. Például egy tömör platinából készült csinos kis sékerre. Csak mert évente egyszer-kétszer kedve szottyanhat meginni egy koktélt.

Talán később. Utána.

Lassan megindult kifelé a plázából, egy lakónegyed felé, ahol a terminálja szerint Lydia régi háza állt. A rövid, alagútszerű kijáratnál megszólította őt egy tizenegy-tizenkét éves fiú, aki olcsó papírmelegítőt viselt, azt a fajtát, amelyet hüvelykujjlenyomat ellenében ingyen osztogattak az alapon élőket kiszolgáló bódékban. A fiú különféle szexuális szolgáltatásokat ajánlott fel neki nevetségesen alacsony áron. Amos megragadta a fiú állát, aztán maga felé fordította az arcát. A járomcsontja alatt egy nem különösebben régi verés halványuló sárga foltjait látta, a szeme körül pedig a tündérpor használatáról árulkodó rózsaszínű elszíneződést.

– Ki a futtatód? – kérdezte Amos.

A fiú kitépte magát a kezéből.

– Ingyér nem fogdoshatsz, ember.

– Ne idegeskedj! Nem elkapni akarlak. Csak arra vagyok kíváncsi, hogy ki futtat. Itt van a környéken?

– Dunsztom sincs, mire gondol. – A fiú tekintete menekülési útvonal után kutatott.

– Na jól van. Tűnés! – Amos figyelte, ahogy a fiú elszalad, és nyomást érzett a gyomrában, mintha görcsbe akarna rándulni. Nem segíthetett minden utcagyereknek, akibe belefut. Túl sokan voltak, és más dolga is akadt. Frusztrálta a dolog. Lehet, hogy a kölyök megkeresi a stricijét, és beszámol neki a drabális szörnyetegről, aki megragadta az arcát. Aztán a strici megpróbálja felkutatni, hogy megtanítsa, miért nem szabad cseszekednie az ő portékájával.

A gondolat mosolyt csalt Amos arcára, és ettől rögtön elmúlt a görcs a gyomrában.

Lydia háza harminchét tömbnyire volt az állomástól, egy alacsony jövedelmű környéken, de nem valamelyik kormányzati panelházban. Valaki tényleges pénzben fizette a lakbért, ami érdekesnek tűnt. Amos kizártnak tartotta, hogy Lydia felszámolta a múltját, és képzésre jelentkezhetett. Talán a férje lehetett feddhetetlen előéletű, szakképzett polgár, aki törvényes állásban dolgozott. Amos ezt is érdekesnek találta. Miféle jóravaló polgár venne feleségül egy Lydiához hasonló, vénülő gengsztert?

Amos ráérős tempóban ballagott, valamennyire még mindig abban reménykedett, hogy a strici a nyomába ered, és felbukkan. Másfél órával később a kézi terminálja közölte Amosszal, hogy megérkezett. A ház nem nyűgözte le. Kis bungaló volt, szinte pontos mása a többi egyszintes háznak a környéken. Parányi kert töltötte ki az épület és a járda közötti keskeny teret. Ránézésre szeretettel gondozták, noha Amos nem emlékezett rá, hogy Lydiának valaha lett volna virága.

Végigment a kertet kettészelő ösvényen a bejáratig, és becsengetett. Pár pillanattal később a homlokára fésült ősz hajú, idős férfi nyitott ajtót.

– Segíthetek, fiam?

Amos elmosolyodott, és az arckifejezését látva a férfi idegesen fél lépést hátrált.

– Helló, Lydia Maalouf egyik régi barátja vagyok. Nemrégiben tudtam meg, hogy Lydia már nincs köztünk, és azt reméltem, hogy leróhatom előtte a tiszteletemet. – Egy percig az arcvonásait igyekezett úgy rendezni, hogy ne rémítse meg az apró öregembert.

Az öreg – a gyászjelentés szerint Charlesnak hívták – kisvártatva vállat vont, majd intett Amosnak, hogy fáradjon beljebb. A berendezés egyértelműen Lydiára vallott. A plüss ülőgarnitúra, az élénk színű faliszőnyegek és függönyök a nő egykori baltimore-i lakására emlékeztették Amost. A polcokon és az asztalokon fotók sorakoztak. Az Amos távozása utáni életének pillanatképei. Két kutya egy füves réten, ahogy vicsorogva, kinyújtott nyelvvel belelihegnek a kamerába. Charles, ahogy dúsabb, ám már itt is ezüstfehér hajjal ássa a kertet. Lydia és Charles együtt egy étteremben, az asztalon gyertyák, ők ketten egymásra mosolyognak a borospoharak felett.

Kellemes életnek tűnt, és Amos gyomrában valami felengedett, amikor meglátta a képeket. Nem tudta biztosan, ez mit jelent, de valószínűleg jó lehetett.

– Van neve? – érdeklődött Charles. – Kér egy kis teát? Épp feltettem forrni a vizet, amikor becsöngetett.

– Igen, egy kis tea jólesne – felelte Amos, és átsiklott az első kérdésen. A kényelmes nappaliban maradt, amíg Charles a konyhában tett-vett.

– Néhány hónap eltelt már a temetés óta – kiáltott ki Charles. – Kint járt a kútból?

– Igen, legutóbb az Övben dolgoztam. Elnézést, hogy ilyen lassan sikerült megint lejutnom.

Charles visszajött a konyhából, és odanyújtott Amosnak egy gőzölgő bögrét. Az illatából ítélve zöld tea lehetett, édesítetlenül.

– Timothy, igaz? – kérdezte Charles, mintha az időjárásról érdeklődött volna. Amos érezte, hogy összeszorul az állkapcsa. Adrenalin zúdult a vérébe.

– Már jó ideje nem – válaszolta.

– Lydia beszélt néha a maga édesanyjáról – folytatta Charles. Nyugodtnak tűnt. Mintha tudta volna, hogy bármi történjék is, azt semmiképp sem kerülheti el.

– Az édesanyámról?

– Lydia viselte a maga gondját, miután meghalt az édesanyja, igaz?

– Igen – felelte Amos. – Így volt.

– Na tehát – mondta Charles, és még egyet kortyolt a teájából. – Hogy csináljuk?

– Vagy megkérdezem, hogy elvihetek-e néhány szálat azokból a kerti rózsákból a sírjára…

– Vagy?

– Vagy egyszerűen elviszem őket, mivel már senki sem lakik itt.

– Nem szeretnék zűrt.

– Tudnom kell, mi történt.

Charles leszegte a tekintetét, mély lélegzetet vett, és bólintott.

– Úgynevezett szívtáji ütőértágulatban szenvedett. Egyik este elaludt, és többé nem ébredt fel. Másnap kihívtam a mentőket, de azt mondták, akkor már órák óta halott volt.

Amos bólintott.

– Jól bánt vele, Charles?

– Szerettem őt, fiam – felelte a férfi, és a hangja mintha kissé megkeményedett volna. – Azt tehet itt, amit akar, nem tudom megakadályozni benne. De ezt nem kérdőjelezheti meg. Szerettem őt attól a pillanattól fogva, hogy megismerkedtünk, egészen addig, amikor utoljára egy csókkal jó éjszakát kívántam neki. Még mindig szeretem.

Az öregember hangja cseppet sem reszketett, a szemét viszont elfutották a könnyek, a keze remegett.

– Leülhetek? – kérdezte Amos.

– Csak tessék. Szóljon, ha kér még teát! A kanna tele van.

– Köszönöm, uram. Sajnálom, hogy ilyen durván kérdőre vontam, de amikor meghallottam a hírt, attól féltem…

– Tudom, ki volt Lydia, mielőtt megismerkedtünk – szakította félbe Charles, és leült a szemben lévő kis kanapéra. – Mindig őszinték voltunk egymáshoz. De itt senki sem zaklatott minket. Egyszerűen szivárgott az egyik verőere, és egyik este, miközben aludt, szétrepedt az ér fala. Semmi egyéb.

Amos egy pillanatig a fejbőrét dörgölte, azon tanakodott, képes-e hinni a vén szivarnak. Úgy tűnt, képes.

– Köszönöm. És még egyszer elnézést, hogy így magára támadtam – szabadkozott Amos. – Tehát elvihetek néhány szállal azokból a rózsákból?

– Hát persze – felelte sóhajtva Charles. – Már úgysem marad sokáig az én kertem. Vigyen, amit csak akar!

– Elköltözik?

– Hát, a tag, aki pénzzel segítette Lydiát, benézett, amikor a nejem meghalt. Volt némi félretett pénzünk, de nem sok. Hamarosan visszamegyek alapjövedelemre, ami annyit tesz, hogy marad a kormányzati panel.

– Ki támogatta? – kérdezte Amos, ám eleve sejtette a választ.

– Egy Erich nevű kölyök. Lydia régi városában van egy csapata. Ha nem tévedek, valaha maga is ismerte.

– Valaha – ismerte el Amos. – Tud magáról? Arról, hogy Lydia férjhez ment?

– Persze. Tartották a kapcsolatot. Rendszeresen benézett hozzánk.

– És egyszerűen nem hajlandó több pénzt adni, miután Lydia meghalt.

Nem kérdést tett fel, Charles pedig nem válaszolt, csak kortyolt még a teájából.

– Az a helyzet – mondta Amos, és felállt –, hogy most mennem kell, és el kell intéznem valamit. Egyelőre ne költözzön el! Így vagy úgy, de gondoskodni fogok róla, hogy legyen pénze fenntartani a házat.

– Nem szükséges.

– De az.

– Miatta – állapította meg Charles.

– Miatta.

A nagy sebességű vonattal hamarabb odaért Baltimore-ba, mint gyalog az állomásra. A város maga semmit sem változott a két évtized alatt, amíg Amos távol volt. Ugyanazok a felhőkarcolók nyúltak a magasba a kereskedelmi negyedekben, az alapjövedelemből és minimálbérből élők lakóépületeinek ugyanazok a sorai terpeszkedtek szét, mígnem a középkeresetűek rendezett tömbjeibe ütköztek a kertvárosok határán. Ugyanaz a rothadó hínárszag telepedett rá a keleti tengerpartra, ahol a régi épületek bomló héjai meredeztek elő a borongós vízből, akár valami rég elpusztult tengeri szörny bordái.

Bármennyire zavarta a felismerés, Amosnak be kellett vallania, hogy úgy érzi, hazaérkezett.

Az állomásról automata elektromos kocsival vitette el magát a környékre, ahol egykor élt. A város még az utcaszinten is többé-kevésbé ugyanolyannak mutatkozott. A járdákon álló lámpákat más, szögletesebb konstrukcióra cserélték le. Némelyik utcát már nemcsak kizárólag gyalogosok, hanem járművek is használhatták. A banditák, dílerek és szexmunkások egyikét sem ismerte volna fel, ám alapvetően ugyanazokon a sarkokon és bejáratokban ácsorogtak, árultak és stricheltek, mint az elődeik. Új gyomok nőttek ki a repedésekből, de a repedések ugyanazok maradtak.

Egy sarki szendvicsesnél tetette ki magát, amely elfogadott alapjövedelmes élelmiszerjegyeket is. Pontosan ugyanazon a helyen állt, ahol Amos utoljára evett Baltimore-ban. A kézikocsi és a franchise neve más volt, de a zsemlék és muffinok választéka ugyanaz.

– Egy nagy kávét és egy kukoricás muffint kérek – mondta az árusnak. A lány annyira meglepődött, amikor Amos terminálja tényleges pénzt utalt át, nem pedig az alapjövedelemhez tartozó élelmiszerjegyeket, hogy kis híján elejtette az ételt. Mire a ceresi új jüanjai végighaladtak a rendszeren, és EN-dollárra átszámolva megjelentek, az utalási és átváltási díjakkal végül háromszoros árat fizetett a rendelésért.

A muffint mintha újrahasznosított, már megemésztett kukoricasüteményekből készítették volna. A kávé pedig valami olajszármazéknak is beillett, Amos mégis nekidőlt a falnak, és mindkettőt ráérősen fogyasztotta. A maradékot bedobta a visszaforgatóba, és köszönetet mondott a lánynak. A lány nem felelt. Az űrbéli pénz és a furcsa ruházat miatt úgy bámult rá, mintha valami idegen bolygóról származó lény lett volna. Ami, gondolt bele Amos, nagyjából fedte is a valóságot.

Fogalma sem volt, hogyan találhatná meg Erichet. Viszont nem kellett sokat gyalogolnia, és az egyik sötét kapualjból egy tizenéves lány lépett elé, műnek ható copfokkal, drága vászonnadrágban.

– Szia! – köszönt oda Amos a lánynak. – Van egy perced?

– Rád, Mongo?

– Nem Mongónak hívnak – mosolyodott el Amos. Félelmet fedezett fel a lány tekintetében, noha az ügyesen leplezte. Már hozzászokott a veszélyes idegenekhez, ám ehhez az kellett, hogy felismerje, ha veszélyesek.

– Pedig úgy kéne egy hozzád hasonló vadállatot.

– Helybéli vagy. A segítséged kellene.

– Valami fű kéne? Por? Van neuróm, az kell neked. Kiszállsz tőle ebből a szarfészekből.

– Nem kell a cuccod ahhoz, hogy repüljek, kismadár. Csupán egy kérdés.

A lány felkacagott, és bemutatott neki. Amos nem ügyfél volt, ezért semminek sem számított. A lány már indult is vissza a homályba boruló kapualjba. Amos megragadta a felsőkarját, határozottan, de gyengéden. A lány szemében valódi félelem szikrája csillant.

– Kérdezni fogok, kismadár. Te pedig válaszolsz. Aztán elrepülhetsz.

– Egy faszt fogok, Mongo. – A földre köpött, és megpróbálta kirántani a karját Amos markából.

– Hagyd abba! Így csak bajod esik. Mindössze annyit szeretnék tudni, hogy ki vezeti a csapatodat. Egy Erich nevű fickót keresek. Szétbarmolt kar. Ha te nem neki dolgozol, csak irányíts el valakihez, aki igen, sabe?

– Sabe? – a lány felhagyott a küzdelemmel. – Beszélj értelmes nyelven, seggfej!

– Erich. Erichet keresem. Mondd meg, hol találom, és már itt sem vagyok.

– Esetleg inkább kivéreztetlek – szólalt meg egy újabb hang. Nagydarab alak lépett elő a kapualjból, amelyet a kismadár használt. Egy hegyomlás, sebhelyekkel a szeme körül, a jobb kezét pedig bő melegítőjének belső zsebében tartotta. – Ereszd el!

– Rendben – felelte Amos, és szabadon engedte a kismadarat. A lány feliszkolt a lépcsőn a kapualjba. A hegyomlás undok vigyort villantott Amosra. A készségességét félelemnek vélte.

– Most tűnés innen!

– Nem, nem – válaszolta Amos, és visszamosolygott rá. – Meg kell találnom Erichet. Úgy hallom, most már nagyfőnök. Ő vezeti a csapatodat? Vagy tudsz nekem mutatni valakit, aki neki dolgozik?

– Megmondtam, bazdmeg, hogy… – bármit akart még mondani a hegyomlás, hörgésbe ment át, miután Amos torkon vágta. Amíg a hegyomlás azt igyekezett felidézni magában, hogyan kell lélegezni, Amos szétrántotta a verőlegény melegítőfelsőjét, és elvette tőle az övébe dugott pisztolyt. Hátulról rátaposott a hegyomlás lábára, aki térdre rogyott. Amos nem emelte rá a pisztolyt, csupán lezserül tartotta azt a jobb kezében.

– Elmondom, hogyan működik a dolog – szólalt meg Amos olyan halkan, hogy a hegyomlás még hallhassa, rajta kívül azonban senki más. A legtöbben a szégyen miatt harcoltak. Ha a hegyomlás kevésbé érzi megszégyenítve magát, kisebb az esélye, hogy tovább viaskodik. – Meg kell találnom Erichet, és vagy barátként segítesz ebben nekem, vagy nem. Szeretnél a barátom lenni?

A hegyomlás bólintott, de még nem eredt meg a nyelve.

– Látod, szívesen szerzek új barátokat – mondta Amos, és megveregette a gengszter vaskos vállát. – Tudsz segíteni az új haverodnak, hogy megtalálja ezt a másik barátját, Erichet?

A hegyomlás megint bólintott, és hörögve sikerült kipréselnie magából, hogy:

– Gyere velem!

– Köszönöm! – válaszolta Amos, és hagyta feltápászkodni.

A hegyomlás egy pillantást vetett a sötét kapualj felé, valószínűleg a kismadárnak jelzett, hogy figyelmeztessen valakit – remélhetőleg Erich csapatát. Semmi gond. Amos azt akarta, hogy Erich biztonságban érezze magát, amikor találkoznak. Ha sok fegyveres veszi körül, valószínűleg könnyebben felenged, és hallgat a józan ész szavára.

A hegyomlás keresztülvezette őt a régi, jól ismert környéken, majd a dokkok és a kudarcba fúlt arkológiai projektből itt maradt, málladozó masszív kőtömb felé. Egy kissé bicegett, mintha gondja lett volna a térdével. Két fickó – a nehézfegyvereiket épp csak elfedő, bő dzsekiben – odabiccentett nekik, ahogy beléptek, aztán besoroltak mögéjük.

– Kísérő meg minden – szólt hátra nekik Amos.

– Ne csinálj semmi ostobaságot! – jött a válasz.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy ezzel pár évtizedet elkéstem, de vettem a lapot.

– A pisztolyt! – szólt a másik testőr, és kinyújtotta a kezét. Amos szó nélkül beletette a fegyvert, amelytől megszabadította a hegyomlást.

A régi arkológiai szerkezet kívülről omladozott. Ám amint bejutottak, a külcsín alaposan megváltozott. Valaki újra felkövezte a víztől megrongált padlót. A falakat kifestették és tisztán tartották. A főfolyosóról nyíló üszkös faajtókat a nyirkosságot jól viselő kompozitra és üvegre cserélték. A hely leginkább egy elegáns vállalati irodaépületre emlékeztetett.

Bármivel foglalkozott is Erich, jól ment neki.

Megálltak egy lift előtt, és a hegyomlás odafordult hozzá:

– A legfelső emeleten találja. Én most elhúzom a csíkot, oké? – a hangja még mindig rekedtnek tűnt, de már sokat javult.

– Hálásan köszönöm a segítséget – válaszolta mindenféle gúnytól mentesen Amos. – Vigyázz a torkodra! Ha hazaértél, tegyél rá jeges pakolást, és próbálj ne túl sokat beszélni! Ha még három nap múlva is fáj, valami szteroidspray segít.

– Kösz – felelte rekedten a hegyomlás, és otthagyta.

A lift jelzett, és kinyílt az ajtaja, a két testőr egyike pedig befelé mutatott.

– Csak utánad.

– Gracias – válaszolta Amos, és nekidőlt a fülke hátsó falának. A testőrök is beszálltak, az egyikük fémkártyát csúsztatott a felvonó vezérlőpaneljébe, és megnyomta a legfelső gombot.

Felfelé Amos azzal szórakoztatta magát, hogy átgondolta, hogyan szerezhetné meg a hozzá közelebb álló testőr fegyverét, és ölhetné meg a másikat. Már egészen működőképes haditervet eszelt ki, amikor ismét jelzett a lift, és újra szétcsusszant az ajtó.

– Erre – mondta az egyik testőr, és az egyik folyosóra mutatott.

– A klubszintre – válaszolta Amos. – Ez ám a menő.

A felső emeletet plüsskárpittal és bordó bársonyszőnyeggel újították fel. A folyosó végén az őrök kinyitottak egy ajtót, ami fának tűnt, de a súlyából ítélve acélmagja lehetett. Még mindig menő, de nem a biztonság árán.

A fényűző folyosóhoz képest az ajtó túloldalán elhelyezkedő iroda majdhogynem haszonelvűnek hatott. A különféle hálózati egységekhez és terminálokhoz tartozó monitorok uralta fém íróasztal, ablaknak feltüntetett fali képernyő, óceánra nyíló kilátással, az irodai szék helyett nagy gumilabda.

Erich sosem bírt sokáig megülni egy helyben.

– Timmy! – köszöntötte Erich, és úgy állt az íróasztal mögött, mintha az barikád lett volna. A két testőr az ajtó két oldalára húzódott.

– Most már Amosnak hívnak.

Erich felnevetett.

– Ne hidd, hogy nem tudtam róla, oké?

– Nem hiszem – hagyta rá Amos. Erich jól nézett ki. Egészségesnek, ahogy gyerekkorában soha. Még a középkorúakra jellemző úszógumit is növesztett a dereka köré. A bal karja továbbra is kicsi, töpörödött maradt. Abból ítélve pedig, ahogyan állt, valószínűleg még mindig bicegett. Most azonban ezek a sikerek és jóllakott teltség fényében inkább múltbéli trófeáknak tűntek, mintsem a jelen fogyatékosságainak.

– Azon tanakodtam – folytatta Erich –, vajon mi szél hozott ide.

– Összeverte Troyt – közölte az egyik testőr. – Laci pedig azt mondja, őt is bántalmazta egy keveset.

– Megölt bárkit is? – kérdezte Erich. Amikor egyik testőr sem felelt, megállapította: – Akkor egyelőre az udvarias arcát mutatja.

– Így van – helyeselt barátságosan bólogatva Amos. – Nem azért jöttem, hogy szart keverjek, hanem beszélgetni.

– Akkor hát beszélgessünk! – válaszolta Erich, és visszaült a gumilabda székre.

Tizenegyedik fejezet: Alex

Három nappal azután, hogy ellátogatott Talissához – amennyire meg tudta ítélni, utolsó alkalommal –, majd együtt vacsorázott Bobbie Draperrel, Alex tudta, hogy ideje hazaindulnia. Már vacsorázott a rokonaival és néhány régi baráttal; látta, miként változott meg egykori szülővárosa, és mi maradt ugyanolyan. És megint belátta, hogy ha valami elromlik, előfordulhat, hogy többé nem lehet megjavítani. Ennél közelebb nem fog kerülni ahhoz, hogy elfogadja a helyzetet.

Ám mielőtt elutazik, még valakinek csalódást kell okoznia.

A Londres Novába tartó expresszcsővasút magában duruzsolt, az ülések fölötti reklámok száz különböző módon ígérték jobbá tenni az utasok életét: technikai végzettségekkel, feljavított alsóneművel, fogfehérítéssel. Az arcfelismerő program láthatólag nem tudott mit kezdeni vele. Egyik hirdetés sem őt szólította meg. A legpontosabb találat egy olajzöld öltönyös, sovány jogász volt, aki arra ajánlkozott, hogy a Gyűrűn túli új rendszerekbe segít eljutni az embereknek. Kezdjen új életet a távoli kolóniákon! Mi segíthetünk ebben!

Vele szemközt egy tizenhétévesforma fiú a semmibe meredt, mélyeket pislogott az unalom és az álom határán. Amikor Alex nagyjából a fiúval egykorú volt, azon tanakodott, hogy haditengerésznek álljon-e be, vagy továbbtanuljon a felső egyetemen. Akkoriban Kerry Trautwine-nal járt, habár Mr. Trautwine bigott vallásosként utálta őt, amiért nem a megfelelő szektához tartozik. Esténként csataszimulációkat játszott Amal Shahhal és Korol Nadkarnival.

Ez a fiú itt, vele szemben, nap mint nap ugyanazokban az alagutakban utazott, ugyanazokban az éttermekben evett, és valószínűleg nagyjából ugyanolyan dolgok jártak a fejében a szexről, mint annak idején neki, viszont egy teljesen megváltozott világmindenségben élt. Alex megpróbálta elképzelni, milyen lett volna, ha tizenhét évesen a lehetőségei között olyasmi is szerepel, hogy egy idegen bolygóra látogat. Vajon akkor is katonának áll? Összeismerkedett volna Talissával?

Kellemes gépi hang közölte, hogy megérkeztek az Aterpol terminálra. A fiú kinyitotta a szemét, teljesen felébredt, és bizalmatlanul Alexre pillantott. A fékezés az ülésbe préselte Alexet, már-már olyannak hatott, akár egy hosszú manőverező égetés. Már-már, de nem egészen.

Aterpol Londres Nova belvárosa volt, az egyetlen olyan állomás, ahonnan a várost alkotó összes kerületbe közvetlenül eljuthatott. Boltíves mennyezetek íveltek át a közterek felett, a falak mentén sorakozó szervizajtókat kettős szigeteléssel látták el, nehogy kiszökjön a levegő a vákuumos csövekbe. A tényleges terminálból széles nyilvános parkba lehetett kijutni, ahol valódi fák emelkedtek ki a földből a mesterséges alkonyatba. Fa-és vasutánzat padok álltak elszórva a kanyargó gyalogutak mellett, egy kisebb tó alga és pára illatával töltötte meg a levegőt. A légvisszaforgatók megnyugtató, fuvallatszerű morgása szakadatlan, örök imaként duruzsolt a háttérben. A falakon ablakok emelkedtek, némelyikből fény áradt ki, másokon nem. A sétája közben Alex üzletek, lakások, éttermek, valamint karbantartó csarnokok mellett haladt el.

Alex átvágott a parkon a túloldali kapuhoz, ahol a helyi csővasutak jártak a többi kerületbe. Innis Shallow, ahol Bobbie lakott, nem tartozott a legjobb hírű környékek közé. Azonban a Mars legpocsékabb környéke is jobbnak számított a Ceres kétes szektorainál, ám ettől függetlenül ha valaki rátámadt Bobbie-ra, annak vagy öngyilkos hajlamai voltak, vagy egy hadsereg állt mögötte.

Az Innis Shallow-i állomásnál Alex bebújt a zakójába, és gyalog ment tovább. Odakint bérelhető kocsik álltak, a sarkon pedig egy tizennégy évesnél nem idősebb lány ajánlotta, hogy elviszi az utasokat egy összefoldozott riksával. Viszont nem kellett messze mennie, és Alex rettegett az útja végén esedékes beszélgetéstől.

Három nappal korábban ugyanezt az útvonalat járta végig, még mindig a Talival való félresikerült találkozás miatti fájdalmában, és a kézi terminálja útmutatását követte Bobbie lakásáig. Az egykori tengerészgyalogost a Luna óta nem látta, amikor a Gyűrű felemelkedett a Vénuszról, kirepült a Naprendszer pereme felé, és alig várta, hogy valami elterelje a figyelmét az aznapi fiaskójáról.

Bobbie egy kifejezetten kellemes mellékfolyosóban élt, a közepén saját zöldsávval és olyan fényforrásokkal, amilyennek az 1800-as évek londoni kovácsoltvas lámpáit képzelte volna. Alexnek csupán pár másodpercig kellett várakoznia a bejáratnál, mielőtt kinyílt az ajtó.

Bobbie Draper termetes nő volt, és noha a civil élet évei során az izmai veszítettek a tónusukból, Bobbie továbbra is úgy sugározta magából az erőt és magabiztosságot, mint a tűz a hőt. Valahányszor Alex találkozott vele, az a régi történet jutott az eszébe, amikor a szamoai őslakosok kövekkel és dárdákkal a tengerbe űzték a puskákkal rájuk törő spanyol konkvisztádorokat. Bobbie láttán hihetőnek tűnt ez a badarság.

– Alex! Gyere be! Elnézést a felfordulásért.

– Még nem láttad a kabinomat egy hosszú út végén.

A nappali nagyobbnak tűnt a Roci vezérlőfedélzeténél, és a terrakotta meg a szürke olyan árnyalataira festették ki, amelyeknek nem lett volna szabad passzolniuk egymáshoz, mégis harmonizáltak. Az ebédlőasztalnál négynél többen nem fértek el, és csupán két szék állt mellette. A bejárattal szembeni boltív mögött egy fali képernyőn lassan mozgó színkavalkád gomolygott, mintha Monet tavirózsái elevenedtek volna meg. Ahol a legtöbb lakásban kanapé állt volna, csigás erőkeret uralta a helyet, mellette króm kézisúlyzókkal. A dolgozószoba sarkában csigalépcső vezetett fel és le, a laminált bambusz lépcsőfokok barátságosan ragyogtak a fényben.

– Menő kégli – állapította meg Alex.

Bobbie jóformán mentegetőzve pillantott körül a saját lakásában.

– Több, mint amire szükségem lenne. Sokkal több. De úgy gondoltam, kedvemre lesz a tágassága. Hogy van hely kinyújtóznom.

– Csak gondoltad?

Bobbie vállat vont.

– Több, mint amire szükségem lenne.

Barna bőrdzsekit vett fel, amely hivatásos külsőt kölcsönzött neki, és a lehető legkevésbé szélesnek mutatta a vállát, aztán elvitte a férfit egy apró halétterembe, ahol olyan pisztrángot szolgáltak fel barna szószban, amihez foghatót Alex még sosem evett. A sört helyben főzték, és hidegen szolgálták fel. Az együtt eltöltött két óra alatt Talissa hangjának éle és Alex saját önutálata lassan csillapodott, ha teljesen nem is tűnt el. Bobbie a veterán segélyszolgálatnál megesett történetekkel szórakoztatta. Egy nőről, aki pszichiátriai segítségért fordult hozzájuk, mert a fia azóta nem volt hajlandó abbahagyni a videojátékokat, hogy visszatért a bevetésből. Bobbie kapcsolatba lépett a srác első kiképző őrmesterével, és a kölyök most a hajógyárban dolgozott. Meg arról a férfiról, aki azt állította, hogy a vastagbelében rekedt szexuális segédeszköz a szolgálattal összefüggésben került oda. Amikor Bobbie felkacagott, Alex vele nevetett.

Lassanként ő is mesélni kezdett. Arról, hogy milyen volt a Gyűrű túloldalán járni. Arról, hogy milyen volt végignézni, ahogy az Ilosz, vagy Új-Föld, vagy végül bárminek nevezték is el a bolygót, görcsösen vonaglott. Arról, hogy milyen volt visszaszállítani onnan egy foglyot, amiről eszébe jutott az első alkalom, hogy foglyot szállítottak – Clarissa Maót, Jules-Pierre lányát és a protomolekula nulladik betegének nővérét –, és hogy Holdennek, Amosnak és Naominak hogy megy a sora mostanában.

Egészen addig jól ment, ám aztán beütött a fájdalom. A legénység és a hajó utáni honvágy. Alex élvezte Bobbie szellemességét és a társasága nyújtotta könnyedséget, ám valójában arra vágyott – akkor és az azóta eltelt napokban –, hogy megint a Rocinantén legyen. Ezért zárult annyira kínosan a társalgásuk.

– Na és, Alex – mondta Bobbie, és igyekezett éppoly kötetlennek és barátságosnak mutatkozni, mint azelőtt, hogy hirtelen kimondta ezeket a szavakat: –, tartod még a kapcsolatot valakivel a Haditengerészettől?

– Persze, néhány haverom a Hekaté Bázison dolgozik.

– Esetleg meg tudnál tenni nekem egy kis szívességet?

– Hát persze – felelte Alex. Aztán, a másodperc egy töredékével később: – Mi lenne az?

– Mostanában amolyan hobbiként foglalkozom valamivel – válaszolta a nő bánatos tekintettel. – De… nem hivatalosan.

– Avasaralának?

– Úgy is mondhatjuk. Amikor legutóbb ide utazott, együtt vacsoráztunk, és mondott pár dolgot, ami elgondolkodtatott. Most, hogy megnyílnak előttünk az új világok, sok minden megváltozik. Módosulnak a stratégiák. Ilyenek. És a Mars egyik legkomolyabb erőforrása… az egyik olyan dolog, aminek lesz piaca… a Haditengerészet.

– Nem értem – dőlt hátra a székében Alex. – Zsoldosszolgálatra gondolsz?

– Eltűnt dolgokra gondolok. A feketepiacra. Az elmúlt pár év során két, meglehetősen komoly háborút vészeltünk át. Rengeteg hajót kiselejteztek. Némelyiknek minden jel szerint egyszerűen nyoma veszett. A flotta létszáma erősen megcsappant. Nem tudom, mennyi energiát fektetnek a dolgok felkutatásába. Nyilván hallottál róla, hogy támadást intéztek a callistói hajógyár ellen.

– Láttam valami hírt róla, igen.

– Tehát ez is erre példa, igaz? Itt ez a komoly incidens, és az első reakció arról szól, hogy azonosítsák, ki áll emögött, és újraépítsék a védelmet.

– Persze – válaszolta Alex. – Ez tűnik logikusnak, igaz?

– Vagyis annak kiderítése, hogy mi tűnt el, felkerült a teendők listájára, de nem a legfontosabb. És így, hogy ennyi minden történik, talán soha nem is lesz az. És ezzel mindenki tisztában van többé-kevésbé, épp csak nem mondják ki.

Alex ivott, lerakta az üveget, a kézfejével megtörölte a száját.

– Vagyis ha akad egy nyerészkedő a bázison, kihasználhatja az alkalmat, hogy elemeljen valamit a megmaradt készletekből, eladja azt a feketepiacon, és arra hivatkozzon, hogy eltűnt.

– Pontosan. Mármint bizonyos mértékben mindig ez történik, de most főleg, hogy minden ennyire kaotikussá vált, és egyre furcsábbnak tűnik.

– A Marsról pedig rengetegen távoznak a gyarmatosító hajókon.

– Aha, ez is – értett egyet Bobbie. Az arckifejezése megkeményedett. Alex előredőlt, rákönyökölt az asztalra. Még mindig a barna szószos pisztráng illata lengte be az asztalt, habár addigra leszedték a tányérokat. Az étterem elején lévő képernyőn egy nő üzleti kosztümöt parodizáló ruhában táncolt valami számítógéppel előállított popdallamra. Alexnek nem sikerült felismernie a nyelvet; bizonyos sebesség felett minden nyelv egyformán értelmetlennek hangzott.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy a Marsról származó feketepiaci harci felszerelés forrásai után nyomozol.

– Fegyverekről beszélek – válaszolta Bobbie. – Gyógyászati felszerelésről. Lőszerről. Motoros szkafanderekről. Még hajókról is.

– És egymagadban csinálod, szórakozásból, mert Chrisjen Avasarala említett neked valamit.

– Bizonyos értelemben vele dolgozom.

Alex felnevetett.

– Szinte félek megemlíteni, de azzal kezdted, hogy szívességet szeretnél kérni tőlem. Még nem árultad el, micsodát.

– A Hekatéról sokan szóba sem hajlandók állni velem. Én tengerészgyalogos vagyok, ők a Haditengerészetnél szolgálnak. Mint a tűz és a víz. Te viszont ismered őket, vagy ha nem is, olyan értelemben mégis közéjük tartozol, amit én egész életemben nem tudnék elérni. Esetleg szívességből segíthetnél nekem utánajárni pár dolognak.

Alex akkor rábólintott, de azt felelte:

– Hadd gondolkodjam rajta!

És most, mivel Bobbie-ról volt szó, és mivel szerette volna ténylegesen megtapasztalni, hogy valóban lezárul valami az életében, még utoljára ellátogat hozzá, és közli vele, hogy mégsem segíthet. Vissza kell térnie a hajóra. Ha onnan intézhet valamit, szívesen megteszi. Most az a legfontosabb, hogy elutazzon a Marsról, és soha többé ne térjen vissza oda.

A folyosó végére ért. A vaslámpások világítottak, azt az illúziót keltették, mintha a több évszázaddal korábbi Föld egyik utcáján sétálgatna. Egy olyan helyet idéztek fel, ahol sem ő, sem Bobbie nem járt soha, mégis kellemesnek és megnyugtatónak hatott. Lassan lépdelt, a légvisszaforgatók jóformán hangtalan kotyogását hallgatta, mintha a háttérben a Temze halk zúgása morajlott volna.

Valahol a közelben egy férfi egyszer kurtán felkiáltott. Végtére is Innis Shallow-ban voltak. Alex egy kissé meggyorsította a lépteit. Bobbie ajtajához érve megtorpant.

A bejárat zárva volt, de nem teljesen. Fekete, tökéletesen kerek és az ajtólap testébe mélyülő folt jelezte, ahol a zár nyelve összeért a kerettel. Az ajtó szélén vékony vonalban átszűrődött a fény, ahol meghajlították a keretet, és szétrepedezett a kerámia. Megint megszólalt a férfi, a halk morgás egyre erősödött, míg végül a férfi durván ráförmedt valakire.

A hang Bobbie lakásából jött.

Alex pulzusa hirtelen a háromszorosára emelkedett, előkapta a kézi terminálját, és gyorsan, halkan begépelte a helyi rendszer segélyhívó linkjét. Beütötte a sürgős segélykérést és a megerősítést, a részletezésre szolgáló képernyőt azonban nem töltötte ki. Nem volt rá idő. Megállt az ajtó előtt, a kezét ökölbe szorította, még sohasem kívánta ennyire, hogy bárcsak Amos is vele lenne.

Benyomta az ajtót, és berontott.

Bobbie az asztalnál ült, a két szék egyikén. A karját hátrakötötték. A lábát széttárva nyújtotta ki maga előtt, túl hosszú volt, hogy elférjen. A száján és oldalt a nyakán vérzett. Egy szürke szerelőruhás férfi fegyvert szorított a tarkójához.

Két másik férfi – ugyanolyan szürke overallban – Alex felé kapta a tekintetét. Mindketten automata pisztolyt tartottak a kezükben, Egy negyedik alak – hamuszínű sportos öltönyben és élénkkék ingben – odafordult Alexhez, az arcán felerészt meglepetés, felerészt bosszúság tükröződött. Amikor meglátta Alexet, elkerekedett a szeme.

– Picsába! – káromkodta el magát a férfi, a szót csaknem elnyomta a fa recsegése. Bobbie gyorsabban mozgott, mint Alex követni bírta volna, a vállával szilánkokra szaggatta a széket, amelyhez odakötözték, és a csuklójánál fogva megragadta a mögötte álló férfit. A férfi felordított, és valami cuppanós történt a karjával.

A pisztolyosok egyike vadul tüzelni kezdett, a köpködő dörrenések majd szétrepesztették Alex dobhártyáját. Alex meglódult feléjük, és faltörő kos módjára nekirohant az öltönyös férfinak. Együtt hátratántorodtak. Az öltönyös Alex ágyékába térdelt, és a világ vakító fájdalom kíséretében szétesett. Alex térdre rogyott, a férfi zakójában próbált megkapaszkodni. A fegyverek tovább dörögtek, az égett puskapor szaga töltötte meg a levegőt.

Az öltönyös a vállra csatolt pisztolytáskájához kapott, de Alex megragadta a karját. A csuklója, akár a beton. Egy pisztolyt tartott a kezében. Valaki felordított, és a fegyverropogást valami más, mélyebb és állatiasabb bömbölés váltotta fel. Alex előrehúzta magát, a heréjében érzett fájdalom pusztán iszonyatossá enyhült. Beleharapott a sziklaszilárd csuklóba, a foga a nyersselyem ingujjba mélyedt, és addig szorította az állkapcsát, amíg össze nem értek a metszőfogai. Az öltönyös még csak fel sem jajdult, csupán rácsapott Alex halántékára a másik öklével.

Egyszerre minden egy kissé csendesebbnek, egy kissé távolabbinak tűnt. Alex érezte, hogy az ujjai lecsúsznak a férfi karjáról, érezte, hogy hanyatt esik, erősen beveri a farkcsontját. Érezte a fájdalmat, ám csak homályosan. Az öltönyös felemelte a pisztolyt, hogy megcélozza Alexet. A csőtorkolat szélesnek tűnt, akár egy barlang bejárata.

Ó, gondolta magában Alex. Tehát így fogok meghalni.

A férfi feje megrándult, kurtán előrebiccent, és a teste összecsuklott. Aztán már Bobbie magasodott Alex fölé, az egyik kezében hatkilós súlyzót tartott. A krómfelületet vér és valami hajszerű borította. Már senki sem lövöldözött.

– Helló! – szólalt meg Alex.

– Jól vagy? – kérdezte Bobbie, és lekuporodott mellé. Az egyik fegyveres a karját szorongatva eltántorgott mellette, aztán kiiszkolt az ajtón. Bobbie nem eredt utána.

– Egy kissé sajog mindenem – válaszolta Alex, aztán az oldalára hemperedett, és öklendezni kezdett.

– Semmi gond – nyugtatta Bobbie. – Kitettél magadért.

– Sok idő eltelt a kiképzés óta. Valószínűleg jobban ment volna, ha gyakorlom a kézitusát.

– Hát ja. Négyen voltak, felfegyverkezve, mi meg ketten, fegyvertelenül. Mindent egybevetve egész jól teljesítettünk.

Hosszan kifújta a levegőt, a feje előrecsuklott. Alex megpróbált felülni.

– Jól vagy?

– Néhányszor meglőttek – felelte Bobbie. – Fáj.

– A francba! Megsérültél?

– Igen. Egy percre odamegyek a konzolhoz. Hívd ki a mentőket, mielőtt elájulnék a vérveszteségtől.

– Már hívtam őket – válaszolta Alex. – Mielőtt bejöttem.

– Előrelátó.

– Nem hiszem, hogy az előrelátásnak köze lenne ehhez – mondta Alex. Aztán: – Bobbie? Maradj velem!

– Itt vagyok – felelte a nő álmos hangon. – Jól vagyok.

A távolból Alex háromhangú szirénák vijjogását hallotta. Minden lélegzetvétellel közelebb értek. Alex egy pillanatra azt hitte, a fedélzet remeg, aztán rájött, hogy csak a teste rázkódik. A szoba peremén a falnak roskadva hevert a fegyveresek egyike. A nyaka furcsa szögben állt, a vér lassan rászáradt a mellére. Viszont nem vérzett. Tehát halott volt. Az öltönyös fuldokolva köhögött, öklendezett. A szirénák egyre hangosabban szóltak. Immár emberi hangokat is lehetett hallani. Egy nő rendőrként azonosította magát, és arra figyelmeztetett, hogy bemennek.

– Azért jöttem, hogy szóljak – mondta Alex. – Maradok. Segítek.

– Köszönöm.

– Ez a feketepiaci cuccokról szólt, ugye? – kérdezte Alex. – Ha jól sejtem, a megfelelő kérdéseket tetted fel.

Bobbie-nak sikerült elmosolyodnia. Most, hogy Alex jobban megnézte, látta, hogy a nő pólója szinte tocsog a vérben.

– Nem tudom – felelte Bobbie. – Kizárólag rólad faggattak.

Tizenkettedik fejezet: Amos

– Kérsz egy kis kokót? – kérdezte Erich. – Nem szintetikus. Valódi anyag, növényből.

– Kösz, nem. Valami innivalót viszont elfogadnék, ha van kéznél – felelte Amos. A kölcsönös udvariaskodás csupán rítusnak számított, ám a rítusok fontosak. Amos úgy tapasztalta, hogy minél veszélyesebb két ember, általában annál udvariasabban érintkeznek egymással. A hangos szájhősök meghátrálásra igyekezték késztetni a másikat. Szerették volna elkerülni az összecsapást. A csendesek azon tanakodtak, hogyan nyerhetnék meg.

– Tatu, hozd az El Charrost! – utasított Erich, és a két testőr egyike kisurrant az ajtón. Aztán Erich Amoshoz fordult: – Mostanában rászoktam a tequilára.

– Én nem – válaszolta Amos. – Igazán jó tequilát csak a Földön kapni.

– Nem hinném, hogy odafent sok kék agávé nőne.

Amos vállat vont, és várt. Tatu visszajött egy magas, karcsú üveggel és két vékony kupicával. Erich mindkettőt teletöltötte, és az egyiket Amosra emelte.

– A régi barátokra!

– A régi barátokra! – ismételte el Amos, és lehajtotta az italtát.

– Még egyet? – kérdezte Erich, és az üvegre mutatott.

– Megköszönöm.

– Megnézted a környéket?

– Csak az állomástól idáig tartó részt.

– Nem sokat változott – mondta Eric, aztán elhallgatott, amíg mindketten megitták a tequilájukat. Aztán újratöltötte a poharakat. – Az arcok mások, a sarkok viszont ugyanazok.

– Vicces. Én is pont ugyanerre gondoltam útban errefelé. A te életed viszont sokat változott.

– Ami fontos, az nem – felelte széles mosollyal Erich, és meglengette apró, töpörödött karját.

Amos körbemutatott a helyiségen, a testőrökön, a felújított épületen.

– Amikor elmentem, még az irhádat próbáltad menteni. Vagyis legalább egy dolog megváltozott.

– Ti elmehettek – szólt oda Erich Tatunak és a társának. Csendben kiosontak, majd becsukták maguk mögött az ajtót. Ez biztatónak tűnt. Vagy azt jelentette, hogy Erich biztosra vette, Amos nem őt kinyírni jött ide, vagy azt, hogy Erich anélkül is meg tudta védeni valahogy magát, hogy másokra szüksége lett volna. Bizonyosan nem az asztal lapja alá rejtett pisztollyal. Erich ezt túlságosan direkt megoldásnak tartotta volna. Amos feltűnés nélkül körbekémlelt, nem lát-e vezetéket vagy dudort a székén, vagy alatta a padlón.

Erich kitöltött még két kupicával, aztán azt mondta:

– Tanultam tőled valami fontosat, amikor elmentél.

– Áruld el, micsodát!

– Egyetlen szobában sem lehetek én a legkeményebb, hacsak nem maradok magamra – mondta Erich, és megint meglengette a töpörödött karját. – Viszont általában én vagyok a legokosabb. A tervek végrehajtását nyugodtan rá lehet bízni másokra. A terv kidolgozását viszont nem annyira.

– Így igaz – helyeselt Amos. – Ezért nem lesz belőlem soha kapitány egy hajón.

Ez hatással volt Erichre. Amos nem vette észre, hogy megváltozik a tekintete vagy megrándul az arca, azt azonban igen, hogy fontos információként fogadja, és elraktározza a szavakat.

– Ugyanakkor mindig hasznodat lehetett venni – válaszolta Erich. – Mindig hasznos voltál. Hajón szolgálsz?

– Nem láttál a hírekben?

– Dehogynem. Megváltozott a külsőd. Leborotváltad a fejed, és még néhányszor eltörték az orrod. De nem szokásom elfelejteni a neveket.

– Ezt legalábbis nem fogod – felelte Amos, aztán Erichre emelte a poharát, és lehajtotta az italt. – Mellékesen, gracias ezért.

– Szóval még mindig azzal a legénységgel vagy? – kérdezte Erich.

– Igen. Miért?

– Mert ebben a pillanatban az irodámban ülsz, és az én tequilámat iszod. Még nem állt össze a fejemben a dolog. Egy hozzád hasonló, hasznos fickó bármikor talál munkát magának. Ha erre lenne szükséged, jó helyen kopogtatsz. Viszont ha nem munkáért jöttél, akkor miért?

Amos megragadta az üveget, és töltött magának még egy stampedlivel. Erich mindent megtett azért, hogy ne tűnjön idegesnek. Rengeteget gyakorolhatta, mivel majdnem sikerült is neki. Az idő sok mindent megváltoztat. Erich a folyton feszült pitiánerből, akinek vérdíjat tűztek a fejére, e baltimore-i kikötői ingatlan jelentős darabkájának főnökévé avanzsált. Bizonyos dolgok azonban nem változnak. Egyes árulkodó jelek sosem múlnak el. Ahogy Erich mozdulatlanul ült, és farkasszemet nézett Amosszal, a torz karja végén lévő apró kéz szétnyílt és összezáródott, mint amikor egy csecsemő igyekszik megkaparintani egy túl messze heverő játékot.

– Elmentem Lydia házába – közölte Amos, és ráérősen kortyolgatta a tequilát.

– Már nem Lydiáé a ház. Ő meghalt – javította ki Erich. – Ennek köszönhetem a látogatást? Miután elmentél, úgy gondoskodtam róla, ahogy te tetted volna.

– Igen? – kérdezte Amos, és felvonta a szemöldökét.

– Hát, talán nem egészen úgy, ahogy te – ismerte el Erich, és zavartan félrefordította a tekintetét.

– Ezét is hálás vagyok – mondta Amos.

– Egyszer, amikor megtehetted volna, nem végeztél velem, utána pedig tovább nem maradhattál – hajolt előre Erich. A bal keze már nem szorult ökölbe. – Az, hogy otthagytad őt, a nekem tett szívesség része volt. Ezt nem felejtettem el. Ő pedig segített nekem. Eleinte. Segített felépítenem, amivel most rendelkezem. Megtanított, hogyan használjam az agyam, hogy felülkerekedjek az izmokon. Semmiben nem szenvedett hiányt, amit a hatalmamban állt megszerezni neki.

– És ezért rendkívül hálás is vagyok – köszönte meg ismételten Amos. Erich szeme résnyire szűkült, aztán rövid csövű automata puskát kapott elő az asztal alól. Amos meglepődött ezen, és kissé büszke is volt a barátjára. Erich az asztalra fektette a kezét, nem célozta meg a fegyverrel Amost, inkább figyelmeztetésnek, mint fenyegetésnek szánta.

– Ha valami vitát jöttél lerendezni, nem te leszel az első, aki hullazsákban távozik innen – jelentette ki Erich.

Amos megadást színlelve felemelte a két kezét.

– Még fegyvert sem hoztam, főnök. Beszélgetni jöttem.

– Akkor beszélj!

– Amit Lydiáért tettél, rendes dolog volt – kezdte Amos, és közben lassan, a szemét mindvégig a puskán tartva leeresztette a kezét. – De tévedsz. Még nem halt meg. Valami megmaradt belőle.

Erich félrebillentette a fejét, a homlokát ráncolta.

– Ezt muszáj lesz elmagyaráznod nekem.

– Van itt egy öregember, aki szerette őt, és vele élt, és mielőtt Lydia meghalt, csókkal kívánt jó éjt neki. Egy ház, a kertjében rózsákkal, amit együtt gondoztak. Talán egypár kutya is. Láttam róluk egy képet, és nem tudom, élnek-e még.

– Még mindig nem értem – válaszolta Erich.

Amos a hüvelykujjával megdörgölte az öklét, a szavakat keresgélte. Hangosan még sosem mondta ki, amit gondolt, és ha most elcseszi, és Erich félreérti őt, a végén még egymás torkának esnek. Ezért érdemesnek tűnt átgondolnia.

– Elmondom, mire gondolok. Az öreg megtarthatja a házat, amíg meg nem hal. Lydia egyedül őt hagyta ránk. Ennyi maradt belőle. Az öreg megtarthatja a házat.

Erich lerakta a puskát az asztalra, és töltött magának még egy pohárral. Hátradőlt, a jobb kezében fogta a poharat. Anélkül, hogy eldobja a kupicát, nem tudott volna a fegyver után nyúlni, és ezt nem tehette volna meg gyorsabban, mint ahogy Amos elkapja. Ezt üzenetnek szánta, és Amos érezte, ahogy a nyakában és a vállában ellazulnak az izmok.

– Ez jóval szentimentálisabb, mint vártam – állapította meg Erich.

– Kevés dolgot illetően érzek így – ismerte el Amos. – Amikor viszont igen, akkor szenvedélyesen.

– Na, most már hallottam a kérést. Nekem mi a hasznom belőle? Lydiának, úgymond, az adósa voltam, de az özvegyének rohadtul nem tartozom semmivel. Mit nyerek azzal, ha támogatom az öreget?

Amos felsóhajtott, és szomorúan rámosolygott legrégebbi barátjára.

– Komolyan kérdezed?

– Komolyan.

– Nem nyírlak ki, nem nyírom ki a két fickót odakint. Nem bontom le a csúcsánál kezdve a szervezetet, amit felépítettél, hogy olyasvalakivel építsem újjá, aki szívességgel tartozik nekem.

– Ah – felelte Erich. – Visszatért!

Amosnak meg kellett hagynia, hogy Erich megkeményedett. Még csak le sem pillantott az asztalon heverő puskára, miközben megfenyegették. Csak az Amoséhoz hasonló tragikus kifejezéssel visszamosolygott rá.

– Ki tért vissza? – kérdezte Amos.

– Timmy.

– Hát ja. Viszont ha lehet, nem ezt a megoldást választanám. Szóval hogy legyen?

– Szinte semmibe nem kerül fenntartanom az öreg házát – felelte Erich, aztán önmagának ellentmondva megrázta a fejtét. – De még ha költségekbe verném magam, akkor is megtenném. Csak hogy Timmyt távol tartsam az utcáimtól.

– Ezt is köszönöm.

Erich az egészséges kezével leintette, aztán felállt, és az iroda ablakot utánzó nagy képernyőjéhez ballagott. A puska még mindig az asztalon hevert, egyikük sem törődött vele. Amos egy pillanatig a fegyvert méregette, aztán elterpeszkedve hátradőlt a székében.

– Fura, igaz? – szólalt meg Erich, és kimutatott az ablakon valamire, amit Amos nem láthatott. – Az a rengeteg új arc és a régi sarkok. A dolgok változnak is, meg nem is. Én változtam, te nem.

– Egy űrhajón élek, és időnként földön kívüli szörnyekkel harcolok – válaszolta Amos, és megvonta a könyökét. – Ez mindenképp más.

– Akad odakint bármi, ami ijesztőbb, mint egy pénztelen drogos, akinek a kezedben tartod az adagját? Ijesztőbb, mint egy bandafőnök, aki azt hiszi rólad, hogy átvágtad? – Erich felnevetett és megfordult, háttal nekitámaszkodott az ablaknak. – A picsába is! Bármi ijesztőbb annál, mint amikor alapjövedelmen élsz?

– Nem – ismerte el Amos.

– Na, akkor megkaptad, amit akartál – jelentette ki fakó, érzelemmentes hangon Erich. – Húzz a picsába a városomból, különben kiadom rád a vadászati engedélyt.

Amos felállt. Most sokkal közelebb helyezkedett el a puskához, mint Erich. Érezte, hogy a fegyver magához vonzza, akár a gravitáció. Felkaphatta volna, megöli Erichet, megöli a kint várakozó két testőrt. Mire végez, Erich területének egy jókora darabját magáénak tudhatta volna, ráadásul meglett volna hozzá az ereje és a hitele, hogy a maradékot is megszerezze. Az egész egy pillanat alatt lepergett a fejében.

Ehelyett beakasztotta a hüvelykujját a nadrágzsebébe, és kihátrált az ajtóhoz.

– Köszönöm az italt – mondta. – Már teljesen elfelejtettem, mennyire finom a tequila.

– Szólok Tatunak, hogy kifelé adjon neked pár üveggel. Hogy magaddal vihesd – válaszolta Erich.

– A francba, ezt nem tudom visszautasítani.

– Örültem, hogy láttalak – mondta Erich, aztán egy pillanatra elhallgatott. – A puska nem volt megtöltve.

– Tényleg?

– A lámpa fléchette-toronnyal lett felszerelve – felelte Erich, és felpillantott a LED armatúrájának betétjére. – Mérgezett nyilakat lő ki. Csak egy szót kell kimondanom, és rajtam kívül mindenki halott a szobában.

– Kedves. Köszönöm, hogy nem mondtad ki.

– Köszönöm, hogy még mindig a barátom vagy.

Ez búcsúzásnak tűnt, ezért Amos még egyszer rámosolygott Erichre, és kiment az irodából. A folyosón Tatu várta egy tequilásüvegekkel megrakott rekesszel. A testőrök nyilván az egész beszélgetést figyelemmel követték.

– Mutassam kifelé az utat? – kérdezte az őr.

– Hagyd csak – válaszolta Amos, és a vállára kapta a rekeszt. – Távozásban jó vagyok.

Amos a kézi terminálja segítségével elvitette magát a legközelebbi olcsó szállodáig, és ott kivett egy szobát. A piát és a táskáját az ágyra rakta, aztán kiment sétálni. Nem sokat kellett gyalogolnia, hogy találjon egy mozgó ételárust, ahol a feliraton optimista módon belgaként hirdetett hurkát vett magának. Hacsak nem a belgák az ízesített tofujukról voltak híresek, az optimizmusnak nem volt helye. Nem mintha számított volna. Amos rájött, hogy míg kívülről fújja a Jupiter összes holdjának keringési idejét, fogalma sem volt róla, Belgium merre lehet. Annyit sejtett, hogy nem észak-amerikai terület, de ebben ki is merült minden tudása. Aligha érezhette feljogosítva magát, hogy bírálja a konyhájukat illető állításokat.

Megindult a régi, rothadó dokkokhoz, ahol gyerekkorában olyan sokat játszott, ám erre nem volt komolyabb oka, mint hogy úti célt keressen magának, azt pedig tudta, merre találja az óceánt. Megette az utolsó falat hurkáját, és mivel nem látott a közelben újrahasznosító tartályt, elrágta és lenyelte a csomagolást is. A papír rostosított kukoricakeményítőből készült, az íze áporodott reggeli gabonapehelyre emlékeztetett.

Kis csoport kamasz ment el mellette, aztán megtorpantak, és a nyomába eredtek. Életüknek abban a tétova szakaszában jártak, amikor éppúgy lehettek két lábon járó áldozatok, mint valódi bűncselekményre képes felnőttek. Abban a korban, amihez épp illett a kisstílű lopás, és hogy dílereknek közvetítsenek, amihez időnként utcai rablás járult, ha túlzott kockázat nélkül alkalom nyílt ilyesmire. Amos ügyet sem vetett rájuk, és kisétált egy régi öbölbe nyúló móló rozsdásodó acélpadozatára.

A kölykök megálltak, halk, ugyanakkor feszült hangon vitatkoztak. Valószínűleg azon tanakodtak, hogy egyetlen, nem odavalósi célpont hitelszámlájáért – márpedig hit kérdése volt, hogy bárkinek, aki Baltimore dokkjain kószál, egyáltalán több pénze van-e náluk – megéri-e a kockázatot, hogy rátámadjanak egy ilyen drabális fickóra. Amos jól ismerte a feladvány megoldóképletét. Valaha régen neki is sokszor meg kellett oldania ezt az egyenletet. Továbbra sem törődött velük, ehelyett a móló tartócölöpjeit nyaldosó hullámokat hallgatta.

A távolban tűzsáv ragyogott fel az égen, mintha vonalzóval rajzoltak volna meg egy villámot. Pár pillanattal később hangrobbanás terjedt szét az öbölben, és Amosban felvillant egy élénk emlékkép arról, ahogy Erichkel együtt ülnek ugyanezeken a dokkokon, figyelik a sínágyúval keringési pályára küldött szállítmányokat, és azt taglalják, elköltözhetnének-e a bolygóról.

A gravitációs kúton kívül mindenki úgy tudta, hogy Amos a Földről származik. Ám ez közel sem volt igaz. Egyetlen olyan értelemben sem, ami számított. Amos baltimore-i volt. Amit a pár tucat háztömbön kívül a világról tudott, egy zsebkendőre is ráfért volna. Először akkor tette ki a lábát a városból, amikor egy nagysebességű vasúti szerelvény Bogotába vitte, ott pedig felszállt a Lunára induló űrsiklóra.

Halk lépteket hallott maga mögött a mólón. A vita lezárult. Az igenek túlsúlyba kerültek a nemekkel szemben. Amos hátrafordult, és farkasszemet nézett a kamaszokkal. Némelyik rögtönzött husángot tartott a kezében.

– Nem éri meg – mondta. Nem mozgatta meg az izmait, és nem emelte fel az öklét. Csak megrázta a fejét. – Várjátok meg a következőt! – egy feszült pillanatig a kölykök csak bámulták, ő pedig visszabámult rájuk. Aztán, mintha telepatikus úton megegyeztek volna, a kamaszok egyszerre odébbálltak.

Erich tévedett azzal kapcsolatban, hogy Amos nem változott. Egykori önmaga nem a személyiségjegyek gyűjteménye volt. Hanem az, amit tudott, amire vágyott, amihez értett. Az a férfi, aki valaha volt, tudta, hogy melyik alagsorban főznek le jó piát. Mely dílerek árultak megbízhatóan jó minőségű feketepiaci marihuánát és dohányt. Ismerte a helybélieket kiszolgáló bordélyokat és azokat, ahol kizárólag arra hajtottak, hogy kirabolják az izgalomra vágyó lepratelep-turistákat. Az a személy tudta, hol bérelhet magának olcsó fegyvert, és hogy az ár a háromszorosára ugrott, ha használta azt. Tudta, hogy olcsóbb kibérelni egy műhelyt, mint sajátot fenntartani. Akárcsak azt a puskát, amivel először embert ölt.

A mostani énje viszont tudta, hogyan működtessen egy fúziós reaktort. Hogyan állítsa be a mágnestekercseket, hogy a legtöbb energiát nyerje ki a kiáramló ionizált részecskékből, és hogyan javítson ki egy kilyukadt hajótestet. Ezt a fickót nem érdekelték ezek az utcák, sem az, miféle veszélyek leselkednek az arra járókra. Baltimore egyszerre mutatkozott a réginek, és tűnt éppoly idegennek a számára, mint Belgium mitikus földje.

És ebben a pillanatban érte a felismerés, hogy utoljára jár a Földön. Hogy többé nem fog visszatérni.

Másnap reggel arra ébredt a lepukkant hotelszobában, hogy az éjjeliszekrényén egy félig üres tequilásüveg áll, és évek óta először érzi másnaposnak magát. Egy pillanatig azt hitte, annyira lerészegedett, hogy összevizelte magát az ágyban, aztán rájött, hogy a fullasztó hőségben legalább egy liter verejtéket kiizzadt. Úgy érezte, a torka kiszáradt, a nyelve pedig feldagadt.

Lemosta magáról az izzadságot, és a zuhanyból gőzölgően forró vizet ivott, hátravetette a fejét, és hagyta, hogy megteljen vele a szája. A hajók és űrállomások leszűrt és sterilizált vize után évtizedek óta először csodálkozott rá a rengeteg ízre. Remélte, hogy ezek közül nem túlzottan sok köszönhető a mikrobáknak és a nehézfémeknek.

A megmaradt tequilásüvegeket kivette a rekeszből, és beletuszkolta a sporttáskájába, a ruháit tekerte köréjük, hogy el ne törjenek. Aztán elővette a kézi terminálját, és hamarosan induló járatott keresett a Lunára, onnan pedig csatlakozást a Tychóra. Már elbúcsúzott Lydiától, legalábbis mindattól, amit a nő hátrahagyott maga után. Valami búcsúzásfélére került sor Erichkel is. Immár senki sem maradt az egész bolygón, aki egy fél körömpiszoknyit érdekelte volna.

Vagyis dehogy. Ez nem volt igaz. Egy felet talán.

Felhívta a számot, amelyről az ideérkezésekor Avasarala kereste őt, és egy tökéletesen belőtt frizurájú, finom arcívű, fehér bőrű és gigantikus fogú fiatal férfi jelentkezett be. Olyannak hatott, akár egy drága bolti próbababa.

– Avasarala államtitkár irodája.

– Kapcsold Chrissie-t, kölyök, de gyorsan!

A próbababa két hosszabb lélegzetvételnyi időre döbbenten elhallgatott.

– Sajnálom, de az államtitkár asszony nem tud…

– Kölyök – vigyorodott el lesajnálón Amos. – A magánvonalán keresem, ha nem tévedek. Amos Burtonnek hívnak. – Hazugság, de már oly sokszor kimondta, hogy többé-kevésbé igaznak hangzott. – James Holdennek dolgozom. Fogadok, hogy ha most nem szólsz neki, hogy a vonalban vagyok, estére alapjövedelemért folyamodhatsz.

– Egy pillanat – válaszolta a próbababa, és a képernyő az EN kék-fehér logójára váltott.

– Burton! – jelent meg alig harminc másodperccel később a monitoron Chrisjen Avasarala. – Mi a retkes picsát keres még a bolygómon?

– Épp indulni készülök, főnök, de gondoltam, van még valaki, akit meg kell keresnem, mielőtt elmegyek.

– Rám gondolt? Csak mert nem kedvelem eléggé ahhoz, hogy emiatt elaléljak a boldogságtól. A kilövőálláson vár rám a járatom a Lunára, hogy előkészítsem a kurva bulit, mielőtt odaérkezik a marsi miniszterelnök.

– Ilyeneket csináltatnak magával?

– Mindenfélével foglalkozom, és minden másodperc, amíg magával trécselek, tízezer dollárba kerül.

– Komolyan?

– Dehogy, csak a hasamra ütöttem. Viszont utálok a Lunára utazni, ezért egészen eddig halogattam, hogy közben valami mást megcsináljak. Elvigyem? Ha így hamarabb elhúz a bolygómról, akkor elvihetem. Mi az? Valami vicceset mondtam?

– Á, csak eszembe juttatott valakit – felelte Amos. – Mellékesen azt hiszem, ez lesz az utolsó utam ide a kútba.

– Teljesen összetörtem – válaszolta Avasarala.

– Ha már itt vagyok, úgy gondoltam, most letudok mindent, amit még el szeretnék intézni – folytatta Amos. – Hová dugták el a Kisbarackot?

– Kisbarackot?

– A Mao lányt. Clarissát. Pár hónapig a hajónkon vendégeskedett még azután, hogy már nem akarta kinyírni a kapitányt. És be kell vallanom, hogy valamennyire megkedveltem.

– Megdugta a foglyot? – kérdezte Avasarala, egyszerre derült és undorodó arckifejezéssel.

– Á, dehogy – felelte Amos. – Az olyanokkal, akiket kedvelek, általában nem teszek ilyet.

Tizenharmadik fejezet: Holden

A naprendszerek, amelyeket a kapuhálózat elérhetővé tett, szétszórtan helyezkedtek el a mindenki által egyértelműen a Tejútrendszernek vélt galaxisban. A térképészek még mindig a relatív elhelyezkedésüket igyekeztek meghatározni, de már az első eredmények több tízezer fényévnyire becsülték egyes rendszerek távolságát a Földtől, különös furcsaságokkal a helyet és az időt illetően. Efféle elképzelhetetlen távolságokkal szembesülve az emberek könnyen elfeledkeztek arról, milyen hatalmas teret tölt be egyetlen naprendszer. Egészen addig, amíg meg nem kellett találni benne valamit.

A jog szerint minden űrhajónak repülési tervet kellett nyilvántartásba vetetnie, és működő transzponderrel kellett rendelkeznie. Így viszonylag könnyen követni lehetett az egyik helyről a másikra közlekedő hajókat. És a folyamatosan pingelő transzpondernek köszönhetően, amely tudatta, merre kell fordítani a teleszkópot, az aktív hajtóművet a Naprendszer bármely részéből látni lehetett. Ám a dokkokban leállították a hajók rendszereit, így a transzponderjelek állandóan eltünedeztek. Egyes hajókat kivettek a szolgálatból, így előfordult, hogy a transzponder jele teljesen jogszerű okokból elsötétült, és többé nem is bukkant fel. Újonnan megrendelt hajók jelentek meg vadonatúj nevekkel, és nyilvántartásba vett hajókat neveztek át. Akadt, amelyiket roncsokból tákoltak össze, másokat újonnan építettek meg a hajógyárakban, és volt olyan, amelyiket megmentettek. És mindez nagyjából százkvintillió – plusz-mínusz néhány kvadrillió – négyzetkilométernyi térben szétszórva. És mindezt úgy, hogy az ember figyelmen kívül hagyta a tér harmadik dimenzióját.

Tehát tizenhét hajó tűnt el a gyűrűkapukon áthaladva, és ha Holdennek igaza volt, valószínűleg a kiinduló rendszerbe tértek vissza új névvel. Elméletben eljuthatott a szükséges információhoz, de hacsak nem akart több száz emberöltőnyi időt a nyers adatok rostálásával tölteni, segítségre volt szüksége.

Egész pontosan egy számítógépre, amelyik képes átrágni magát az új, a kiselejtezett, az eladott, a javítás alatt álló és az elveszett hajókat nyilvántartó hatalmas adatbázisokon, és olyasmit keressen, ami nem áll össze. A programozók még egy jó számítógép és okos adatfeldolgozó szoftver igénybevételével is nem triviális feladatnak mondták volna ezt.

A legjobb szoftverfejlesztő mérnök pedig, akit Holden ismert, sajnos ismeretlen helyre távozott, és nem válaszolt az üzeneteire. Holden nem rendelkezett a kellő tudással ahhoz, hogy egymaga boldoguljon, se ideje nem volt, hogy elsajátítsa a szükséges készségeket, se csapata, amely helyette elvégezhette volna a munkát. Egyedül pénze volt.

Miután a Roci felújításán dolgozva lehúzott egy műszakot Sakai embereivel, Holden megint felhívta Fredet.

– Fred, helló, lenne egy szoftveres problémám. Megfelelő díjazásért cserébe kölcsönvehetném néhány programozó géniuszodat egy rövid munkára?

– Frissíteni kell a hajó rendszereit? – kérdezte Fred. – Vagy olyasmiről van szó, amin fel fogom húzni magam?

– Amin fel fogod húzni magad. Tehát kit tudnál nélkülözni, hogy megírjon nekem egy programot?

Paula Gutierrezt külsőre az alacsony nehézkedésben felnőttek elnyújtott teste és kissé túlméretezett feje jellemezte. A mosolya keménynek és szakemberhez illőnek hatott. Öt évvel korábban szabadúszó szoftverfejlesztőként hat hónapos tanácsadói állást vállalt a Tychón, aztán az állomáson maradt, és mindenféle apró-cseprő munkát végzett. Széles arca kitöltötte Holden kézi termináljának képernyőjét, a szemöldöke sötét volt és sűrű, a foga vakítóan fehér.

– Tehát erre lenne szükségem, és mihamarabb – jelentette ki Holden, miután felvázolta a követelményeket. – Megvalósítható?

– Abszolút – felelte Paula. – A Tycho minden forgalmi adatbázist helyben letükrözve tárol, ezért még csak az időeltolódás miatt sem kell idegeskedni. A gyorsaságért viszont pluszdíjat számolok fel.

– És mennyibe fog kerülni?

– Óránként ezerötszázba, legalább tíz órával számolva. Előre közlöm, hogy a díjon nem alkuszom, és nem adok kedvezményeket.

– Ez meglehetősen soknak tűnik – merengett el Holden.

– Azért – felelte Paula –, mert a fejéhez szegezem a fegyvert, és annyit csalok ki magából, amennyit nem szégyellek.

– Jól van. Milyen hamar fogok látni valamilyen eredményt?

Paula vállvonást imitált a szemöldökével, aztán kibámult a kamera mellé.

– Mondjuk, úgy húsz óra múlva már átküldhetek adatokat. Előbb összevessem, vagy rögtön továbbítsam, amint bejön?

– Azonnal küldje át, kérem! Meg fogja kérdezni, mire kell?

Paula felnevetett.

– Sosem teszek ilyet.

Monica a Tycho látogatószintjén vett ki egy kisebb lakosztályt. Rettenetesen sokat kellett fizetni ezekért, és Holden meglepetten tapasztalta, hogy semmivel sem voltak kényelmesebbek, mint azok, amelyeket Fred az alkalmazottainak biztosított. Nem sok vállalat bánt ugyanúgy a sajátjaival, mint a vendégekkel. Az illendőség azonban azt diktálta, hogy Holden úgy tegyen, mintha a szobák egészen különlegesek lettek volna, és Monica elégedett lehessen a befektetéssel, ezért elismerően hümmögött a tágas tereket és a berendezést mustrálva.

– Szóval mit mondott Fred? – érdeklődött Monica, amint leültek az ebédlőasztalhoz, és belekortyoltak a teába, amit készített.

– Őszintén szólva nem hiszi, hogy sokat ki lehetne deríteni.

– Mármint arról, hogy a protomolekula-mintával próbálkozzunk, és kapcsolatba lépjünk Miller nyomozóval?

– Igen – felelte Holden, aztán lerakta és eltolta magától a teáját. Az első korttyal megégette a nyelvét, úgy érezte, mintha lenyúzta volna. – Megemlítettem neki, de csak azért, hogy tudja, valaki szivárogtat valahol. Eleve nem szeretnénk ezt az eszközt bevetni a nyomozáshoz. A közeljövőben senki sem fogja kiengedni azt a vackot a palackjából.

– Vagyis azt akarja mondani, hogy csak az időmet vesztegetem itt?

– Dehogy – vágta rá Holden. – A legkevésbé sem. Szerintem az eltűnt hajók kérdésének érdemes utánajárni. Viszont nem hiszem, hogy idegen összeesküvés lenne. Sokkal valószínűbb, hogy a keményvonalas KBSZ-szárnyhoz lehet köze. Már hozzákezdtem, hogy kiderítsem, ha esetleg érdekli ez a történet.

Monica átfordította a kézi terminálját az asztalon, már most ideges lett Holdenre, amiért témát váltott.

– A Behemót történetével szereztem magamnak nevet. Idegen lényekkel, féreglyukkapukkal és protomolekula-szellemekkel, akik egyedül a Naprendszer leghíresebb személyiségével léptek kapcsolatba. Nem hiszem, hogy folytatásnak elmenne az, hogy „Az emberek még mindig szemetek egymással”. Hiányzik belőle a lendület.

– Most akkor az eltűnt hajókat akarjuk megtalálni, vagy arról van szó, hogy újabb idegen furcsaságra vadászunk, ami még híresebbé teszi magát?

– Ez igencsak rosszmájúan hangzott attól az alaktól, akinek az elmúlt hat év során minden fontosabb hírbe sikerült beszuszakolnia magát.

– Ez fájt – válaszolta Holden, és hagyta elhúzódni a kínos csendet. Monica tovább pörgette az asztalon a kézi terminálját, de nem nézett Holden szemébe.

– Elnézést – mondta végül.

– Semmi gond. Nézze. Nehezen viselem, hogy mindenki kirepült a fészekből, és ettől kissé ingerlékeny vagyok. És mivel szeretném lekötni magam valamivel, ki fogom deríteni, mi lett ezekkel az eltűnt hajókkal. Valószínűleg nem idegen összeesküvés lesz, de mindenképp a végére járok a dolognak. Akar segíteni?

– Őszintén szólva nem tudom, mire jutnánk. Azt reméltem, egyszerűen megkérdezzük a mindentudó idegeneket. Van fogalma róla, mennyire hatalmas az űr?

– Már gondolkodtam a dolgon – válaszolta Holden. – Kiötlöttem egy tervet. Beszéltem Freddel a KBSZ-es aspektusról, de nem tetszett neki a felvetés, ezért azonnal elvetette. Mégis szöget ütött a fejembe valami.

A KBSZ nem fog szemétbe dobni egy halom hajót. Ez nem övbéli észjárásra vallana. Ők mindent újrahasznosítanak.

– Vagyis?

– Vagyis, hogyan lehet megtalálni az elorzott hajókat? Sakai főmérnök azt javasolta, hogy inkább újonnan felbukkant hajókat keressek, ne az eltűntek után vadásszak.

– Sakai javasolta, hogy…

– A Roci rendbetételén dolgozom vele együtt. A lényeg, hogy nekem kifejezetten tetszett az ötlet, ezért felkértem egy helyi adatmágust, írjon nekem egy adatbázisbányász szoftvert, amivel lenyomozhatom a nyilvántartásokban megjelent összes új hajó nevét, és talán kideríthetem, hol tűntek fel először.

– Adatmágus?

– Szabadúszó programozó. De akárhogy is hívják az ilyeneket, bármikor átjöhetnek az összes titokzatos körülmények között felbukkant hajót érintő adatok. A mi tizenhét eltűnt hajónk talán ezek egy részhalmaza lesz. Legalábbis kisebb szám lesz, mint a… tudja… az összes hajó.

Monica felállt, és több lépést odébbsétált, nem válaszolt. Holden a teáját fújogatta, és várt. Amikor Monica végül megfordult, nagy nehezen féken tartott hitetlenség tükröződött az arcán.

– Bevonta Fred Johnsont, valami tychói mérnököt és egy rohadt hackert? Ennyire ostoba lenne?

Holden sóhajtott, és felállt.

– Először magától hallottam erről, ezért illendőségből megteszem, hogy tájékoztatom a nyomozás alakulásáról…

– És most elmegy? – Monica most még nyíltabb hitetlenkedéssel bámult rá.

– Hát, ha hiszi, ha nem, nem kell eltűrnöm, hogy ostobának nevezzen valaki, akinek épp segíteni próbálok.

Monica békítően feltartotta a tenyerét, de Holden sejtette, hogy nem gondolja komolyan.

– Elnézést – mondta a nő –, de egyszerűen bevont három külső embert, köztük a KBSZ legmagasabb rangú tagját a nyomozásom… a nyomozásunkba. Mi a francért gondolta, hogy ez jó ötlet?

– Ismer engem, igaz? – felelte Holden, de nem ült vissza, ugyanakkor az ajtó felé sem indult meg még. – Nem az a titkolózós fajta vagyok. Nem hinném, hogy Fred lenne a gonosz, ám ha mégis, akkor a kutatásainkra adott reakciója árulkodó lehet. A titkolózás az a táptalaj, amiben ez az egész összeesküvés-szarság növekszik. Bízzon bennem! A csótányok nem szeretik, ha rájuk világítanak.

– És mi van, ha úgy döntenek, hogy megszabadulnak a zseblámpás fickótól?

– Hát – vigyorodott el Holden –, az is érdekes lesz. Nem ők lesznek az elsők, akik ilyesmivel próbálkoznak, mégis itt vagyok.

Másnap elkezdtek csörgedezni az adatok Paula programjából. Holden engedélyezte, hogy a terminálja átutalja a nő szolgálataiért kifizetendő fennmaradó összeget, és nekilátott, hogy átböngéssze a listát.

Rengeteg új hajó tűnt fel a Mars és a Föld környékén, ám erre számítani lehetett. A hajógyárak rohamtempóban bocsátották ki az új és a felújított járműveket, amilyen gyorsan csak a technikusok és mérnökök bírták. Aki csak össze tudott kaparni pár jüant, a gyűrűkapuk és az azokon túli világok felé igyekezett, és a legnépesebb csoport, amelynek tagjai szívesen éltek a bolygók felszínén, és fiziológiailag eleve alkalmazkodtak ehhez, a két belső bolygóról származott. A hajóknak csupán egy egészen apró töredékénél lehetett felfedezni olyan hiányosságokat, amelyekre Paula programja felhívta a figyelmet, de már egy gyors keresés elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Holden megállapítsa, a hajók többnyire dokumentációs hibák, és nem kalózkodás miatt kerültek fel a megjelöltek listájára.

Elvétve feltűnt néhány gyanús hajó az Övben is. Ezek már jobban érdekelték Holdent. Ha a KBSZ hajókat lopott, akkor logikus, hogy azokat az űr egy olyan régiójában rejtik el, ahol eleve bőségesen találni más hajókat és fém égitesteket. Holden hozzáfogott, hogy egyenként nézze végig az övbéli listát.

A Gozerian a semmiből bukkant elő a Pallas finomítódokkjaiban az adott időintervallumban. A nyilvántartásban örökségi átruházásként szerepelt, az ellenben tisztázatlannak tűnt, ki halt meg, és hogy az új tulajdonost milyen rokoni kapcsolat fűzte a régihez. Holden úgy sejtette, hogy a két kérdésre adott válasz „a régebbi tulajdonos”, illetve „az a személy, aki megölte őt, és elorozta a hajóját” lett volna. A tulajdonjog átruházása eléggé összecsapottnak mutatkozott ahhoz, hogy szinte biztosan kalózkodásra utaljon, viszont a Gozerian Epstein-hajtóművel nem felszerelt, könnyű testű bányászhajóként szerepelt a nyilvántartásban. Sziklázóhajóként. A pallasi nyilvántartás megerősítette ezt, és a tizenhét eltűnt hajó között egyetlen olyan járművet sem talált, amelyikre ráillettek volna a specifikációi. Senki sem fog kiutazni a Naprendszer peremére, majd onnan vissza olyasvalamiben, amit nem Epstein-hajtómű hajt. Sokkal kellemesebb körülmények között is meg lehet halni öregkori végelgyengülésben.

Holden kihúzta a listáról a Gozeriant, és továbblépett a következőre. Mire a Paulától kapott első lista végére ért, tychói idő szerint hajnali három volt, a Rocinál töltendő műszakja pedig nyolckor kezdődött, ezért szundított pár órát, aztán az egész délelőttöt azzal töltötte, hogy a kialvatlanság ködén át igyekezett felkutatni a manőverezőfúvókák kábeleit.

Mire véget ért a műszak, már csak arra tudott gondolni, hogy vacsorára gyorsan bekap valamit, aztán lefekszik aludni, de csaknem ötven új hajóval várta őt Paula adatfolyama. Így aztán hazafelé vett egy doboz kínai tésztát, és az est hátralévő részében a frissítést böngészte.

Az Egérpite gázszállító hajó volt, és a leírása nem egyezett meg az eltűntek egyikével sem. A Vento a Holden számára érdekes időintervallum előtt jelent meg, és miután lekérdezte az utolsó kikötőt, ahol a hajó megfordult, az időpont valósnak bizonyult. Az Istenkáromló Udvari Bolond a lista szerint Epsteinnel lett felszerelve, de a szolgálati napló szerint a hajtómű évek óta nem működött. Azóta teáskanna üzemmódban használta valaki rövid utakhoz.

És így tovább, végig a neveken. Aztán csipogott a terminálja, jelzett, hogy üzenete érkezett. Amos jelentkezett be titokzatosan fogalmazva: „Kimentem a régi barátom sírjához. Jól ment, de még el kell intéznem valamit. Később még kereslek.” Holden felszürcsölt egy keveset a mostanra teljesen kihűlt tésztából, aminek az állaga a földigilisztákéra emlékeztetett. Hogy lehetett képes Miller ilyesmivel keresni a kenyerét? – tűnődött el. Döbbenetesnek érezte a felismerést, hogy a nyomozás milyen nagy hányadát tette ki a kimerítő keresgélés. A végtelen listák átnyálazása, hátha sikerül rálelni arra az egy adatra, amelyik nem illik a képbe. Hogy újra meg újra elbeszélget a lehetséges szemtanúkkal. Járdakoptatással, ahogy Alex neo-noir filmjeinek hekusai mondták volna.

Alexre gondolva ugrott be valami, és Holden visszatért a korábbi tételekhez, mígnem rátalált a Pau Kant nevű hajóra. Utolsó tartózkodási helyének a 434 Hungaria kisbolygót jelölték meg. A Marshoz viszonylag közel, ám nagy pályahajlással keringő Hungaria aszteroidacsoport magas albedójú tagját. A marsi irányítás fogta a Pau Kant pingjelét, majd nem sokkal később elveszítette. A hajót eltűntnek nyilvánították.

Ám egyszeri, rövid életű feltűnése előtt a Pau Kant egyetlen nyilvántartásban sem szerepelt. Holden nem talált leírást a hajótest és a hajtómű típusáról. Ahogy tulajdoni lapokat sem, amelyeknek utánanézhetett volna. Áthelyezte a később ellenőrizendő hajók listájára, de a Marssal és a belső övbéli kisbolygókkal kapcsolatban valami nem hagyta nyugodni.

A Hungaria csoport nem tűnt a legrosszabb helynek, ha el kellett rejteni valamit. A 434 Hungaria körülbelül húsz kilométer átmérőjű volt. Elegendően nagy tömege volt, hogy leárnyékolja a hajókat a radarok elől, a csoport nagy albedója pedig megzavart bárkit, aki teleszkóppal igyekezett hajókat megtalálni. A helyzet is érdekesnek számított. Amennyiben a KBSZ radikális tagjai a gyarmatosító hajók elleni kalóztámadásokra készültek, a belső Övnél számos rosszabb helyet találhattak volna a hajóik összegyűjtéséhez. Ezenkívül nemrégiben földi célpont ellen is támadást indítottak. A kudarc még nem jelentette azt, hogy többet nem terveztek. A belső gyűrűben elrejtett hajók pontosan azt az első lépést jelenthették, amely az újabb próbálkozáshoz kellett.

A Hungaria aszteroidák egészen messze helyezkedtek el a Tycho jelenlegi pozíciójától, Holdennek pedig nem volt hajója. A Marshoz azonban meglehetősen közel jártak, Alex pedig épp ott tartózkodott. Ha szerezni tudna magának egy hajót, nem kellene sokat utaznia, hogy egy pillantást vessen rájuk. Ahhoz, hogy kiderítse, a Pau Kant ott van-e még kipányvázva valamelyik sziklához, a sötétség rejtekében. És ha ráillene Monica valamelyik hajójának leírása? Nos, érdekes lenne megvinni a hírt Frednek.

Holden az asztalra helyezte a terminálját, olyan szögben állította be, hogy az arcát vegye, aztán belekezdett:

– Alex! Helló, remélem, minden rendben arrafelé, és Bobbie is jól van. Utánanéztem az eltűnt hajók kérdésének, és akadt egy gyanús találat a 434 Hungariánál. Meg tudnád oldani, hogy szerezz magadnak egy hajót? Ha bérelned kell, bátran vegyél ki pénzt rá a számlámról. Szeretném kideríteni, hogy nem hagytak-e ott egy Pau Kant nevű hajót tétlenül a sötétben. A transzponderkódjának specifikációit megtalálod a csatolmányban.

Egy fájlban megadta a Pauról összegyűjtött minden információt és a marsi irányítás nyilvántartásából kimásolt legutóbbi helyzetét. Meglehetősen sovány alapnak tűnt a kiinduláshoz, de Alex biztosan élvezi majd a repülést, Holden pedig örömest állta a költségeket, hogy ne érezze kellemetlennek, amiért szívességet kér.

Egészen biztosra vette, hogy az előrelépésből fakadó hirtelen energialöket nem fog sokáig tartani, de be akart számolni valakinek a sikeréről, és teljesen ébernek érezte magát, ezért felhívta Monicát. A hangposta jelentkezett. Holden üzenetet hagyott a nőnek, hogy hívja vissza, felszürcsölte az utolsó hideg és undorító tésztaszálakat, majd amint ledőlt, azonmód el is aludt a kanapén.

Másnap reggel nem kellett megjelennie, hogy a Rocin dolgozzon, Monica pedig nem hívta vissza, ezért úgy döntött, hogy megint megpróbálja felhívni a nőt. Semmi válasz. Útban reggelizni kitérőt tett Monica lakosztályához, de ott sem találta meg. A nő egy kissé berágott rá, de Holden nem tudta elképzelni, hogy szó nélkül dobta volna az eltűnt hajókat illető egész sztorit. Még valakit felhívott.

– Tycho biztonsági szolgálat – jelentkezett be egy fiatal férfihang.

– Helló, itt Jim Holden beszél. Egy itt vendégeskedő újságíróról, Monica Stuartról szeretnék érdeklődni. Távozott az állomásról?

– Egy pillanat. Nem. A nyilvántartás szerint még az állomáson tartózkodik. A lakosztálya…

– Értem, de tudja, épp a lakosztálya előtt állok, és nem nyit ajtót, és a kézi terminálján sem válaszol.

– A nyilvántartásban azt látom, hogy a terminálja tegnap reggel óta nem kapcsolódott fel a Tycho hálózatára.

– Hm – mondta Holden, és a szemöldökét ráncolva bámult a bejáratra. Az ajtó túloldalán uralkodó csendet baljósnak érezte. Mi van, ha úgy döntenek, hogy megszabadulnak a zseblámpás fickótól? Nem csak rá illett ez a leírás. – Tehát még csak egy szendvicsért sem fizetett több mint egy napja. Ez nem sok jót sugall.

– Szeretné, ha odaküldenék egy csapatot?

– Tegye meg, kérem!

Mire a biztonsági egység megérkezett, és kinyitotta Monica lakosztályának ajtaját, Holden a legrosszabbra számított. Nem kellett csalódnia. A szobákat módszeresen átkutatták. Monica ruhái és személyes holmija szanaszét hevert a padlón. A kézi terminálra, amelyet az interjúkhoz használt, rátapostak, hogy szétzúzzák, de a képernyő még vibrált, amikor Holden hozzáért. A csapat nem talált vérnyomokat, de nagyjából ez számított az egyetlen kedvező fejleménynek.

Holden felhívta Fredet, miközben a csapat elvégezte a helyszínelést.

– Én vagyok az – szólalt meg, amikor a KBSZ vezetője bejelentkezett. – Komolyabb gondod is akadt, mint a Medinán tevékenykedő radikálisok.

– Valóban? – kérdezte egykedvűen Fred. – És mi lenne az?

– Már a Tychóra is beszivárogtak.

Tizennegyedik fejezet: Naomi

Terryon Lockot újfajta helynek szánták a Jupiter-rendszer ürességében. Az övbélieknek otthont adó világnak. Modulokból épült fel, hogy szükség szerint növelhessék vagy csökkenthessék a méretét. Nem tartozott sem a Föld, sem a Mars, sem bárki fennhatósága alá. Szabad városként létezett az űrben, saját kormányzattal, saját környezetszabályozással. Naomi annak idején látta a terveket, amikor először kikerültek a hálózatokra. Rokku kinyomtatta őket vékony műanyag fóliára, és kiragasztotta a hajó falára. Terryon Lock volt az új Jeruzsálem, amíg a ganymedesi biztonsági erők be nem záratták. Engedély nélkül nem lehetett kolóniákat létesíteni. Házakat felhúzni. Nem létezhettek biztonságos menedékek még akkor sem, ha maguk építették azokat.

Naomi még nem esett teherbe, amikor történt. Nem is sejtette, hogy ez fogja meghatározni az életét.

Filip nyolc hónapos volt, amikor az Augistín Gamarra elpusztult. A Gamarra a Ceres Állomásról indult, a Koalíciós Hadiflotta egyik kutatóállomása felé égetett szerves vegyületekből és hidroponikus felszerelésből álló rakománnyal. Tíz órával az indulás után, miközben ráérős negyed g-vel égettek, a hajó mágneses palackján rés keletkezett, és a fúziós mag kiáramlott a hajóba. A másodperc egy töredékéig a Gamarra felragyogott, akár a Nap, és kétszázharmincnégy ember veszítette életét. Egyetlen roncsdarab sem maradt utána, az esemény hivatalos vizsgálata pedig sosem zárult le, mivel nem tudtak megállapítani okot. Lehetett baleset vagy szabotázs. Véletlen balszerencse vagy szándékos gyilkosság.

A klub végében lévő rejtett kamrából a pörgés középpontjához még közelebb eső lakásba mentek át. A levegőből egy nemrégiben kicserélt légvisszaforgató-szűrő túlságosan tiszta, ózondús szagát lehetett kiérezni. Filip leült a kis asztalhoz, összekulcsolta a kezét. Naomi a parányi hab és gél kanapén helyezkedett el. A fiú sötét szemébe nézett, és a fejében próbálta összekötni azzal a tekintettel, amely az emlékeiben megmaradt. Az ajkakkal és a fogatlan, örömteli mosollyal. Naomi nem tudta megállapítani, valóban volt-e hasonlóság, vagy csak a képzelete játszott vele. Mégis mennyit változhatott egy már nem egészen csecsemő, aki még nem egészen felnőtté cseperedett? Elképzelhető, hogy ugyanaz a fiú lenne? Más biztosan nem volt.

Az üreg nem állt üresen. A szekrényben ruhákat tartottak, a kis frizsiderben ételt és sört. A fakó falak sarkai letöredeztek. Filip nem árulta el, kié a lakás, Naomi pedig nem kérdezett rá.

– Miért nem hoztad el a Rocinantét? – kérdezte Filip. A hangja puhatolózónak hatott. Mintha a kérdést csupán azok helyett tette volna fel, amelyekre valójában választ szeretett volna kapni. Amelyekre Naomi szerette volna, ha válaszolni tud. Miért mentél el? Nem szerettél minket?

– Szárazdokkban van, amíg javítják. Hónapokig el fog tartani.

Filip bólintott, egyszer, határozottan. Naomi Marcót fedezte fel a mozdulatban.

– Ez meg fogja bonyolítani a dolgokat.

– Marco nem mondta, hogy szükséged lenne a hajóra – válaszolta Naomi, és átkozta magát, amiért a szavait ki nem mondott bocsánatkérésként lehetett értelmezni. – Csak annyit mondott, hogy bajba kerültél. Hogy bujkálsz a törvény elől, és hogy nekem… hogy segíthetnék neked.

– Ki kell találnunk valamit – jelentette ki Filip.

A Ceres Állomás kórházai az Öv legjobbjai közé tartoztak, amikor már bármelyik pillanatban megérkezhetett Naomi kisbabája. Egyiküknek sem volt elég pénze ahhoz, hogy az Europára vagy a Ganymedesre utazzanak a terhesség idejére. A Ceres közelebb állt Rokku lehetőségeihez, mint a Tycho Állomás. A gyermekszülés sokkal nagyobb veszélyt jelentett az övbéliekre, mint azokra, akik állandó nehézkedés mellett éltek, Naomi terhessége alatt pedig már két alkalommal is komoly ijedelemre volt okuk. Marcóval egy olcsó bérelt üregben laktak a kórház közelében, az egészségügyi ellátásért ideutazó övbélieknek fenntartott több tucat hely egyikében. A szerződés szerint meghatározatlan időre vették ki, és addig maradhattak, amíg szükségük lehetett az orvosokra, nővérekre, szakértői rendszerekre és gyógyszerekre, amelyek az egészségügyi központ rendelkezésére álltak.

Naomi még mindig emlékezett az ottani ágy alakjára, az olcsó, csillagoség-mintázatú műanyag függönyre, amelyet Marco akasztott fel az ajtó elé. A szagától felfordult Naomi gyomra, de Marco annyira büszke volt rá, hogy végül ő is megtűrte. Ráadásul hiába járt a terhesség ennyire előrehaladott szakaszában, szinte mindentől hányingere volt. A napjait vagy alvással töltötte, vagy a kisbabát érezte mozogni a hasában. Filip már magzatként nyughatatlanul viselkedett. Naomi olyan nőnek érezte magát, aki maga tartja kezében a sorsát.

– Hány embert kellene kijuttatnod? – kérdezte Naomi.

– Összesen tizenötöt.

– Veled együtt?

– Tizenhatot.

Naomi bólintott.

– Rakomány?

– Nincs – felelte a fiú, és úgy tűnt, mintha mondani akarna még valamit. Némi tétovázás után elfordította a tekintetét.

A Ceres akkoriban még a Föld fennhatósága alá tartozott. A bázison élők többsége az övbéliek közül került ki, akik aztán valamelyik marsi vagy földi nagyvállalathoz szerződtek le. Földi biztonsági szolgálathoz, ahol csupa övbéli dolgozott. Földi légiirányításhoz, ahol csupa övbéli dolgozott. Marsi biológiai kutatóközponthoz, ahol csupa övbéli dolgozott. Marco csak nevetett ezeken, de metsző éllel. A Cerest a legnagyobb szentélynek nevezte, amit az emberiség a Stockholm-szindrómának épített.

Aki csak Rokkuval repült, mind befizette a részét a KBSZ kasszájába, így Naomi is. A KBSZ pedig gondoskodott róluk a terhességük utolsó napjaiban, a helybéli asszonyok ételt hoztak az üregükbe, a helybéli férfiak kocsmázni vitték Marcót, hogy legyen kivel beszélgetnie Naomin kívül is. Naomi nem nagyon gondolt bele ebbe, csak hálát érzett. Azokon az estéken, amikor Marco elment inni a helybéli férfiakkal, ő pedig egyedül maradt az ágyban Filippel, a néma csendben is tovább zakatoló elméjére már-már transzcendens elégedettség telepedett. Most legalábbis így emlékezett rá. Akkoriban, mivel nem tudta, mi vár rá, talán egészen másként élte meg.

– Hová kell eljutnotok?

– Erről nem beszélünk – felelte Filip.

Naomi félrefésülte a haját a szeméből.

– Azért hoztál ide, mert biztonságos a hely, sa sa? Akkor most arról van szó, hogy nem szeretnéd, ha más meghallaná, vagy attól tartasz, hogy azzal, ha elárulod nekem, veszélybe sodrod magad? Mert ha nem bízol meg bennem eléggé ahhoz, hogy megkérj arra, amit akarsz, akkor nem bízol bennem eléggé ahhoz, hogy itt legyek.

A különbség jóval árnyaltabb volt, mint amit a szavai elbírtak, mintha az egyszerű logisztikai tények megmagyarázták volna, hogy Naomi miért ment el. Hogy kijei voltak egymásnak. Mintha hallotta volna recsegni a szavakat, azt viszont nem tudta, Filip mit hall ki belőlük, vagy hogy mit kellett volna másképp mondania. Egy pillanatra megrezzent a fiú arca. Bánat, gyűlölet vagy fájdalom ült ki rá, de túl hamar eltűnt ahhoz, hogy fel lehessen ismerni. A bűntudat új rétege rakódott rá, és nehezedett Naomira. Ahhoz képest, ami már eddig is nyomasztotta, jelentéktelen maradt.

– Azt mondta, csak azután árulhatom el neked, hogy kijutottunk az állomásról – válaszolta Filip.

– Nyilván sejtelme sem volt róla, hogy egy másik hajón foglak elvinni. Változnak a tervek. A tervek már csak ilyenek.

Filip Naomira szegezte a tekintetét, a szeme keménynek tűnt, akár az üveggolyók. Naomi rájött, hogy akaratlanul is Marcót idézte. Filip talán úgy érezte, hogy arculcsapásnak szánta, hogy Naomi azzal követelte magának az ő apját, hogy a szavait használja. Naomi nem tudta megmondani. Nem ismerte a fiút. Folyton emlékeztetnie kellett magát erre.

– Megbeszéltük, hol találkozunk.

– És az időpontot?

– Igen.

– Mikor?

Naomi látta, hogy Filip tekintetébe beúszik az „erről nem beszélünk” mantra. Amikor a fiú megszólalt, a hangja gyengébbnek, gyerekesebbnek hatott. Sebezhetőbbnek.

– Hamarosan.

– Mennyire hamar?

Filip elfordította a tekintetét.

– Nagyon.

Már akkoriban tudta, hogy keményvonalas KBSZ-csoportok működnek a Ceresen, ám ez nem zavarta. A radikális KBSZ is KBSZ volt, vagyis a családhoz tartoztak. Mint egy hibbant nagybácsi, aki mindenkivel összeverekedett, de miközben a Föld egyre feljebb srófolta a vámtarifákat, a Mars pedig egyre lejjebb vitte az árakat, az ostromlottság érzete mindenekelőtt az övbéliek oldalára állította a többi övbélit. És Rokkuval hajózva nem kellett sok idő ahhoz, hogy a földiek és marsiak elpusztításának témáját afféle fehér zajnak tekintse.

A szülés nehezen ment. Harminc óra vajúdás. Naomi hasfalának izmai, miután egész életében változó nehézkedés terhelte őket, cafatokra szaggatták önmagukat. Ha Rokku hajóján, vagy akár a Hygeia Állomáson lettek volna, Naomi talán nem éli túl, és vele együtt a magzat is meghal. A ceresi egészségügyi központ azonban megtapasztalt már ilyet, sőt ennél sokkal rosszabbat is. Egy teletetovált kezű, őszülő hajú nő mindvégig vele maradt a szobájában, szuahéli és arab nyelvű dalokat énekelt neki. Naomi még mindig maga előtt látta a nő arcát, a fejében hallotta a hangját, de a nevét nem tudta felidézni. Ha tudta egyáltalán valaha.

Filip hajnali ötkor vett először – kimerülten, mérgesen – levegőt, egy nappal azután, hogy Naomi bevonult a központba. A gyermekorvosi autodoki megvizsgálta, Naomi életének leghosszabb öt másodpercén át meghányta-vetette az eredményeket, majd kijelentette: az újszülött megnyugtató mértékben a megszokott hibahatáron belül maradt. Az őszülő hajú nő Naomi mellére helyezte a csecsemőt, és áldást énekelt nekik.

Naominak eszébe sem jutott megtudakolni, hogy Marco hol lehet. Azt feltételezte, hogy valahol a várakozóban, készen arra, hogy szivarpótlékokat osszon ki, amint megkapja a hírt Naomiról és a fiukról. Ez talán még igaz is volt.

– Oda kell érnünk, vagy elég, ha kijutunk az állomásról? – kérdezte Naomi.

– Minimum az állomásról ki kell jutnunk. Még jobb, ha már ott vagyunk, de egyértelműen nem az állomáson.

– És hová készülünk?

– A Hungaria csoporthoz. – A csoportot kisebb aszteroidák alkották. Magas albedójúak. Nem állomások voltak, csak egy bárki számára rendelkezésre álló raktárlétesítmény. Az övbéli sziklák közül ezek helyezkedtek el legközelebb a belső bolygókhoz.

– Találkozni fogunk ott valakivel?

– Nem ott. Pár napja indult el egy hajó. A Nap irányában. De a Hungaria felé tart. Pellának hívják.

– És azután?

Filip övbéliesen megvonta a kezét. Ennyit minden jel szerint elárulhatott Naominak, többet viszont nem. Naomi eltűnődött, vajon mi történne, ha erősködne, de tudta, hogy ilyesmivel nem fog kísérletezni. Sajnálom. Sokkal jobban szerettelek, mint életemben bármit. Maradtam volna, ha tudok. Magammal vittelek volna.

Filip ránézett, aztán elfordította a tekintetét.

A szülés utáni hetek java részét lábadozással töltötte. A kisbaba nem hagyta egyhuzamban sokáig aludni, de egy hét tényleg pokoli kólikától eltekintve a kisfiú sem nehezebb, sem könnyebb feladatnak nem bizonyult, mint amire Naomit felkészítették. A legnehezebben az unalmat lehetett viselni, Marco pedig ebben segített. A helybéliek csapata, akikkel együtt járt inni, a kikötőben dolgozó gépészekből és technikusokból állt, Marco pedig elmesélte neki a számukra nehézséget okozó gépészeti problémákat. Olyan munkákat, amelyeket egy tanácsadó félhavi bérnek megfelelő összegekért oldott volna meg. Naomi szívességből foglalkozott velük, és mert intellektuális kihívásra vágyott. Miközben Filip a kis műanyag bölcsőjében szendergett, Naomi vízvisszaforgatók diagnosztikai programjait igazította az egyedi igényekhez. Virtuális időzítő sorozatvezérlőket épített nyíróerő-érzékelő egységekhez. Felülíró szoftvereket készített mágneses tartályok konténmentkorlátainak ellenőrzéséhez.

Olyan korlátokénak, amelyek nem sokkal később csődöt mondtak a Gamarrán.

– Rendben – egyezett bele Naomi. – Meglátom, mit tehetek.

– Tudsz szerezni másik hajót? – érdeklődött Filip.

– Talán ki tudok bérelni valamit.

– Nem bérelhetsz ki egyszerűen egy hajót. Ennek lenyomozhatatlannak kell lennie.

Ami annyit tett, Naomi jól tudta, hogy bármire készültek is, fegyveresek fognak Filip, Cyn és a többiek nyomába eredni. Talán biztonsági erők, talán egy rivális csoport, talán valami egészen más, amire Naomi eddig nem is gondolt. Viszont mindenképp következményei lesznek a dolognak. És vérontásra kerül majd sor.

– Talán sikerül stikában kibérelnem valamit – felelte Naomi. – Ha mégsem sikerülne, gondoskodni fogok róla, hogy ne köthessék hozzátok.

Filip nyelt egyet. Naomi egy pillanatra félelmet fedezett fel a fiú tekintetében. Most tizenhat éves volt. Egy évvel fiatalabb csak annál, mint amilyen idősen Naomi annak idején megismerkedett Filip apjával. Három évvel fiatalabb, mint amikor Naomi először megszoptatta őt.

– Megkerestelek volna, ha az apád engedi – közölte Naomi. A szavak elfojthatatlan szükségből törtek elő belőle. Filip klassz fiú volt. Már most cipelnie kellett a terhet, amelyet Marco rakott rá. Nem volt szép azért is felelőssé tenni, hogy az anyja hogyan érez. Naomi felállt. – Felesleges bármit tenned ezzel kapcsolatban. Nekem kellett volna. Ha az apád hagyott volna.

Ha az apád hagyott volna. A szavak súlyosnak és mérgezőnek hatottak, akár az ólom. Megtettem volna, amit akartam, de még mindig ő irányított. És ez most sem változott. Ennyi év, ennyi változás után, mindazok után, amit tettem, és amivé váltam, nem hagytalak volna rá, de Marco még mindig irányít engem. Megbéklyóz. Megbüntet azért, mert nem hagytam, hogy eleve ő uralkodjon felettem.

– Rendben – mondta Filip. Az arcán semmiféle érzelem nem tükröződött.

Naomi bólintott. A kezét olyan erősen szorította ökölbe, hogy belesajdultak az ízületei. Ellazította magát.

– Egy napot kérek. Akkorra többet fogok tudni.

– A klubba gyere! – válaszolta Filip. – Ha nem találsz ott minket, várj, és megkeresünk. Folyton költöznünk kell.

Azt hittem, veled maradhatok, gondolta magában Naomi, aztán feldühödött a csalódottságán. Nem anya és fia talált újra egymásra itt. Naomit talán a Filippel való lezáratlan ügye csalta ide, a fia azonban egészen mással foglalkozott. Olyasmivel, ami visszarángatta rég nem látott anyját az ő világába. Ha Naomi leülni szeretett volna vele, édességet majszolni és anekdotázni, ahogy még sosem tették, az az ő baja volt.

– Megértem – jelentette ki Naomi. Habozott, aztán megindult az ajtó felé. Amikor odaért, Filip fojtott hangon utánaszólt. Mintha úgy kellett volna kipréselnie magából a szavakat.

– Köszönöm, hogy eljöttél.

Naomi úgy érezte, hogy a szegycsontjában valaki pöröllyel esik neki a szívét körbeölelő csontoknak. Filip az asztal mellől figyelte. Annyira hasonlított az apjára. Naomi próbálta elképzelni, hogy valaha maga is ilyen fiatal volt. Elképzelni, hogy ennyi idősen ő is tudta volna, hogyan válassza meg úgy a szavakat, hogy ennyire teljességgel üresnek, szívmelengetőnek és kegyetlennek hangozzanak. Érezte, hogy a mosoly milliméternyit előrébb tolja az ajkát. Inkább a szomorúság nyilvánult meg benne, mint az öröm.

– Ő kért meg rá, hogy ezt mondd – fordult hátra Naomi. – Ugye?

A fiú hallgatását százféleképp lehetett értelmezni.

A Gamarra után Marco részegen és örömittasan állított haza. Naomi megkérte, legyen csendben, ne ébressze fel a kisbabát. Marco a karjaiba kapta Naomit, körbeforgatta őt a kis szobában, mígnem a bokája nekicsapódott az ágynak, és fájdalmában felszisszent. Marco ekkor lerakta, megsimogatta a jelentéktelen sérülést. Megpuszilta. Mosolyogva nézett fel Naomira, amivel egyszerre kért és ígért, Naomi pedig azon tűnődött, vajon tudnának-e elég csendesen szeretkezni, hogy közben ne riadjon fel Filip. Épp ezen gondolkodott, amikor Marco megsemmisítette őt.

– Megcsináltuk. Neked sikerült, que si?

– Mi sikerült? – kérdezte Naomi, és hátradőlt az ágy zseléjébe.

– Megbosszultuk Terryon Lockot – felelte Marco. – Kiálltunk az Övért. Magunkért. Érte.

Marco a kisded felé bökött a fejével. Filip a hüvelykujját szopta álomtól ernyedt szájával, a szeme lehunyva, mintha soha többé nem akarná kinyitni. Naomi már azelőtt tudta, hogy megértette volna, amit tudott. Delejes hűvösség áradt szét a szívében, a hasában, az egész testében. Marco rejtélyes mosolyának emléke, ahogy Naomi térde alól felnéz rá, örökre az agyába vésődött.

– Mi sikerült nekem? – kérdezte.

– A tökéletes bűntény – felelte a férfi. – Az első a sok közül.

Naomi megértette. A Gamarrát az ő kódjával pusztították el. Az emberek, akik odavesztek a tragédiában, miatta haltak meg, és Rokku keménykedését és kifakadásait mostantól nem lehetett üres heccelődésként kezelni. Marco gyilkossá vált. Ahogy Naomi is. Ennek ellenére szeretkeztek, a férfit túlságosan hajtotta a hév, és veszélyes lett volna visszautasítani, Naomit pedig túlságosan letaglózta a hír, hogy felfogja, mennyire nem akarja ezt. Dühös volt, amiért így alakult, mégis megtörtént. A sötét korszak vette ezzel kezdetét, de visszagondolva minden más – a depresszió, a félelem, Filip elvesztése, a sikertelen öngyilkossági kísérlet – ebből az éjszakából következett.

A pokol kapuja feletti, apró betűs feliratból.

Nem okozott nehézséget üreget bérelni a kikötő közelében. Naominak elegendő pénze volt ahhoz, hogy névtelen krediteket szerezzen be, az összeget átfuttassa egy állomáson kívüli pénzváltón, ahonnan egy kérészéletű árnyékszámlára utalta vissza. Csupán azért érezte furcsának, mert oly régóta nem csinált ilyet. Azóta nem, hogy elszerződött a Canterburyre, ez pedig mintha hét emberöltőnyi ideje lett volna már.

Leült a keskeny gélágyra, s várta, hogy elapadjanak a könnyei, és elmúljon a hányingere. Így lesz, habár a legrosszabb pillanatokban Naomi úgy érezte, hogy talán sosem fognak. Aztán hosszasan lezuhanyozott, átöltözött az egyik bódéban vásárolt új ruhájába. Ahogy a tömörített szövet melegítővé terjedt szét, gubójából kibújó rovarra emlékeztette. Úgy tűnt, mintha valamit jelképeznie kellett volna.

A kézi terminálja azt jelezte, hogy fél tucat új üzenete érkezett Jimtől. Egyiket sem játszotta le. Ha megteszi, nem tudott volna ellenállni a kísértésnek, hogy válaszoljon – hogy mindent bevalljon neki, hogy vigaszt leljen benne, hogy olyasvalakivel beszéljen, akiben teljesen megbízik. Aztán Jim kötelességének érezte volna, hogy csináljon valamit. Hogy eljöjjön, és rendbe tegye a dolgokat. Hogy részévé váljon a zűrzavarnak, amit Naomi teremtett, azoknak a dolgoknak, amiket tett. Az itt és az ott, a Marco és a Rocinante közötti távolság túlságosan értékes volt ahhoz, hogy feláldozza. A vigasznak később fog eljönni az ideje, amikor Naomi túlesett mindazon, amit most végre kellett hajtania. Miután megmentette Filipet. Miután megmenekült Marcótól. Így inkább nem játszotta le az üzeneteket. Viszont le sem törölte őket.

Marco már annak idején, amikor Rokkuval repült, vezérként tekintett magára. Jól csinálta. Nem számított, mennyire súlyossá vált a helyzet, mindig sikerült elhitetnie, hogy minden újabb akadállyal előre kalkulált, minden megoldás – még az olyan is, amelyikhez a logika szerint semmi köze nem lehetett – valamiképp az ő zsenialitásának volt az eredménye. Egyszer elmagyarázta, hogyan sikerül összehoznia ezt.

A trükk az, mesélte, hogy legyen valami egyszerű terv, ami többé-kevésbé elszúrhatatlan, és így mindig van mire támaszkodni, aztán erre halmozni a kockázatokat. Ki kell találni egy olyan alternatívát, ami legfeljebb százból egyszer működhet, és ha mégis ez jön be, istennek tűnsz. Aztán egy olyat, amit húszból egyszer lehet sikeresen meglépni, és ha megcsinálod, te leszel a legokosabb a társaságban. Aztán egy olyat is, aminek ötből egy az esélye, de úgy tűnik majd, tudtad, hogy képes leszel rá. És ha minden kötél szakad, még mindig előveheted azt, amelyikkel bármilyen körülmények között győzhetsz.

Ha egyetlen kifejezéssel kellett volna jellemezni Marcót, a „bármilyen körülmények között győzni” lett volna az.

Az évek során Naomi nemegyszer eltűnődött azon, vajon hol helyezkedik el ezen a skálán. Vajon a százból, ha egy esélyt jelentette, vagy a biztos megoldást? Sosem tudta, és nem állt módjában kideríteni. Már nem is számított, legfeljebb úgy, ahogy egy hiányzó ujj viszket néha.

És most újra itt van, és azt teszi, amit Marco akar. A férfi a cinkosává tette, bármilyen tervet főzött is ki. Ezúttal azonban Naomi tudta, kivel áll szemben. Már nem az a lány volt, akit Marco fortéllyal rávett, hogy szabotálja a Gamarrát. Nem egy fülig szerelmes bakfis. Filip pedig nem volt csecsemő, akit el lehetett tüntetni, és túszként lehetett használni, hogy Naomi engedelmesen viselkedjen. Hogy hallgasson.

Ezért talán – talán – végre eljött a pillanat, amire várt. Marco talán hibát követett el azzal, hogy bevonta őt. Elhessegette magától a gondolatot. Túl veszélyesnek tűnt, túl bonyolultnak. Túlságosan nagy volt az esélye, hogy Marco arra számít, Naomi ezt gondolja majd.

Csaknem egy órába telt, amíg az állomás címjegyzékét böngészve rátalált a címre, még ha nem is tudta, mit keres. Fogalma sem volt, mivel foglalkozhat a Külső Perem Exportvállalat, mindössze annyit, hogy elég kétesnek tűnt a vállalkozás ahhoz, hogy annak idején nem akart dolgozni nekik, és hogy kellően értették a dolgukat ahhoz, hogy a legénységnél hamarabb értesüljenek a marsiak keresetéről, amiben a Rocinante roncsmentett státuszát vitatták. Naomi megtalálta a fizikai címüket – amely most más állásban volt, mint legutóbb –, és kerített egy kocsit.

A kikötő melletti raktárak álladó mozgásban voltak. Az árucsere és a hatékonyság nyomására minden helyet a lehető legkevesebb pihenőidővel használtak ki a bérleti szerződések a be-és kipakolások között. Az edzett üveg ajtón a „KÜLSŐ PEREM EXPORTVÁLLALAT” felirat állt, de egy hét, egy nap, egy óra múlva már bármi lehetett a helyén.

A pult mögött álló fiatal férfi felmosolygott rá. A haját rövidre nyírták, a bőre több árnyalattal sötétebb volt Naomiénál. Az acélkeretes szemüveget éppúgy viselhette modorosságból, mint interfészeszközként. Naomi még sosem látta a férfit.

– Helló! – köszönt oda neki.

– Miss Nagata! – felelte a férfi, mintha régi ismerősök lettek volna. – Jó ideje nem láttuk már. Sajnos jelenleg semmi olyan megbízást nem adhatunk, amelyhez megfelelne a hajója.

– Nem ezért vagyok itt – válaszolta Naomi. – Hajót szeretnék bérelni. Méghozzá a legteljesebb diszkréció mellett.

A férfi arckifejezése nem változott.

– Ez csak meglehetősen drágán lenne megoldható.

– Húsz főnél kisebb legénységet szállítana.

– Mennyi időre kellene?

– Még nem tudom.

– Rakományt is vinne?

– Nem.

A férfi tekintete egy pillanatra látszólag a semmibe meredt. A szemüveg tehát interfészként funkcionált. Naomi összefonta maga előtt a karját.

Egy a százból, gondolta, ha a saját hadihajómmal érkezem, készen arra, hogy magammal vigyem az embereket a Ceresről. Egy a húszból, ha tudom, hol találok valakit, aki hajlandó erre. Kíváncsi lett volna, mi lehetett az egy az ötből esély. És mivel lehetett biztosra menni.

A férfi ismét rá összpontosított.

– Azt hiszem, segíthetünk – közölte.

Tizenötödik fejezet: Alex

A kórházig tartó út rémálomba illett. Miközben a jármű végigszáguldott a folyosókon, lassan kifejtették hatásukat a fájdalomcsillapítók. A testét uraló fájdalom és éberség kombinációja fokozatosan annak mély és nyomasztó tudatává alakult át, hogy egyszerűen valami gond van. Amikor már majdnem a traumatológia bejáratához értek, az idő megbicsaklott, ahogy a tudata ki-be kapcsolt. A mentőorvosok egyike sem fordított rá különösebb figyelmet.

Mindannyian Bobbie-ra koncentráltak.

A nagydarab nő lehunyt szemmel feküdt, a szájából halvány műanyag cső lógott ki, tartotta nyitva az állkapcsát. Onnan, ahol hevert, Alexnek sikerült kivennie a kerekes hordágy kijelzőjét, és nem igazán tudta, hogyan értelmezze, amit lát. A mentőorvosok társalgása célratörő, feszült volt. Az ahhoz hasonló szavak és kifejezések, mint a „megpróbálom újra felfújni”, „stabilizálom” és „fenntartom a nyomást”, a pánik határára sodorták Alexet. Bobbie teste, amennyit látott belőle, ernyedtnek tűnt. Alex próbálta nyugtatni magát, hogy nem halott. Ha Bobbie meghalt volna, nem igyekeznének megmenteni. Remélte, hogy nem téved.

A sürgősségi osztályon áttolták egy automatizált sebészeti ágyhoz, amely nem sokban különbözött a Rocinantén lévőtől. A röntgenvizsgálat nem tarthatott tovább másfél percnél, mégis egy örökkévalóságnak tűnt. Alex folyton oldalra pillantgatott, Bobbie-t kereste, aztán eszébe jutott, hogy a nőt egy másik kórterembe vitték. Még ekkor sem tudatosodott benne, hogy a sérülései és a fájdalomcsillapítók milyen mértékben legyengítették az elméjét, csak miután megérkezett a rendőrség, ő pedig megkísérelte elmagyarázni nekik a történteket.

– Tehát hogyan került a képbe a motoros páncélt viselő nő? – kérdezte Bobbie.

A nő a kórházi ágyában ült. Vastag, eldobható papírköntöst viselt, rajta világoskék alapon sötétkék jelképként a „Bhamini Pal Memorial Kórház” felirat. A haját hátul laza kontyba kötötte össze, a bal arcán és a két öklén véraláfutások sötétlettek. Amikor helyet változtatott, óvatosan mozgott. Olyasformán, mint amikor Alex egy-egy túlzottan kemény edzés után az izomláz miatt szokott mozogni. Őt nem találta el két lövés – egyszer a bal tüdején áthatolva, egyszer a jobb lábán –, mégis komolyan fontolóra vette, hogy kerekesszékkel tegye meg a saját és Bobbie kórterme közötti utat.

– Rád gondoltam – válaszolta Alex. – Sehogy sem jutott eszembe a neved.

Bobbie halkan felnevetett.

– Igen, megint beszélni akarnak majd veled. Azt hiszem, hogy az első verzió kissé zavarosra sikeredett.

– Szerinted… nem szabadna beszélnünk egymással?

– Nem tartóztattak le minket – felelte Bobbie. – Az egyetlen még lélegző pasas ügyvédet kerített, mielőtt beért ide. Egészen biztos vagyok benne, hogy nem minket fognak kipécézni, ha valakit börtönbe akarnának vetni.

– Mit mondtál nekik? – kérdezte Alex.

– Az igazat. Egy csapat bandita betört a lakásomba, megkötözött, aztán felváltva próbáltak agyonrugdosni, és kiszedni belőlem, hogy miért találkozgatok Alex Kamallal.

Alex a felső ajkához szorította a hüvelykujját, amíg kissé meg nem fájdult. Bobbie mosolyából rengeteg együttérzést lehetett kiolvasni.

– Fogalmam sincs, miért – szabadkozott Alex. – Nincsenek ellenségeim a Marson. Tudtommal legalábbis.

Bobbie a fejét csóválta, és Alex ismét megállapította magában, milyen elképesztően vonzó. Köhintett, aztán „az adott körülmények között szörnyűségesen helytelen” címkével elraktározta magában a gondolatot.

– Én arra tippelek – mondta erre Bobbie –, hogy nem annyira arra ment ki a dolog, hogy ki vagy, mint arra, hogy kivel állsz kapcsolatban.

– Holdenre gondolsz?

– És Fred Johnsonra. És talán mindkettőnket össze tudnak kötni Chrisjen Avasaralával. Egy kevés ideig a Rocinante fedélzetén utazott.

– Úgy másfél percig, évekkel ezelőtt.

– Emlékszem. Én is ott voltam – jegyezte meg Bobbie. – Bárhogy is, a legkézenfekvőbb magyarázat, amivel elő tudok állni, az, hogy úgy gondolták, jelentést teszek neked, vagy te teszel jelentést nekem. És, ami még jobb, ettől teljesen megrémültek.

– Nem szeretnék kötözködni, de a „még jobb” az én szótáramban egészen mást jelent – hümmögött Alex. – Beszéltél nekik a nyomozásodról?

– Nem, egyelőre nem szívesen említeném meg.

– De úgy gondolod, hogy köze lehet ehhez.

– Naná. Szerinted nem?

– Ami azt illeti, ebben reménykedem – sóhajtott fel Alex. A folyosó másik oldalán valaki felkiáltott, de Alex nem tudta kivenni a szavait. Egy ápoló ballagott el a kórterem előtt a szemöldökét ráncolva. – Akkor tehát mit fogunk tenni?

– Csak egyet tehetünk – felelte Bobbie. – Tovább kutakodunk.

– Rendben. Tehát... Egész pontosan mit keresünk?

Bobbie arckifejezése szigorúbbá vált. A problémát, mondta, a hajók jelentik. A marsi hadiflotta a legújabb, legjobb hajók hada az egész Naprendszerben. A Földnek több hajója volt, de a hadiflottájuk egyre inkább elöregedett, a bennük lévő technika vagy több generációval korábbi volt, vagy átalakított: régebbi keretekbe szuszakoltak bele korszerűbb konstrukciókat. Mindkét flotta komoly veszteségeket szenvedett az elmúlt évek során. Függetlenül attól, hogy Avasarala ösztökélte, vagy egyenesen ő bízta meg a feladattal, Bobbie vizsgálódni kezdett, és érdekesnek találta, amit felfedezett.

A hét nagy, Donnager osztályú hajót könnyen nyomon lehetett követni, a rajtuk lévő kísérőnaszádok flottája – a Rocinantéhoz hasonló hajók – viszont bármikor eltűnhettek szem elől. Bobbie azzal kezdte, hogy átnézte az iói és a Gyűrűn kívül zajlott összecsapások, valamint a lassú zónai incidens jegyzőkönyveit. És valóban, amikor sor került a kárjelentésekre, kínosan bőséges információra lelt.

Eleinte úgy tűnt, hogy stimmelnek a számok. Fél tucat hajó veszett el itt, maroknyi ott, a transzponderkódokat kivették a nyilvántartásból. Ám amint mélyebbre ásott, Bobbie ellentmondásokra lett figyelmes.

A Tsuchit, a Bellaire mellé rendelt egyik kísérőnaszádot leszerelték és szétbontották az Io után. Egy évvel később egy kis csapattal végrehajtott bevetés résztvevőjeként tűnt fel az Europa közelében. Az Apalala nevű hadtáphajót kivették az aktív szolgálatból, majd hét hónappal később egy Ganymedesre indított szállítmányt vett fel. Egy baleset során megsemmisült gyógyászati rakomány rövid időre felbukkant egy Ceresre tartó hajó berakodási listáján, aztán megint eltűnt. A mostani Medina Állomás körüli egykori csatározások során megsemmisült fegyverek később egy alkalommal megjelentek a Hekaté Bázis rovancsában, utána viszont nem.

Bobbie úgy okoskodott, hogy valaki végignyálazhatta a nyilvántartásokat, és átírta a régi jelentéseket, hamis feljegyzéseket készített egyes hajók pusztulásáról, majd kitörölte a hajókat a későbbi nyilvántartásokból, legalábbis megpróbálkozott vele. Bobbie fél tucat eltérést talált az adatok között, a sikeresen kitörölt hajókat viszont nem fedezhette fel. Ez annyit tett, hogy a hatalmi hierarchiában magas pozíciót betöltő személyt kellett bevonniuk ahhoz, hogy belenyúlhassanak az aktákba.

Természetesen protokoll szabályozta, hogy ki férhet hozzá a nyilvántartásokhoz, és Bobbie épp azt igyekezett kideríteni, ténylegesen miként működik a dolog, amikor Alex üzent neki, hogy együtt vacsorázhatnának.

– Ha hajlandó vagy rá – mondta Bobbie –, örülnék, ha ennek utánanéznél. Mindössze annak, hogy ki módosíthatta az információt. Aztán a többinek már utánajárok én.

– Folytatod, amibe belefogtál – állapította meg Alex.

– Viszont talán pár ismerőssel a Haditengerészetnél.

– Így is megoldható. Habár nem ez az egyetlen módja.

Bobbie hátradőlt, kivárt egy keveset, majd megint előrehajolt.

– Mi másra gondoltál?

– Valaki felbérelte az urakat, akik összevertek minket. Nekem úgy tűnik, megérné időt invesztálni abba, hogy minél többet kiderítsünk erről a személyről.

Bobbie szélesen elmosolyodott.

– Épp erre készültem.

– Akkor rendben – nyugtázta Alex, és egy férfi lépett be a kórterem ajtaján, hatalmas termetű. A válla mindkét oldalon súrolta az ajtókeretet, az arca széles volt, gondterhelt, amit félelemnek vagy haragnak ugyanúgy lehetett vélni. A nárciszcsokor, amit a kezében tartott, egészen addig parányinak tűnt, amíg a vázába nem tette.

– Helló! – köszönt. – Csak annyit…

– Gyere be! – válaszolta Bobbie. – Alex, bemutatom a bátyámat, Bent. Benji, ő itt Alex Kamal.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta a vaskos férfi, aztán óriási markába vette és finoman megszorongatta Alex kezét. – Hálás vagyok mindenért, amit tett.

– Mi sem természetesebb – felelte Alex.

Az ágy megnyikordult, ahogy Bobbie bátyja leült a végébe. Félénken bámult a húgára. Most, hogy Bobbie kimondta, Alex felfedezni vélte a vonásaikban a hasonlóságot. Bobbie-nak sokkal jobban állt.

– Az orvos szerint javul az állapotod – kezdte Ben. – David megkért, hogy mondjam el neked, mennyit gondol rád.

– Ez aranyos, de David semmi másra nem tud gondolni, mint a terraformálásra és a cicikre – válaszolta Bobbie.

– Rendet tettem a vendégszobában – közölte Ben. – Amikor kiengednek a kórházból, átköltözöl hozzánk.

Bobbie mosolya kissé szigorúbbá vált.

– Nem hiszem, hogy így lesz.

– Dehogynem – ellenkezett a bátyja. – Ez nem vita tárgya. Már az elején megmondtam, hogy Innis Shallow veszélyes hely, különösen akkor, ha valaki egyedül él. Ha Alex nem ment meg…

– Nem merném biztosan állítani, hogy bárkit megmentettem – vágott a szavába Alex, de Ben csak egy haragos pillantást vetett rá, aztán folytatta.

– …meg is ölhettek volna. Vagy még rosszabb.

– Rosszabb, mint hogy megölnek? – kérdezte Bobbie.

– Tudod, mire gondolok.

Bobbie előrehajolt, a térdére könyökölt.

– Igen, tudom, mire gondolsz, de szerintem ez is baromság. Semmivel sem fenyeget több veszély Innis Shallow-ban, mint ha Breach Candyben élnék.

– Hogy mondhatsz ilyet? – csattant fel a bátyja, és előretolta az állkapcsát. – Azok után, amin átmentél, egyértelműnek kellene lennie, hogy…

Alex az ajtó felé osont. Bobbie elkapta a tekintetét, és a kurta mosoly, amely szinte abban a pillanatban eltűnt, hogy megjelent, beszédesebb volt a szavaknál. Sajnálom, Köszönöm, és Majd beszélünk a fontosabb dolgokról, miután elment. Alex bólintott, és visszavonult a folyosóra, de az egymást kioktató testvérek maró szófoszlányai a nyomában maradtak. Amikor visszaért a betegágyához, a rendőrök már vártak rá, és ezúttal legalább összefüggő tanúvallomást sikerült tennie. Még úgy is, hogy néhány kérdésről homályosan nyilatkozott.

A család javarészt metaforaként működött a hosszú utakra induló hajókon. Időről időre akadt egy-egy csoport, amelynek tagjait tényleges vérségi kötelék fűzte egymáshoz, de ezek szinte kivétel nélkül övbéliek voltak. Katonai és nagyvállalati küldetéseken találkozni lehetett maroknyi házaspárral, nagy ritkán pedig gyerekük is született. Előfordult, hogy unokatestvérek ugyanazon a hajón kötöttek ki. Ők jelentették a kivételt, a szabály pedig az volt, hogy a család révén a szükségletekről beszéltek. A barátság, az emberi kapcsolatok, az emberi érintés iránti vágyról, amely oly mélyen beleivódott a génjeinkbe, hogy aki nem érezte ezt, már nem is teljesen tűnt embernek. Nagybetűs bajtársiasság volt, az afféle hűség szinonimája, amely erősebb volt a benne visszhangra talált fogalomnál.

Alex valódi családdal – vérrokonokkal – kapcsolatos tapasztalatai inkább azokéhoz hasonlítottak, akik anélkül, hogy tudták volna, miért, ugyanarra a levelezőlistára jelentkeztek fel. Amíg éltek, szerette a szüleit, és a mai napig a szívében ápolta az emléküket. Az unokatestvérei mindig örömmel látták, ő pedig örült a vendégszeretetüknek és a társaságuknak. Az, hogy most együtt látta Bobbie-t és a bátyját, és még ha csak egy futó pillanatra is, de látta a kettejük közti áthidalhatatlan különbségeket, ez egyszerre megértetett valamit Alexszel.

Előfordulhat, hogy egy anya az életénél is jobban szereti a lányát, ahogy a mesékben, vagy utálja, mint a bűnt. Vagy egyszerre mindkettő. Van, hogy egy nővér és egy fivér jól kijön egymással, vagy folyton civakodnak, vagy kényelmetlen közönnyel viseltetnek egymás iránt.

És ha a valódi vérségi kapcsolaton alapuló, közös származásra bármelyik igaz lehet, akkor a család talán minden esetben metafora.

Még mindig ez járt a fejében, amikor Mon üregéhez ért. A gyerekek, akiket a férjével örökbe fogadott, mind otthon voltak, együtt ették a halas kínai tésztát, amikor Alex belépett, és mindannyian úgy üdvözölték, mintha ismernék, mintha fontosak lettek volna nekik a sérülései, mintha törődnének vele. Alex egy darabig elüldögélt az asztalnál, viccelődött, elbagatellizálta a támadást és a következményeit, de leginkább arra vágyott – és meg is tette, amint az illendőség engedte neki –, hogy kimenthesse magát, és visszahúzódjon a vendégszobába, amelyet a rendelkezésére bocsátottak.

Üzenet várta a Rociról. Holdentől. Az ismerős kék szemek és a kócos barna haj látványa furcsán kizökkentőnek hatott. Alex úgy érezte, hogy legszívesebben útban lenne már a Rocinantéhoz, és kissé meglepőnek érezte, hogy még nem ért oda.

– Alex! Helló, remélem, minden rendben arrafelé, és Bobbie is jól van.

– Aha – válaszolta Alex a lejátszott képnek. – Vicces, hogy érdeklődsz.

– Utánanéztem az eltűnt hajók kérdésének, és akadt egy gyanús találat a 434 Hungariánál. Meg tudnád oldani, hogy szerezz magadnak egy hajót? Ha bérelned kell, bátran vegyél ki pénzt rá a számlámról. Szeretném kideríteni, hogy nem hagytak-e ott egy Pau Kant nevű hajót tétlenül a sötétben. A transzponderkódjának specifikációit megtalálod a csatolmányban.

Alex megállította a felvételt, érezte, bizsereg a tarkója. Az eltűnt hajók a nap visszatérő témáját adták, és ez nyugtalanította. Lejátszotta Holden üzenetének hátralévő részét, és közben az állát dörzsölgette. Sokkal kevesebbet tudott meg, mint amennyit szeretett volna. A Pau Kantról szóló bejegyzések sem marsi hajóként, sem másként nem határozták meg. Alex felvételre állította a kézi terminálját, megnézte, hogy mutat az arca a kijelzőn, az ujjaival megfésülte a haját, és elindította a felvételt.

– Helló, kapitány! Megkaptam a Pau Kantot illető kérésedet. Nem is tudom, nem kaphatnék valamivel bővebb információt? Magam is épp egy egész parányit fura dolog közepébe csöppentem.

Kevésbé drámaian, mint ahogy valójában érzett, előadta, hogy mi történt vele és Bobbie-val. Nem akarta megijeszteni Holdent, amikor a kapitány semmit sem tehetett azért, hogy megvédje őt vagy Bobbie-t. Azon kívül, hogy megemlítette, a támadók láthatólag berezeltek Alex felbukkanásától, semmit sem mondott Bobbie és Avasarala vizsgálódásairól. Talán betegesnek tűnhetett, mégis úgy érezte, hogy ha további néhány réteg titkosítás nélkül küldené el az információt, magának keresné a bajt. Arra viszont rákérdezett, még melyik hajókról feltételezik, hogy eltűntek, és mindennek mi köze lehet a Marshoz, aztán kijelentkezett.

Lehetséges, hogy ami után Holden nyomozott, véletlen egybeesés volt. Lehetséges, hogy a Pau Kantnak és az eltűnt marsi hajóknak semmi köze nem volt egymáshoz. Alex viszont nem erre fogadott volna.

Ellenőrizte, nem jött-e valami Amostól vagy Naomitól, és kissé csalódott, amikor semmit sem talált. Mindkettőnek felvett egy-egy rövid üzenetet, és elküldte őket.

A nagyszobában a gyerekek zsivajogtak, három társalgás folyt párhuzamosan, mindegyikük igyekezett, hogy túlharsogja a többieket. Alex ügyet sem vetett rájuk, belépett a helyi címjegyzékbe, régi nevek után kutatott. Olyanok után, akikre még emlékezett a szolgálat első időszakából. Többtucatnyi volt belőlük. Marian Costlow. Hannu Metzinger. Aaron Hu. Kikereste őket a címjegyzékből, a régi barátokat, ismerősöket, ellenségeket, azt ellenőrizte, ki lakik még a Marson közülük, ki szolgál még a Haditengerészetnél, ki emlékezhet még rá elég jól ahhoz, hogy Alex elhívhassa valahová, és néhány sör mellett elbeszélgessenek.

Mire beesteledett, hármat talált, és mindnek üzent, aztán kapcsolatkérést küldött Bobbie-nak. Kicsivel később a nő arca jelent meg a képernyőjén. Bárhol volt is, nem a kórházban feküdt. A kék betegruha helyett zöld galléros pólót viselt, a haját mostanra megmosta, hátul összefonta.

– Alex! – szólalt meg. – Elnézést kérek a bátyám miatt. Jót akar, de néha hatalmas fasz tud lenni.

– Mindenkinek vannak rokonai – nyugtatta meg Alex. – Nála kötöttél ki, vagy hazamentél?

– Egyik sem – felelte Bobbie. – Takarítókat kell felbérelnem, hogy felmossák a vért a padlóról, és alapos biztonsági ellenőrzést végzek, hogy kiderítsem, hogyan jutottak be a lakásomba.

– Aha. Nem érezheted biztonságban magad, amíg ez nincs meg – értett egyet Alex.

– Ugye? Ha pedig megint rám akarnának támadni, tutira nem ott fogok megszállni, ahol Ben és a felesége is kereszttűzbe kerülhet. Kivettem egy szállodai szobát. Saját biztonsági szolgálatuk van, és fizethetek, ha ezen felüli védelmet akarok.

A háttérben Min hangja harsant fel, csendre intette a társaságot. Nevetés csendült ki a hangjából, és Alex az ő derűjének visszhangját hallotta ki a gyerekek tiltakozásából. A szíve összeszorult, mintha megmarkolták volna. Eszébe sem jutott egy újabb támadás lehetősége. Pedig gondolnia kellett volna rá.

– Van még szabad szobájuk a hotelben? – kérdezte.

– Valószínűleg. Megérdeklődjem?

– Á, ne fáraszd magad, csak összecsomagolok, és már indulok is, ha nem gond. Ha nekik nincs, lesz másnak. – És bárkiről legyen szó, nem Min lesz az, gondolta, de ki már nem mondta. – Találtam néhány ismerőst, akivel megpróbálok elbeszélgetni a következő pár nap során. Meglátom, ésszerűnek tűnik-e valami.

– Igazán hálás vagyok ezért, Alex – felelte Bobbie. – Érdemes lenne megbeszélnünk, hogyan lehetne biztonságosan csinálnod ezt. Nem szeretném, ha csapdába sétálnál.

– Annak én sem örülnék. És van még valami. Még véletlenül sem tudnál valami hajót keríteni, ugye?

Bobbie meglepetten pislogott a hirtelen témaváltástól.

– Miféle hajót?

– Valami kicsit és gyorsat – válaszolta Alex. – Lehetséges, hogy ki kellene ruccannunk az Övbe, hogy megskubizzunk valamit Holdennek.

– Ami azt illeti, de, tudok – mondta Bobbie. – Avasarala nekem ajándékozta a régi versenynaszádot, amit még annak idején elkobzott Jules-Pierre Maótól. Leginkább a kikötői díjat szipkázta le a számlámról, de valószínűleg kisuvickoltathatom.

– Most viccelsz, ugye? Neked adta a Megatront?

– Nem viccelek. Azt hiszem, ezzel hálálta meg a szolgálataimat anélkül, hogy ténylegesen kifizetett volna. Valószínűleg sehogy sem értené, hogy miért nem adtam még el. De miért? Mi történt?

– Majd elmesélem, amikor már többet tudok – felelte Alex. – Lehet, hogy érdekes, lehet, hogy semmi.

De bárhogy legyen is, elviszlek magammal valahová, ahol átkozottul nehéz lesz bárkinek is újra megtámadni minket.

Tizenhatodik fejezet: Holden A Tycho Állomás biztonsági kameráinak felvételei szinte minden közterületet megmutattak. A széles, tágas nyilvános folyosókat és a keskenyebb szervizutakat. A portáldarukat és a karbantartó folyosókat. Úgy tűnt, az állomás biztonsági szolgálata kizárólag az irodákba és a lakosztályokba nem juthatott be. Még a tárolókamrákban és a szerszámosműhelyekben is kamerák ellenőrizték a belépőket és a távozókat. Ennek meg kellett volna könnyítenie a dolgukat. Nem könnyítette.

– Ez lesz az – jelentette ki Holden, és az ujjával rákoppintott a képernyőre. A körme alatt Monica ajtaja kinyílt. Ketten léptek ki rajta. Rangjelzés és egyéb jelölés nélküli, világoskék melegítőt, sötét, szorosan a fejükre simuló sapkát és munkáskesztyűt viseltek. A láda, amit kettejük között toltak, ugyanolyan hőformázott műanyag és kerámia tároló volt, mint amilyeneket a környezeti és élelmiszer-szolgálat használt szerves alapanyagok szállítására: ilyenekben vitték az állagmódosításra és ízesítésre váró nyers gombarostokat, valamint az ebből készült ételeket és – szükség esetén – a feldolgozott fekáliát, amit a gomba táptalajaként hasznosítottak újra. Mágneskapcsok rögzítették a kocsihoz, az oldalán lévő jelzőfény szerint pedig le volt zárva. Elég nagynak tűnt ahhoz, hogy beleférjen egy nő. Vagy egy nő holtteste.

Egy órával korábban hatoltak be. Monica húsz perccel előttük érkezett. Bármi történt is, a nő nyilvánvalóan a ládában volt.

Fred a szemöldökét ráncolva és előregörnyedve kiemelt figyelmet érdemlőként jelölte meg a ládát, és követési utasítást adott ki rá. Holdennek fogalma sem volt, mit gondolhatott a KBSZ főnöke, de az arcáról egyértelmű haragot olvasott le. Haragot és még valami mást.

– Felismered őket? – kérdezte Holden.

– Nem szerepelnek a rendszerben.

– Akkor hogy kerültek az állomásra?

Fred rápillantott.

– Épp ezt igyekszem kideríteni.

– Jól van. Bocsánat.

A képernyőn a két férfi – Holden egészen biztosra vette, hogy mindketten férfiak voltak – egy szervizfolyosóra tolta a ládát, a követés automatikusan kameráról kamerára váltott. A szűk térben a láda a falaknak ütközött, és megszorult, ahol a folyosó elkanyarodott.

– Sarkok és ajtónyílások – morogta maga elé Holden.

– Tessék?

– Semmi.

A biztonsági követőprogramon jól látható volt, ahogy a férfiak és a láda egy raktárba kerül. Több raklapnyi hasonló láda töltötte meg a helyiséget. A két férfi egy félig megrakott halomhoz vitte, majd a testvéreire emelte a ládát. Fred kettéosztotta a képernyőt, továbbra is szemmel tartotta a ládát, ugyanakkor a két férfira is követést állíttatott. Az egyik képmező a raktárhelyiséget mutatta; a másik a közfolyosókon cammogó két férfi nyomában maradt.

A raktárba két lépegetővezető érkezett vissza ebédszünetről, és nekiláttak, hogy tovább pakolják egymásra a ládákat. A közfolyosón a két férfi betért egy mosdóba, ahonnan nem jöttek elő. A rájuk állított követés tovább vibrált, mígnem a képek körül megjelent a valós idejű adást jelző zöld keret. A raktár vezetőjével lebonyolított rövid hívás igazolta, hogy a két férfi nem ásta be magát oda; egyszerűen köddé váltak. A láda, amelyet továbbra is a felvett kép mutatott, a többi hasonló között volt eltemetve. Fred előrébb tekerte a felvételt. Lépegetővezetők jártak-keltek. Raklapok teltek meg és kerültek egymásra.

– Jelenlegi állapot – szólalt meg Fred, és a biztonsági felvétel előreugrott, de nem váltott el a raktár biztonsági kamerájáról. Bármit rejtettek el a ládában, még mindig ott volt.

– Na – állt fel az asztal mellől Fred –, kellemetlennek ígérkezik ez a nap. Velem jössz?

A raktár környezeti szabályzói nem mutattak anomáliát, de Holden akarata ellenére érzett valamit az olaj és ózon szaga mellett. A halálra emlékeztető bűzt. A lépegetőt üde arcú fiatal nő irányította, rövid barna hajának árnyalata megegyezett a bőrének színével. Miközben sorra leemelte a ládákat, az arckifejezése izgalomról és kíváncsiságról, valamint alig leplezett rettegésről árulkodott. Ahogy fogytak a ládák, Holden gyomrát egyre erősebben szorította a görcs. Monica megmondta neki, hogy veszélyes másokat bevonnia a nyomozásba. Holden nem tudta elhessegetni magától a gondolatot, hogy bármit találnak a következő pár percben, az az ő hibája.

Ezért az ő felelőssége lesz helyrehozni a hibát. Feltéve, hogy az orvosolható.

– Az lesz az – mondta Fred a lépegetővezetőnek. – Tegye le ide!

A nő az üres padozatra manőverezte a tárolót. A láda mágneskapcsai mély kondulással rácsattantak a fémfelületre. A kijelző továbbra is azt mutatta, hogy légmentesen zárva van. Még ha élve került is a ládába Monica, már órákkal korábban elfogyott a levegője. A lépegető elhátrált, megállapodott titánból és kerámiából készült lábain. Fred a ládához lépett, felemelte a kézi terminálját, és beütött egy felülíró kódot. A láda kijelzőjének színe átváltott. Fred felhajtotta a tetőt.

A szag dúsnak és szervesnek hatott. Holdenre hirtelen rátört egy emlék tizennégy éves korából, a család földi birtokáról. Sophie anya kis konyhakertet gondozott a ház mellett, és amikor ültetés előtt megforgatta a földet, annak volt ugyanilyen az illata. A ládát színültig a nyers gombafehérje bézsszínű morzsalékával töltötték meg. Fred beljebb hajolt, mélyen lenyomta a kezét. Az elrejtett holttestet kereste. Amikor visszahúzta a karját, könyékig föld tapadt hozzá. Nemet intett a fejével. Földies gesztust használt.

– Biztos vagy benne, hogy ez az a láda? – kérdezte Holden.

– Igen – felelte Fred. – Mindenesetre ellenőrizzük.

A következő órában az egyre értetlenebb lépegetővezető sorra leszedte a ládákat a raklapról, Fred és Holden pedig mindegyiket felnyitotta. Amikor a fehérjepor szemcséi másodszor indították be a makrorészecske-riasztást, Fred lefújta a folytatást.

– Monica nincs itt – jelentette ki.

– Láttam. Ez azért elég furcsa, igaz?

– Az.

Fred az ujjaival és a hüvelykjével megdörgölte a szemét. Öregnek tűnt. Fáradtnak. Amikor összeszedte magát, még mindig erőt és hatalmat sugárzott.

– Vagy kicserélték a ládákat a lakosztály és a raktár között, vagy valamiképp meghamisították a felvételt.

– Mindkét lehetőség eléggé ijesztően hangzik.

Fred hátrapillantott a lépegetővezetőre, aki a felnyitott ládákat pakolta vissza újrafeldolgozásra. Amikor megszólalt, lehalkította a hangját, hogy legfeljebb Holden hallhassa.

– Mindkettő azt jelentené, hogy magas szintű gyakorlati tudással rendelkeztek a biztonsági rendszerekről, ahhoz azonban nem elegendővel, hogy mindent letöröljenek.

– Ez leszűkíti a gyanúsítottak körét?

– Egy kissé, talán. Lehetséges, hogy az EN egyik titkos műveletét végző csapattal állunk szemben. Nekik szokásuk efféléket csinálni. Vagy a Marsnak.

– Mégsem hiszed, hogy így van, ugye?

Fred az ajkát harapdálta. Megnyitotta a kézi terminálját, éles, koppanásszerű érintésekkel beírt egy sor kódot. Szirénák harsantak fel, és zöld-arany riasztást jelző ábra jelent meg minden kijelzőn: Holden kézi termináljától az ajtónyitó panelen át a lépegető állapotjelzőjéig. Fred elégedett horkantással zsebre dugta a kezét.

– Most lezárattad az állomást? – kérdezte Holden.

– Pontosan – felelte Fred. – És a vesztegzár addig marad, amíg válaszokat nem kapok. És elő nem kerítem Monica Stuartot.

– Jó megoldás – helyeselt. – Szélsőséges, de jó.

– Lehet, hogy kissé felhúztak.

A Monica lakosztályában talált holmikat a biztonsági labor szürkészöld kerámiapultjára rakták ki. Se vér, se képek, a DNS-háttérkeverék, amely attól a több ezer embertől származott, akik az elmúlt hét során érintkeztek a tárgyakkal, általában túl csekély mintát szolgáltattak ahhoz, hogy azonosíthassák belőlük az egyéneket. Mindössze ennyi maradt. Egy ruhazsák, felszakított cipzárral, értelem nélküli mosolyba merevedve. Egy blúz, amire Holden pár nappal korábbról emlékezett. Monica széttört kijelzőjű, megnyomorított kézi terminálja. Mindaz, ami nem az állomás birtokában volt, amikor Monicának kiutalták a szobákat. Kevésnek tűnt, elégtelennek. Holden ekkor jött rá, hogy egyszerűen úgy gondolt rá, mint egy teljes élet során felhalmozott tárgyakra. Monicának valószínűleg máshol is volt holmija, vagy talán mégsem. Ha nem sikerül élve rátalálniuk, lehet, hogy mindössze ennyit hagy örökül.

– Ezt nem mondhatod komolyan, bazmeg – jelentette ki Sakai talán harmadszorra vagy negyedszerre. A főmérnök arca pulykavörös volt, az állkapcsa megfeszült. Pár perccel Fred és Holden után ért a biztonsági állomásra, Holden pedig egy kissé csodálkozva konstatálta, hogy Fred még mindig nem hajította ki. – A következő hét során nyolc hajó érkezését várom. Mégis, mit vársz tőlem? Közöljem velük, hogy álljanak a miénkkel azonos keringési pályára, és várják ki, amíg eldöntjük, beengedjük-e őket?

– Kezdetnek megteszi – válaszolta Fred.

– Fél tucat szerződéses szállítmányt kell útnak indítanunk.

– Tisztában vagyok vele, mister Sakai. – Fred nem emelte fel a hangját; nem érződött ki harag a szavaiból. Hűvös udvariasságától felállt a szőr Holden tarkóján. Láthatólag Sakai is érezte ezt. Ettől még nem hagyta abba, de a vádló hangnemet már-már hízelgés váltotta fel.

– A közeljövőben két tucat rakományt kell kiküldenünk. Rengetegen számítanak ránk.

Fred válla egy pillanatra mintha megereszkedett volna, a hangja azonban éppoly erőteljes maradt.

– Tisztában vagyok vele. Amint lehet, megint folytatjuk a munkát.

Sakai habozott, legszívesebben hozzátett volna még valamit. Ehelyett türelmetlenül fújt egyet, és kisétált, épp amint a biztonságiak főnöke belépett. A vékony arcú nőt Dobosnak szólította Fred, de Holdennek fogalma sem volt róla, ez vajon a kereszt-vagy a vezetékneve lehetett-e, esetleg egyszerűen így becézték.

– Mi a helyzet? – érdeklődött Fred.

– Semmi olyasmi, amivel ne tudnánk megbirkózni – válaszolta a nő. Éles akcentusát Holden sehogy sem tudta elhelyezni. Dobos rápillantott Holdenre, kurtán odabiccentett neki, aztán megint Fredhez fordult. – Van bármi információ azzal kapcsolatban, meddig marad érvényben a vesztegzár?

– Mondd meg nekik, hogy a szolgáltatást a lehető legrövidebb ideig fogjuk szüneteltetni.

– Igenis! Köszönöm, uram – vágta rá Dobos, és hátraarcot csinált.

– Dobos! Csukd be magad mögött az ajtót, jó?

A nő tekintete megrebbent, egy pillanatra Holdenre siklott, aztán megint elfordult. Semmit sem felelt, de amint kilépett, behúzta maga mögött az ajtót. Fred örömtelenül, fáradtan Holdenre mosolygott.

– Sakainak igaza van. Egy forgalmas kikötőváros megfelelőjét zárattam le egyetlen eltűnt nő miatt. Amíg fel nem oldom a vesztegzárat, a Tycho óránként több ezer kreditet veszít különféle pénznemekben.

– Akkor gyorsan meg kell találnunk.

– Ha még nem dobták be valamelyik visszaforgatóba, és bontották le vízzé és néhány aktív molekulává – jegyezte meg Fred. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Az érzékelőkkel végigpásztáztatom a környéket. Ha kidobták az űrbe, hamarosan értesülünk róla.

– Köszönöm – válaszolta Holden, és a pultnak támaszkodott. – Tudom, hogy nem sűrűn mondok ilyet, de rendkívül hálás vagyok ezért.

Fred az ajtó felé bökött a fejével.

– Láttad őt? Dobost?

– Persze.

– Három éve állok közvetlen kapcsolatban vele. Azelőtt legalább tíz éve ismertem már.

– Értem – hümmögött Holden.

– Ha tegnap kérdezed, azt mondtam volna, hogy az életemet is rá merném bízni.

– És most?

– E pillanatban egyvalakiről tudom biztosan, hogy nem fog tarkón lőni, ha ezt tovább erőltetem, és az te vagy – felelte Fred.

– Kínos lehet.

– Bizony az. Ezzel azt akarom mondani, James, hogy noha örülök, amiért hálát érzel, mert megteszem ezt neked, e pillanattól fogva a személyes testőrömmé fogadlak fel. Cserébe megpróbálom elérni, hogy senki ne eresszen golyót a fejedbe.

Holden tétován bólintott. A tudata legmélyén motoszkált valami, egy még kialakulatlan gondolat. Hirtelen megszédült, mintha egy szakadék peremén pillantott volna le.

– Mi ketten a KBSZ egészét érintő összeesküvés ellen.

– Amíg nem tudom bizonyítani az ellenkezőjét, igen.

– Ez rendkívül kellemetlen helyzet, nemde?

– Nem vágytam rá, azt meg kell hagyni – válaszolta Fred. – De valaki tudja, hogyan kerülje meg a biztonsági rendszereket, és bármivel foglalkozott is a riporter barátod, kellően megrémisztette őket ahhoz, hogy kiterítsék a lapjaikat.

– Az eltűnt hajók után kutatott – mondta Holden. – Néhány embernek említést tettem róla.

– Ilyesmit nem szokás csinálni.

– Így, visszagondolva már bánom, hogy nem óvatosabban jártam el, viszont…

– Nem erre gondoltam – szakította félbe Fred. – Miután az ember beszivárgott az ellenség védőbástyái mögé, nem szokás olyasmit tenni, amivel elárulja, hogy ez sikerült. Alapvetően információs háborúról van itt szó. Amíg az ellenségnek nincs tudomása róla, hogy behatoltak a sorai közé, tovább gyűjtheted az információt. Ezt a lehetőséget nem adod fel, hacsak nem elképzelhetetlenül magas a tét, vagy…

– Vagy?

– Vagy az ellenség, amelynek a soraiba beszivárogtál, már nem fog sokáig gondot jelenteni. Nem tudhatom, vajon az eltűnt hajók hozták-e rá a frászt valakire, hogy ostoba hibát kövessen el, vagy az én helyzetem annyira ingatag a Tychón, hogy már nem számít, tudomásomra jut-e.

– Nekem úgy tűnik, elég higgadtan viseled.

Fred felvonta az egyik szemöldökét.

– Legbelül halálosan megrémít a dolog – válaszolta pókerarccal.

Holden úgy pillantott végig Monica holmiján, mintha az bármit hozzátehetett volna a beszélgetéshez. A kézi terminál kétségbeesetten villogott. A blúz ernyedten és szomorúan lógott.

– Sikerült kinyerni valamit a termináljából? – kérdezte.

– Nem tudunk rákapcsolódni – felelte Fred. – Minden diagnosztikai alkalmazás ki van kapcsolva, vagy külső titkosítás védi őket. Újságírók.

Holden a kezébe vette a terminált. A szétzúzott kijelzőn kaotikusan szóródott szét a fény. Valamennyire felismerhetőnek egyedül a villogó piros gombot és egy különösen nagy szilánkon olvasható „VŐ JE” feliratot lehetett nevezni. Holden rákoppintott a piros gombra, mire a kézi terminál egyszer felvillant. A gomb eltűnt, a betűk helyén valami fakóbarna jelent meg, rajta keresztben futó vonallal, egy képkirakó apró darabja lebegett a fényzaj tengerében.

– Mit csináltál? – érdeklődött Fred.

– Volt itt egy gomb – felelte Holden. – Megnyomtam.

– Jézus isten! Te tényleg így evickélsz át az életen, igaz?

– De nézd. Azt… szerintem bejövő jelet vettem.

– Honnan?

Holden a fejét rázta. Aztán megint odafordult Monica holmijának halma felé, a parányi fél-ötlet, amely egészen eddig idegesítette, megkönnyebbüléshez hasonlóan átcsusszant a tudatába.

– A videofelszereléséből – mondta ki. – Van egy kis interjúrögzítő eszköze. Szándékosan észrevehetetlen, hogy az a személy, akivel beszélget, többé-kevésbé megfeledkezzen róla, hogy veszik.

– Na és?

Holden széttárta a karját.

– Nincs itt.

Fred előbbre lépett, a szája vonallá keskenyedett, a szeme a törött képernyő összevissza fényeit pásztázta. Holden mozgást érzékelt, mintha a kép lassan változna. Fred irodájának ajtaja mögül hangokat lehetett hallani. Egy férfi mérges ordítását; Dobos higgadt, szigorú válaszát.

– Egészen biztos vagy benne, hogy nem tudunk betörni ebbe a kézi terminálba?

– Abszolút – válaszolta Fred –, de talán van más megoldás. Gyere. Ha ezt meg akarjuk oldani, akkor csillagászati képalkotó segítségére lesz szükségünk.

Amint Fred felvázolta a problémát, három órába telt összeállítani a felszerelést, amely érzékelte a szétszórt képernyő ragyogását, és további egy órába, hogy a számítógép megértse az új feladatot.

A Naprendszeren kívüli porfelhőkből érkező fény tulajdonságai minden jel szerint nagyban különböztek a terminál szétzúzott kijelzőjétől. Amint a szakértői rendszerek megbizonyosodtak róla, hogy a feladat illik a munkaköri leírásukhoz, a labor dolgozni kezdett a polarizációk és szögek illesztésén, a képernyőfelszín repedéseinek feltérképezésén, és egy olyan komputációs lencse megalkotásán, amely a fizikai valóságban nem létezhetett.

Fred addigra kiüríttette és lezáratta a labort. Holden leült egy székre, a fotonokat felvevő szkennerek kattogását hallgatta, és azt figyelte, ahogy a kijelzőn lassanként összeáll a kép. Fred magában dúdolgatott egy halk, lassú dallamot, amely egyszerre tűnt melankolikusnak és fenyegetőnek. Az üres munkaállomások és íróasztalok kihangsúlyozták a magányukat a máskülönben emberektől nyüzsgő állomáson.

Lefutott a komputációs program. A kép frissített. Még mindig elnagyoltnak hatott. Szivárványszínű torzulások futottak keresztbe rajta, egyes darabjai egészen egyszerűen hiányoztak; migrénaurára emlékeztetett.

Viszont elegendőnek bizonyult. Több méter üresség, amely ipari zármechanizmussal felszerelt, szögletes fémajtóban ért véget. A falakat, mennyezetet és padlót kopott sárga festék csíkozta, és pontozott vonalak jelölték, hová kell elhelyezni a raklapokat és a ládákat.

– Az ott egy rakodókonténer – jelentette ki Fred. – Egy szállítókonténerbe zárták be.

– Ahogy a kép mozog. Miatta? Ő változtatja a helyét?

Fred vállat vont.

– Mert ha mozog, akkor valószínűleg életben van, igaz?

– Lehetséges. Ha még él, akkor azért, mert életben akarják tartani. És el akarják vinni a Tychóról. Azt nézd!

Holden tekintete követte, ahová Fred mutatott.

– Az ott az ajtó pereme?

– Az ajtót légmentesen lezárták. Erre addig nem kerül sor, amíg nem áll készen a szállításra. Körülbelül negyedmillió ilyen konténer lehet az állomáson, de fogadok, hogy pár ezernél több lezárt és szállításra kész tárolónál több nem lehet. Bárki akarja elrabolni, olyan helyre akarja vinni, ahonnan nem tudjuk kimenteni.

Holden érezte, hogy felenged a görcs a gyomrában. Monica még élt, és nem esett baja. Viszont nem volt biztonságban, még nem. Holdenben egészen addig nem tudatosodott, mekkora teherként nehezedik a vállára a bűntudat és a félelem, amíg a remény meg nem szabadította tőlük.

– Mi az? – kérdezte Fred.

– Nem mondtam semmit.

– De kiadtál valamilyen hangot.

– Ó – felelte Holden. – Igen, csak belegondoltam, hogy most, amikor mindenki, aki számít nekem, itt hagyott, mennyire fontos, hogy ne csesszek el semmit, ami felett uralmam lehet.

– Okos meglátás. Gratulálok.

– Most csúfolódsz velem?

– Egy kicsit. Közben célzott biztonsági átvizsgálást végeztetek a kihajózásra váró konténerek között. És tudod, mi a helyzet? – Fred az előtte lévő asztal kijelzője felé intett. A Tycho munkagömbjének hatalmas ürességét vékony, tiszta vonalak vázolták fel. Holden tekintete megszokásból a Rocinantén állapodott meg. Fred a mögötte lévő fémtartályok csoportjára mutatott. – Az egyik hőt sugároz.

Tizenhetedik fejezet: Alex

Alex a kiképzési idő jelentős részét a Hekaté Bázison töltötte, és most többféleképp is furcsának érezte, hogy visszamegy oda. Tapasztalt olyan változásokat, amelyekhez mostanra hozzászokott a Marson – eltűntek egyes régi kocsmák, új éttermek nyíltak a helyükön, a lepusztult kézilabdapályát közigazgatási központtá építették át és hasonlók. Ám ahogy a kocsival végighajtott a széles folyosókon, leginkább az tűnt fel neki, mennyire fiatal itt mindenki. Kadétok vonultak peckesen a bár előtt, amely egykor az Acélkaktusz mexikói grillétterem nevet viselte, most pedig elvitelre árult thai ételeket, az állukat felszegték, a mellüket kidüllesztették, mintha beöltözősdit játszanának. A reklámok mind fegyvereket és templomokat hirdettek, frontszolgálatosokat kiszolgáló párkereső alkalmazásokat és a hátrahagyott családtagok igényeihez igazított életbiztosításokat. Azokat a dolgokat, amelyek biztonságot és vigaszt ígértek egy bizonytalan világmindenségben. Alex több évtizeddel korábbról emlékezett a hasonló hirdetésekre. A stílus változott, de a szükségletek és a mögöttük megbúvó rejtett félelmek ugyanazok maradtak.

Annak idején Alex ugyanezt az egyenruhát viselte, ugyanezeket a vicceket mesélte. Legalábbis ugyanazt a fajtát. Egyszerre reménykedve és rettegve tűnődött azon, vajon sor kerül-e erőszakos összecsapásokra, amikor kikerül onnan. Keményebbnek tettette magát, hátha sikerül keményebbé válnia. Emlékezett rá, mennyire komolyan vették mindezt. Eszébe jutott, amikor Preston berúgott, és összeverekedett Gregoryval. Alexet is belerángatták, aztán a katonai rendőrségen kötöttek ki, biztosra vették, hogy a karrierjüknek befellegzett. Eszébe jutott, amikor Andrea Howardot csaláson kapták, és fegyelmivel leszerelték. Úgy érezték, mintha valaki meghalt volna.

Most, hogy elnézte ezeket a kölyköket, nyilvánvalónak tűnt, hogy sor kerül csetepatékra, és hoznak ostoba döntéseket. Még gyerekek voltak. Vagyis ő is gyerek lehetett, amikor ott szolgált, és a döntéseit egy olyan srác hozta meg, akinek nem volt ennél több esze. Nagyjából ennyi idősen vette el Talissát. Megtervezték, hogyan teljesíti majd a frontszolgálatot, és tér vissza. Minden elhatározásukat ennyi idős kölykök hozták meg. Ha így nézte, logikusnak tűnt, hogy semmi sem jött össze.

A másik meglepetést az okozta, hogy mintha mindenki tudta volna róla, kicsoda.

Leparkolta a kocsit egy Poush nevű teázó előtt, amely túlélte az Alex leszerelése óta eltelt éveket. A kék-arany ponyvatető kellemes árnyat vetett az üvegezett bejáratra. A kirakat álpatinás festése szecessziós keretben kacskaringózott a francia feliratok körül. Alex úgy sejtette, hogy a cél valamiféle évszázadokkal korábbi párizsi kávéház hangulatának felidézése lehetett olyanok számára, akik még csak a bolygóra sem léptek soha, ahol Franciaországot találni. Furcsának tűnt, hogy mégis ilyen jól sikerült megteremteni az ódon atmoszférát.

Odabent valódi vászonabrosszal leterített tucatnyi kis asztal állt összezsúfolva. A levegőt belengte a helyi – mandulából, fahéjból és cukorból főzött – qahwa aromája. Holden kapitány teljesen odavolt a kávéért, és Alex kifejezetten sajnálta, hogy e pillanatban a Tycho Állomáson tartózkodik, és nem szívhatja magába ezt az illatot. Ám mielőtt végiggondolhatta volna ezt, Fermín pattant fel a székéből, és ölelte át.

– Alex! – kiáltotta Fermín. – Atyaég, ember! Te aztán jócskán meghíztál.

– Dehogy – felelte Alex, és ő is átkarolta régi barátját, majd kibontakozott az ölelésből. – Inkább te szedtél fel jó pár kilót.

– Ah – bólogatott Fermín. – Igen, tényleg én híztam meg. Elfelejtettem. Foglalj helyet!

A pincér, egy tizennyolcéves-forma fiatalember kilesett a konyhaajtó mögül, és elkerekedett a szeme. Úgy tett, mintha megszokott udvariasságból mosolyogna, de Alex hallotta, hogy miután visszahúzta a fejét, összesúgott valakivel. Izgatottnak tűnt a hangja. Alex próbálta nem kínosan érezni magát emiatt.

– Köszönöm, hogy eljöttél – hálálkodott Alex. – Nem szívesen kérek szívességet, miután ennyi ideig nem is kerestelek.

– És mégis – válaszolta Fermín. Az évek során megőszült a borostája, a tokája megvastagodott. Alex úgy érezte, ha hunyorog, valahol elrejtve még mindig képes meglátni benne azt a markáns arcú férfit, akivel egykor együtt szolgált. Könnyebb volt felfedezni őt a mozdulataiban, amikor csak rálegyintett Alex aggodalmaira. – Semmiség. Örülök, hogy szívességet tehetek a barátomnak.

A pincér bólogatva lépett elő a konyhából. Széles karimájú csésze gőzölgött a kezében. Már-már félszegen lerakta Alex elé.

– A ház specialitása – mondta a fiú. – Kifejezetten önnek, Mister Kamal.

– Ah – felelte Alex. – Köszönöm.

A fiú ismét biccentett, és visszament a konyhába. Alex kényelmetlenül kuncogott magában a csésze láttán, Fermín szélesen elmosolyodott.

– Ne már! Biztosan hozzászoktál az ilyesmihez, nem igaz? Végtére is Alex Kamal vagy. Az első pilóta, aki átkelt a Gyűrűn.

– Dehogy, csak az első, aki túlélte.

– Az ugyanaz.

– És egyértelműen semmi kedvem sem volt hozzá – tette hozzá Alex. – Lőttek rám.

– És ettől kevésbé romantikus a dolog?

Alex ráfújt a csészére, és belekortyolt az italba. Csája, mézzel, kardamommal és még valamivel, amit nem igazán tudott azonosítani.

– Arról az útról sok mindent el lehet mondani – húzta el a hangzókat. – Romantikusnak viszont semmiképp nem nevezném. És azóta általában a kapitányra figyelt mindenki.

– Máshol talán más a helyzet. De te idevalósi vagy. Közénk tartozol, a fiú, aki elment világot látni, és vitte valamire.

– Valóban így történt?

Fermín végigmutatott a teázón, a kinti folyosón, a Hekaté Bázison és a Marson.

– Én az egész istenverte idő alatt itt vesztegeltem. A törzsőrmesterségig vittem. Két exnej és egy felső egyetemre járó gyerek, aki évente kétszer felhív, hogy pénzt kérjen kölcsön tőlem.

– Azért fogadok, hogy sokkal kevesebben lőttek rád. Nem annyira szórakoztató ám, mint amilyennek hangzik.

– Biztosan nem – hagyta rá Fermín. – A szomszéd fűje.

Úgy egy órán át csak üldögéltek, csáját ittak és mandulás kekszet ettek – habár ebből kevesebbet, mint ifjúkorukban. Fermín elmesélte, mi történt még fél tucat egykori közös ismerősükkel, amióta Alex nem látta őket. A csája ízletes volt, Fermín kedélyes. Nehéz lett volna megmondani, mi tette mégis búskomorrá Alexet. Amikor fizetni akartak, a fiú nem akart pénzt elfogadni tőlük. Amikor erőltetni próbálták, csak annyit felelt:

– A ház ajándéka.

A tényleges bázis ellenőrző pontjánál a biztonsági csapat megkérte Fermínt, hogy pillantson bele az arcfelismerő kamerába. Amint igazolta magát, átvizsgálták Alexet, hogy van-e nála fegyver vagy csempészáru, aztán vendégkártyát adtak ki neki. Az egész öt percet sem vett igénybe, pedig nem siették el. Alex követte Fermínt a mozgójárdára, aztán nekitámaszkodott a korlátnak, amikor az megindult velük az Olympus Mons belsejébe.

– Szóval ez az ürge – kezdte Alex.

– Duarte alezredes? Szimpatikusnak fogod tartani. Mindenki kedveli. Long admirális szárnysegédje. Már tíz éve.

– Long még nem vonult vissza?

– Az íróasztalánál fogja kilehelni a lelkét – felelte Fermín. A hangjából némi neheztelés érződött ki, de a mosolya elleplezte, mi miatt.

– Hálás vagyok, hogy megszervezted ezt nekem.

– Nem okozott gondot. Duartét teljesen felvillanyozta, hogy megismerkedhet veled.

– Komolyan?

– Mi annyira meglepő ebben? A Rocinante pilótája vagy. Híres.

Winston Duarte irodáját egyszerűen és kényelmesen rendezték be. Az íróasztal közönséges préselt polikarbonátból készült, talán valamivel nagyobb lehetett, mint a recepciósé az előszobában. A fali képernyő szépia-és barna színekben komótosan kavargó, félig absztrakt, nyugalmat árasztó művet mutatott, amely egyforma arányban idézte a lehulló őszi leveleket és a matematikai bizonyításokat. A fényűzés egyetlen kézzelfogható jele az a polc volt, amelyen hadászatról szóló, valódi kinyomtatott könyvek sorakoztak. Maga a férfi úgy olvadt bele a környezetébe, mintha oda tervezték volna. Az Alexnél fél fejjel alacsonyabb, pattanásoktól sebhelyes arcú, melegbarna szemű Duarte az udvariasság és hozzáértés auráját árasztotta magából. Miután kezet fogtak, ahelyett, hogy visszaült volna az íróasztala mögé, Alex mellett telepedett le.

– Be kell vallanom, egy kissé meglepett ez a látogatás – kezdte Duarte. – A KBSZ-szel többnyire hivatalos formában érintkeztünk.

– A Roci nem KBSZ.

Duarte szemöldöke egy milliméterrel följebb szaladt.

– Valóban?

– Inkább szabadúszók vagyunk. Vállaltunk munkákat a KBSZ-nek, de több számlánkat is a Föld állta. Ezenkívül magáncégeknek is dolgozunk, ha nekünk való a feladat.

– Belátom, hogy tévedtem. Mindenesetre megtisztel, hogy eljött. Mit tehetek önért, Mr. Kamal?

– Először is hívjon nyugodtan Alexnek. Nem hivatalosan érkeztem. Úgy értem, szabadságon vagyok. Visszajöttem meglátogatni az egykori otthonomat, összefutottam egy régi baráttal, akinek segítségre volt szüksége valamiben, az egyik dolog követte a másikat.

– És végül nálam kötött ki – állapította meg Duarte. Hirtelen és barátságosan elmosolyodott. – És ezért szerencsésnek mondhatom magam. Mi foglalkoztatja a barátját?

– Eltűnt hajók.

Duarte megdermedt, habár a mosolya továbbra is tökéletesen ragyogónak tűnt. Egy pillanatra mintha szoborrá vált volna. Amikor ismét megmozdult, hátradőlt, kényelmesen elhelyezkedett a székében, alig eltúlzott lezsersége birizgálta Alex érzékeit.

– Nincs tudomásom eltűnt hajókról. Van valami, amiről tudnom kellene?

Alex összekulcsolta a kezét a térdén.

– A barátom. Tengerészgyalogos. Vagyis… már csak ex-tengerészgyalogos. Mostanában kutakodott a feketepiacon.

– Tehát újságíró?

– Marsi hazafi – felelte Alex. – Nem megpiszkálni szeretné a dolgokat, ahogy én sem. Viszont talált néhány dolgot, ami felbosszantotta.

– Miféle dolgokat?

Alex türelemre intőn felemelte az ujját.

– Mindjárt rátérek. A lényeg, hogy nem a Hadiflottánál szolgált. Nincsenek barátai és kapcsolatai a mi oldalunkon. Ezért megkért, hogy érdeklődjek, és miután megtettem…

– Beltran törzsőrmester hozzám irányította – fejezte be a mondatot Duarte. – Értem.

– Hibázott?

Duarte hosszasan hallgatott, a tekintete nyájasnak tűnt, a semmibe révedt. A feje parányit félrebillent.

– Az ilyesmiről nem szokás nyilatkozni. Nem bonthatom meg a hatalmi hierarchiát.

– Ilyesmit nem is várok – nyugtatta meg Alex. – Nem arra kérem, hogy eláruljon bárkit is. Mindössze arról van szó, hogy rendelkezem valamennyi információval, és talán kiegészítheti. Elmondom magának, amit meg merek osztani, és maga ugyanezt teszi. Talán egymás hasznára lehetünk.

– Nyomozás folyik ebben az ügyben.

– Amit elmondok, szívesen átadom – folytatta Alex. – És talán az lenne a legszerencsésebb, ha maga hasonlóképp érezne.

Duarte elgondolkodott, összeszorította az ajkát.

– Rendben. Mit találtak?

– Leltári anomáliákat. Bizonyos dolgok eltűntek vagy megsemmisültek, aztán megint előkerültek. Fegyverek. Gyógyszerek, gyógyászati eszközök.

– Hajók?

– Igen – válaszolta Alex. – Hajók.

– Mondjon egy nevet!

– Apalala.

Duarte mintha lelohadt volna. Visszament az íróasztalához, és beleroskadt a székébe, de amikor megszólalt, a hangja nyugalmat árasztott, amitől Alex úgy érezte, mintha átment volna valami vizsgán. Mintha a beszélgetés elején felvett hamis és szívélyes könnyedség maszkja lehullott volna.

– Többek között ez után nyomozok – ismerte el Duarte.

– És mire jutott?

– Nem is tudom. Nem pontosan. Elég kevés az emberünk. Ezzel tisztában van, ugye?

– Az emberek az új bolygókra indulnak.

– Lassan megy a leltározás. Szerintem többet végeznek tessék-lássék módon, mint azt bárki be merné ismerni. Már egy ideje igyekszem meggyőzni az admirálist, hogy ez gondot jelenthet, de vagy nem érti, vagy…

– Vagy?

Duarte nem fejezte be a mondatot.

– Sorozatos rajtaütésekre is sor került. Lehetséges, hogy politikai indíttatásúak, de az sem kizárt, hogy egyszerű tolvajlásról és kalózkodásról van szó. Hallott a Callisto elleni támadásról?

– Hallottam.

– Jutottak bármiféle konkrétumra ezzel kapcsolatban?

– Nem.

Duarte csalódottan összeszorította az állkapcsát.

– Volt valami az egészben, ami nem hagy nyugodni, de nem tudnám pontosan megmondani, mi az. Abszolút precíz volt az időzítés. A támadást tökéletesen koordinálták. És miért? Hogy kifosszanak egy hajógyárat?

– Mit vittek el?

Duarte tekintete megállapodott Alexen. Szomorúan elmosolyodott.

– Fogalmam sincs. Senki sem tudja. Szerintem soha senki nem is fog rájönni, mivel még azt sem tudjuk kideríteni, mi volt ott. Ennyire rossz a helyzet.

Alex értetlenül ráncolta a homlokát.

– Azt akarja mondani, hogy a Marsi Haditengerészet még azt sem tudja, hol vannak a saját hajói?

– Csak annyit mondok, hogy a készletek, hajók és anyagok folyamatos nyilvántartása összeomlott. Nem tudjuk, mi hiányzik, mert nem tudjuk. És ehhez még azt tenném hozzá, hogy a vezetést annyira leköti, nehogy blamálják magukat a Föld és a KBSZ előtt, hogy inkább elbagatellizálják az ügyet.

– Eltussolják.

– Elbagatellizálják – javította ki Duarte. – Smith miniszterelnök e pillanatban hatalmas csinnadrattával konvojt indít a Lunára, hogy ott az EN főtitkárával találkozzon, és esküdözik, hogy minden rendben, és épp azért teszi, mert nem így van. Ha bűnöző és feketepiaci orgazda lennék, ez az egész egy nonstop karácsonyhoz hasonlítana.

Alex elkáromkodta magát. Duarte felnyitotta az íróasztalát, jegyzettömböt és egy ezüsttollat vett elő. Felírt valamit, aztán kitépte a lapot, és áttolta az asztal túloldalára. Precíz, jól olvasható kézírással egy név állt rajta: KAARLO HENDERSON-CHARLES, valamint egy cím a bázis lakótelepén. Az, hogy ténylegesen leírt valamit, és nem elektronikus jelátvitelre bízta az információt, vagy ésszerű elővigyázatosságra, vagy paranoiára utalt. Alex nem tudta eldönteni, melyikre.

– Amíg itt van, azt javaslom, Kaarlót keresse fel. Vezető programozó, aki az adatbázisok összehangolásán dolgozik. Elsőként ő jelezte nekem, hogy problémákba ütközött. Ha konkrét kérdései vannak, lehetséges, hogy választ tud adni rájuk. Vagy meg tudja mondani, hol keresse azokat.

– Segíteni fog nekem?

– Lehetséges – felelte Duarte. – Én megtettem.

– Tudna… ajánlást küldeni neki?

– Nem – felelte szomorú mosolyával Duarte. – Senkit sem utasíthatok arra, hogy működjön együtt önnel. Ne vegye zokon! Már nem tartozik a Haditengerészet kötelékébe. Bármit teszünk mi ketten, az a nyomozásom része. És mindenről, ami itt elhangzott, jelentést teszek az admirálisnak.

– Bebiztosítja magát.

– Naná – ismerte el Duarte. – Önnek is ezt kellene tennie.

– Igenis, uram – válaszolta Alex.

Fermínt sajnos nem találta az előszobában, ezért Alex kiment, és felszállt a keleti irányba, a bázis lakótelepe felé vivő mozgójárdára. Egy kissé kótyagosnak érezte magát, mintha túl sokáig visszavette volna az oxigént.

A Haditengerészet mindig is az egyedüli változatlan tényezőt jelentette az életében. Az állandóságot. Időnként átalakult a hozzá való viszonya. Részt vett frontszolgálaton, kimustrálták, de mindez csupán róla szólt. Az életéről, a törékenységéről, halandóságáról és állhatatlanságáról. A puszta gondolat, hogy maga a Haditengerészet is sérülékeny lehet, hogy a marsi kormányzat megroggyanhat vagy összeomolhat, olyannak hatott, mintha azt mondta volna, hogy a Nap kihunyhat. Ha ez nem állt sziklaszilárdan, akkor semmi sem.

Tehát valószínűleg semmit sem vehetett biztosnak.

Kaarlo Henderson-Charles ürege száz egyforma lakás egyike volt, szikáran és spártaian berendezett. A szürke-zöld ajtón a házszámon kívül semmit sem lehetett találni. Az ültetősávban nem nőtt virág, csak száraz föld töltötte meg. Alex becsengetett. Amikor bekopogott, az ökle alatt kinyílt az ajtó. Hallotta, hogy valaki mérgesen morog maga elé. Nem. Mégsem valaki. A magas fokozatra állt légvisszaforgatók tisztították a levegőt. Alex orrát lőporszag és valami rothadó húsra emlékeztető bűz csapta meg.

A holttest a konyhaasztalon hevert a sereg melegítőjében. A vér a szék alatt gyűlt össze, szétfröccsenve rászáradt a falra és a mennyezetre. A pisztoly még mindig a férfi ernyedt jobb kezében lógott. Alex hitetlenkedve, elkeseredetten köhögött, aztán elővette a kézi terminálját, és hívta a katonai rendőrséget.

– Aztán mi történt? – kérdezte Bobbie.

– Szerinted? Kiszállt a katonai rendőrség.

A szálloda hallját karmazsinvörös és arany mintázatok díszítették.

A díványok mellett falikút csörgedezett, így jóformán négyszemközt beszélgethettek. Alex a gin-tonikját kortyolgatta. Az alkohol kissé marta a torkát. Bobbie a szájához szorította az öklét, a homlokát ráncolta. Összeszedettnek mutatkozott ahhoz képest, hogy megkínozták és meglőtték, megszokott önmagához képest mégis törékenynek. A golyó ütötte sebeket fedő kötések otrombán kidudorodtak a blúza alatt, ám semmi több.

– És kihallgattak? – érdeklődött Bobbie, szinte már nem is kérdést feltéve.

– Majdnem nyolc órán át. Duarte viszont szilárd alibit biztosított, ezért aztán nem zártak börtönbe.

– Apró szívességek. Na és a barátod? Fermín?

– Úgy tűnik, hogy a terminálja nem kapcsolódik a hálózatra. Fogalmam sincs, ő ölte-e meg a fickót, vagy aki megölte az ürgét, vele is végzett… vagy micsoda. Semmit sem tudok. – Megint ivott, ezúttal jóval hosszabban kortyolt. – Lehet, hogy egyáltalán nem megy nekem ez a nyomozósdi.

– Én sem vagyok jobb benne – nyugtatta meg Bobbie. – Többnyire csak megráztam a fát, hogy lássam, mi potyog le. Mindeddig egyedül azt állapítottam meg teljes bizonyossággal, hogy valami történik.

– És hogy az emberek hajlandók egymást gyilkolni ezért – tette hozzá Alex.

– És most, hogy a katonai rendőrség is beavatkozott, hétpecsétes titokként kezelik a nyomozást. Kurvára semmit nem fogok tudni kideríteni.

– Az amatőr detektívkedésnek, úgy tűnik, valóban befellegzett – értett egyet Alex. – Mármint körbekérdezhetek még.

– Már bőven eleget tettél – ellenkezett Bobbie. – Eleve nem lett volna szabad belerángatnom téged ebbe. Egyszerűen nem szeretek csalódást okozni az öreglánynak.

– Megértem. Viszont eléggé bosszant, hogy nem tudom, mi folyik itt.

– Engem is.

Alex lehajtotta a maradék italát, a jégkockák nekikoccantak a fogának. Kellemes melegséget érzett a gyomrában. Bobbie-ra pillantott, a nő visszanézett rá.

– Tudod – szólalt meg lassan –, csak azért, mert itt minden ajtó bezárult előttünk, máshol még nem feltétlenül ugyanez a helyzet.

Bobbie értetlenül pislogott. Közönyösen vállat vont, de a szeme felragyogott.

– Arra az isten háta mögötti aszteroidára gondolsz, amelyikről Holden kérdezett?

– Van hajód. Itt semmit sem tehetünk már – válaszolta Alex. – Nekem úgy tűnik, ezzel lefoglalhatnánk magunkat.

– Ha bárki ránk lő, legalább előre látjuk – jegyezte meg Bobbie, és lezserségéből izgalom áradt. Vagy csak az alkohol tette, és az ígéret, hogy hamarosan ismét pilótaülésbe kerül, hogy Alex azt látta, amit látni akart.

– Odamehetnénk – mondta. – Körülnézhetnénk. Valószínűleg semmi érdekeset nem találunk.

Tizennyolcadik fejezet: Holden A Tycho Állomás összeszerelő gömbje a csillagoknál is fényesebben ragyogott Holden körül. A hajók a lecsupaszítás különböző szakaszaiban lebegtek az állásaikban, a Rocinante csupán egyike volt a számtalan járműnek. Mások középen várakoztak az indulási engedélyre.

A hegesztőberendezések szikrái és a manőverezőfúvókák fehér csóvái szentjánosbogarakként lobbantak fel és hunytak ki. Holden kizárólag a saját lélegzését hallotta, egyedül a palackba zárt levegő túlontúl steril szagát érezte. A koszos zöld-szürke manőverezhető szkafander karjára narancssárga betűkkel a „TYCHO BIZTONSÁGI SZOLGÁLAT” feliratot fújták rá, a kezében tartott puska Fred fegyverszekrényéből származott.

Az állomáson a legmagasabb fokú biztonsági riadó volt érvényben, Dobos és a csapata mind egymást figyelték abból a feltételezésből kiindulva – és Holden fájdalmasan tudatában volt, hogy semmi többről nem lehetett szó –, hogy amennyiben szakadár csoport tevékenykedik a köreikben, a Fredhez hűségesek majd túlerőben lesznek velük szemben. Amikor megindultak a légzsilipből, Holden bekapcsolta a biztonsági rendszert. Az ezernél alig több helyet emelt ki, ahol egy orvlövész megbújhat. Holden leállította az alkalmazást.

Fred előtte úszott a vákuumban egy élénksárga roncsmentő lépegetőbe szíjazva. A kiszabadító-és mentőkészlet a lépegető vállán átvetett, vaskos hátizsáknak tűnt. Fehér gáz tört elő a külső vázszerkezet bal oldalából, Fred pedig elegánsan jobbra sodródott. Holden agya egy pillanatig úgy értelmezte a hatalmas raktárcsarnokok előtti üres térben felhalmozott szállítókonténereket, mintha alattuk helyezkedtek volna el, mintha ő meg Fred búvárként merültek volna alá a légüres óceánban; aztán hirtelen átfordultak, Holden pedig lábbal előre emelkedett feléjük. Visszakapcsolta a sisakkijelzőt, átállította a prioritásokat, és az egyik tároló zöldre színeződött. A célpont. Monica Stuart börtöne vagy sírhelye.

– Hogy haladsz mögöttem? – szólalt meg Fred hangja a fülében.

– Minden rendben – válaszolta Holden, aztán bosszúsan elfintorodott, és aktiválta a mikrofonját. – Minden rendben, attól eltekintve, hogy nem a megszokott páncélomat viselem. Ebben valahogy nem megfelelően helyezkednek el a vezérlők.

– De nem hagyja, hogy elpusztulj, ha netán lőni kezdenének ránk.

– Persze, hacsak nem értenek nagyon hozzá.

– Reménykedhetünk benne, hogy nem ez az erősségük – felelte Fred. – Készülj fel! Bemegyek.

Amikor nem sokkal korábban azonosították a konténert, Holden azt hitte, kiküldenek egy lépegetőt, behúzzák a csarnokba, és felnyitják. Addig eszébe sem jutott, hogy esetleg robbanószerkezetet helyeztek el benne, amíg Fred fel nem vetette a lehetőséget. A tároló adatai arra utaltak, hogy elszállításra vár, ám a képmező, amelyről azt lehetett volna leolvasni, hogy melyik hajó jön érte, olvashatatlanul eltorzult. A Monica felszerelése által közvetített kép semmit sem mutatott a belső ajtón kívül. A nő akár a dokkolókapcsok áramkörére kötött acetilén-és oxigénpalackokon is ülhetett. Mindössze abban lehettek biztosak, hogy a külső ajtót lezárták és leszigetelték. Azonban még azokat is hozzáköthették valamilyen gyújtószerkezethez. A legkisebb veszéllyel járó megoldás Fred szerint az volt, ha lyukat vágnak a látható ajtókeretbe, aztán beküldenek valakit körülnézni. És az egyetlen személy, akiben feltétel nélkül megbízhatott, Holden volt.

Fred elhelyezkedett a konténer ajtaja előtt, a lépegető vaskos karja pedig hátranyúlt a kiszabadító-és mentőkészletért. Fred gyors és hatékony mozdulatokkal – amitől úgy tűnt, mintha rendszeresen ilyesmivel foglalkozna – kipakolta a tartalmát. A vékony műanyagból készült kisegítő légzsilip, az egyszer használatos hegesztőpisztoly, a két tartalék szkafander, a vészjeladó és a kis, légmentesen lezárt doboznyi gyógyászati felszerelés úgy vette körül a vákuumban, mintha odacsavarozták volna őket. Holden kellően sok évet töltött jégszállítással, hogy elismeréssel nézze, mennyire elhanyagolható volt a felszerelés minden darabjának elmozdulása.

– Kívánj szerencsét! – szólalt meg Fred.

– Ne robbantsd fel magad! – válaszolta Holden. Fred mikrofonja kikapcsolt, ahogy Fred felnevetett, aztán a lépegető karja sebészi gyorsasággal és pontossággal mozgásba lendült. A hegesztőpisztoly felizzott, keresztülhasította a fémet, miközben egy szigetelőhab-injektor követte, hogy a levegő ne szökhessen ki a tartályból. Holden megnyitotta a laborral létesített kapcsolatot és Monica képrögzítőjének felvételét. Csillagszerű ragyogást látott a képen.

– Megerősíthetem – jelentette Holden. – Ez az a konténer.

– Láttam – válaszolta Fred, ahogy végzett a vágással. A seb fölé simította a légzsilipet, a felszínhez nyomta a ragasztóréteget, aztán széthúzta a cipzárt. – Te jössz.

Holden megindult előre. Fred feltartotta az egyik súlyos, háromujjú gépkezet, Holden pedig belenyomta a puskát, majd felmarkolta az egészségügyi készletet és a tartalék szkafandert.

– Ha bármi gyanúsnak tűnik, gyere ki! – emlékeztette Fred. – Kockázatot kizárólag valódi bombaszakértővel vállalunk.

– Csak belesek – felelte Holden.

– Hát persze – mondta Fred. Az arclemeze olyan szögben állt, hogy Holden nem láthatta a mosolyát, viszont hallotta azt. Holden behúzta maga mögött a légzsilip külső membránjának zárját, felfújta a hólyagot, aztán kinyitotta a belső burkolatot. A vágat minden oldalán egyméteres négyzet volt, a fekete égésnyomok közeit bézsszínű hab töltötte ki. Holden a konténer érintetlen ajtajának támasztotta a lábát, rákattintotta a mágnesbakancsot, és rúgott egyet. A hab szétszakadozott és betört; a kivágott lap a konténerben lebegett. Tompa, olajos fény áradt ki odabentről.

Monica Stuart egy présülésbe szíjazva feküdt. A szeme nyitva volt, ám üvegesnek tűnt, a szája elernyedt. Az arcán lévő vágás szélén alvadt vér feketéllett. A falhoz olcsó autodokit erősítettek, Monica nyakához pórázra emlékeztető cső vezetett. Úgy tűnt, semmi más nincs odabent. Legalábbis semmi olyasmi, amin a „VIGYÁZAT, ROBBANÁSVESZÉLY” felirat lett volna.

Amikor Holden megragadta az ülés peremét, a szerkezet megmozdult a gömbcsuklókon. Monica egyenesen Holden szemébe nézett, és Holden egy pillanatra mintha valami érzelmet látott volna felvillanni benne – zavart, és talán megkönnyebbülést. Óvatosan kihúzta a nő nyakából a tűt. Parányi, áttetsző folyadékcseppek spricceltek ki belőle, és táncoltak a levegőben. Szétnyitotta és Monica karjára szíjazta az egészségügyi készletet. Negyven végtelen hosszúságú másodperc elteltével a szerkezet jelentette, hogy a nőt benyugtatózták, de az állapota stabil, és megkérdezte Holdentől, hogy közbeavatkozzon-e.

– Mi a helyzet odabent? – érdeklődött Fred, és Holden ezúttal nem felejtette el bekapcsolni a mikrofont.

– Megvan.

Három órával később a szűkebb értelemben vett Tycho Állomás gyengélkedőjében voltak. A helyiséget lezárták, odakint négy fegyveres őrködött, a blokk minden hálózati kapcsolatát letiltották. A másik három ágy üresen állt, a betegeket, ha feküdt bennük valaki, átirányították. A termet részben lábadozáshoz, részben biztonsági őrizethez vették igénybe, és Holden önkéntelenül is elgondolkodott azon, vajon Monica felfogta-e, hogy a biztonsági intézkedések közül milyen sok puszta színház.

– Egy cseppet sem élveztem – jelentette ki Monica.

– Tudom – válaszolta Holden. – Sok mindenen ment keresztül.

– Így igaz. – Monica kissé kásásan beszélt, mintha berúgott volna, a tekintete viszont ugyanolyan áthatónak és koncentráltnak tűnt, mint amilyennek Holden általában látni szokta.

Fred az ágy lábánál állt, a kezét a karjába fonta maga előtt.

– Ne haragudjon, Monica, de fel kell tennem néhány kérdést.

A nő a szemével is elmosolyodott.

– Rendszerint ez fordítva szokott történni.

– Igen, én azonban többnyire nem válaszolok. Viszont remélem, hogy kegyed fog.

Monica mély lélegzetet vett.

– Jól van. Mit szeretne tudni?

– Kezdhetnénk azzal, hogyan kötött ki abban a konténerben – válaszolta Fred.

Monica vállvonása rosszkedvűnek és fájdalmasnak tűnt.

– Erről nem sokat tudok mondani. A lakosztályomban voltam, amikor kinyílt az ajtó. Két fickó lépett be rajta. Segélyriasztást küldtem a biztonsági szolgálatnak, rengeteget kiáltoztam, próbáltam elmenekülni előlük. Aztán valamit az arcomba fújtak, és elájultam.

– Kinyílt az ajtó – ismételte el Fred. – Nem maga nyitott ajtót nekik?

– Nem.

Fred arckifejezése nem változott, de Holden úgy látta, mintha egyre nagyobb teher nehezedne a férfi vállára.

– Folytassa!

– Amikor magamhoz tértem, épp a présülésbe szíjaztak be. Nem nagyon mozoghattam – mesélt tovább Monica –, de sikerült bekapcsolnom a kamerámat.

– Hallott megszólalni bárkit?

– Igen – vágta rá a nő. – Övbéliek voltak. Erre kíváncsi, ugye?

– Erre is. Fel tudná idézni a szavaikat?

– Mindenfélének elmondtak engem – felelte Monica. – Beszéltek valami kioldóról. Nem igazán tudtam követni.

– Az övbéli kreol nyelvet sokszor nehéz megérteni.

– Ráadásul elkábítottak és bántalmaztak – tette hozzá keményebb hangnemben Monica. Fred békítőn felemelte a kezét.

– Nem akartam megsérteni – szabadkozott. – Emlékszik bármi konkrétumra, ami…

– Az eltűnt gyarmatosító hajókról szól ez az egész, ugye?

– Még túl korai lenne kijelenteni, „miről” szól ez az egész – válaszolta Fred. Aztán vonakodva hozzátette: – De kétségkívül ez az egyik lehetséges magyarázat.

– Vagyis a KBSZ műve. Viszont nem tudott róla.

– Pillanatnyilag semmit sem erősíthetek meg vagy cáfolhatok.

– Akkor viszont én sem – vágta rá Monica, és összefonta maga előtt a karját.

– Hő, hő, hő! – szólalt meg Holden. – Ezt azonnal abbahagyni! Ugyanazon az oldalon állunk, igaz?

– Csupán bizonyos feltételekkel – felelte Monica.

Fred állkapcsa megfeszült.

– Az imént mentettük meg az életét.

– Hálás köszönet érte – válaszolta Monica. – Bevonnak a nyomozásba. Mindenbe. Exkluzív interjút készíthetek mindkettejükkel. Átadok minden, rendelkezésemre álló információt a gyarmatosító hajókkal és az elrablásommal kapcsolatban. Még azt is, amit Holdennek nem árultam el. És időben szólok, mielőtt bármit nyilvánosságra hoznék ebből.

– Várjunk csak! – szólalt meg Holden. – Nem mindenről számolt be nekem?

– Jóváhagyat mindent, mielőtt leadná – kötötte ki Fred.

– Erről ne is álmodjon! – felelte Monica. – És szükségük van rám.

– Jóváhagyat mindent, ami az állomás és a rajta tartózkodó egyének biztonságát érinti – módosított Fred. – És várjon két hetet, mielőtt bármit közzétesz!

Monica szeme mohón felragyogott. Holden annak idejen több héten át együtt utazott vele, amikor először jártak a Gyűrűnél, és úgy érezte, ismeri a nőt. Az arcából kiolvasható könyörtelenség meglepte. Fredet szemmel láthatóan csak szórakoztatta.

– Egy hét, és semmit sem tarthatnak vissza ésszerűtlenül – jelentette ki a nő, és fenyegetőn Fred felé bökött. – Ezt elvárom.

Fred Holdenre nézett, szája vékony, kedélytelen mosolyra húzódott.

– Most már két emberről tudom, hogy nem a másik oldalnak dolgozik.

Amiről Holden nem tudott – pontosabban tudott, de nem törődött vele –, az a gyűrűkön áthaladó, majd az új bolygók széles kínálata felé továbbinduló hajók száma volt. Monica kimerítő nyilvántartása mind a csaknem ötszáz sikeresen átjutott hajót nyomon követte. Sok közülük még a Rocinanténál is kisebb volt, csoportokba összeállva utaztak, hogy igényt jelentsenek be az új és ismeretlen világok egyikére, vagy csatlakozzanak a frissen megalapított kisebb kolóniákhoz az olyan nevű helyeken, mint Párizs, Új-Mars vagy Firdausz. Más hajók a nagyobbak közül kerültek ki – valódi gyarmatosító hajók voltak ugyanolyan készletekkel megrakodva, amelyekhez hasonlókat nemzedékekkel korábban a Lunára, a Marsra és a Jupiter holdjaira vitt magával az emberiség.

Elsőként a Szigün tűnt el. A Canterburynél valamivel újabb, átalakított vízszállító. Aztán a Felföldi Hinta, egy apró sziklázó, amit szinte teljesen kibeleztek, hogy beszerelhessék az Epstein-hajtóművet: háromszor akkora teljesítménnyel, mint amekkorát egy ilyen méretű naszád valaha kihasználhat. A Rabia Balkhit mutatta meg korábban Monica, mivel erről készült a legjobb felvétel az áthaladáskor, ám az eltűntek sorában nem az első, és nem is az utolsó helyen szerepelt. Miközben átnézte a naplókat, Holden feljegyezte az összes eltűnt hajó típusát és műszaki paramétereit, hogy továbbítsa azokat Alexnek. A Pau Kant talán közéjük tartozott.

Egyfajta szabályszerűséget lehetett felfedezni az eltűnésekben. A hajóknak, amelyeknek nyoma veszett, mind jelentős forgalom idején történt meg ez, amikor a Medina Állomás figyelme öt-hat különböző jármű között oszlott meg. Később pedig – és ez érdekesnek hatott – a gyűrűnél, amelyen az eltűnt hajó áthaladt, nem megnövekedett a sugárzás, hanem diszkontinuitást mutatott: akadt egy pillanat, amikor a háttérértékek hirtelen megváltoztak. Más átkelések során nem tapasztaltak ehhez hasonlót. Monica mindezt a felfoghatatlan és hátborzongató dolgokra képes idegen technológia bizonyítékaként értelmezte. Annak ismeretében, amit most már tudtak, Holden inkább az adatok meghamisítása után megmaradt apró hibának látta ezt. Ahogyan kicserélték a Monica elrablásához használt ládát, vagy beléptek a mosdóba, de ki már nem jöttek onnan, valakinek el kellett rejtenie a gyűrűből visszatérő „eltűnt” hajókat. Ha ugyanilyen hibát lehetett észlelni az emberiség Naprendszerébe kaput nyitó gyűrű érzékelőinek adataiban…

– Holden?

A biztonsági irodában rajta kívül senki sem tartózkodott. Fred „személyes használatra” kiüríttette magának – vagyis annak a magánnyomozásának központjaként, amely azt volt hivatott kideríteni, milyen mélyen sérült a politikai szervezete. Amikor Holden besétált mellettük, a biztonsági személyzet szemmel láthatóan sehogy sem értette, miért tették ki őket a saját irodájukból, de senki sem emelt kifogást. A füle hallatára legalábbis nem.

Fred a vallatószobákhoz vezető rövid folyosón állt. Elegáns szabású civil ruhát viselt. Az arcát és az állát hófehér borosta lepte, vérágas szeme sárga színe az öreg elefántcsontéra emlékeztetett. Azonban mereven kihúzta magát, arckifejezése keménységről árulkodott.

– Hallottál valamit? – kérdezte Holden.

– Elbeszélgettem az egyik társammal, akit régóta ismerek. Az időeltolódás miatt az ilyesmi mindig fájdalmasan lassan megy, de… már határozottabb elképzelésem van róla, mit keressek. Kiindulásnak legalábbis megteszi.

– Megbízhatsz benne?

Fred fáradtan elmosolyodott.

– Ha Anderson Dawes ellenem fordult, bármit teszek, annyi nekem.

– Rendben – mondta Holden. – Tehát mivel kezdjük?

– Rám tudnál szánni néhány percet? – kérdezte Fred, és hátrabiccentett a vallatószobák felé.

– Ki akarsz hallgatni?

– Inkább díszletként szeretnélek alkalmazni egy kis színdarabban.

– Komolyan?

– Ha bejön, időt takarítunk meg vele.

Holden felállt.

– És ha nem?

– Akkor nem.

– Tőlem megcsinálhatjuk.

A vallatószoba csupasz volt, hideg és barátságtalan. Padlóhoz csavarozott acélasztal választotta el az egyetlen támlátlan széket a géllel kipárnázottaktól. Monica már leült az egyikre. Az arcán lévő sebhely most jobban nézett ki – alig többnek hosszú, vörös varnál. Smink nélkül sokkal keményebbnek tűnt a riporternő. Idősebbnek. Jól állt neki. Fred intett Holdennek, hogy üljön le a másik szélen lévő székre, ő pedig középen helyezkedett el.

– Mutatkozz komolynak, és én majd beszélek – mondta.

Holden elkapta Monica tekintetét, és felvonta a szemöldökét. Mi ez az egész? A nő szája halvány mosolyra húzódott. Szerintem hamarosan kiderül.

Kinyílt az ajtó, és Dobos lépett be rajta. Sakai követte őt. A főmérnök tekintete egy pillanatra Holdenről Monicára siklott, aztán vissza. Dobos a támlátlan székhez vezette őt.

– Köszönöm – szólalt meg Fred. Dobos biccentett, aztán mogorván kivonult a helyiségből. Talán azon húzta fel magát, hogy kihagyják az eljárásból. Vagy valami máson. Holden rögtön felfogta, hogy az ilyesmi egészen gyorsan bénító üldözési mániához vezethet.

Fred felsóhajtott. Amikor megszólalt, a hangja lágynak és melegnek hatott, akár a flanel.

– Na szóval. Szerintem tudod, miért vagyunk itt.

Sakai kinyitotta a száját, aztán becsukta. Aztán mintha lehullt volna az álarc. A vonásai az abszolút, lángoló gyűlölet képévé rendeződtek.

– Tudod mit? – válaszolta Sakai. – Menj a picsába!

Fred mozdulatlanul, merev arccal ült. Mintha egyáltalán nem is hallotta volna a szavakat. Sakai összeszorította az állkapcsát, haragosan meredt maga elé a néma csendben, mígnem felgyűlt és elviselhetetlenné vált a nyomás.

– Kibaszott arrogáns földiek! Mindannyian. Idejöttök, hogy megváltsátok a nyápicokat? Ilyeneket gondoltok magatokról? Van fogalmatok róla, mennyire lekezelően viselkedtek? Mindannyian. Egytől egyig! Az Övnek nincs szüksége hozzátok hasonló hitvány földiekre, hogy megmentsetek minket. Majd mi gondoskodunk erről, ti meg… ti seggfejek, megfizettek, értve?

Holden érezte, hogy szétárad benne a harag, Fred azonban higgadtan, halkan felelt.

– Ha jól értem, azért neheztelsz rám, mert a Földről származom. Jól értelmezem?

Sakai előrebillent a támlátlan széken, visszanyerte az egyensúlyát, aztán a padlóra köpött. Fred megint kivárt, de Sakai ezúttal hagyta, hogy közéjük telepedjen a csend. Pár másodperc elteltével Fred vállat vont, aztán felsóhajtott, és felállt. Amikor előrehajolt, és megütötte Sakait, annyira egyszerűnek, hétköznapinak tűnt a mozdulat, hogy Holden meg sem döbbent rajta, amíg Sakai hanyatt nem esett. Vér csorgott a mérnök felrepedt ajkából.

– Nálad sokkal többet feladtam az életemből és azokból, akik számítanak nekem, hogy védjem és oltalmazzam az Övet – morogta Fred.

– És semmi kedvem eltűrni, hogy egy felfuvalkodott terrorista szardarab kioktasson.

– Nem félek tőled – vágott vissza Sakai olyan hanghordozással, amelyből Holden egyértelműen azt szűrte ki, hogy halálosan megrémült. Holden maga is megijedt egy kicsit. Korábban látta már mérgesnek Fred Johnsont, de az a fehéren izzó, tomboló düh, amely most áradt belőle, egészen más lapra tartozott. Frednek a szeme sem rebbent. Holden azt a férfit látta maga előtt, aki egykor seregeket vezetett, és ezreket mészárolt le. A gyilkost. Sakai úgy hőkölt hátra a könyörtelen tekintettől, mintha ténylegesen arcul csapták volna.

– Dobos!

A biztonságiak főnöke kinyitotta az ajtót, és belépett. Ha meglepődött bármin is, az arca nem árulta el. Fred nem nézett rá.

– Dobos, vigye ezt a szardarabot a hajóbörtönbe. Zárja be egy elszigetelt cellába, és gondoskodjon róla, hogy elég darát és vizet kapjon ahhoz, hogy megmaradjon! Se ki, se be nem mehet senki. És minden mozdulatáról beszámolót kérek, amióta az állomásra került. Kivel beszélt. Kivel váltott üzenetet. Hányszor szart. Mindent átvizsgáltatunk a kódelemzőkkel.

– Igenis, uram – felelte Dobos, és elhallgatott. Aztán pillanatnyi szünet után: – Feloldjam a vesztegzárat?

– Még ne! – felelte Fred.

– Igenis, uram – ismételte el Dobos, aztán felsegítette Sakait, és kikísérte az ajtón. Holden megköszörülte a torkát.

– Ezek után mindent újra át kell nézetnünk a Rocinantén – jelentette ki –, mert kizárt, hogy olyasmivel elinduljak, amin ez a fazon végezte a biztonsági ellenőrzést.

Monica elismerően füttyentett.

– Szakadár KBSZ-csoport? – hüledezett. – Hát… Nem először fordulna elő, hogy a sajátjai egyik szélsőséges szárnya fordul egy forradalmi vezér ellen.

– Így van – értett egyet Fred. – Engem az nyugtalanít, hogy kellő biztonságban érzik magukat ahhoz, hogy nyílt lapokkal játsszanak.

Tizenkilencedik fejezet: Naomi

A sör erjesztőkádban készült: erőteljes, élesztős zamata után kissé gombás utóíz maradt, mivel a komlót génmódosított gombával keverték. Karal főzőlapon sült cousát készített: mézgás besamelmártással és erős hagymával bőségesen telerakott vékony, kovásztalan lepényt. Most, hogy Cyn és Naomi mellett egy Miral nevű új ismerősük is osztozott a levegőn Karallal és a főzőlappal, a visszaforgatók szinte teljes kapacitással működtek. A hőséget és a fűszeres illatokat, a testek közelségét és az épp csak lehajtott alkohol nyugalmát érezve Naomi mintha visszazuhant volna az időben. Mintha kitárt volna egy ajtót, és nem a Ceres Állomás kikötői mocskába került volna, hanem Rokku hajójára, ahogy az a következő zsákmány vagy a következő kikötő felé éget.

– Tehát Josie… – szólalt meg Cyn, és meglengette hatalmas tenyerét. Elhallgatott, és a homlokát ráncolva odafordult Naomihoz: – Kennst Josie?

– Emlékszem, melyikük az – felelte Naomi.

– Jó, tehát Josie berendezkedik itt, sa sa? Díjat szed a földiektől, hogy átmehessenek a folyosón. Úgy hívja… – Cyn háromszor is csettintett az ujjával, próbálta felidézni magában a csattanót –, …úgy hívja, hogy városi fizetőpálya. Fizetőpálya!

– És mennyi ideig csinálta? – kérdezte Naomi.

– Épp elég ideig ahhoz, hogy muszáj lett elhúznunk az állomásról, mielőtt elkaptak minket – felelte vigyorogva Cyn. Aztán kijózanodott. – Habár ez még azelőtt történt.

– Azelőtt – értett egyet Naomi, és a felemelte a poharát. – Minden megváltozott az Eros után.

– Minden megváltozott azután, hogy a gennyládák szétlőtték a Cantot – horkant fel Miral, és hunyorogva Naomira nézett, mintha azt mondaná: „Az a te hajód volt, nem?” Újabb felhívás, hogy meséljen.

Naomi kissé előbbre dőlt, elbújt hajának fátyla mögé.

– A Metis Bázis után változott meg minden. Az Anderson Állomás után. A Terryon Lock után. Minden megváltozott minden más után.

– Das ist maldecido wahr – bólogatott Cyn. – Minden megváltozott minden más után.

Karal felpillantott. Arcán a bajtársiasság keveredett a sajnálkozással, azt sugallva, hogy „minden megváltozott a Gamarra után”.

Naomi visszamosolygott rá. Valóban így volt, és ő is fájlalta. Most, hogy itt volt, ezekkel az emberekkel, mindent átjárt a mélyről feltörő nosztalgia. Mindannyian azt szerették volna, ha mesél nekik: az Erosról, arról, hogy a hajójuk elsőként jutott át a kapun, arról, hogy kirándulást tettek az új világokon megalapított első kolóniára. Cyn és Karal nem kérte meg rá, az új srác pedig követte a példájukat. Naomi pedig megtartotta magának, amit gondolt.

Filip a szomszéd szobában aludt, a teste aposztróffá kunkorodott, a szemét szinte le sem hunyta. Naomi nem az alvó kisbaba összeszorított szemét látta maga előtt. A sejt többi tagja más rejtekházakban bújt meg. A kisebb csoportok kevésbé vonták magukra a figyelmet, és még ha el is veszítették az egyiket, a többiek folytathatták. Ezt senki sem mondta ki. A haditerv egyszerre volt ismerős és különös, akár egy elfeledett egykori kedvenc dal, amit valaki hosszú évek után hall újra először. Karal felkapta a cousát, felemelte a forró lapról, és ugyanazzal a mozdulattal megpörgette a lepényt az ujján. Naomi odanyújtotta a kezét, a férfi pedig belehelyezte a lepényt a tenyerébe, az ujjaik egy pillanatra súrolták egymást. A közeli barátok bensőséges testi érintkezése volt ez. A családé. Valaha régen ez igaz volt, az pedig, hogy most kevésbé igaz, megbocsáttatott, mivel mindenki tudta, hogy már semmi sem a régi. Amióta Naomi megérkezett, mindannyian gondosan ügyeltek rá, nehogy a beszélgetés olyan témára terelődjön, amely túlságosan hangsúlyozza a távollétében eltelt évek szakadékát.

Így amikor megszegi majd a kimondatlan megállapodást, mind tudni fogják, hogy szándékosan teszi. És Naomi bármennyire nem szerette volna tönkretenni a törékeny pillanatot, annál, hogy beszél róla, egyedül az tűnt elviselhetetlenebbnek, hogy ha nem teszi meg.

– Filip jól néz ki – mondta, mintha a szavak különös jelentőséggel bírtak volna. Beleharapott a kemény lepénybe, a besamelmártás és a hagyma sós, édes és keserű aromákkal árasztotta el a nyelvét és az orrát.

A tésztát rágcsálva folytatta: – Megnőtt.

– Meg bizony – helyeselt óvatosan Cyn.

Naomi torkát sokévnyi fájdalom és harag, veszteség és árulás szorította el. Elmosolyodott. A hangja nem remegett meg.

– Milyen fiú?

Cyn Karalra pillantott, a gyors rebbenést szinte észre sem lehetett venni. Veszélyes terepre tévedtek. Naomi nem tudta, vajon őt akarják-e megóvni az igazságtól, vagy Filipet és Marcót tőle. Vagy egyszerűen nem akartak részt venni a drámában, ami a régi szeretőjéről és a fiukról szólt egykor és még mindig.

– Filipito jó gyerek – válaszolta Karal. – Okos fiú, céltudatos. Ser céltudatos. Marco gondoskodott róla. Ügyelt rá, hogy biztonságban legyen.

– Amennyire bármelyikünk biztonságban lehet – jegyezte meg Miral, hogy csökkentse a szavak súlyát. A férfi tekintetében mohó kíváncsiság tükröződött. Annak idején, amikor Naomi és Marco összetartoztak, még nem csatlakozott hozzájuk. Mintha a többiek egymás között társalognának, Miral pedig minden második szót nem hallaná.

– Que a mí? – kérdezte Naomi.

– Mindannyian elmondtuk neki az igazságot – keményedett meg Karal hangja. – A mieinknek nem hazudunk.

Cyn köhintett egyet. Sandán Naomira pillantott, mint egy bűnbánó kutya.

– Amikor eléggé megnőtt, hogy megkérdezze tőle, Marco elmesélte, hogyan durvultak el a dolgok. Túlságosan eldurvultak. Az édesanyjának ki kellett szállnia ebből. Hogy összeszedje ellas kappát.

– Ah – sóhajtott Naomi. Tehát ezt a történetet mesélték róla. Hogy túlságosan érzékeny. Túlságosan gyenge. Marco szemszögéből ez még igaznak is tűnhetett.

Viszont mégis, milyen lehetett látni, hogy mivé vált? A Rocinante PH-jává, aki túlélte az Eros Állomást, új világokra utazott. Innen nézve a „túlságosan eldurvult” furcsának hangzott. Hacsak nem azt jelentette, hogy nem szereti eléggé a fiát ahhoz, hogy maradjon. Hacsak nem azt, hogy tőle menekült.

– Filipito oltári klassz gyerek – folytatta Cyn. – Büszke lehetsz rá.

– Az is vagyok – felelte Naomi.

– Na, tehát – próbálta sikertelenül lazára venni a szavait Miral. – James Holdennel egy scialuppán utazgatsz, igaz? Milyen ott?

– Állandó munka. Előléptetésnek nincs helye – válaszolta Naomi, Cyn pedig felnevetett. Egy pillanattal később már sajnálkozón Miral is vele nevetett. Egyedül Karal hallgatott tovább, de lehet, hogy csupán a főzőlapra összpontosított.

Jelzett Naomi kézi terminálja. Megnézte. Két újabb üzenet Jimtől. Az ujjbegye mindössze két centire járt attól, hogy fogadja az üzeneteket. Holden hangja csupán pár apró mozdulatnyira volt tőle, és a gondolat mágnesként vonzotta. Ha most hallhatná, ha csak a rögzített hangját is, az olyan lenne, mintha hosszasan lezuhanyozna a tisztító vízben. Az üzeneteket várólistára tette. Majd nemsokára, és akkor az összes jöhet. Ám ha most belekezd, nem tudta volna abbahagyni, és még nem végzett. Ehelyett híváskérést küldött arra a számra, amelyet a Külső Perem Exportvállalat képviselője adott meg neki. Pár másodperccel később villódzva létrejött a kapcsolat, a piros keret azt jelezte, hogy a csatorna biztonságos.

– Ms. Nagata! – szólalt meg a fiatalember. – Miben lehetek a szolgálatára?

– A hajóra várok – felelte Naomi. – Tudnom kellene, hogyan állunk.

A férfi egy pillanatra a távolba meredt, és elégedetten elmosolyodott.

– Arra várunk, hogy a bázisnyilvántartásban frissítsék a tulajdonátruházást, hölgyem.

– Tehát megérkezett az utalás?

– Igen. Ha gondolja, már most birtokba veheti, de ne feledje, hogy addig nem kaphat engedélyt a kihajózásra, amíg nem frissült a nyilvántartás.

– Értem – felelte Naomi, és felkelt. – Melyik állásban találom?

– Hatos dokk, tizenkilences állás, hölgyem. Akarja, hogy egy képviselőnk jelen legyen az átadásnál?

– Szükségtelen – mondta Naomi. – Csak hagyja benne az indítókulcsot, és onnan magunk intézzük.

– Rendben. Öröm volt üzletelni önnel.

– Ahogy önökkel is – válaszolta Naomi. – Legyen jobb napjuk!

Bontotta a kapcsolatot. Cyn és Miral már nekilátott, hogy összeszedjék kevéske holmijukat. Karal az egyik kezével felkapta az utolsó cousalepényt a főzőlapról, a másikkal pedig kihúzta a dugót. Naominak nem kellett mondania, hogy értesítsék a többieket. Cyn már ezen serénykedett. Anélkül, hogy bármi megváltozott volna, a helyiségben hirtelen túlságosan nyomasztóvá vált a levegő. Naomi belépett az ajtónyíláson.

– Ideje készülődni – szólt be gyengéd hangon. Eszébe jutottak a videodrámák és a filmek, amelyekben az édesanyja a gyermekét kelti fel reggel, hogy iskolába küldje. Ennél közelebb sosem fog kerülni ehhez, és akaratlanul is kiélvezte a pillanatot. – Filip! Indulhatunk.

A fiú kinyitotta a szemét, és egy pillanatig félálomban meredt maga elé. Zavarodottnak tűnt. Sebezhetőnek. Fiatalnak. Aztán sikerült összpontosítania, ismét önmaga lett. Új önmaga. Az a személy, akit Naomi nem ismert.

Működésbe hozták a bejárat nyitószerkezetét, majd kiléptek a folyosóra. A nyirkos és ózondús visszaforgatott levegő hűvöse csapta meg az arcukat. Naomi még mindig Karal cousájának félig megevett darabját tartotta a kezében. Még egyet harapott belőle, de időközben kihűlt, a besamelmártás összeállt. A maradékot behajította a visszaforgatóba, és igyekezett nem jelképesen értelmezni a dolgot.

Cyn hatalmas teste tolult ki az ajtón, a megszokott mogorva arccal. Idősebbnek tűnt. Keményebbnek. Naominak hiányzott a férfi régi énje, amikor még fiatalabbak voltak. Hiányzott neki az, aki fiatalabb korában ő maga volt.

– Indulhatunk, Bokszi? – kérdezte Cyn.

– Hogyne – felelte Naomi, és a férfi alaposabban szemügyre vette őt. A szóból talán a megerősítésnél többet érzett ki.

A hajó egyszerű szállítószkiff volt, olyannyira kicsi, hogy úgy tűnt, a dokkolókapcsok mindjárt összeroppantják elszíneződött külső falait. Nem szerelték fel Epstein-hajtóművel, a raktér nagy részét ezért a hajtóanyag tömege töltötte ki. Teáskanna üzemmódban kell majd repülniük, és az út jelentős hányadát még így is tolóerő nélkül fogják megtenni. Csupán egy fokkal volt jobb, mint az, ha manőverezhető szkafandert öltenek, és tartalék légpalackokat visznek magukkal, de amire szükségük volt, arra megteszi. Naomi megmentett roncs áron vásárolta meg, két névtelen számlán keresztül futtatta át a pénzt: egy lunain és egy ganymedesin. A tulajdonos végül az Edward Slight Kockázatcsökkentő Szövetkezet volt – a cég mindaddig nem létezett, amíg fel nem tűnt a nyilvántartási lapokon, és ismét el fog tűnni, amint megszabadultak a hajótól. A transzponderek Chetzemokaként fogják azonosítani a járművet. Összességében mindannak a felét képviselte, amit Naomi a magáénak mondhatott, és a neve egyetlen papíron sem szerepelt.

Nem pusztán elegendőnek tűnt. Inkább túl soknak. Naominak fogalma sem volt, hogy nézett ki.

Filip a beszállóállványzat előtt várakozott, ezért Naomi is így tett. Cyn, Karal és Miral kellően messze állt tőlük, hogy többé-kevésbé úgy érezhessék, négyszemközt beszélhetnek. Az állás bérelt hely volt, a falán lévő piros karakteres kijelző a tulajdonváltásig hátralévő perceket számlálta. A fém és kerámia falak homályosnak hatottak, akár a szigetelés, amit az űr állandó sugárzása lassan szétbont. A levegő kenőanyagtól bűzlött. Valaki régi plakátot hagyott a falon: a KBSZ kettévágott körét ábrázolta, melynek egyik félkörét a Mars, a másikat a Föld adta. Nem egyszerűen a KBSZ, hanem a militáns KBSZ szimbólumát.

Valaha Naomi is közéjük tartozott.

Megérkeztek a többiek. Josie és a Vén Sandy. Behúzott Szárnyú, bármi volt is a valódi neve. Egy csonka fogsorú, széles arcú, szomorú tekintetű nő, akivel Naomi még sohasem találkozott. Egy kezeletlen lábsérüléstől bicegő, borotvált fejű férfi, a koponyája sötét bőrén sebhelyek ólomszínű hálózata. Még többen. Mindegyik odabiccentett Filipnek, ahogy elhaladtak mellette, arcukon a tisztelet és engedékenység elegye. Mindegyikük jobban ismerte a fiút, mint Naomi. Mindegyikük Filippel marad majd, miután Naomi távozott. A szegycsontja mögött érzett fájdalom máskor nyugtalanította volna. Most pontosan tudta, mi okozza.

Félő volt, hogy túlságosan elérzékenyül, de kipislogta a szeméből a könnyeket. A száját összeszorítva fojtotta el a sírást.

– Minden rendben? – kérdezte Filip.

Naomi felnevetett, amitől a szíve még jobban összeszorult.

– Eléggé. Amint frissítik a nyilvántartást, leadhatjuk a repülési tervet, és indulhatunk.

– Remek.

– Van egy perced?

A fiú tekintete egy pillanatra találkozott Naomiéval, arcáról szorongásfélét lehetett leolvasni. Egy szívverésnyivel később Filip bólintott, majd az állával a sarok felé bökött. Együtt odaballagtak, a többiek félrehúzódtak. Naomi szíve úgy kalapált, mintha veszélyben lett volna.

A torkában érezte a pulzusát.

A hajóállás falánál megálltak. Filip odafordult felé. Naomi fejében egyszerre feltartóztathatatlanul előtolult egy emlék, ahogy a fogatlan kisbaba az arcán félreérthetetlen büszkeséggel szorongatja édesanyja egyik ujját, ő pedig kivárt egy keveset, mielőtt elhessegette.

– Örülök, hogy látlak – mondta.

Egy pillanatig azt hitte, hogy a fiú nem válaszol, aztán:

– Én is.

– A hajó – folytatta Naomi.– Amikor ennek vége, a tiéd lesz, rendben?

Filip kinézett Naomi válla fölött az állványzatra.

– Az enyém?

– Szeretném neked adni. Add el, tartsd meg a pénzt! Vagy tartsd meg a hajót, ha akarod! Mindenképp a tiéd. Senki másé.

Filip félrebillentette a fejét.

– Te nem tartasz velünk?

– Nem azért jöttem, hogy újra beálljak közétek – felelte Naomi, aztán felsóhajtott. – Hanem azért, mert apád azt mondta, bajba kerültél. Miattad jöttem. Bármit tesz is, bármibe rángat is bele, én nem vehetek részt abban. Korábban sem akartam. Most sem akarok.

Egy hosszú pillanatig Filip nem mozdult. Naomi túlságosan szűknek érezte a torkát, mintha levegőt sem tudna venni rajta.

– Értem – szólalt meg végül a fia. Aki újra elhagyni készült őt. Aki visszatér majd Marcóhoz és mindahhoz, amivé vált.

– Az apád nem jó ember – bukott ki Naomiból. – Tudom, hogy szereted. Valaha én is szerettem, de nem…

– Nem kell védekezned – szakította félbe Filip. – Értünk tetted, és hálás vagyok ezért. Mindössze ennyire vagy hajlandó, és ez elkeserítő, de apám megmondta, hogy valószínűleg így lesz.

– Velem jöhetnél. – Naomi nem akarta kimondani ezt, de amint megtette, a csontjaiban érezte, hogy komolyan gondolta. – A hajónk legénységet keres. Függetlenek vagyunk, jól felszereltek. Gyere el velem, és nézz körül, oké? Hogy jobban… hogy jobban megismerhessük egymást.

A fia álarcán először tört át bármiféle valódi érzelem. A két szemöldöke között három vékony ráncba gyűrődött a bőre, aztán talán zavartan, talán szánakozón elmosolyodott.

– Épp valami kellős közepén járunk – felelte.

Naomi könyörögni szeretett volna. Fel akarta kapni, és elvinni. Vissza akarta szerezni a fiút. Bármiféle betegségnél jobban fájt, hogy nem lehetett az övé.

– Akkor esetleg utána – mondta halkan. – Amikor úgy érzed, lenne kedved hozzá, csak szólj! Van hely számodra a Rocinantén.

Ha Marco megengedi, tette hozzá gondolatban, de nem mondta ki. Ha nem bánt téged, csak hogy engem büntessen. Aztán, egy pillanattal később: Istenem, ezt furcsa lesz elmagyarázni Jimnek.

– Esetleg utána – bólintott Filip. A kezét nyújtotta, és egy darabig egymás csuklóját szorongatták. A fiú fordult el elsőként, aztán zsebre dugott kézzel elsétált.

A veszteség érzete mélységesnek és végtelennek hatott, akár az óceán. És csak súlyosbította a helyzetet, hogy nem most történt meg, hanem mindennap azóta, hogy Naomi eljött. Élete minden olyan napján, amelyet a Marco által előírt helyett választott. Csupán azért fájt most oly iszonyatosan, mert látta, mivé adódtak össze ezek a napok, és átérezte a helyzet tragédiáját.

Észre sem vette, hogy Cyn és Karal megindult felé, amíg oda nem értek hozzá. A tenyere aljával megtörölgette a szemét, mérges volt, kínban érezte magát, attól félt, egyetlen kedves szó elég, hogy végképp összeomoljon. Egyetlen kedves vagy kegyetlen szó.

– Hoy, Bokszi! – köszönt neki halkan és gyengéden Cyn földcsuszamlás mélységű hangján. – Szóval. Keine chance, hogy velünk gyere? Filipito nem semmi. Ne feledd, hogy most feszült és mogorva, de küldetést hajt végre. Amikor nem a nyájat terelgeti, egészen szórakoztató tud lenni. És aranyos.

– Jó okkal mentem el – felelte Naomi, és a szavakat nehéznek, iszaposnak és igaznak érezte. – Ezt illetően semmi sem változott.

– A fiad, ő igen – jegyezte meg Karal, és a hangjából kiérződő vád nyugtatólag hatott, mert Naomi tudta, hogyan válaszoljon rá.

– Hallottál történeteket arról, hogy a fogságba esett farkas lerágja a saját lábát, hogy kiszabaduljon? – mondta. – Az a fiú az én lábam. Nélküle sosem lehetek teljes, de rábasznék, ha feladnám, hogy kiszabaduljak.

Cyn elmosolyodott, tekintetéből szomorúság sugárzott. Valami kikattant benne. Ezzel végeztek. Naomi végzett. Másra sem vágyott, mint hogy meghallgassa Jim összes üzenetét, és megtudakolja, mikor indul legközelebb valamilyen hajó a Tychóra. Már alig várta, hogy hazatérjen.

Cyn széttárta a karját, Naomi pedig még egyszer utoljára odalépett hozzá. A hatalmas termetű férfi átnyalábolta, ő pedig Cyn vállára hajtotta a fejét. Naomi valami trágárságot mondott, mire Cyn halkan elnevette magát. Izzadságtól és füstölőtől bűzlött.

– Ah, Bokszi – dörögte Cyn. – Nem kellett volna így alakulnia. Suis désolé, igaz?

Még jobban magához szorította Naomit, a karját szinte az oldalához szögezte. Aztán hátralépett, felemelte őt a padozatról. Valami belecsípett Naomi combjába, és Karal bicegett el tőle, a kezében a tűvel. Naomi kapálózott, teljes erejéből beletérdelt Cyn testébe. A kegyetlen ölelés kiszorította belőle a levegőt. Beleharapott Cyn vállába, ahol érte, és a vér ízét érezte a szájában. A nagydarab férfi halkan, csitítón súgott a fülébe, de Naomi már nem tudta, mit jelentenek a szavak. Zsibbadtság kúszott fel a lábán, a hasán. Cyn mintha elesett volna, ahogy a karjában tartja őt, de nem ért földet. Csupán hátrapördült az űrben, miközben a lába el sem emelkedett a földtől.

– Ne csináljátok ezt! – zihálta Naomi, de a hangja mintha valahonnan a távolból jött volna. – Kérlek, ne csináljátok ezt!

– Nem volt más választásunk, Bokszi – válaszolta Cyn. – Immer és kezdettől fogva ez volt a terv, sa sa? Erre ment ki az egész.

Naomi fején átvillant egy ötlet, majd azonnal feledésbe is merült. Megpróbálta ágyékon rúgni a férfit, de már azt sem tudta igazán, merre van a lába. Hangosan és kapkodva lélegzett. Cyn válla fölött látta, ahogy a többiek a hajó állványzata mellett állnak. Az ő hajója mellett. Filip hajója mellett. Mindannyian felé fordultak, és őt figyelték. Filip is közéjük állt, szenvtelen arccal, és őt nézte. Naomi mintha felsikoltott volna, de lehet, hogy csak képzelődött. Aztán, mint amikor lekapcsolják a villanyt, kihunyt az elméje.

Huszadik fejezet: Alex

Amikor hajót – bármilyen hajót – vezetett, Alex mindig elérkezett egy ponthoz, amitől kezdve úgy érezte, hogy a teste eggyé válik az egész járművel. Miután megismerte, milyen érzés az adott hajóval manőverezni – hogyan szűnik meg a tolóerő biztosította nehézkedés, miután az a bizonyos hajtómű leáll; mennyi időbe telik az átfordulás valamely út középpontján –, mindez mélységesen bensőséges kapcsolatot alakított ki. Nem lehetett ésszerűnek nevezni, mégis megváltoztatta azt, ahogyan Alex gondolt magára. Azt, kinek tartotta önmagát. Amikor a Canterbury nevű, csillagbárkából átalakított jégszállító hatalmas, méltóságteljes tömegéről áttért a gyors reagálású harci fregattra, amely később a Rocinante nevet kapta, mintha húsz évet fiatalodott volna.

Ám még a Roci is több tonna fémből és kerámiából állt. Gyorsan és határozottan pördült, ugyanakkor tekintély rejlett a mozgása mögött. Izom. A Megatron versenynaszád irányítása ahhoz hasonlított, mintha egy tollpihéhez szíjazta volna magát a viharban. A hajó nem volt több parányi hólyagnál, akkoránál, mint a Roci vezérlőfedélzete, amelyet a hajtóműhöz erősítettek. Még a gépészfedélzet is lezárt szakasz volt, amelyhez csak a kikötőben férhettek hozzá a technikusok. Az efféle hajót nem a legénység tartotta karban; ehhez külső embereket kellett alkalmazni. A két présülés majdnem összeért, a mögöttük megbúvó fülkékben csak egy fejet, egy ételautomatát és egy priccset lehetett találni, amelybe Bobbie bele se fért. Az étel újrahasznosítására szolgáló rendszert sem építettek be, csupán a vizet és a levegőt forgatták vissza.

A manőverezőfúvóka tíz másodperc alatt kétszer képes volt megperdíteni a hajót a tengelye körül akkora teljesítmény mellett, ami a Rocit öt fokkal térítette volna el kétszer ennyi idő alatt.

Ha a Rocinante irányítása azt kívánta meg Alextől, hogy a hajóra egy lovag paripájaként tekintsen, akkor a Megatron úgy követelte az állandó figyelmet, akár egy kölyökkutya. A képernyők körbevették az üléseket, és befedték a falakat, Alex teljes látóterét a csillagok, a távoli Nap, a negyed CSE-nyi körzetben tartózkodó összes hajó mozgásvektorai és relatív sebessége töltötte ki. A hajó úgy tolta a képébe a teljesítménye adatait, mintha dicsekedett volna. Még az egy évtizede divatjamúlt szilánkosodásgátló belső szövet és az üléseken látható kosz és a szélek kopása ellenére is fiatalosnak érződött a hajó. Idealistának, gyarlónak és kissé kezelhetetlennek. Alex tudta, hogy ha elég időt tölt el vele, a Rocit lomhának és tompának fogja érezni, ha visszamegy. Viszont, nyugtatta magát, csak egészen rövid ideig. Amíg megint vissza nem szokik hozzá. Így nem kellett úgy éreznie, hogy hűtlenné válna. A puszta erő és bujaság miatt könnyen beleszerethetett volna a Megatronba.

A hajót ugyanakkor nem kalózkodásra építették.

– …közösségként a Mars segge annyira összeszorult, hogy a fény is megtörik benne – folytatta a háta mögött Chrisjen Avasarala. – Viszont végre útnak indult a miniszterelnök konvoja. Amikor a Lunára ér, remélem, hogy sikerül kiszednem belőle valamit, amit még nem rágott át egy sereg „mentsük az irhánkat”-ot játszó diplomata. Ő legalább tudja, hogy gond van. Ha rájössz, hogy szaros az ujjad, már megtetted az első lépést afelé, hogy megmosd a kezed.

Alex a Luna óta nem találkozott az öreglánnyal, de maga elé tudta képzelni őt. A nagyanyás arcot és a megvetéssel teli tekintetet. Könyörtelensége mellett megfáradtnak és derűsnek mutatta magát, és egyértelműnek tűnt, hogy Bobbie kedveli. Sőt megbízik benne.

– Ti közben maradjatok ki a zűrből! Holtan semmit sem érek veletek. És ha az az idióta Holden megrángat még egy szálat a csomóból, csak Isten a megmondhatója, hogyan fog elcseszni mindent. Vagyis: jelents, amikor csak lehet!

A felvétel kattant egyet, és elhallgatott.

– Hát – szólalt meg Alex –, a stílusa nem sokat változott.

– Ezt meg kell hagyni – ismerte el Bobbie. – Következetes.

Alex elfordította az ülését, hogy hátrapillanthasson a nőre. Bobbie alatt kicsinek tűnt a sajátja, habár ugyanakkora volt, mint Alexé. A versenynaszád viszonylag visszafogott háromnegyed g-vel égetett. A Mars tömegvonzásának kétszeresével, de Bobbie még mindig egy teljes g mellett edzett, ahogy egykor tengerészgyalogosként az aktív szolgálat idején. Alex kevesebbet javasolt a nő sérülései miatt, de Bobbie csak kinevette. Ennek ellenére nem kellett keményen égetnie.

– Tehát amikor azt mondtad, hogy vele dolgozol – váltott témát Alex, és igyekezett nem vádlón előadni a mondandóját –, mennyiben különbözik ez attól, hogy neki dolgozol?

Bobbie kacaja köhögésre emlékeztetett.

– Azt hiszem, annyiban, hogy nem kapok fizetést ére.

– Kivéve a hajót.

– És más dolgokat – válaszolta Bobbie. Ügyelt rá, hogy a hangja vidámnak tűnjön, ami annyit jelentett, hogy megtanulta leplezni az emiatti feszélyezettségét. – Jól tudja, hogyan húzza el az ember előtt a mézesmadzagot. Állásban a veterán-segélyszolgálatnál dolgozom. Ez a másik dolog…

– Bonyolultnak hangzik…

– Az is – ismerte el Bobbie. – De valakinek el kell végeznie, és a helyzetemnek köszönhetően én megtehetem. Viszont még mindig hiányzik, ami egykor voltam. Azelőtt.

– Erre csak kibaszott áment tudok mondani – válaszolta Alex. Bobbie felszaladó szemöldöke elárulta, hogy többet felfedett ezzel, mint amennyit akart. – Nem mintha nem szeretném a Rocit. Csodálatos hajó, a többiek pedig a családom. Csak… nem is tudom. Azután kerültem oda, hogy végignéztem egy halom ismerősömet, akiknek valamiért tetszett az ötlet, hogy szétlövessék magukat. Meglettem volna enélkül.

Bobbie tekintete nyugodttá, koncentrálttá, távolivá vált.

– Még mindig álmodsz róla néha?

– Aha – húzta el a hangzókat Alex. Teljesen úgy érezte, mintha gyónna. – És te?

– Ritkábban, mint korábban. De néha igen. Úgy-ahogy megbékéltem vele.

– Tényleg?

– Hát, legalábbis könnyebben elfogadom már, hogy soha nem fogok megbékélni vele. Ami nagyjából ugyanaz.

– Hiányzik a tengerészgyalogos-szolgálat?

– Igen. Jól csináltam.

– Nem mehettél vissza?

– Nem.

– Aha – merengett Alex. – Én sem.

– Mármint a Haditengerészethez?

– Sehova. Változnak a dolgok, és nem változnak vissza.

Bobbie sóhaja egyetértésnek hangzott. A Mars és az Öv között, a kettejük és a távoli csillagok között elterülő hatalmas üresség csupán illúzió volt, amit az ívelt képernyők és a külső kamerák teremtettek meg.

A hangjukat magába foglaló tér valóságosabbnak hatott. Ők ketten az óceánoknál mérhetetlenül hatalmasabb tengerben úszó buborékban ültek. Ez felhatalmazta őket arra, hogy olyan témákról diskuráljanak, amelyekről Alex rendesen nem szívesen beszélt. Maga Bobbie félúton járt az idegen és a bajtárs között, vagyis Alex megbízott benne, de még nem érezte kötelességének, hogy megvédje őt a gondolataitól és érzéseitől. A Marstól a Hungariáig tartó utazás napjai ahhoz hasonlítottak, mintha egy bárpultnál üldögélve, egy sör mellett beszélgettek volna.

Alex mesélt a Holden és Naomi kapcsolatát illető félelmeiről és a pánikrohamokról, amelyek a visszaúton törtek rá, hazafelé az Iloszról a Földre. Azokról az alkalmakról, amikor megölt valakit, és a rémálmokról, amelyek végül átvették a bűntudat helyét. Mesélt arról, amikor meghalt az édesapja, és arról, amikor az édesanyja távozott. A rövid szerelmi kalandról, amelybe még a Hadiflotta pilótájaként keveredett, és arról, hogy még mindig mennyire bánta az egészet.

A maga részéről Bobbie a családjáról mesélt. A fivéreiről, akik ugyan szerették, de mintha fogalmuk sem lett volna, ki vagy mi ő. A leszerelése óta a randizásra tett kísérleteiről, és hogy ezek mennyire balul sültek el. Arról az időről, amikor közbelépett, nehogy az unokaöccse belekeveredjen a drogkereskedelembe.

Ahelyett, hogy megpróbálta volna betuszkolni magát a priccsébe, Bobbie inkább az ülésében aludt. Hallgatólagos szolidaritásból Alex ugyanezt tette. Ez viszont azzal járt, hogy mindketten ugyanakkor voltak ébren, és ugyanakkor tértek nyugovóra. Nem alkalmas a váltott őrködéshez, kiválóan megfelelt azonban a hosszú, elkalandozó társalgásokhoz.

Beszélgettek a gyűrűkről és a protomolekuláról, a szóbeszédről, amit Bobbie azzal kapcsolatban hallott, hogy a Ganymedesen újfajta metaanyagokat fedeztek fel a Gyűrűvel kapcsolatos megfigyelések és a marsi szondáknak a Vénuszon végbement változásokat visszafejtő eredményei alapján. A megnyugtató csend hosszú óráiban az előre csomagolt ételeket ették, és a teleszkópokon figyelték az arra járó többi hajót; két bányásznaszád egy még gazdátlan aszteroida felé tartott, egy kisebb flottilla a marsi miniszterelnököt kísérte a Lunára, egy vízszállító a Szaturnusz felé égetett, hogy jeget gyűjtsön be a Ceres Állomásnak, és kipótolják vele a rengeteg oxigént és hidrogént, amit az emberek az Öv legnagyobb kikötővárosának otthont adó szikla felpörgetéséhez használtak. A követőrendszer parányi pontokat rajzolt fel a transzponderadatok alapján; a tényleges hajók túlságosan aprók voltak ahhoz, hogy nagyítás nélkül láthatták volna őket. Még a Hungaria csoport nagy albedója is mindössze annyit segített, hogy az érzékelősorok valamivel könnyebben észlelték a kisbolygókat. Ha a hajó nem közli vele, Alex nem tudta volna megkülönböztetni a csillagos égboltnak azt a bizonyos négyzetcentiméterét a többitől.

A Megatron bensőséges környezete és az út rövidsége miatt mintha csak hét végi romantikus kirándulásra indultak volna, csupán a szex maradt el. Alex sajnálta, hogy nem jutott eszükbe magukkal hozni néhány üveg bort.

Az első arra utaló jelre, hogy nincsenek egyedül, a Hungariától pár százezer kilóra figyeltek fel. A Megatron külső érzékelői villogtak és pislákoltak, a közelségi figyelmeztetés ki-be kapcsolt. Alex bezárta a hamis csillagtérképet, helyette a harcászati és érzékelőadat-képernyőket nyitotta meg.

– Mi a gond? – kérdezte Bobbie.

– Hacsak nem tévedek, egy katonai hajó most közölné velünk azt, hogy pásztáznak minket.

– Célzólézerekkel?

– Aha – felelte Alex, és borzongató érzés kúszott fel a gerincén. – Ami egy cseppnyit provokatívabb, mint amire számítottam.

– Tehát van ott egy elsötétített hajó.

Alex sorra végigkapcsolt az adatbázisokon és az összevető rutinokon, de csak a megszokott eljárást alkalmazta. Nem számított rá, hogy bármit észlelhetne, és nem is észlelt.

– Nem észlelek transzponderjelet. Szerintem rátaláltunk a Pau Kantra. Feltéve, hogy meg tudjuk keresni. Lássuk, mit látunk!

A szenzorokkal végigpásztázott egy tízfokos ívet, és átkattintotta a nyílt rádió-összeköttetés kapcsolóját.

– Helló. Itt a Megatron magánhajó a Marsról. Nehéz lett volna nem észrevenni, hogy ránk mutatnak. Nem akarunk balhézni. Ha megoldható lenne, hogy válaszolnak, igencsak megkönnyebbülnék.

A Megatron versenynaszád volt. Egy gazdag gyerek játékszere. Mire a rendszerei azonosították az őket célba vevő hajót, a Roci már meghatározta volna a sötét hajó típusát és műszaki paramétereit, és célként rögzítette volna, csak hogy egyértelművé tegye a helyzetet. A Megatron harangjelzéssel közölte, hogy összegyűjtötte a felismeréshez szükséges adatokat, és egyezést keres. Amióta eljöttek a Marsról, Alex először érzett olthatatlan vágyat, hogy bárcsak a Rocinante pilótaülésében lehetne.

– Nem válaszolnak – állapította meg Bobbie.

– Nem is lőnek ránk – jegyezte meg Alex. – Amíg kőgazdag bunkóknak hisznek minket, akik céltalanul furikáznak, nem lesz gond. Valószínűleg.

Az ülés sziszegve fordult el a gömbcsuklókon, ahogy Bobbie áthelyezte a súlypontját. Ő sem hitte, hogy gond lesz. A pillanatok elnyúltak. Alex ismét megnyitotta a csatornát.

– Helló, azonosítatlan hajó! Leállítom a hajtóművet, amíg nem válaszolnak. Csak azért szólok, nehogy megijesszek valakit. Igazán leköteleznének, ha visszapingelnének, csak hogy tudjuk, minden rendben. Ezt ne vegyék sértésnek!

Kikapcsolta a hajtóművet; a tolóerő biztosította nehézkedés eleresztette. Az ülés zseléje finoman nekilökte a hevedereknek. A nyakában érezte a pulzusát. A szíve eszeveszett gyorsasággal vert.

– Most határoznak rólunk – szólalt meg Bobbie.

– Én is erre tippelek.

– Időbe telik nekik.

A Megatron bejelentette, hogy a külső paraméterek alapján megfelelést talált, ám az nem egyezett a Holden által küldött adatokkal. Az őket figyelő jármű nem tartozott a kapuknál eltűnt gyarmatosító hajók közé. Nyolcvankilenc százalékos valószínűséggel a marsi hadiflotta egyik rejtőzködő kísérő naszádja volt. Alex háta mögött Bobbie ugyanarra a következtetésre jutott.

– Huh – szólalt meg. – A picsába!

Miután elvégezte az azonosítást, a Megatron tovább pásztázta a kijelölt égszakaszt. Újabb passzív kapcsolat. Ha a kísérő naszád a Pau Kant volt, nem egyedül bujkált itt. Aztán még kettő. Aztán hat. A Megatron kiválasztotta a legközelebb elhelyezkedőt, majd vidáman nekilátott az azonosításnak. Alex reflexszerűen aktiválta volna a pontvédelmi ágyúkat. A versenynaszád azonban nyilván nem lett felszerelve ilyesmivel.

– Talán hajlandók válaszolni – jegyezte meg Bobbie. Alex a hanghordozásából hallotta, hogy nem számít komolyan erre. Ahogy ő sem számított. Fél másodperccel később a Megatron két gyorsan közeledő tárgyat észlelt a kísérő naszád felől.

Alex körbefordította a versenyhajót, és beindította a hajtóművet. Az ülés ökölcsapásként vágódott a hátába. A háta mögött Bobbie felnyögött. Alex gondolatban elnézést kért tőle, majd tíz g-re növelte a gyorsulást, a versenynaszád pedig lelkesen meglódult.

Ennyi nem lesz elég.

Bármennyire könnyű volt is a Megatron, a rakéták egy nagyságrenddel kisebb felgyorsítandó tömeget cipeltek magukkal. És nem szállítottak az emberi testekhez hasonló, törékeny rakományt. Sokkal erőteljesebben égethettek, és néhány óra alatt lefaraghatták a köztük lévő távolságot. Alexnek nem állt rendelkezésére semmi, amivel kilőhette volna őket, és elbújni sem tudtak sehova. Még rakományt sem dobhatott ki abban a reményben, hogy a rakéták esetleg beleütközzenek.

A látótere egyre szűkült, sötétedett a széleken, míg középen aranylón táncolt és széttöredezett. Érezte, ahogy az ülés tűi belefúródnak a combjába és a nyakába; ahogy a lé jeges vízként ömlik az ereibe. A szíve küszködött, a tüdeje alig kapott levegőt, a látása viszont kitisztult. És az elméje is. Gondolkodnia kellett. A naszádja más hajókhoz képest gyorsnak számított, egy rakétával mégsem versenyezhetett. Időben nem tudott fedezék mögé érni, és ha a rakéták csak feleolyan jól működtek, mint a hajó, amely kilőtte őket, egyenesen a hajtómű fúvókájába irányítják magukat, bármi mögött igyekszik is elrejtőzni Alex.

Elmenekülhetett, elérhette, hogy a támadók felsorakozzanak mögötte, aztán kivethette a hajtóműmagot. A robbanásszerű fúziós reakció valószínűleg elpusztította volna az elsőt közülük. Talán többet is. Ám akkor tolóerő nélkül repülnének tovább, védtelenül kitéve magukat a második sortűznek.

Hát, még egy rossz terv is jobbnak tűnt a semminél. Az ujjai idegesen rángatóztak a vezérlőműszerek felett. Nem ismerte a hajó szerkezetét, és a félelem, hogy hibás információt üt be, csupán mert nem a saját ladikjával repül, úgy hatott, mintha karót döftek volna a szívébe.

A képernyőjén értesítés jelent meg Bobbie konzoljáról. MINISZTERELNÖK. ŐRNASZÁDOK.

A gyógyszerek, a pánik és az elégtelen véráramlás miatt Alexnek néhány másodpercbe telt megértenie az üzenetet. A Megatron nem volt felszerelve pontvédelmi ágyúkkal, sem elfogórakétákkal, a Luna felé tartó flottilla viszont igen. Alex az útvonaltervező rendszerbe húzta az adatokat. Kizártnak tűnt, hogy eljussanak a marsi hajókhoz, mielőtt a rakéták beérték volna őket, arra ellenben volt – egy egészen kevés – esély, hogy a rakétaelhárító védelmük hatókörébe kerüljenek. Ha tüstént irányt változtat. Ha a marsiak felfogták, mi folyik a közelükben, és gyakorlatilag késlekedés nélkül elindítják a rakétáikat. Az égetés pedig annak a szintnek a legkülső határát fogja elérni, amit ő meg Bobbie még elviselhet.

Szinte gondolkodás nélkül aktiválta a manőverezőfúvókákat, és a présülések kattogva hozzáigazodtak az új vektorhoz. A rakéták hirtelen mintha közelebb ugrottak volna, pályakorrekciót hajtottak végre, és a versenynaszád későbbi feltételezett helyét vették célba. Alex segélyhívó jelet küldött ki minden szokványos frekvencián, és remélte, hogy bárki észleli is a flottillánál, gyors észjárású lesz. A két gömbnek – az összeütközésig hátralévő idő és a marsi rakétaelhárító fegyverek hatótávolsága – nem volt közös metszete, ám csupán pár száz kilométernyi távolság választotta el őket. Relatív sebességüket nézve alig egy szemvillanásnyi idő. Az egészségügyi vezérlésre váltott, és Bobbie-t az életfenntartó protokollra kapcsolta a lé helyett.

Sajnálom, Bobbie, gondolta. Figyelmeztettelek volna, ha van rá időm, de most egy kicsit szundítanod kell, ha nem akarjuk, hogy elvérezz. Figyelte, ahogy a nő életjeleinek értékei hirtelen a magasba szöknek, aztán leesnek, a vérnyomása és a törzsének hőmérséklete úgy süllyedt lefelé, akár az óceánba hajított kő. Alex tizenöt g-re növelte a gyorsulást.

Hasogatott a feje. Remélte, hogy nem agyvérzést kapott, de nem csodálkozhatott volna azon, ha mégis. A tartós tizenöt g-s gyorsulás ostoba, öngyilkos cselekedet volt. Érezte, ahogy a bordáinak, a bőrének súlya kipréseli a levegőt a tüdejéből. Zihálása fulladozásnak hangzott. A két kör azonban most már összeért. A percek elhúzódtak. Aztán gyors mozgású tárgyak indultak el a marsi flottilla irányából. Átkozottul hosszú időbe telt, de úton volt a védelem. Alex megpróbált begépelni egy üzenetet, hogy figyelmeztesse a marsiakat a többi hajóra, a sötét flottára. Nem tudott elég hosszan koncentrálni ahhoz, hogy elküldje. A tudata folyton ki-be kapcsolt, mintha a világmindenség dadogott volna.

Az egészségügyi rendszeren riasztás villant fel, és Alex arra gondolt, Bobbie az: hogy végül mégis szétrepedtek a régi sebek. Ám az ő neve szerepelt mellette. A beleiben valami leszakadt. Kinyomta a riasztást, és tovább figyelte a közelgő halált.

Úgy tűnt, nem érnek időben oda. A legelöl haladó rakéta túlságosan közel járt már hozzájuk. Meg fogja semmisíteni a Megatront, mielőtt a megmentők megérkezhetnének. Mintha korábban lett volna ezt illetően valamilyen ötlete, nem? Valami…

Nem volt tudatában, hogy pályamódosítást hajt végre. Az ujjai egyszerűen elvégezték, amit kellett. A gömbök már nem érintették egymást, amíg át nem kapcsolt a második rakétával várható összeütközésre. Akkor, talán. Talán.

Várt. Az elöl haladó rakéta egyre közelebb ért. Ötezer kilométer. Négyezer. Aztán kidobta a fúziós magot.

Kétszáz kilométer…

A gravitáció elviselhetetlen nyomása megszűnt. A Megatron, még mindig az űrben száguldva, abbahagyta a gyorsítást. Mögötte az elöl haladó rakéta elpusztult a mag sebesen növekvő nukleáris katlanában.

A második rakéta táncolni kezdett, majd elfordult, hogy kikerülje a szuperforró gáz szétterjedő felhőjét, és négy pont fénylett fel Alex előtt, húzott át a képernyőn olyan gyorsasággal, hogy ő csak a retinájába égett káprázatot észlelte.

A másodperc töredékével később a marsi rakétaelhárító védelem megsemmisítette az üldöző torpedót, de addigra Alex elveszítette az eszméletét.

Huszonegyedik fejezet: Naomi

– Bist bien, Bokszi? – kérdezte Karal.

A keskeny, összetákolt hajókonyha túl tágasnak bizonyult egy ilyen kis létszámú legénységhez. Rossz tervezés, helypazarlás. Nem kopott volt, hanem silány. Naomi hajának fátyla mögül felnézett a férfira, és elmosolyodott.

– Jól. A körülményekhez képet – viccelte el a dolgot. – Como sa?

Karal megvonta a kezét. A haja megőszült az évek során. Ahogy a borostája is. Egykor fekete volt, akár a csillagok között az űr.

Naomi szemébe nézett, de neki az arca sem rándult.

– Csak mondanom kellett valamit.

– Most már nem titkolózunk egymás előtt – válaszolta Naomi, és felnevetett. Visszamosolygott a férfira. A fogoly a börtönőrrel flörtöl, abban reménykedik, hogy később segíthet, ha valamilyen jó emléket őriz róla. Talán így lesz.

Leginkább az ijesztette meg, mennyire jól tudta, hogyan kell játszania ezt. Attól a pillanattól fogva, hogy magához tért, beszélt, ha szóltak hozzá, és nevetett, ha valaki elsütött egy poént. Úgy tett, mintha az elrablása semmiség lenne, mint amikor valaki kérdezés nélkül elveszi a másik szerszámát. Úgy tett, mintha aludna. Annyit evett, amennyit a gyomrát elszorító görcs megengedett. Ők pedig mind úgy bántak vele, mintha az a régi lány lett volna, mintha elfeledkezhettek volna az időközben eltelt évekről és a különbségekről, és befogadhatnák őt a nyájba, mintha el sem kóborolt volna. Mintha sosem vált volna valaki mássá. Naomi a félelmét és dühét leplezve oly könnyedén visszaszokott a régi szerepbe, mintha mindvégig ezt csinálta volna.

Elmerengett: talán tényleg így történt.

– Szóval én voltam az egyik – mondta Karal. – Segítettem Filipitónak. Gondoskodtam róla.

– Jó.

– Nem így értem – felelte Karal. – Még azelőtt. Időnként velem volt.

Naomi elmosolyodott. Mostanáig igyekezett nem felidézni azokat a kétségbeesett napokat, miután közölte Marcóval, hogy otthagyja őket. Miután Marco elvitte Filipet. Azért, hogy a fiú biztonságban legyen, magyarázta. Amíg Naomi úrrá nem lesz az érzelmein. A torka most elszorult, de mosolyt erőltetett az arcára.

– Akkoriban. Nálad volt?

– Immer azért nem. Néha viszont igen. Hijo sokat költözött, igaz? Egy estét nálam töltött, két másikat máshol.

Naomi kisbabáját azok adták kézről kézre, akiket ismert. Zseniálisan megoldották a dolgot. Marco arra használta a gyerekét, hogy kimutassa, mennyi bizalmat vetett beléjük, miközben Naomit tébolyodottnak tüntette fel. Veszélyesnek. Gondoskodott róla, hogy az terjedjen el a közösségben, ő maga mennyire megbízható, Naomi pedig mennyire közel került az őrülethez. Hirtelen felrémlett benne az emlék, ahogy Karal benéz a konyhából, miközben ő a férfi feleségének karjaiban zokogott. Soujának hívták a nőt. Vajon milyennek láthatta Karal akkor a könnyeit és a szitkozódását?

– Eddig hallgattál róla – merengett Naomi –, és sohasem tudtam volna meg. Most miért árultad el?

Karal megint megvonta a kezét.

– Változott a helyzet. Újrakezdtük. Akár tiszta lappal is indulhatunk.

Naomi megpróbálta leolvasni a férfi arcáról, igazat mond-e, vagy ez is csak az apró kegyetlenkedések közé tartozik, amelyek ellen nem emelhet kifogást anélkül, hogy őrültnek tűnne. Itt és most azonban a félelem, a düh és az önmérséklet közötti egyensúly elsöpörte az olyan jelentéktelen tényezőket, mint az igazság. Csak csodálni lehetett, ahogyan Marco szembefordította őt önmagával. Ahogy azzal tébolyította meg, hogy közölte vele: megtébolyodott, és íme, egy évtizeddel később még mindig működött a dolog.

Aztán egy pillanatra Amos jelent meg előtte, az emlék elevenebbnek tűnt, mint körötte a hajó. Nem érdekes, mi van odabent, főnök. Nekik csak az számít, amit csinálsz. Naomi nem tudta volna megmondani, valódi emléket idéz-e fel, vagy csak biztos pontot keres egy olyan környezetben, ahol semmire sem támaszkodhatott.

Ha Amos lett számomra a bölcsesség próbaköve, akkor rábasztam, gondolta magában, és felnevetett. Karal megkockáztatott egy mosolyt.

– Köszönöm, hogy nem kerteltél – mondta végül Naomi. – Új kezdet. Tiszta lap.

És ha valaha lehetőségem lesz még a tűzben hagynom téged, Karal, akkor Istenre mondom, égni fogsz.

Harangjelzés szólalt meg, aztán a figyelmeztetés, hogy gyorsítanak. Naomi észre sem vette, mikor fordult át a hajó. Lehetséges, hogy átaludta, vagy lassan, órák alatt ment végbe, így a forgás érzése a tudatküszöb alatt maradt. Nem számított. Ő itt csak rakomány volt. Senkit sem érdekelt, hogy mit tud.

– Szíjazd be magad, oké? – kérte Karal.

– Már megyek is – felelte Naomi, és finoman ellökte magát a mennyezet felé, aztán vissza a fedélzetre, a Cyn és Behúzott Szárnyú közötti présülésbe. Időközben kiderült, hogy Behúzott Szárnyút valójában Alexnek hívják, ám ez a név már foglalt volt Naomi fejében, ezért Leszorított Szárnyú maradt. A férfi rámosolygott, Naomi pedig viszonozta a mosolyt, ahogy becsatolta magát a gélülésbe.

A figyelmeztetés melegsárga fényjelzését a visszaszámláló borostyánszínű számjegyei váltották, és nullánál az ülés nekicsapódott a hátának, ő pedig pár centiméter mélyen a zselébe süppedt. Megkezdődött a lassító égetés. Amikor véget ér, ott lesznek, ahol Marco is.

Miután az átjáró összekötötte a légzsilipeket, Naomi arra számított, hogy valamiféle búcsúzásra kerül sor. Ölelésekre és hazugságokra, mindarra, amit az emberek egy hosszú utazás végeztével szoktak tenni. Amikor ez elmaradt, Naomi megértette, hogy kizárólag számára tűnt hosszúnak az utazás. Az, hogy a Ceresről elrepültek a Mars Nap felőli oldalán lévő üres térbe és a Hungaria kisbolygókhoz, nekik mindössze annyit jelentett, mintha a priccsüktől kisétáltak volna a fejhez.

Filip lépett elő a vezérlőfedélzetről fessen és keményen. Nem, ez így nem volt igaz. Akár egy kisfiú, aki fessnek és keménynek próbálja mutatni magát.

– Motozzátok meg, nincs-e nála fegyver! – adta ki kaffogva az utasítást Filip.

Cyn tekintete Filipről Naomira siklott, majd vissza.

– Verdad? Ha Bokszi fegyvert rejteget magánál, már jó ideje nála van. Nem úgy tűnik…

– Ellenőrzés nélkül egyetlen fogoly sem léphet a Pellára – vágott a szavába Filip, majd fléchette-pisztolyt húzott elő a zsebéből, de nem kifejezetten Naomira célzott vele. – Így járunk el, oké?

Cyn vállat vont, és odafordult Naomihoz.

– Így járunk el.

Filip összepréselt ajkakkal meredt Naomira. Az ujja túl egyértelműen a ravaszon. Fenyegetőnek kellett volna tűnnie, ám csupán rémület látszott rajta. És harag. Marcóra vallott, hogy a fiával raboltat el valakit. Nem elsősorban azért, mert kegyetlenség volt, habár kegyetlenség volt. Nem azért, mert tönkretenne bármilyen kapcsolatot, amely kialakulhatott köztük, noha ezt szintén elérte vele. Hanem mert biztosan sikerül. Most már az is manipulációnak tűnt, hogy Filipet a Ceresre küldte. Itt a fiad, ahol elhagytad. Sétálj bele a csapdába, és vedd vissza!

Naomi pedig megtette. Nem tudta volna megmondani, Filipben csalódott-e inkább, vagy önmagában. Kétféle csalódást érzett, és a saját magában való csalatkozása mérgezőbb volt. Filipnek bármit meg tudott bocsátani. Kisfiú volt, és Marco befészkelte magát a fejébe. Az ellenben nehezebben fog menni, hogy önmagának megbocsásson, és ebben nem volt különösebb gyakorlata.

Amikor kinyílt a külső légzsilip, hirtelen elbizonytalanodott. Az átjáró a szokásos felfújt Mylar-csőből készült, titánbordákkal. Semmi sem hatott furcsának benne. Már majdnem átértek a túlsó végébe, amikor Naomi ráismert a szagára: csípős volt, átható és valószínűleg rákkeltő.

A szövetből illó szerves anyagok párologtak ki.

– Ez új? – kérdezte.

– Erről nem beszélünk – felelte Filip.

– Nem sok mindenről beszélünk, ugye? – csattant fel Naomi, Filip pedig odafordult felé, meglepték a maró szavak. Azt hiszed, hogy tudod, mi vagyok, gondolta magában Naomi, de csak történeteket ismersz rólam.

A másik hajó légzsilipje furcsán ismerősnek tűnt. Az íve és a zárszerkezet konstrukciója a Rociéra emlékeztetett. A Marson tervezték. Mi több, a Marsi Haditengerészetnél lehetett találkozni ilyenekkel. Marco egy hadihajót szerzett magának. Odabent katonák várakoztak. A szedett-vedett ceresi csapattal ellentétben ők egyenruha-szerűséget viseltek: szürke kezeslábast, a karján és a mellrészen a KBSZ kettémetszett körével. A hajófolyosók letisztultságának háttere előtt úgy hatottak, mintha silány jelmezeket hordanának kidolgozott díszletek között.

A fegyverek viszont valódiak voltak, és Naomi egy pillanatig sem kétkedett benne, hogy használnák őket.

A hajóhíd mintha a Rocinante öccse lett volna. A Chetzemoka gyatra, épp csak elfogadható esztétikája után a katonai szintű présülések és kijelzők megbízhatónak és megnyugtatónak hatottak. És az egész közepén, mintha pózolna, Marco lebegett. Valami katonai egyenruhához hasonlót viselt, de rangjelzés nélkül.

Szoborként szépen mutatott. Naomi kénytelen volt elismerni ezt. Még most is emlékezett azokra az ajkakra, és tekintetének gyengédségére, amitől biztonságban érezte magát. Mindez emberöltőkkel ezelőtt történt. Naomi most elmosolyodott, és különös megkönnyebbülés áradt szét benne. Újra Marcóval volt, a hatalmába került. A rémálma valósággá vált, így legalább többé nem kellett rettegnie tőle.

– Elhoztam, uram – jelentette Filip, és éles mássalhangzóival vágni lehetett volna. – Küldetés teljesítve.

– Egy pillanatig sem kételkedtem ebben – válaszolta Marco. Szemtől szemben zengő hangon beszélt, ami a felvételeken elsikkadt. – Szép munka volt, mijo.

Filip kurtán tisztelgett, majd átperdült, hogy távozzon.

– Ah! – állította meg Marco a fiút. – Ne légy ennyire udvariatlan, Filip! Csókold meg anyádat, mielőtt elmész!

– Nem kell megtenned – szólalt meg Naomi, de Filip üres és szenvtelen tekintettel odalebegett hozzá, és száraz ajkát az arcához érintette, mielőtt visszatért a felvonóhoz. Az őrök vele tartottak, kivéve kettőt, akik Naomi mögött helyezkedtek el.

– Rég láttalak – mondta Marco. – Jól nézel ki. Az évek kegyesek voltak hozzád.

– Hozzád is – válaszolta Naomi. – A beszéded is más. Mikor hagytál fel az övbéli stílussal?

Marco széttárta a kezét.

– Ha azt akarjuk, hogy az elnyomó osztály meghallja a hangunkat, úgy kell beszélnünk, mintha hozzájuk tartoznánk. Nemcsak a nyelvezet a fontos, hanem a hanghordozás is. A zsarnokság elleni vádakat, bármennyire megalapozottak legyenek is, elutasítják, hacsak nem olyan módon adják azokat elő, amelyet az erő hasonló erőként ismer fel. Ezért vehettük hasznát Fred Johnsonnak. Eleve egy olyan hatalmat jelképezett, amelyet a hatalom megértett.

– Vagyis gyakoroltál – állapította meg Naomi, és összefonta maga előtt a karját.

– Ez a munkám. – Marco fölnyúlt, az ujjbegyeit a felső fedélzethez szorította, majd lelebegett a vezérműnél lévő ülésekhez. – Köszönöm, hogy eljöttél.

Naomi nem felelt erre. Érezte, hogy a férfi már átírja a múltat. Úgy kezeli, mintha önként csatlakozott volna hozzá. Mintha ő döntött volna úgy, hogy itt van. Ehelyett a műszerek felé biccentett.

– Csinos kis csónak. Hol szerezted?

– Magasabb körökben forgó barátoktól – felelte Marco, és halkan felnevetett. – És különös, egészen különös szövetségesek révén. Mindig akadnak olyanok, akik megértik, hogy ha a világ megváltozik, a szabályok is változnak vele.

Naomi a haját rángatta, az arca elé húzta, aztán önmagára feldühödve hátrafésülte.

– Na akkor. Minek köszönhetem, hogy ilyen szemét módon tőrbe csaltál?

Marco sértettségét akár őszintének is lehetett volna vélni.

– Nem csaltalak tőrbe. Filip bajba került, te pedig megtehetted, hogy kimented a fiunkat egy olyan szorult helyzetből, amely sokkal rosszabbá is válhatott volna.

– És ezt úgy háláltad meg, hogy akaratom ellenére iderángattál a hajódra? Ezért nem igazán mondhatok köszönetet.

– Pedig megtehetnéd – felelte Marco. – Azért hoztunk ide, mert közénk tartozol. Hogy biztonságban lehess. Ha megmagyarázhattuk volna, nem habozunk, de kényes a helyzet, és nem állhattunk le, hogy kifejtsük, miért védelmezünk meg valakit, amikor ilyen közeli a veszély. Több millió övbéli élete forog kockán, és…

– Jaj, ne már! – szakította félbe Naomi.

– Nem hiszed? – kérdezte Marco keményebb éllel a hangjában. – Ti öltetek meg minket. Te meg az új kapitányod. Abban a pillanatban, hogy megnyíltak azok a kapuk, a halálos ítéletünket írtátok alá.

– Még mindannyian lélegeztek – vágott vissza Naomi, de a haragja még a saját fülében is lenézőnek hangzott. Marco ugyancsak ezt hallotta ki belőle.

– Nem valamelyik kút mélyén nőttél fel. Tudod, mennyire keveset törődnek velünk a belső bolygók. Emlékezz a Chesedre! Az Anderson Állomásra. A Cielo bányatüzére. Az övbéliek élete szart sem ér a számukra. Soha nem ért. Te is tudod.

– Nem mind ilyenek.

– Néhányan úgy tesznek, mintha nem ilyenek lennének, mi? – most már övbéliesebb stílusban beszélt. Haragtól fűtötten. – De ők bármikor visszatérhetnek a kutakba. Ezernyi új világ közül válogathatnak, és többmilliárdnyian léphetnek egyszerűen a felszínre. Felkészülés, rehabilitáció, gyógyszerek nélkül. Van fogalmad, hány övbéli képes elviselni egy teljes g-nyi gravitációt? Úgy, hogy mindent megkapnak, teljes körű egészségügyi ellátást, külső gépi vázakat, szanatóriumokat? A kétharmaduk. A kétharmadunk nyomorékként élhet ezeken a szép néo világokon, ha a belső bolygóbeliek összefognak, és minden pénzüket beleadják. Szerinted erre mennyi az esély? Korábban sosem történt meg. Tavaly három gyógyszeripari üzem szüntette be az olcsó csonterősítő koktélok gyártását. Nem tették szabadon felhasználhatóvá a szabadalmakat. Nem kértek bocsánatot egyetlen hajótól sem, amely nem engedheti meg magának a drága cuccot. Egyszerűen leálltak. A gyarmatosító hajókhoz kellett a termelőkapacitás, meg az új gangához, amit a gyűrűkből visszahozott adatok alapján készítenek.

Mi a maradék vagyunk, Naomi. Te meg én, és Karal meg Cyn. Tia Margolis. Filip. Ők továbblépnek, rólunk meg megfeledkeznek, mert megtehetik. Ők írják a történelmet, szóval tudod, mi mik leszünk? Egy rövid bekezdés arról, mennyire szar, amikor egy embercsoport felett eljár az idő, és hogy mennyivel humánusabb lett volna elaltatniuk minket. Tessék! Mondd, hogy tévedek!

Ugyanaz a dühös fröcsögés volt, mint korábban, ám az évek során sokat csiszolódott a stílus. Ugyanazokat az érveket öltöztette más köntösbe, mint amelyeket annak idején a Ceresen hangoztatott. Naomi szinte azt várta, hogy kimondja: A Gamarra megérdemelte. Ez háború, és bárki, aki segít kiszorítani az ellenséget, a katonánk, ha tud róla, ha nem. Úgy érezte, mintha elfolyósodtak volna a zsigerei. A sötét korszakból emlékezett erre az érzésre. A tudata peremén megmozdult valami.

A régóta szunnyadó tanult tehetetlenség kígyója lassan felemelte a fejét. Naomi úgy tett, mintha az érzés nem lenne ott, azt remélte, hogy ha letagadja, megszűnik létezni.

– Nekem ehhez mi közöm? – kérdezte Naomi, de kevesebb hévvel, mint szerette volna.

Marco elmosolyodott. Amikor megszólalt, ismét a művelt vezér hangján tette. A faragatlan övbéli bandita eltűnt a maszk mögött.

– Közénk tartozol. Igaz, hogy elidegenedtél, de ennek ellenére közülünk való vagy. A fiam édesanyja. Nem akartam, hogy esetleg bajod essen.

Naominak most rá kellett volna kérdeznie, mit értsen ezalatt. Az utat lámpások jelölték ki előtte. Hogy érted azt, hogy bajom essen? – kérdezte volna, Marco pedig válaszolt volna. Figyelte volna, hogyan kerekedik ki Naomi szeme. Látta volna, ahogy megbénítja a félelem.

A picsába ezzel!

– Nem én kellettem – jelentette ki. – A Rocinantét akartad, épp csak nem jött össze. A hajó kellett? Vagy Holden? Nekem elmondhatod. Felvágni akartál az új pasim előtt? Mert ez elég szánalmas lenne.

Érezte, hogy gyorsan kapkodja a levegőt, az adrenalin szétárad a testében. Marco arckifejezése megkeményedett, ám mielőtt válaszolhatott volna, jelzett a kommrendszer, majd megszólalt egy Naomi számára ismeretlen hang.

– Contactód van – közölte a nő.

– Que?

– A kicsike. A marsi versenynaszád. Az Andreas Hoferhez beszél.

– Felderítőhajó? – csattant fel Marco.

Hosszú másodpercekig nem érkezett felelet. Aztán:

– Úgy néz ki, hogy csak valami pinché seggfej keveredett rossz helyre. Viszont ha egyet meglátott, látta a teljes üteget, nemde?

– Mennyi idő van még a kioldó becsapódásáig?

– Huszonhét perc. – Tétovázásnak semmi jele. Bárki volt is a vonal másik végén, tudta, hogy elhangzik majd a kérdés. Marco a homlokát ráncolva meredt a műszerekre.

– Nem várhatott volna még egy kicsit? Szebb lett volna enélkül. De jól van. Lőjétek ki a versenynaszádot!

– Toda?

Marco Naomira pillantott, sötét szeme a nő tekintetét fürkészte. Halvány mosoly játszadozott a szája sarkában. A színpadias seggfej!

– Nem. No es toda. A marsi miniszterelnök hajója ellen is indítsátok meg a támadást. És a teljes vadászcsapat készüljön fel, hogy amikor a porevő menekülőre veszi, leszedhessük.

– Sabez – válaszolta a nő. – Tűzparancs továbbítva.

Marco kivárt, a kezét kihívón maga elé tartotta.

– Így kell ezt – mondta. – Csináljuk úgy, hogy ne feledkezhessenek meg rólunk. Fogjuk a láncokat, amelyekkel minket akartak megkötözni, és vessük be őket ostorként ellenük. Nem fogunk kushadni a sötétben. Mostantól tisztelni fognak minket.

– És mi lesz? Lezárják a Gyűrűt? – kérdezte Naomi. – Megint beindítják az olcsó csontgyógyszereitek gyártását? Mégis, szerinted mit nyer azzal a „népünk”, ha lelősz egy marsi politikust? Hogy segítesz ezzel bárkinek?

Marco nem nevette el magát, de megenyhült. Naomi úgy érezte, valami ostobaságot mondhatott, és ez tetszett a férfinak. Ennek ellenére kissé elszégyellte magát.

– Sajnálom, Naomi. Ezt majd később folytatjuk. Viszont tényleg örülök, hogy visszatértél. Tudom, hogy rengeteg a feszültség köztünk, és hogy nem ugyanúgy látjuk a világot. De mindig a fiam anyja maradsz, én pedig örökké szeretni foglak ezért.

Az őrök felé emelte az öklét.

– Gondoskodjatok a biztonságáról, aztán készüljetek fel a kemény égetésre! Csatába indulunk.

– Igenis, uram – felelte az egyik őr, miközben a másik megragadta Naomi könyökét. Naomi először ösztönösen dacolni akart, elrántani a karját, de mi értelme lett volna? Összeszorított állkapoccsal, hogy még a foga is belefájdult, ellökte magát a felvonó felé.

– Még valami – szólt utánuk Marco, amire Naomi hátrakapta a fejét, azt hitte, a férfi hozzá beszél. – Amikor bezárjátok, mindenképp olyan helyet válasszatok, ahonnan nézheti a híreket! Ma minden megváltozik. Nem szeretném, ha kimaradna ebből, oké?

Huszonkettedik fejezet: Amos Ebben az órában jelentették, hogy nagyméretű aszteroida csapódott Észak-Afrikába. A rabati Oxford Központ, amely az eseménytől ötszáz kilométerrel nyugatra helyezkedik el, a Richter-skála szerint nyolc egész héttizedesre becsüli a földmozgás erejét az epicentrumnál.

Amos újra megpróbált hátradőlni a székében. Kényelmetlen kis bútordarab volt. Eleve pocsék könnyű műanyagból készült, amit aztán a gyárban úgy alakított ki valami gép, hogy még véletlenül se lehessen rendesen ülni rajta. Először arra tippelt: kifejezetten azért tervezték ilyenre, hogy nehézkes és hatástalan legyen, ha meg akarnának ütni vele valakit. Aztán a padlóhoz csavarozták. Ezért Amos nagyjából ötpercenként a felületkezelt betonra helyezte a sarkát, és hátralökte magát – anélkül, hogy ennek tudatában lett volna. A szék valamelyest meggörbült a nyomástól, kényelmesebb azonban nem lett, és amikor megunta, visszaugrott az eredeti alakjába.

– …a Krakatau óta nem tapasztaltak. A légi közlekedést súlyosan érinti a katasztrófa, mivel a törmelékfelhő a civil és a kereskedelmi gépeket egyaránt veszélyezteti. A felszíni helyzet további kiértékeléséhez most átadjuk a szót Kivrin Althussernek Dakarban. Kivrin?

A kép egy homokszínű hidzsábba öltözött, kreol bőrű nőre váltott. A nő megnedvesítette az ajkát, biccentett, és belefogott a mondandójába.

– A lökéshullám alig egy órája érte el Dakart, és a hatóságok egyelőre a kárfelméréssel foglalkoznak. Abból ítélve, amit a saját szememmel láttam, a város romokban hever. A jelentések szerint a helyi épületek jelentős többsége nem élte túl az első rengést. Az energiahálózat szintén összeomlott. A kórházak és hirtelenjében létesített elsősegélynyújtó helyek képtelenek ellátni a nagyszámú sérültet. Az Elkhashab-ikertornyot e pillanatban ürítik ki, és félő, hogy a nyugati torony instabillá vált. Az égbolt… az itteni égbolt…

Amos megpróbált hátradőlni a székében, aztán felsóhajtott, és felállt. A váróban rajta kívül senki sem tartózkodott, kivéve őt és egy öregasszonyt a túlsó sarokban, aki folyton a könyöke hajlatába köhögött. A helyiséget nem lehetett volna tágasnak titulálni. Az ablakok Észak-Karolina kétszáz unalmas méterére néztek, amelyet a bejárati csarnoktól a külső kapuig csupaszon hagytak. A két emelet magas betonfalhoz vezető utat két sor egyszálas viharkerítés állta el. Mindkét sarokban mesterlövészállásokat képeztek ki, az automata védelmi és megfékező fegyverek a fatörzseknél is mozdulatlanabbak maradtak. Az épület alacsony volt – egyetlen szint emelkedett ki a földből, benne közigazgatási irodák és kiterjedt szolgálati bejárat. Ami itt történt, javarészt a föld alatt zajlott. Pontosan olyan hely volt, amilyenbe Amos soha nem szeretett volna belépni.

A dolog jó oldalát az jelentette, hogy miután végzett, távozhat.

– További híreink. A marsi miniszterelnökkel utazó konvoj vészjele valósnak bizonyult. Egy csapat azonosítatlan hajó…

Amos mögött kitárult az iroda ajtaja. A bent lévő férfi mintha száz kiló kifaragott izomból állt volna, ezenkívül mérhetetlenül unottnak tűnt.

– Clarke!

– Tessék! – szólalt meg a köhécselő nő, és felpattant. – Én vagyok az!

– Erre tessék, asszonyom!

Amos megvakarta a nyakát, aztán megint bámulni kezdte a börtön udvarát. A hírfolyam továbbra is izgatottan számolt be elképesztően pocsék dolgokról. Nyilvánvalóan több figyelmet szentelt volna ezeknek, ha a fejében nem azt tervezgeti, hogyan próbálna kijutni innen, és hol halt volna meg közben. Abból azonban, amit elkapott, úgy tűnt neki, hogy a riportereknek jó napja lehetett.

– Burton!

Amos ráérősen odaballagott. A nagydarab fickó ellenőrizte a kézi terminálját.

– Maga Burton?

– Ma az vagyok.

– Erre tessék, uram!

A férfi egy kis helyiségbe vezette be, ahol újabb székeket talált a padlóhoz csavarozva, valamint egy asztalt is. Az asztalt mindenesetre rendesen megcsinálták.

– Tehát látogatás?

– Aha – felelte Amos. – Clarissa Maóhoz jöttem.

A nagydarab fickó felnézett a szemöldöke alól.

– Itt nincsenek nevek.

Amos megnyitotta a kézi terminálját.

– A 42-82-4131-hez jöttem.

– Köszönöm, uram. Minden személyes tárgyát le kell adnia, beleértve az ételt, az italt és a kézi terminálját is, valamint bármely olyan ruhadarabot, amely hét grammnál több fémet tartalmaz. Tilos a cipzár, a lúdtalpbetét, bármi ilyesmi. Amíg a börtön területén tartózkodik, a Gorman-szabályzat szerint korlátozott polgári jogok érvényesek önre. Amennyiben óhajtja, rendelkezésére bocsátjuk a szabályzatot. Kér egy példányt a szabályzatból?

– Szükségtelen.

– Elnézést, uram, de igennel vagy nemmel kell válaszolnia.

– Nem.

– Köszönöm, uram. Amíg a börtönben tartózkodik, késlekedés és kérdezősködés nélkül követnie kell bármely börtönőr vagy a börtön bármely más alkalmazottjának utasításait. A saját biztonsága érdekében. Amennyiben nem tesz eleget ennek, az őrök és börtönalkalmazottak felhatalmazással bírnak, hogy az általuk szükségesnek ítélt intézkedésekkel biztosítsák az ön és mások biztonságát. Megértette és elfogadja a feltételeket?

– Persze – felelte Amos. – Miért ne?

A nagydarab fickó elé tolt az asztalon egy kézi terminált, Amos pedig rászorította a hüvelykujját, amíg le nem olvasta a szkenner. A nyilatkozat szélén látható kis jelzőfény zöldre váltott. A nagydarab fickó visszavette Amos termináljával és cipőjével együtt. A papucs papírból és enyvből készült.

– Isten hozta a Gödörben! – köszöntötte a nagydarab fickó, és most először elmosolyodott.

A lift acélból és titánból készült, az éles mennyezeti világítás túl gyorsan villogott ahhoz, hogy biztosra lehessen venni azt, hogy tényleg villog. Két őr minden jel szerint benne lakott, fel-le utaztak vele, bárhova ment. Pocsék munkának tűnt. A tizedik szinten kiengedték, ahol egy kísérő várta Amost: széles arcú, ősz hajú nő, könnyű páncélban, a pisztolytokjában pedig Amos számára ismeretlen marokfegyvert viselt. Valami kétszer pittyegett, amikor belépett a folyosóra, de az őrök egyike sem lőtt rá senkire, vagyis valószínűleg így kellett történnie.

– Erre tessék, uram! – mondta a kísérő.

– Igen. Jól van – válaszolta Amos. Lépteik zaját kongva verte vissza a kemény padló és mennyezet. A lámpákat fémketrecekbe süllyesztették, így mindenre árnyékok hálózatát vetették. Amos azon kapta magát, hogy kinyújtja és ökölbe szorítja az ujjait, azon morfondírozik, pontosan hogyan csapná az őr fejét a falhoz, hogy elvegye tőle a pisztolyát. Persze puszta megszokásból, ám a hely ezt hozta ki belőle.

– Először jár idelent? – érdeklődött a kísérő.

– Ennyire meglátszik?

– Egy kicsit.

A folyosó végéből egy férfi ordítását lehetett hallani. Ismerős nyugalom telepedett Amosra. A kísérő szemöldöke felszaladt, és Amos rámosolygott. Válaszképp a nő ajka is mosolyra húzódott, de egészen másként értékelte a helyzetet.

– Nem lesz semmi gond – mondta. – Erre jöjjön!

A folyosó durva betonból volt; oldalt zöld-szürke fémajtók sorakoztak, rajtuk egyforma vastag, zöld ólomüveg ablakok, ezért úgy tűnt, mintha a mögöttük meghúzódó cellák a víz alatt lettek volna. Az elsőben négy, Amos kísérőjének öltözékével megegyező páncélt viselő férfi tepert a földre egy férfit. Az egyik sarokban a váróból ismerős nő kuporgott lehunyt szemmel. Mintha imádkozott volna. A fogoly – hosszú hajú, lobogó, vasszínű szakállú, magas, sovány férfi – megint elbődült. Amos követni sem tudta, ahogy egy szemvillanás alatt kinyújtotta a karját, elkapta és maga felé rántotta az egyik őr bokáját. Az őr orra bukott, két másik viszont előkapott valami tehénösztökéhez hasonló eszközt. Az egyikük a fogoly hátát találta el, a másik a tarkóját. A vasszín szakállú férfi még egy utolsó trágár kiáltással összecsuklott. A földre vitt őr vérző orral feltápászkodott, miközben a többiek cukkolták. Az öregasszony térdre rogyott, a szája némán mozgott. Mély, reszkető lélegzetet vett, és amikor megszólalt, jajveszékelni kezdett, a hangja mintha több kilométeres távolságból jött volna.

Amos kísérője nem vett tudomást a jelenetről, így Amos sem.

– A magáé odabent lesz. Semmilyen holmit nem adhatnak át egymásnak. Ha bármikor úgy érezné, veszély fenyegeti, emelje fel a kezét! Figyelni fogjuk.

– Hálásan köszönöm – válaszolta Amos.

Amíg meg nem látta a nőt, Amosban nem tudatosodott, mennyire hasonlít a hely az alapon élők orvosi klinikáira. Olcsó műanyag kórházi ágy, acél vécékagyló a falon, és még csak függönyt sem húzhattak elé, ütött-kopott orvosi szakértői rendszer, üres, izzó szürkére állított, falra szerelt képernyő és Clarissa, az ereiből előkígyózó hosszú műanyag csövekkel. Soványabb volt, mint a visszaúton a Medina Állomásról, amikor azt még nem Medina Állomásnak hívták. A könyöke vastagabb volt, mint a karja. A szeme hatalmasnak tűnt az arcához képest.

– Szia, Kisbarack – köszönt Amos, és leült a nő ágya melletti székre. – Szörnyen szarul nézel ki.

Clarissa elmosolyodott.

– Isten hozott a Betegveremben.

– Azt hittem, Betlehemnek hívják.

– A régi londoni tébolydát is Betlehemnek hívták. Mi szél hozott az én kis államilag finanszírozott otthonomba?

Az ablak túlsó oldalán két őr vonszolta el a vasembert. Clarissa követte Amos tekintetét, és gúnyosan elmosolyodott.

– Az ott Konecheck – jegyezte meg a nő. – Önkéntes.

– Honnan veszed?

– Elmehetne, ha akarna – felelte Clarissa, és felemelte a karját, hogy megmutassa a csöveket. – Mindenkit módosítanak idebent. Ha hagyná, hogy kivegyék belőle a módosításokat, átkérethetné magát Angolába vagy Newportba. Nem a szabadságba, de legalább eget látna.

– Nem tehetik meg csak úgy egyszerűen?

– A test feletti rendelkezés alkotmányos jog. Konecheck rettenetes alak, mégis megnyerné a pert.

– Na és te? A te… tudod. Cuccod?

Clarissa lehajtotta a fejét. A nevetésétől megrázkódtak a csövek.

– Attól eltekintve, hogy valahányszor használtam, utána percekig hánytam és nyöszörögtem, más hátulütője is van. Ha kihúznánk, életben maradnék, de még ennél is kevésbé lenne kellemes. Kiderült, hogy okkal nem terjedt el ennek a cuccnak a használata.

– A fenébe is. Szívás lehet.

– Többek között annyit tesz, hogy itt leszek… hát. Itt leszek, amíg aztán már sehol sem leszek. Minden reggel beadják a blokkolóimat, a büfében megebédelek, fél óra testmozgás, aztán három órán át üldögélhetek a cellámban vagy egy gyűjtőben, kilenc másik rabbal együtt. Öblítés, aztán újból. Jogos. Rettenetes dolgokat műveltem.

– És az a sok baromság, amit az a pap hadovált a megváltásról, arról, hogy megjavulhatsz…

– Előfordul, hogy valakit nem lehet megváltani – felelte Clarissa, és a hangjából egyértelműnek tűnt, hogy már gondolkodott a kérdésen. Egyszerre tűnt fáradtnak és erősnek. – Nem minden folt jön ki. Előfordul, hogy olyan rettenetesen rosszat teszel, hogy a következmények az egész életedre kihatnak, és sajnálkozol egészen a sírig. Neked az lesz a hepiend.

– Huh – hümmögött Amos. – Ami azt illeti, azt hiszem, tudom, mire gondolsz.

– Nagyon remélem, hogy nem – válaszolta Clarissa.

– Sajnálom, hogy nem repítettem golyót a fejedbe, amikor lehetőségem volt rá.

– Sajnálom, hogy nem tudtam, hogy ezt kellene kérnem. Egyébként miért jöttél le ide?

– Leginkább azért, mert a környéken jártam, hogy elköszönjek a múltamtól. Nem hiszem, hogy még visszajönnék, szóval gondoltam, ha egyáltalán akarok még, akkor jobb, ha most köszönök be.

Könnyekkel telt meg Clarissa szeme, és a nő megfogta Amos kezét. Furcsának tűnt az érintése. Clarissa ujjai túlságosan soványak, viaszosak voltak. Viszont udvariatlanság lett volna félretolni a kezét, Amos ezért inkább megpróbálta felidézni, hogy mit szoktak tenni az emberek az ehhez hasonló bensőséges pillanatokban. Úgy tett, mintha Naomi lenne, és megszorította Clarissa kezét.

– Köszönöm. Hogy gondoltál rám – mondta Clarissa. – Mesélj a többiekről! Holden mivel foglalkozik mostanában?

– Huh, a francba – tétovázott Amos. – Mennyit meséltek neked arról, hogy mi történt az Iloszon?

– A cenzorok semmi olyasmit nem engednek megnéznem, amiben róla van szó. Vagy rólad. Vagy aminek bármi köze van a Mao-Kwikowskihoz, a protomolekulához vagy a gyűrűkhöz. Megzavarhatná a lelki nyugalmamat.

Amos kényelmesen elhelyezkedett.

– Hát jól van. Szóval nem olyan régen megkeresték a kapitányt…

Amos jó negyvenöt perc, talán egy teljes óra alatt nagy vonalakban felvázolt mindent, ami azóta történt, hogy a Rocinante átadta Clarissa Maót a hatóságoknak. Nem igazán szokott hozzá, hogy olyan történeteket meséljen, amelyek nem poénnal végződnek, így aztán egészen biztosra vette, hogy csapnivalóan csinálta. Clarissa mégis úgy szívta magába az egészet, mint szikkadt föveny a vizet. Az egészségügyi rendszer időnként csipogott, reagált a nő vérében végbemenő változásokra.

Clarissa lassan lehunyta a szemét, mint aki elálmosodott, de az ujjai nem eresztették Amos kezét. A légzése is mélyebbé vált. Amos nem tudta biztosan, a gyógyászati valami miatt lehetett-e, amit csináltak vele, vagy valami más volt az oka. Aztán elhallgatott, és a nő nem reagált. Furcsának érezte volna, ha szó nélkül kioson, ugyanakkor nem akarta felébreszteni őt csak azért, hogy mondjon neki valamit. Így elüldögélt még egy darabig, és Clarissát nézte, mivel más néznivaló nem akadt.

A legkülönösebb az volt, hogy Clarissa fiatalabbnak tűnt. Egyetlen ráncot sem lehetett látni a szája vagy a szeme sarkában. Az arca nem ereszkedett meg. Mintha a börtönben eltöltött idő nem számított volna. Mintha sosem öregedne, sosem halna meg, csupán vágyakozna erre. Valószínűleg a belé pumpált anyag valamilyen mellékhatása lehetett. Előfordultak olyan környezeti mérgezések, amelyek hasonlóan hatottak, nem mintha Amos ismerte volna a részleteket. Clarissa rengeteg embert megölt, ugyanakkor Amos is, ilyen vagy olyan formában. Egy kissé furának érezte, hogy Clarissa itt marad, ő pedig kisétál. A nő megbánt mindent, amit tett. Talán ez lehetett a különbség. A megbánás és a büntetés a karmikus érem két oldala volt. Vagy a világmindenség ennyire rohadtul véletlenszerűen működött. Nem úgy tűnt, mintha Konecheck bármelyik tettét bánta volna, mégis bezárták ide.

Amos épp kiszabadítani próbálta volna a kezét, amikor megszólaltak a szirénák. Clarissa szeme felpattant, a nő élénken és teljesen éberen felült, még csak kábának sem tűnt. Vagyis lehet, hogy mégsem aludt.

– Ez micsoda? – kérdezte.

– Én is ezt akartam kérdezni tőled.

Clarissa a fejét csóválta.

– Ezt még sosem hallottam.

A pillanat megfelelőnek tűnt ahhoz, hogy Amos elhúzza a kezét. Az ajtóhoz ment, de a kísérője már odalépett, hogy bejöjjön. A kezében tartotta a fegyverét, de nem célzott semmire és senkire.

– Elnézést, uram – szólalt meg, és a hangja magasabbnak tűnt, mint korábban. Rémült volt. Vagy izgatott. – Vesztegzár alá helyezték a létesítményt. Kénytelen vagyok megkérni, hogy egyelőre maradjon itt.

– Milyen hosszú időről beszélünk? – érdeklődött Amos.

– Erre nem tudok válaszolni. Amíg fel nem oldják a vesztegzárat.

– Talán valami gond van? – kérdezte Clarissa. – A látogatóm veszélyben van?

Ügyes húzás volt. Egyetlen börtönőr sem törődött azzal, hogy valamelyik foglyot veszély fenyegeti-e, Clarissa ezért a civilről kérdezett. A kísérőnek ennek ellenére egy árva szót sem kellett felelnie, ha nem akart.

Mint kiderült, akart.

– Körülbelül három órával ezelőtt egy szikla zuhant le Marokkó közelében – válaszolta, és a mondat vége felkunkorodott, mint valami kérdés.

– Láttam valamit erről – jegyezte meg Amos.

– Hogy jutott át? – érdeklődött Clarissa.

– Rendkívül sebesen száguldott – felelte a kísérő. – Felgyorsították.

– Jesszusom! – jajdult fel Clarissa, mintha valaki mellbe vágta volna.

– Valaki szándékosan egy sziklát dobott ránk? – hűlt el Amos.

– Sziklákat. Többes számban – javította ki a kísérő. – Egy újabb nagyjából negyedórája csapódott bele az Atlanti-óceán közepébe. Grönlandtól a kibaszott Brazíliáig mindenfelé cunamikra és áradásokra figyelmeztetnek.

– Baltimore-ban is? – kérdezte Amos.

– Mindenhol. Mindenfelé. – A kísérő szeme nedvesen és vadul csillogott. Talán pánikba esett. Talán gyászolt. Intett a fegyverével, de tehetetlennek látszott. – Addig marad a vesztegzár, amíg biztosat nem tudunk.

– Biztosat miről? – értetlenkedett Amos.

Ezúttal Clarissa válaszolt.

– Hogy ez volt-e az utolsó. Vagy sorra jönnek majd a találatok.

A beállt csendben nem börtönőrként, fogolyként és civilként álltak egymás mellett, hanem három egyszerű emberként egy szobában.

A pillanat elmúlt.

– Visszajövök, amint megtudok valamit, uram.

Amos gondolatban végigvette az összes lehetséges forgatókönyvet, de nem sok variációra akadt.

– Várjon csak! Tudom, hogy nem szórakozásra van vagy ilyesmi, de az a képernyő képes fogni a hírcsatornákat?

– A foglyok csak a közös termekben nézhetnek bármit is.

– Nyilván – hagyta rá Amos. – De én nem fogoly vagyok, igaz?

A nő leszegte a fejét, aztán vállat vont. Elővette a kézi terminálját, begépelt néhány sor szöveget, és az üres szürke képernyő vibrálva életre kelt. Egy vastag, lágy ajkú, sápadt férfi épp a beszámolója közepén tartott.

– …a radarrendszerek nem észlelték, közben pedig olyan hőmérsékleti anomáliáról kapunk híreket, amely kapcsolatban állhat a támadással.

Az őr odabiccentett neki, és becsukta az ajtót. Amos nem hallotta, hogy a zár kattant volna, de egészen biztosra vette, hogy így történt. Visszaült a székre, és feltámasztotta a sarkát a kórházi ágy szélére. Clarissa előreült, összefonta pálcikavékony ujjait. A kép egy hófehér hajú férfira váltott, aki komoly tekintettel azt fejtegette, hogy nem szabad elhamarkodott következtetéseket levonni.

– Tudod, hol zuhant le az első? – kérdezte Clarissa. – Emlékszel bármire a hírekből?

– Nem figyeltem oda. Talán mintha valami Krakataut emlegettek volna. Az egy hely?

Clarissa lecsukta a szemét. Ha lehet, egy kissé sápadtabbnak tűnt.

– Nem egészen. Egy vulkán, ami réges-régen robbant fel. Nyolc kilométer magasságba lövellt föl belőle a hamu. A lökéshullámok hétszer kerülték meg a földet.

– De nem Észak-Afrikában van?

– Nem – felelte a nő. – Nem tudom elhinni, hogy tényleg megtették. Sziklákat dobnak le. Mármint, mégis ki lenne képes ilyesmire? Nem lehet… nem lehet csak úgy pótolni a földet.

– Hát, most már talán lehet – válaszolta Amos. – Rengeteg az olyan lakható bolygó, ahová régebben nem lehetett eljutni.

– Nem tudom elhinni, hogy valaki ilyet tegyen.

– Hát ja, pedig megtették.

Clarissa nyelt egyet. Kellett lennie valahol lépcsőnek. Nyilván lezárták, hogy a foglyok ne juthassanak be, de Amos biztosra vette, hogy van lépcsőház. A folyosóra néző ablakhoz lépett, és nekiszorította az arcát. Egyik irányban sem látott semmit a folyosó mentén. Az sem tűnt valószínűnek, hogy ki tudná rúgni az ablakot. Nem mintha meg akarta volna próbálni. Csupán gondolkodott.

A képernyőn gombafelhő emelkedett az égbe a széles és üres tenger felett. Aztán egy női hang higgadtan megatonnákról és pusztítóerőről magyarázott, egy térképet mutattak, amelyen egy élénkpiros pont volt látható Észak-Afrikában és egy másik az óceánban.

Clarissa felszisszent.

– Igen? – fordult felé Amos.

– Ha egyformák a távolságok – felelte Clarissa –, és ha lesz egy következő, akkor a közelben fog becsapódni.

– Jól van – mondta Amos. – Viszont semmit sem tehetünk ellene.

A zsanérok szintén az ajtó másik oldalán helyezkedtek el, hol máshol. Egy kibaszott börtönben voltak. Amos a fogához csettintette a nyelvét. Talán feloldják a vesztegzárat, és útjára engedik. Megtörténhet. Viszont ha nem… Hát, az igencsak ostoba módja lenne a halálnak.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte Clarissa.

– Hát, Kisbarack, arra gondolok, hogy egy nappal tovább maradtam ezen a sárgolyóbison, mint kellett volna.

Huszonharmadik fejezet: Holden

Holden hátradőlt, a feje kóválygott, a tekintete még mindig a képernyőre tapadt. A hírek hatalmas horderejétől Fred irodája üdének és ismeretlennek hatott: az íróasztal, a sarkokon a kopás finom fekete vonalaival; a kapitány falba süllyesztett páncélszekrénye, akár egy apró kukucskálóablak; az ipari jellegű szőnyegek. Mintha először látta volna Fredet, ahogy szomorú tekintettel, előrehajolva a könyökére támaszkodik. Alig egy órával korábban piros keretes jelentések érkeztek a kommunikációs csatornákon a helyzet rendkívüli súlyosságáról.

A korábbi szalagcímekről – egy meteor, valószínűleg egy kisebb üstökös becsapódott Észak-Afrikába – már elfeledkeztek. A Marsi Köztársaság miniszterelnökét szállító hajókat ismeretlen és minden jel szerint ellenséges haderő közelítette meg, a kísérete pedig kénytelen volt közbeavatkozni.

Aztán a második szikla is becsapódott a Földön, és a természetinek tűnő katasztrófáról kiderült, hogy tudatos támadás.

– A két dolog összefügg – jelentette ki Holden. Minden szavát lassan préselte ki magából. Minden gondolatot. Mintha a sokk ütközéscsillapító zselébe préselte volna az elméjét. – A miniszterelnök elleni támadás. Meg ez. Összefüggenek, ugye?

– Nem tudom. Talán – válaszolta Fred. – Valószínűleg.

– Egész végig ezt tervezgették. A szakadár KBSZ-csoport – folytatta Holden. – Mondd, hogy nem tudtál erről! Mondd, hogy semmi közöd nincs hozzá!

Fred felsóhajtott, aztán odafordult felé. A tekintetében végtelen kimerültség tükröződött.

– Menj a picsába!

– Jól van. Rendben. De meg kellett kérdeznem. – Aztán egy pillanattal később: – Jóságos ég!

A hírcsatornán a Föld felső légrétegében durva zúzódásként mutatkozott meg a becsapódás. A porfelhő elkenődött nyugat felé, ahogy a bolygó elfordult alatta. A folt egyre szélesedni fog, mígnem az egész nyugati féltekét beborítja – és talán többet is –, egyelőre azonban csak feketeség volt. Holden elméje újra meg újra lepattant a képről, visszautasította azt. A családja odalent volt a Földön – az anyjai és az apjai, és a birtok, ahol annak idején felnőtt. Túlságosan régen nem látogatta meg őket, és most…

Nem tudta végigvinni a gondolatot.

– Elébe kell kerülnünk ennek – mondta Fred inkább magának, mint Holdennek. – Meg kell…

Kapcsolatkérés jelent meg a monitoron, és Fred fogadta a hívást. Dobos arca töltötte be a kis képernyőablakot.

– Uram, gond van – jelentette be a nő. – Az egyik hajó, amelyet odakint állíttattunk le, amíg a dokkolásra vár, célba vette a főhajtóművet és a lakógyűrűt.

– A védelmi hálózat felállt?

– Ez a gond, uram. Azt látjuk…

Kinyílt az iroda ajtaja. Három férfi lépett be a Tycho Állomás biztonsági szolgálatának egyenruhájában. Az egyik méretes sporttáskát cipelt; a másik kettő olyan eszközöket tartott a kezében, amelyeknek rendeltetését Holdennek sehogy sem sikerült kiókumlálnia. Különös kézi terminálokat vagy valamiféle tömör szerszámot.

Vagy fegyvert.

Mintha a rádión keresztül beszélt volna, megszólalt a Holden fejében motoszkáló hang: Ez egy összehangolt támadás, épp amint az elöl álló nő tüzet nyitott. A dörrenés önmagában ökölcsapásként hatott, Fred pedig hátrahanyatlott a székében. Holden a saját pisztolyához kapott, de a második nő már rárontott. Holden megpróbálta a földre vetni magát, megpróbált fedezékbe bújni az íróasztal mögé, de a két nő szinte egyszerre lőtt. Holdennek elakadt a lélegzete. Valami megrúgta, közvetlenül a bordái alatt, és nem tudta eldönteni, vajon az íróasztal szélének csapódhatott-e, vagy eltalálták. Vaktában tüzelni kezdett, mire a férfi eldobta a sporttáskát. Az elöl álló nő feje hátracsuklott, térdre rogyott. Valaki más is lövéseket adott le, és látszólag percekbe telt, habár egy másodperc is alig lehetett, hogy Holden rájöjjön: Fred az, aki az asztal mögött hanyatt fekve a két lába között tüzel. Holdennek elképzelése sem volt róla, a támadás kezdete óta eltelt néhány másodpercben Fred hogyan keríthetett magának pisztolyt.

A második nő lefordította a fegyverét Fred felé, de Holden levegőért kapott, és hirtelen eszébe jutott, hogyan kell célozni, majd a nő bordái közé lőtt. A férfi kimenekült az iroda ajtaján. Holden hagyta elszökni, és lecsúszott a földre. Sehol sem látott vért magán, mégsem volt biztos benne, hogy nem találta el valamelyik golyó. Az első nő térdre tápászkodott, egyik, vérben ázó kezét a füléhez szorította. Fred ismét belelőtt. A nő a földre csuklott. Mintha álmában történne, Holden felfigyelt rá, hogy a sporttáska szétnyílt. Vékony szkafanderek voltak benne.

Amikor Fred elkiáltotta magát, a hangja furcsán sípolónak és távolinak hatott. A fegyverropogástól mindketten csaknem megsüketültek.

– Csapnivaló testőr vagy, Holden. Tudsz róla?

– Nem részesültem rendes kiképzésben – ordította vissza Holden. A szavakat hangosabbnak érezte a torkában, mint a fülében. Felfigyelt rá, hogy még valaki kiáltozik, de nem közvetlenül mellette. Az asztali konzolból. Dobos. Holden Fred fölé görnyedt, nem törődött a nővel. A férfi oldalát vér borította, de Holden sehol sem találta a sebet.

– Jól vagy? – ordította.

– Jobban nem is lehetnék – morogta Fred, miközben felhúzta magát. Megrándult az arca, összeszorította a fogát, és leült a székébe. A képernyőn Dobos arca falfehérré vált.

– Hangosabban kell beszélnie – közölte vele Fred. – Itt kissé nagy volt a zaj. Holden! Biztosítsd azt az istenverte ajtót!

– Sarkok és ajtónyílások – dörmögte maga elé Holden, ahogy átlépett a tetemeken. – Mindig a sarkokra és ajtónyílásokra figyelj!

Odakint a biztonsági iroda folyosója üresen állt. Jelzőfény villogott a falon. Valamiféle riasztás. Most, hogy tudta, figyelnie kell rá, meghallotta a riasztó vijjogását. Kiürítési riasztás. Valaki evakuálta az állomás gyűrűjét. Ez nem sok jót jelenthetett. Kíváncsi lett volna, vajon a jófiúk fújták-e meg a riadót, vagy ez is a terv része lehetett. Elterelés, miközben valami sokkal rosszabb zajlott. Nehezére esett nem zihálnia. Folyton ellenőriznie kellett, nem lőtték-e meg.

Lepillantott a kezében lévő pisztolyra. Azt hiszem, az előbb megöltem valakit. És valaki sziklát dobott a Földre. Aztán megpróbálták megölni Fredet. Pocséknak tűnt a helyzet. Egészen pocséknak.

Észre sem vette, hogy Fred a háta mögé lépett, amíg a férfi meg nem érintette Holden könyökét, rá nem támaszkodott, és ezzel egy időben előre nem ösztökélte őt.

– Mintha élnél, matróz! – szólalt meg Fred. – Mennünk kell. Torpedót lőttek ki ránk, és valami gennyláda szabotálta a védelmet. – Fred a tőle megszokottnál trágárabbul beszélt. Az ütközet okozta stressz felébresztette benne a régóta szunnyadó tengerészgyalogost.

– A gyűrűre lőnek? – hitetlenkedett Holden.

– Bizony. Sőt kifejezetten az irodámra. Kezdem úgy érezni, hogy nem kedvelnek.

Együtt bicegtek előre. A széles folyosón mindenfelé a megerősített óvóhelyek és kiürítési állomások felé igyekeztek az emberek.

Egy borotvált fejű, folytonosan fintorgó idősebb férfi meglátta Fredet és a vért. Szó nélkül megragadta és a vállára húzta Fred másik karját.

– A gyengélkedőbe vagy a kiürítéshez megyünk? – kérdezte Fintor.

– Egyikbe sem – felelte Fred. – A rosszfiúk a géptermet próbálják elfoglalni. Lerohanták az embereimet. Beszorították őket, és két ellenséges torpedó tart felénk, hogy működésképtelenné tegyék a hajtóműveket. Ki kell szabadítanunk az embereinket, és vissza kell kapcsolnunk a védelmet. Ki kell derítenünk, vissza tudunk-e lőni.

– Most viccelsz? – kérdezte Holden. – Meglőttek. Vérzel.

– Tudom – felelte Fred. – Itt balra lesz egy biztonsági szállítófülke. Azzal megyünk. Az összeszerelő gömbbe. Hogy hívnak, főnök?

Fintor Holdenre nézett, a tekintetével kérdezte, Fred kihez beszél. Holden megrázta a fejét.

– Garret Ming beosztott villanyszerelő, uram. Jó tíz éve dolgozom önnek ilyen vagy olyan formában.

– Sajnálom, hogy eddig nem találkoztunk – mondta Fred. – Tudod, hogyan kell használni a pisztolyt?

– Gyorsan tanulok, uram.

Fred arca hamuszürke volt. Holden nem tudta, a vérveszteség, a sokk, vagy valamilyen mélyebb elkeseredés első jeleit látta-e.

– Ennek örülök.

A Tycho Állomást fél kilométer átmérőjű labdához hasonlónak építették meg. Az összeszerelő gömb belső terében bármilyen, a csatahajóknál kisebb jármű elfért. Nyugalmi állapotban az egyenlítőnél elhelyezkedő két gyűrű perdületi gravitációval szolgált az Öv legkiválóbb mérnökeit és technikusait egy helyre gyűjtő városnak. A gömb tövénél lévő két hatalmas hajtómű gyakorlatilag bárhová eljuttathatta az állomást a rendszerben. Vagy, mint most, a rendszeren kívülre. Annak idején a Tycho felügyelte a Ceres és a Pallas felpörgetését. Az Öv lüktető szíve és legnagyobb büszkesége volt. A Nauvoo, a hajó, amely a csillagokba szállította volna az emberiség képviselőit, túlságosan nagy volt ahhoz, hogy az összeszerelő gömbben építsék meg, ezért a gigászi állomás mellett készült el. A nagyszabású álmok megvalósításához keresve sem lehetett volna jobb helyet találni a Tycho Állomásnál. A Mars földiesítése és a Ganymedes farmjai mellett az emberiség nagyra törő elképzeléseinek és képességeinek eleven bizonyítéka volt.

Holden elképzelni sem tudta, hogy valaha törékenynek fogja érezni.

A gyűrű és az összeszerelő gömb között működő szállítófülke egy különösen félresikerült liftre emlékeztetett. Az állomás teljes egyharmad g-jével indultak, aztán meglódultak, és a súlyuk lassanként elszivárgott. Amikor a túloldalon kinyílt az ajtó, szabadesésben találták magukat.

A Fred karjából csöpögő vér most már folyékony bevonatra hasonlított, a folyadékot a felületi feszültség tapasztotta a testhez, ahogy fokozatosan kocsonyássá dermedt. Garretet szintén beborította. És Holdent is. Holden egyre azt várta, hogy Fred elájul, de az idős férfi mindvégig céltudatos és eltökélt maradt.

A szervizfolyosó hosszú, áttetsző csövéből nézve az összeszerelő gömb a letisztult funkcionalitás hálózatának mutatkozott. További folyosók kanyarogtak a hajóállások között, a falakat a szerelvényfedő lapok, energiaátvivők, raktárak és felszereléstároló fülkék, valamint lépegetőrögzítő lemezek körmönfontan ismétlődő mintázata fedte. Mindenütt előbukkantak az állomás acél és kerámia csontjai, a világítás pedig éppoly ragyogónak és élesnek tűnt, mint a napfény a vákuumban. A szervizfolyosó levegője édesnek hatott a szénalapú kenőanyagtól és elektromos kisülésektől. Mindhárman fejjel előre vonszolták magukat az állomás déli oldala, a gépészeti fedélzetek és a masszív fúziós reaktorok felé. Holden teste nem tudta eldönteni, lefelé zuhan-e egy hosszú, elgörbült kútban, vagy egy búvó légpatak áramlatával viteti magát.

– Dobos! – szólalt meg erélyesen Fred. – Jelentést kérek!

A kézi terminál hangcsatornája egy pillanatra megzavarodott, aztán női hang szólalt meg benne, keményen kopogó, nyugodt és kimért szótagjai a teljes pánik hivatásoshoz illő változatára utaltak.

– Értettem. A fő géptermet lezárták a behatolók. A kisegítő géptermet körülbelül húszfős, jól felfegyverzett ellenséges csapat foglalta el. Kölcsönösen tartjuk az állásainkat.

– Vissza tudnak vonulni?

– Biztonságosan nem, uram. Az ellenség nem tud mozdulni, viszont mi sem.

– Tudjuk, hogy…

Valami hangos történt a terminálkapcsolat túloldalán, és egy másodperccel később csontig hatoló kondulás rázkódtatta meg a folyosót. Garret magában átkozódott.

– Becsapódott az első torpedó, uram – jelentette Dobos.

– A gyűrűbe?

– Nem, uram. A hajtómű fúvókájába. A gyűrűre irányzott torpedó pár perccel ezelőtt talált célba, de nem robbant fel.

– Apró szívesség – jegyezte meg Fred. – Tudjuk, mivel fegyverkeztek fel a lázadók?

– Kisebb automata fegyverekkel. Néhány gránáttal.

– Le tudjuk állítani a levegőellátásukat?

– Kézi vezérléssel megoldható, még nem volt nélkülözhető emberem.

– Velem van egy beosztott villanyszerelő – közölte Fred. – Mondd el, hová vigyem!

– A négyes kiszolgálófedélzet egyik szervizbejárójáról van szó. Delta-Foxtrot-Whiskey-per-hat-egy-négy-nyolcas környezeti szabályozó.

– Szkafander volt náluk – jegyezte meg Holden. – Az irodádban. Védőruhát hoztak magukkal. Lehetséges, hogy semmit sem ér, ha kikapcsoljuk a levegőellátást.

Dobos válaszolt Fred kézi termináljából.

– Nem engedjük mozdulni őket, amíg ki nem ürülnek a palackjaik, ha erre lesz szükség.

– Jól van – felelte Fred. – Indulunk.

– Ne üljenek be sörözni! – válaszolta Dobos, aztán elhallgatott a kapcsolat sistergő háttérzaja. Fred halkan, elégedetten felhorkantott, és továbblökte magát a folyosón.

– Nem fog összejönni – vetette oda Holden. – Rájönnek, min ügyködünk, és átvágnak egy válaszfalat, vagy ilyesmi.

– Tudod, mi a különbség a kód és a rejtjel között, Holden?

– Tessék?

– A kód és a rejtjel között. A rejtjellel titkosítasz egy szöveget, hogy senki ne tudja megállapítani, milyen szavakból áll az üzenet. A kód esetében nyíltan kimondod a szavakat, de megváltoztatod a jelentésüket. Egy okos számítógéppel és rengeteg idővel bárki megfejtheti a rejtjelet. A kódot senki sem képes feltörni.

Holden keresztültaszította magát egy széles kereszteződésen, ahol három átjáró találkozott. Az állomás egy pillanatra minhárom tengelye mentén kitágult. Fred és Garret mellette lebegtek, de nagyobb erővel lökték el magukat, ezért előtte értek át a túloldalra. Fred balra fordult, és intett nekik, hogy kövessék.

– A négyes kiszolgálófedélzet a másik irányban van, uram – jegyezte meg Garret.

– A csapdát állító csapat négy tagja viszont erre – válaszolta Fred. Egyre kásásabban beszélt. – Hatos szint, tizennégyes szakasz, nyolcas állás. Amint odaérünk, megkísérlem előcsalogatni a rosszfiúkat, és oldalba támadjuk őket.

Holden egy pillanatra elgondolkodott.

– Egy egész kódrendszert dolgoztál ki, hátha megtörténik ez. Na és ha Dobos közéjük tartozott volna?

– Oliverrel, Chuval és Stavrosszal más kódokban állapodtunk meg – felelte Fred. – Hogy biztonságosan, nyíltan kommunikálhassak bárkivel, aki még az én oldalamon áll.

– Ravasz – állapította meg Holden.

– Már egy ideje foglalkozom ilyesmivel.

A rajtaütő csapatot ott találták, ahol Fred szerint lenniük kellett: a csapatot három övbéli férfi és egy földiekre jellemzően erős testalkatú nő alkotta, mindannyian könnyű páncélban, tömegoszlató kézifegyverekkel és gránátokkal felszerelkezve. Fred rövid csövű puskát nyomott Garret kezébe, és leghátra küldte, ahol egyszerre tehette hasznossá és érezhette biztonságban magát. A csapat egyik tagja megpróbálta ellátni Fred sebét, de ő elhessegette a férfit.

Az állomás aljának közelében a folyosók görbülete erőteljesebbé vált, a szemhatár közelebb került. Kevesebb mint tíz méter választotta el őket a kisegítő gépteremtől, az ívelt fal pedig fedezéket nyújtott nekik. Amikor eljön az idő, még közelebb kell merészkedniük.

Holden kézi terminálja rezegni kezdett a zsebében. A piros keretes hírcsatorna arról számolt be, hogy egy harmadik szikla csapódott a Földbe. Holden kikapcsolta. Ha hagyja, hogy a figyelmét a Naprendszerben zajló egyéb események vonják el, nem tudott volna a folyosóban történtekre összpontosítani. A torka mégis elszorult, és Holden nem tudta teljesen kordában tartani a keze remegését. A családja odalent volt a Földön. Amos odalent volt a Földön. Alex egy parányi hajóban végzett felderítést, nem messze a marsi miniszterelnök konvojától. Naomi pedig… ki tudja, merre járt. Az, hogy Holden nem tudta, csak rontott a helyzeten.

– Ne essen bajod! – mormogta maga elé. – Csak ne essen semmi bajod!

– Tessék? – kérdezte Fred.

– Semmi. Készen állok.

Fred megnyitotta a rádiókapcsolatot.

– Dobos. A levegőellátás kikapcsolása lefújva. Nehéztüzérséget kell bevonnunk. Tengerészgyalogosokból álló harci üteget hoztam el magammal az egyik kocsmából. Mindjárt érted megyünk.

– Értettem – válaszolta Dobos. Holden mintha mosolyt érzett volna ki a hangjából. – De siessenek! Két emberünk harcképtelenné vált. Nem biztos, hogy még sokáig tartani tudjuk az állást.

– Tíz perc – mondta Fred, és a levegőbe emelte véres bal kezét, az övbéliek gesztusnyelvén közölte, hogy: Mindenki a helyére! A rajtaütő csapat tüzelésre emelte a fegyverét. Holden követte a példájukat. A kisegítő gépteremben lévőknek öt perc kellett, hogy eldöntsék, kísérletet tesznek a menekülésre.

Kinyílt az ajtó, és az ellenség első öt-hat embere kióvakodott a gépteremből. Köznapi öltözetet viseltek: a biztonsági szolgálat uniformisát, szerelőoverallt, olyasféle átlagos ruházatot, amilyennel Holden a szórakozóhelyeken és a folyosókon találkozhatott volna. Egyszerű emberek voltak, a Tycho polgárai. Az Öv polgárai. Úgy helyezkedtek el, hogy fedezékben maradjanak Dobos zárótüze elől, először észre sem vették a második csapatot. Fred jelére mind a hatan tüzet nyitottak, habár Holden tisztában volt vele, hogy nem igazán igyekszik eltalálni bárkit is. A második hullám akkor próbálkozott meg a kitöréssel, amikor az első a visszavonulás mellett döntött. Dobos egysége géllövedékek és tömegoszlató gránátok zárótüzével nyomult előre, amelyek habbá robbantak szét, és szinte azonnal kőkeménységűvé szilárdultak.

Az összecsapásnak fél perc alatt vége lett. Tizenöt perccel később ismét működött a védelmi rendszer, a torpedókkal támadó hajó pedig keményen égetett valahová a Trojan kisbolygók közé. Csaknem egy óra kellett hozzá, hogy teljesen egyértelművé váljon, milyen árat kellett fizetniük.

Most, hogy az állomást viszonylag biztonságban tudhatták, Fred úgy érezte, bevitetheti magát a gyengélkedőre. A gyűrű enyhe nehézkedése elégnek bizonyult ahhoz, hogy megmutassa, mennyire legyengült. A szakértői rendszer négy injekciós tűt döfött belé, mesterséges vérrel töltötte fel, amitől lassan visszatért a szín az arcába. Holden az ágyánál ült, és a kijelzőket figyelte, habár valójában nem látta őket. Egyrészt kíváncsi lett volna a Földről érkező hírekre, ugyanakkor mégsem. Minél tovább halogatta a dolgot, annál tovább nem kellett foglalkoznia vele. Amikor Dobos megérkezett, hogy beszámoljon a károkról, Holden majdhogynem megkönnyebbült. Újabb figyelemelterelés.

– A torpedók megrepesztették a hajtómű fúvókáját – jelentette a nő.

– Mennyire súlyos? – kérdezte Fred.

– Összetoldozott fúvókával akar repülni? Ahhoz épp eléggé súlyos, hogy újat legyünk kénytelenek legyártani.

– Jogos – hagyta rá Fred.

– Legalább a gyűrűt nem sikerült szétlőniük – jegyezte meg Holden. – Ha nem sült volna be…

Dobos arca megmerevedett.

– Ami ezt illeti, tévedtünk. Az ellenség egy torpedó testével és hajtóművével felszerelt fegyvert lőtt ki ránk, de az egyik végére roncsmentő gépezetet szereltek. Belelőtték a parancsnoki irodába, keresztülhatolt a külső burkolaton, és azzal együtt kitépte a fél falat.

Fred döbbenten pislantott.

– Hát ezért kellett nekik szkafander – állapította meg Holden. – Sehogy sem értettem a dolgot. Viszont meglehetősen különös módszernek tűnik ahhoz, hogy elkapjanak. Lehúzzák az irodád burkolatát, akár egy szardíniakonzerv fedelét.

– Nem engem akartak elkapni – válaszolta Fred, aztán egy pillanatra elhallgatott, és csúnyán elkáromkodta magát.

– Hogyan? – értetlenkedett Holden. – Mi van?

Dobos válaszolt. A hangjából ugyanaz a hivatásszerű higgadtság áradt, mint a tűzharc alkalmával.

– Az ellenség azt a falat vitte el, amelyikben Johnson ezredes páncélszekrénye volt. Nem lesz könnyű felnyitniuk, de ha elegendő idő és eszköz áll a rendelkezésükre, akkor azt kell feltételeznünk, hogy sikerülni fog.

– De a hadvezetésbe már beszivárogtak, igaz? Valószínűleg megszereztek már minden érzékeny információt, nem?

Holden már azelőtt tudta a választ, hogy Fred kimondta volna, de esélyt akart adni a világmindenségnek, hogy rácáfoljon erre. Hogy úgy intézze, ne történjen meg, aminél rosszabb nem létezhetett.

– Elvitték a mintát – jelentette ki Fred, és a sejtés valósággá lett. – Bárki tette is, most nála van a protomolekula.

Huszonnegyedik fejezet: Amos

A sűrűséget nem kellene bekalkulálni? – kérdezte Clarissa. Bármilyen szarságot tápláltak a vérébe, mostanra elfogyott. A nő kezdett kissé jobban kinézni. Amos még mindig látta a pergamenvékonyságú bőr alatt kirajzolódó ereket, de a nő arca lassanként visszanyerte a színét.

– Persze, de alapvetően kizárólag energiát kell beleadni, hogy felgyorsítsad a sziklákat. Mindegy, hogy volfrámlövedéket vagy tollpárnát lősz ki a hajóból, a hajónak ettől még ugyanolyan sebességre kell felgyorsítania, amit elérni akar. Energetikai értelemben mindent előre kell kifizetni.

– Egy párna viszont elégett volna, mielőtt a felszínre ér.

– Oké, ezt nem lehet tagadni.

A képernyőn a hírcsatorna újra meg újra lejátszotta a becsapódást, a fellelhető legtöbb forrásból orzott el felvételeket: terminálokból, biztonsági kamerákból, magas keringési pályán haladó térképező műholdakból. Az ionizált levegő villáma a sínágyúlövedékek csóvájához hasonlóan izzott, észak-Afrikában pedig újra meg újra kibomlott a gigantikus tűzrózsa. Aztán újabb fénykéveszerű csóva a levegőben, és az Atlanti-óceán felszíne végtelen palakék térségből hátborzongató zöld hullámgyűrűk táguló sorává változott, majd fehér-fekete tajtékokat okádott az ég felé. Mintha a riporterek arra számítottak volna, hogy ha folyton megint megnézik, valahogy értelmet nyer.

Több millió ember halott volt, és még többmilliónyian fognak meghalni az elkövetkező órákban, ahogy a cunamik és az áradások elérik a partokat. Milliárdok fogják követni őket az azt követő hetek és hónapok során. A Föld egészen más bolygóvá alakult át, mióta Amos lejött a felszín alá. Az ilyesmit nem lehetett megérteni úgy, hogy csak egyre bámulta, ám a tekintetét sem tudta elfordítani. Kizárólag arra volt képes, hogy jelentéktelen tényekkel traktálta Kisbarackot, és várta, mi következik.

A kommentátor kellemes európai akcentussal beszélt, és oly mérvű nyugalmat árasztott magából, ami kizárólag azt jelenthette, hogy tablettákkal tömte tele magát. Vagy a hangtechnikusok módosítottak rajta, és erősítették fel a hatást.

– A fegyverek mindaddig rejtve maradtak a radarok elől, amíg kevesebb mint egy másodperccel a becsapódás előtt be nem léptek a Föld légkörébe.

A kép apokaliptikus műholdfelvételre váltott: egymást követő öt képkocka, rajtuk az atlanti-óceáni becsapódás és a tengeren végigsöprő kegyetlen lökéshullám. Az arányok felfoghatatlanok voltak.

– Látod – szólalt meg Amos, és a hüvelykujjával a képernyőre bökött –, innen lehet tudni, hogy radarjelelnyelő bevonatot használtak a sziklákon. Elégett és használhatatlanná vált, amint belépett a légkörbe, igaz? A lényeg, hogy a jelek szerint nagyjából fél másodperc alatt jutott el az ionoszférától a felszínig, ami nagyjából kétszáz kiló per szekundum. Csak találgatok, de egy akkora csattanást, amiről itt beszélnek, úgy három-négy méteres élű volfrám-karbid kockával el lehet érni. Az nem annyira nagy.

– És ezt fejben ki tudod számolni?

Amos vállat vont.

– Évek óta mágneses térbe zárt fúziós reaktorokkal dolgozom. Többé-kevésbé ugyanaz a matematikája. Az ember ráérez.

– Ezt látom – felelte Clarissa. Aztán: – Szerinted meg fogunk halni?

– Aha.

– Emiatt?

– Talán.

A képernyőn a hírcsatorna egy vitorlás hajóról készített öt másodperces felvételt játszott le. A tökéletesen egyenes vonalú villanást, a légnyomáshullám furcsán torzító lencséjét, amely elhajlította a levegőt és a fényt, aztán a széthulló képet. Bárki utazott a hajón, meghalt, mielőtt felfoghatta volna, mit lát. Aznap a leggyakrabban talán olyanok hangzottak el utolsó szóként, mint „Hm, ez fura” vagy „Ó, a francba!” Amos halványan tudatában volt, hogy fáj a gyomra, mintha egy kissé túl sokat evett volna. Valószínűleg a félelem, a sokk vagy valami hasonló miatt. Clarissa halk torokhangot adott ki. Amos odafordult felé.

– Bárcsak viszontláthattam volna az apámat.

– Miért?

A nő egy pillanatig hallgatott.

– Ha sikerült volna neki. Ha rájön, hogyan irányíthatja a protomolekulát. Akkor minden másképp alakult volna. Ez most nem történne velünk.

– Valami más viszont igen – jegyezte meg Amos. – És ha valaha testközelből láttad volna azt az izét, eszedbe sem jutna, hogy az jobb lehet.

– Szerinted van rá esély, hogy Holden kapitány…

A padló felemelkedett, és lábon ütötte Amost. Amos ösztönösen oldalra hemperedett, de a támadás túl kiterjedt volt. Semmiképp sem lehetett kitérni előle. A képernyő darabokra tört; a lámpák kialudtak. Valami hangos történt. Pár másodpercig Amos úgy hánykolódott ide-oda a szobában, mint dobókockák egy dobozban, és azt sem tudta, minek csapódik neki. Minden elfeketedett.

Egy örökkévalóságnak tűnő pillanattal később vibrálva bekapcsolt a vészvilágítás. Clarissa ágya az oldalára dőlt, a lányt kivetette magából a földre. Az egészségügyi szakértői rendszer körül átlátszó folyadék tócsája terjedt szét, töltötte meg a levegőt hűtőfolyadékra és alkoholra emlékeztető átható bűzzel. A vastag dróthálóval megerősített és golyóálló ablaküveg szétrepedezett a keretében, és most átlátszatlanná vált, akár a hó. Repedések csipkeszerű hálózata fedte a falat. A sarokból Clarissa félig pánikszerű nevetése gyöngyözött fel, Amos pedig érezte, hogy saját vad mosolya felel rá. Megszólalt egy riasztó, a jajveszékelés felerősödött, meg-megbicsaklott, megint felerősödött. Amos nem tudta, vajon ilyennek kell-e lennie, vagy a lökéshullám ezt is tönkretette.

– Egy darabban vagy, Kisbarack?

– Nem vagyok biztos benne. Rettenetesen fáj a kezem. Lehet, hogy eltört benne valami.

Amos feltápászkodott. Mindene fájt. De mivel sokszor megtapasztalt már hasonlót, tudta, hogy semmije sem sérült meg komolyan, ezért félretaszította a fájdalmat, és többé ügyet sem vetett rá. Vagy a föld remegett még valamennyire, vagy ő maga.

– Hát, ha így van, az szívás lesz.

A folyosóra nyíló ajtó zárva maradt, de valami nem volt rendjén vele. Mintha megvetemedett volna a keret. Amos eltűnődött, vajon ki lehet-e még nyitni.

– Tíz szinttel a felszín alatt vagyunk – közölte Clarissa.

– Igen.

– Ha idelent ennyire vészes volt, milyen lehetett odafent?

– Fogalmam sincs – felelte Amos. – Menjünk, derítsük ki!

Clarissa felült. A bal keze mostanra feldagadt, és kétszer akkorának tűnt, mint a jobb, tehát valami biztosan eltört benne. Rabruhájában szellemhez hasonlított a lány. Olyasvalamire, ami már halott, de még mozog. Ami könnyen lehet, állapította meg magában Amos, hogy pontosan így volt.

– Vesztegzár alatt vagyunk – vetette ellen Clarissa. – Sehova nem megyünk.

– Viszont ahhoz, hogy vesztegzár alá helyezhessenek minket, ennek egy börtönnek kell lennie. Ahhoz, hogy ez börtön legyen, odakint, tudod, civilizációnak kell lennie. Szerintem ez itt már csak egy hatalmas, földbe ásott verem, és tele van veszélyes emberekkel. El kéne mennünk innen.

Belerúgott az ajtóba. Mintha egy hajó válaszfalába csapott volna bele csupasz ököllel. Arrébb lépett, és megpróbálta kitörni az ablakot. Csupán kicsit tűnt jobbnak a helyzet. Még háromszor próbálkozott, mielőtt odakintről egy kiáltás szakította félbe.

– Ezt azonnal hagyják abba! Vesztegzár van érvényben!

– Valaki nincs tisztában vele, hogy ez itt már nem börtön – jegyezte meg Clarissa. Egy kissé kótyagosnak tűnt. Lehet, hogy a kéztörés mellett agyrázkódást is szenvedett.

– Ide! – ordított ki Amos. – Hé! Bent ragadtunk!

– Vesztegzár alatt vagyunk, uram. Ott kell maradnia, ahol van, amíg…

– Megrepedt a fal! – ordította vissza Amos. – Be fog omlani. – Akár igaz is lehetett.

Pillanatnyi csend következett, aztán kattanás hallatszott az ajtónyílás felől. Az ajtó néhány centiméternyit odébb csúszott, aztán beragadt.

A kísérő bekémlelt. A folyosó tompa vészvilágításának fényében szürke árnyalatú sziluettnek hatott. Amos ennek ellenére meglátta az arcán a rémületet. Mögötte mások is álltak, de nem lehetett kivenni a vonalaikat.

– Sajnálom, uram – kezdte a nő –, de ez a létesítmény…

Amos az ajtónak támasztotta a vállát, nem kifelé tolta, de azt sem hagyta, hogy újra becsukódjon.

– Vesztegzár alatt van. Felfogtam – vágott a szavába. – Viszont az a helyzet, hogy ki kell ürítenünk.

– Nem távozhat, uram, ez itt…

– Nem csak minket kell kiengedni – szakította ismét félbe Amos. – Maguknak is menniük kell. Ugyanúgy ki kell jutniuk innen. Hacsak nem az minden vágyuk, hogy munka közben haljanak meg, amit meglehetősen lehangolónak tartanék.

A kísérő megnedvesítette az ajkát. A tekintete jobbra villant. Amos azon tanakodott, vajon mivel tudná végleg meggyőzni, de jobb nem jutott eszébe annál, hogy állcsúcson vágja, és abban reménykedik, hogy sikerül átfurakodnia, mielőtt lelövik. Már hátrahúzta a karját, amikor Clarissa a vállára tette a kezét.

– Odafent vannak ismerőseik, ugye? – szólalt meg. – Barátok. Rokonok.

A kísérő tekintete a távolba révedt, valami mást látott maga előtt. Valaki mást. Valószínűleg olyasvalakit, aki már halott volt, de még nem hűlt ki.

– Ezzel… ezzel most nem foglalkozhatok.

– A börtönszabályzat szerint a maga kötelessége biztosítani a gondjára bízott foglyok biztonságát és testi épségét – folytatta Clarissa. – Nem fog bajba jutni amiatt, ha kiürítteti a létesítményt. Hősként fogják ünnepelni.

A kísérő zihálva lélegzett, mintha megerőltető fizikai munkát végzett volna. Amos megtapasztalta már, hogy egyes emberek ezt csinálták, amikor felzaklatta őket valami, de sosem értette igazán. Clarissa gyengéden félretolta őt, és a kísérő felé hajolt.

– Nem vehet részt semmilyen fenti mentőakcióban, ha idelent temeti el magát – mondta egészen halkan. Mintha bocsánatért esedezne valami miatt. – Lehetséges, hogy utórengések következnek. Lehet, hogy beomlanak a falak. Senki sem kifogásolhatja, ha most kiüríti a létesítményt.

A kísérő nyelt egyet.

Clarissa egészen közel hajolt hozzá, most már szinte suttogott.

– Egy civil is van idebent.

A kísérő valamit mormolt maga elé, amit Amos nem igazán tudott kivenni, aztán elfordult, és hátraszólt a válla fölött.

– Segítsen kinyitni ezt az istenverte ajtót, Sullivan! Az épület szerkezete megsérült, és itt van egy rohadt civil, akit biztonságos helyre kell juttatnunk. Morris, ha az a szemét megpróbálkozik bármivel, üsse ki alaposan! Megértette, seggfej? Egyetlen rossz mozdulat, és kicsináljuk.

Valaki felnevetett a folyosón, ami leginkább fenyegetésnek hatott. Amos és Clarissa elhátrált az ajtótól. Két újabb kéz ragadta meg az ajtót, és igyekezett kijjebb húzni.

– Vigye biztonságos helyre a civilt? Ennyit értett meg az egészből? – értetlenkedett Amos.

Clarissa vállat vont.

– Erre az ürügyre volt szüksége. Habár valóban gyönyörű egy virágszál vagy.

– Hát, naná. Csak nem szoktam hozzá, hogy bárki értékelné ezt.

Az ajtó éleset csikordulva kinyílt, de csak félig lendült ki a folyosóra, mielőtt teljesen beragadt. Valószínűleg végleg. A folyosón egyértelműbben megmutatkozott a pusztítás. Középen repedés futott végig, az egyik oldalán három-négy centiméterrel alacsonyabb volt, mint a másikon. A levegő állottabbnak tűnt, mint a befelé úton; Amos reflexszerűen ellenőrizni akarta a légvisszaforgatókat. Talán nem is tévedett volna. Harminc-egynéhány méter mélyen a felszín alatt akár légüres térben is lehettek volna. Ha a berendezésekben elég sok kár keletkezett, akkor a levegő gondot fog jelenteni.

A másik fogoly – Konecheck – a földön térdelt, egy másik őr – Morris – állt három lépéssel mögötte a férfi hátára mutató fegyverrel. Nem pisztoly volt, Amos nem ismerte a konstrukciót. A fogoly egész bal arca feldagadt, mintha egy rettenetesen lassú bíró mellett elvesztett volna egy bokszmeccset. A kísérő, két másik őr, Kisbarack meg ez a fickó.

Konecheck felnézett a hosszú vasszürke fürtök mögül, és egy milliméteres biccentéssel üdvözölte. Amost megnyugváshoz hasonló érzés öntötte el: a válla ellazult, a gyomrát melegség járta át. El fog durvulni a helyzet, mielőtt ez véget érne, de ebben a nagyságrendben legalább értelmezhető volt az erőszak.

– Változott a terv – jelentette be a kísérő. – Kivisszük a foglyokat és a civilt a felszínre.

Az őr, aki segített kijjebb húzni az ajtót – Suliman? Sullivan? Valami ilyesmi – bikanyakú hústorony volt, összefüggő szemöldökkel a homloka alján. Morris, a másik smasszer vékonyabbnak, idősebbnek tűnt, a fogai ápolatlanok voltak, és hiányzott a bal kisujja utolsó perce.

– Biztos, hogy nem akarja bezárni valamelyik fülkébe a foglyokat? – kérdezte Morris. – Sokkal nyugodtabban tűnnék el innen, ha tudnám, hogy ezek a pszichopaták nem eredhetnek a nyomunkba.

– Kisbarack velem jön – jelentette ki Amos hanyag vállvonással. – Ezen nem vitatkozom.

– Lehet, hogy elkelne egy kis segítség a romeltakarításhoz – szólalt meg Konecheck. A fogoly, amelyik korábban felnevetett. A szavai, bármennyire ártalmatlannak hangzottak, éppily fenyegetőnek is hatottak, de a többiek mintha nem hallották volna meg ezt. Amos nem értette, miért.

– A lifteket nem használhatjuk, szóval a lépcsőn megyünk fel – közölte a kísérő. – Így kijuthatunk innen. Amint odakint vagyunk, bezárjuk a foglyokat.

– Na és a radioaktív csapadék? – kérdezte a vaskosabb őr: Amos szinte biztosra vette, hogy Sullivannek hívják.

– Az az atomtámadás, seggfej – mordult fel Konecheck.

– Rona? Nem kellene egyeztetni a századossal, mielőtt felmegyünk? – érdeklődött Morris. A tekintete még mindig Konecheckre szegeződött. Hozzáértő, raktározta el magában az információt Amos.

– A százados nem válaszol – felelte a kísérő, Rona. Határozottan beszélt, túlságosan uralkodott magán ahhoz, hogy kitörjön belőle a páni félelem. Abból, ahogy a másik kettő elhallgatott, Amos arra következtetett, hogy nem tudtak róla. – Gyerünk a lépcsőhöz! Morris, maga menjen elöl, aztán a foglyok, aztán én meg Sully. Magának hátul kell maradnia, uram.

– Velük megyek – jelentette ki Amos.

– Nem mered rám bízni a barátnődet? – dörmögte Konecheck.

Amos elvigyorodott.

– Nem.

– Mozgás! – noszogatta őket Rona. – Mielőtt ideér valami utórezgés.

A félelem érdekes dolog. Amos mindhárom őrön látta, habár nem tudta volna pontosan megmondani, hogyan. Talán abból, ahogyan Morris folyton hátrapillantgatott a válla felett. Vagy ahogy Rona és Sullivan tökéletesen egyforma ritmusban lépkedett mögöttük, mintha csupán a lépéseik hosszával igyekeztek volna egyetérteni egymással. Kisbarack koncentráltnak és üresnek tűnt, de ezzel leginkább önmagát adta. Konecheck, aki Amos balján haladt, előretolta a szakállát, és mindenképp meg akarta mutatni, mennyire tökös fazon, ami sokkal viccesebb lett volna, ha az idegrendszerét nem erőszakoskodáshoz tervezik át. Az efféle ürgék vagy állandóan halálos félelemben éltek, vagy oly mértékben roncsok voltak, hogy nem számítottak. Amos eltűnődött, vajon inkább félt-e. Fogalma sem volt, hogyan tudná megállapítani. Arra is kíváncsi lett volna, hullanak-e még sziklák az égből, de ebbe amúgy sem lenne beleszólása.

Körülöttük a börtön romokban állt. Mindenfelé repedések futottak a falakon, mintha a padlót néhány centivel odébb taszították, aztán visszalökték volna a helyére. Valahonnan csövekben áramló víz hangját lehetett hallani. A vészvilágítás bekapcsolt, itt-ott azonban némelyik lámpa kiégett, köröttük minden sötétbe borult. Még ha működött volna is a felvonó, Amos nem szívesen száll be. A sokéves hajószolgálat alatt többek között azt tanulta meg, hogyan mérje fel néhány elszigetelt jel alapján az egész jármű műszaki állapotát. És ha a Verem a bolygó körül keringett volna, egész biztosan szkafanderben alszik, nehogy az a kellemetlen meglepetés érje, hogy vákuumban ébred.

– Hagyd abba a fütyörészést, bazmeg! – morogta Konecheck.

– Fütyörésztem volna? – értetlenkedett Amos.

– Igen – felelte Clarissa, még mindig magához szorítva feldagadt kezét.

– Huh – hümmögött Amos, aztán újra rázendített, ezúttal tudatosan.

– Azt mondtam, hagyd abba! – förmedt rá Konecheck.

– Igen – bólintott barátságosan Amos. – Tényleg ezt mondtad.

– Megkérem a foglyokat, hogy maradjanak csendben – csattant fel mögöttük Rona. – A civil pedig legyen szíves, és szintén fogja be a rohadt száját!

Amos a szeme sarkából méregette Konechecket. Egyelőre túl korai lett volna biztosat mondani, de hatvan a negyvenhez tűnt annak esélye, hogy az egyiküknek meg kell majd ölnie a másikat. Nem abban a pillanatban, de még mielőtt ennek vége lesz. Mindenesetre reménykedhetett, hogy a negyven jön be.

A padló megreszketett, mint amikor egy rosszul beállított tolórakéta indul be. Betonpor szitált a lámpákról, mintha borostyánszínű hó hullott volna. Morris elkáromkodta magát.

– Utórengés – nyugtatta Rona. – Csak egy utórengés.

– Lehet – szólalt meg Clarissa. – De lehet, hogy az afrikai becsapódás lökéshulláma. Már nem emlékszem, milyen gyorsan terjed az efféle erőhatás a földkéregben.

– Már hogy lehetne a kibaszott Észak-Afrika? – vitatkozott Konecheck. – Kizárt, hogy azt megérezhetnénk.

– Amikor felrobbant a galvestoni atomerőmű, a lökéshullám még akkor is az egész világon mérhető volt, amikor harmadszor kerülte meg a bolygót – vetette ellen Clarissa.

– Ó, a ribancból hirtelen történelemprofesszor lett?

– A foglyok maradjanak csendben! – üvöltötte Rona. Most már idegesebbnek tűnt. A sarok mögött zöld lámpa égett, lépcsőn felfelé haladó pálcikaembert ábrázolt. Amos eltűnődött, vajon hányan lehetnek még ezen a szinten, továbbra is vesztegzár alatt, a kimentésre várva. Hányan kaptathattak már most felfelé a lépcsőn a szabadulás felé? Az őrök vajmi keveset árultak el, de Amos fogadni mert volna, hogy e pillanatban meglehetősen sokan hoztak önálló döntéseket.

Morris megállt a lépcsőház bejáratánál. A mellette lévő kijelzőn egy lezárt lakat piros képét lehetett látni, mígnem a férfi elhúzta előtte a kézi terminálját, és beütött valamit a panelen, amely felnyitotta. A lakat színe zöldre váltott, az ajtó oldalra csúszott. Kézenfekvő, hogy egy börtönben segédáramkörökre kapcsolják a zárakat, állapította meg magában Amos. Eltűnődött, vajon mi más lehet még zárva.

A lépcsőházból sár, víz, kövek és vasbetondarabok ömlöttek ki földcsuszamlásszerűen. Morris feljajdult és hátraugrott, aztán a földre rogyott, és az egyik sípcsontjához kapott. A nadrágja szára elszakadt, és Amos sötét nedvességet pillantott meg a férfi ujjai között. Vért.

– Morris! – szólalt meg Rona. – Jelentést kérek!

– Össze kell varrni.

– Előremegyek, hogy megnézzem – jelentette be Amos, a „Ne lőjetek!”-et pedig adottnak vette. Az ajtó mögül eltűnt a lépcsőház. A törmelék és a föld olyan sűrűn állt benne, hogy Amos azt sem tudta megállapítani, létezik-e még maga a lépcső. Nem tudta, honnan jön a víz, de a szaga alapján tiszta lehetett. Ami annyit tett, hogy valószínűleg ivóvíz. Egy újabb rengéstől lezuhant néhány kődarab és egy fejnyi méretű betontömb.

Sullivan mindenféle trágárságokat mormolt maga elé, amelyek nem annyira a düh, mint a pánik első jeleinek tűntek. Amos a fejét csóválta.

– Erre senki sem fog kijutni – állapította meg. – Legfeljebb miután pár hónap alatt leásnak ide. Másik utat kell keresnünk felfelé.

– Nincs másik út, az isten verje meg! – káromkodott Rona. – Ez a kiürítési útvonal. Az ott, előttünk.

– Kisbarack?

Clarissa hangja higgadtnak, habár kissé kásásnak hatott.

– Nehéz ügy, Amos. A börtönben különösen veszélyes bűnözőket tartanak. Nem rakják tele könnyű kivezető útvonalakkal.

– Jogos – ismerte el Amos. – De tegyük fel, hogy valami okosat kellene kieszelned.

– Az őrök bármit felül tudnak írni. Ha sikerülne bejutnunk a liftaknába, és a fülke nem torlaszolja el az utat, akkor talán felmászhatunk.

– Tíz szintet egy g-nél, törött kézzel? – azt nem is említette, hogy a valószínű agyrázkódás szinte biztosan tönkrevágta Clarissa egyensúlyérzékét.

– Azt nem mondtam, hogy élvezni fogjuk.

– A szervizhágcsókat mind lezárták – közölte a kísérő. – Ajtókat szereltek eléjük, hogy engedély nélkül senki ne juthasson fel.

Konecheck harsányan, jókedv nélkül felnevetett, mire Sullivan ráemelte furcsa nem egészen pisztolyát.

– Kisbarack?

– Nem tudom. Talán találhatunk valami más kijáratot.

Amos megropogtatta a nyakát, a bordái petárdákként pattogtak.

– Rohadtul hosszú nap lesz ez a mai – mondta.

Huszonötödik fejezet: Naomi

Óráról órára bontakozott ki a történelem, minden új pillanat rontott a helyzeten. A Földről és a Marsról érkező híreket, aztán a Tycho Állomásról és a Ganymedesről szóló beszámolókat döbbenettől kiüresedett arccal vagy könnyeikkel küszködve tették közzé a riporterek és újságírók. A sávszélesség java részét a Föld elleni csapássorozat foglalta le: az apokalipszis képei. Az Atlanti-óceán partjain álló városokban harmadik-negyedik emeleti ablakokat zúztak szét a tajtékzó víztömegek. Az első lökéshullám elülső pereme mögött kisebb tornádók serege kavargott. A bolygó, amely úgy ivódott bele Naomi emlékeibe, hogy nagyvárosi fényei szüntelenül parázslanak, most elsötétedett. A dakari tábori kórházban hamu és kövek záporoztak a halottak végtelen soraira. Az EN egész testében reszkető szóvivője megerősítette a főtitkár halálának hírét. A bolygók közötti űrt megtöltötték az eszmecserék és találgatások, a beszámolók és teóriák, valamint az ezeknek ellentmondó beszámolók és teóriák. Mivel a hatalmas térbeli távolságok miatti időeltolódás tovább bonyolította a helyzetet, szinte lehetetlennek tűnt kronológiai sorrendet felállítani az események között. Mintha minden egyszerre történt volna.

Naomi pedig úgy sejtette, hogy Marco pontosan ezt akarta elérni.

A másutt történtek – az olyan tragédiák, amelyek bármely más napon mindenkit megráztak volna – jelentéktelen lábjegyzetnek tűntek a Földön végbemenő pusztítás grandiózus téziséhez. Igen, a Tycho Állomáson sikertelen kísérletet tettek a hatalomátvételre, de a Föld haldoklott. Igen, egy KBSZ-sejt elfoglalta a Ganymedes kikötőit, de a Föld haldoklott. Igen, a marsi kísérő hajók ismeretlen haderővel csaptak össze a Hungaria kisbolygók közelében, de a Föld haldoklott. Elkerülhetetlenül úgy lehetett érezni, hogy valamilyen mérhetetlen erő ereszkedett az egész emberiségre.

Odakint, a társalgóban mámoros kiáltozás, lelkes ujjongás köszöntött minden híradást. Naomi a számára kijelölt szobában egyre tompultabban figyelt. A kábaság mögött azonban valami más is megbújt. Fél műszak elteltével kikapcsolta a képernyőt. A saját arca tükröződött az ürességben, amely egy újabb, a szavakat döbbenten keresgélő riporter hiábavaló kísérletét követte. Naomi kihúzta magát a présülésből, és kiballagott a társalgóba. A közösségi helyiség olyannyira hasonlított a Roci hajókonyhájára, hogy az agya folyamatosan próbált ráismerni, kudarcot vallott, aztán megint próbálkozott. Egy teljességgel ismeretlen térben sokkal könnyebb dolga lett volna, mint ebben az építészeti bizarr völgyben.

– Hoy, Bokszi – köszönt oda neki Cyn a sokaságból, és felállt. – A que gehst, he?

Naomi gépies övbéli vállvonással felelt, de Cyn nem ült vissza. Nem a barát érdeklődött afelől, hogy hová tart, hanem a börtönőr kért információt a fogolytól. Naomi gondosabban összerendezte az arcvonásait.

– Emiatt kellett, ugye? Ezért akart idehozatni?

– Marco son Marco – felelte Cyn, és a hangja furcsán gyengédnek tűnt. – Úgy gondolta, ide kellene hoznunk téged, ezért megtette, oké? Mit számít a miért? Még mindig ez a Naprendszer legbiztonságosabb zuga.

Naomi mély lélegzetet vett, majd kifújta a levegőt.

– Egyszerre sok ez – mondta. – Túl nagy.

– Úgy bizony – válaszolta Cyn. Naomi lepillantott a kezére, az összefont ujjaira. Tégy úgy, mintha közéjük tartoznál! – gondolta. Vajon mit tenne, ha megint velük lenne? A válasz túlságosan magától értetődően adódott. Mintha valóban közéjük tartozott volna. Mintha mindig is így lett volna.

– A hajón nyilvántartják a készleteket – mondta. – Ellenőrizhetem a leltárt. Hasznossá tehetem magam.

Tudta, hová kell mennie, hogyan viszi el oda lift, hol keresse a gépészműhelyt. A Rocin töltött évek során nem tudatosodott benne, hogy magába szívta a Marsi Haditengerészet konstrukcióinak logikáját, pedig ez történt. Amikor a műhelybe értek, tudta, hol tárolják a diagnosztikai rendszert, noha korábban még soha nem járt ezen a helyen.

Cyn tétovázott egy darabig, mielőtt kinyitotta a szekrényeket, de nem sokáig. A készletellenőrzés, az akkumulátorok, relék és tárolóbuborékok vizsgálata olyasmi volt, amivel mindenki rendszeresen foglalkozott a szabadidejében, ha az Övben nőtt fel. Éppoly természetesnek számított, mint vizet inni, és amikor Naomi a kezébe vette az egyik berendezést, Cyn ugyanezt tette. A raktárcsarnokba vezető ajtó zárva volt, de Cyn számára működésbe lépett a nyitómechanizmus.

A csarnokot jól felszerelték. Rendezett sorokban mágneses raklapokat rögzítettek a fedélzetekhez és a falakhoz. Naomi elmerengett, vajon honnan származhatott mindez, és miféle ígéreteket tehettek értük cserébe. Odalépett a legközelebbihez, csatlakoztatta a berendezést a raklapra, és felnyitotta azt. A ládák kinyíltak. Akkumulátorok. Naomi fogta az elsőt, rákapcsolta a berendezésre. A jelzőfény zöldre váltott, mire Naomi kihúzta az akkumulátort, visszatette, és fogta a következőt.

– Mind jó lesz – jegyezte meg Cyn. – Katonai cucc.

– Hát, hála istennek, hogy a sereg sosem szúr el semmit. – A jelzőfény zöldre váltott. Naomi a következő akkumulátorra cserélte ki a kezében lévőt. Cyn odalépett a következő ládához, felnyitotta, és nekilátott ugyanannak, amit Naomi csinált.

Naomi tudta, hogy ezzel kedveskedni akar neki. Végül is nem a barátja volt, hanem a börtönőre. Akár a kabinjába is visszaterelhette volna, és rázárhatta volna az ajtót, mégsem tette. Strázsálhatott volna mögötte, amíg ő az akkumulátorokkal foglalkozik, mégsem tette. Úgy tett, mintha közösen, egyenlő felekként végeznék a feladatot. Még ha így ki is kellett hagynia a barátaival közös sörözést és az Armageddont. Naomi akarata ellenére cseppnyi hálát érzett emiatt.

– Nagy nap ez a mai – jegyezte meg.

– Régóta vártunk rá – válaszolta Cyn.

– Régóta – vágta rá gépiesen Naomi.

– Furcsa lehet megint látni őt.

Naomi kivett egy újabb akkumulátort, ellenőrizte, visszatette, fogta a következőt. Cyn megköszörülte a torkát.

– Mé falta – szabadkozott. – Nem lett volna szabad felhoznom a témát.

– Nem, semmi gond – nyugtatta meg Naomi. – Igen, furcsa megint látni őt. Legutóbb sokat tettem azért, hogy minél messzebb kerüljek tőle. Nem gondoltam volna, hogy valaha még visszajövök.

– Keserves egy időszak.

– Az vagy ez?

Cyn hangosan felköhögött, kérdő tekintettel Naomira nézett.

– Ez? Esá az ígéret földje. Az Öv kiállt magáért. Tudod, milyen volt régen. Emlékszel, mennyire szűkösen repültünk, mert nem tudtunk elég oxigént szerezni. Eltörtek a csontjaink, mert a gyógyszereket túlságosan megadóztatták.

– Igen – felelte Naomi, de Cyn már belelendült, és nem volt hajlandó abbahagyni. Lerakta a berendezést, és rábámult. Az együttérzés kiégett belőle, a tekintetében düh parázslott. Nem Naomira haragudott. Valami nagyobbra.

– Három unokatestvéremet veszítettem el, mert a földi nagyvállalatok nem akartak jó minőségű rákgyógyszereket eladni az övbélieknek. A megmaradt szemetet kaptuk a Ganymedes farmjairól. Viszont az erjesztőkádban készült húsok nem hasonlíthatók az emberekhez, nem? Nem ugyanúgy működnek, de kit érdekel? Tio Bennett hajóját elkobozták, mert elmaradt a bérleti díjjal. Még csak nem is valami pinché földi dokkról volt szó, de nem fizetett, szóval megszállták a hajót, őt kitették a Ceresen, és eladták a felszerelését. És miért? Megvédenek minket a kalózoktól? Megvédenek minket a harmadrangú gyártóktól, akik újként adják el a régi szkafandereket? Érdekli őket, ha ránk lőnek? Ha megölnek minket?

– Tudom, hogy nincs így.

– Nem volt, Bokszi. Nem volt. Mert a múlt most már a múlt. Ma: ma van – mondta Cyn, és a hüvelykujjával a levegőbe bökött. – Évek óta az ő oldalukon repültél, és talán nem tu falta. Ami korábban történt, hogy Filipitót nem engedtük a közeledbe, talán hibáztunk, oké? De kezdem azt hinni, hogy olyan régóta egy ágyban alszol egy földi coyóval, hogy lassan elfelejted, ki vagy. Kezdem azt hinni, hogy kedveled őket.

Dehogy, akarta válaszolni Naomi. Sosem feledtem el. Ám ahogy megfogalmazódtak benne a szavak, már nem volt biztos abban, hogy igazak. Valaha régen élt egy ugyanilyen nevű lány, aki közéjük tartozott. Aki ugyanazt a dühöt érezte, amit Cynben és Filipben látott tombolni. Volt idő, amikor megéljenezte volna a földiek pusztulását. De Jim a Földről származott. Ahogy Amos is. Alex pedig a Marsról, ami az Öv szempontjából többé-kevésbé ugyanannak számított. Na és ő mi volt?

A díszövbélijük? Aki nem tartozik közéjük? Nem így érezte. Akkor tehát valami más.

És mégis, valójában mennyire ismerték őt? Annyi mindenről nem mesélt soha. Fogalma sem volt, mi változott volna, ha megteszi.

Cyn a homlokát ráncolva, kemény tekintettel, megfeszülő állkapoccsal meredt rá. Naomi megpróbált visszavonulni hajának függönye mögé, de ez nem volt elég. Itt nem. Most nem. Mondania kellett valamit; reagálnia kellett, különben vallomással ért volna fel a hallgatása, és elege volt abból, hogy felelősséget vállaljon olyasmikért, amiket nem maga határozott el. Megpróbálta kitalálni, vajon Jim mit mondana, de azzal, hogy maga elé képzelte őt, mintha egy nyílt sebbe piszkált volna bele. Bűntudatot érzett, amiért eltitkolta előle a múltját, fájdalmat és vágyakozást, mert ilyen távol került tőle, és félelmet, hogy valami történt vele a Tychón. Vagy épp most történik, ebben a pillanatban, miközben ő semmit sem tehet ez ellen. Fogalma sem volt, Jim mit tenne most, és nem merte maga elé képzelni őt.

Rendben. Akkor Amos. Mit tenne Amos?

Mély lélegzetet vett, és kieresztette a levegőt. Aztán felnézett, és félresöpörte az arcából a haját. Szélesen elmosolyodott.

– Nos, Cyn. Így is lehet nézni a dolgokat – mondta, és meggyőződést igyekezett beleadni a szavakba. – Nem igaz?

Cyn pislantott. Bármire számított is, nem ezt várta. Naomi ellenőrizte a raklapján lévő utolsó akkumulátort, visszarakta a helyére, aztán lezárta a ládát. Cyn még mindig őt nézte, a feje egy kissé balra billent. Ettől úgy hatott, mintha tartana tőle.

Helyes.

Naomi a férfi lábánál lévő raklap felé bökött a fejével.

– Ellenőrzöd azokat? – kérdezte. – Vagy segítségre van szükséged?

Vacsoraidőre úgy tűnt, véget értek a támadások. A videocsatornákon azonban hemzsegtek a hírek. Naomi az asztalnál ült, amely – mint minden más a hajón – hátborzongatóan ismerősnek tűnt. A jobbján Cyn evett, balra pedig egy fiatal nő, akivel korábban még nem találkozott.

A tányérját csípős mártással leöntött rántott gombával rakta meg, ahogyan annak idején Rokku készítette. Egy kézzel ette, ahogy a többiek is, és azon tűnődött, egy kívülálló vajon kiszúrta volna-e, hogy ő nem illik közéjük.

A képernyőt a Tycho Állomásról érkező csatornára állították. Naomi nézte, és igyekezett semmit sem érezni. Amikor megjelent Monica Stuart, megmagyarázhatatlan félelem öntötte el. A nő bevezetésképp felvázolta a helyzetet, amivel semmi újat nem mondott Naominak, aztán a vele szemben merev pózban ülő Fred Johnsonhoz fordult. A férfi öregnek tűnt. Fáradtnak. Naomi nem nézte, alig figyelt oda a beszélgetésre, ehelyett a kép széleit fürkészte, hátha megpillantja Jimet. A többiek egyébként is lehurrogták és kifütyülték őket. Naomi csak részleteket csípett el.

– Úgy véli, hogy ön volt a támadás elsődleges célpontja?

– Minden jel szerint így lehetett.

– Mocskos hazudozó! – kiáltott fel valaki a hajókonyha túlsó végében, és a többiek egyetértőn felzúgtak. Cyn is.

Fred óvatosan mozgott, és a kamera mindvégig az arcára közelített. Tehát megsebesült, és leplezni akarta. Egyszer azt mesélték neki, hogy az emberiség bölcsőjén, a Földön a madarak mindent megtesznek azért, hogy eltitkolják, ha betegek. Bármilyen jól látható gyengeség felhívásnak számított a támadásra. A hasonlat sebezhetőnek tüntette fel Fred Johnsont. Most már talán minden sebezhetővé vált.

– A támadókat őrizetbe vettük, és reméljük, hogy hamarosan kiderítjük, ki áll emögött. – Ez valamiért szöget ütött Naomi fejébe. Marcót ismerve furcsának tűnt, hogy még nem adott ki sajtónyilatkozatot. Őt azért rángatta ide, hogy kérkedjen, nem igaz?

Vagyis valóban ezért? Magával kellett volna hoznia a Rocinantét, és csalódottnak tűntek, mert nem így történt. Valójában a hajót akarta? Vagy Jimet? Rettegve gondolt bele, mi történt volna, ha nem egyedül jön el.

Aztán, mintha azzal, hogy rágondolt, megidézte volna a férfit, Monica Stuart megköszönte az interjút Fred Johnson ezredesnek, a KBSZ hangjának és a Tycho Állomás igazgatójának, majd James Holdent kezdte faggatni.

Naomi reszketve vette a levegőt.

– Ha jól tudom, Johnson ezredes személyi testőreként vett részt az eseményekben – kezdte Monica.

– Igen, így van – felelte kissé elfintorodva Jim. Úgy tűnt, nem végezte különösebben jól a munkáját. – Igazából nem volt rá szükség. Kiderült, hogy akik beszivárogtak a biztonsági szolgálat soraiba, csupán egy jelentéktelen kisebbséget képviseltek. Az ezredest nem fenyegette tényleges veszély.

Hazudott. Naomi eltolta magától az ételt.

– Igaz, hogy létezett egy másodlagos célpont? Egyesek arról számoltak be, hogy a támadással csupán valamiféle rablást lepleztek.

Bosszúság villant meg Jim tekintetében. Naomi kíváncsi lett volna, vajon más észrevette-e. Monica valószínűleg olyan témát erőltetett, amelyben előtte nem egyeztek meg. Vagy egyenesen abban állapodtak meg, hogy nem hozza szóba.

– Nekem nem számoltak be ilyesmiről – felelte Jim. – Tudomásom szerint az állomás megrongálásától eltekintve a puccskísérlet teljes kudarcba fulladt. – Újabb hazugság.

– Kapcsoljatok el erről! – kiáltotta valaki. A többiek kórusban helyeseltek. Valaki durván sértő névvel illette Jimet, mire Cyn rápillantott Naomira, aztán elfordította a fejét. Naomi folytatta az evést. A csípős szósz égette a száját, de ez nem zavarta. A képernyő egy vezető földi hírcsatornára váltott. Fekete esőkabátos fiatalember tudósított. A felirat szerint valami Porto nevű helyről. A háta mögött álló épületek között akadt ősrégi és modern, ám mindegyiket sűrű, sáros víz ostromolta. A férfi mögötti magaslaton homokzsákok sorakoztak. Nem, hullazsákok.

– Az ő volt, ugye?

Naominak fogalma sem volt, Filip mióta áll a háta mögött. A tőle balra ülő lány odabiccentett Filipnek, és elmenekült. A fiú leült a megüresedett székre. Az állkapcsa mentén fekete borosta meredezett ki aranybarna bőréből. Naomi felé fordult, de időbe telt, amíg a tekintete megállapodott rajta, mintha részeg lett volna.

– Ezért a férfiért hagytál itt minket, si no?

Cyn felnyögött, mintha gyomorszájon vágták volna. Naomi nem tudta elképzelni, miért. A kérdés olyannyira mellétrafált, hogy valójában viccesnek hatott.

– Nem egészen – felelte Naomi. – De igen. Vele egy hajón repülök.

– Jóképű – állapította meg Filip. Naomi kíváncsi lett volna, kinek a véleményét visszhangozta. Marcótól idegen lett volna az ilyesmi. – Mondani szerettem volna valamit azzal kapcsolatban, hogy itt vagy. Mondani szerettem volna valamit.

Aztán nem fejtette ki, hogy mit akart. Naomi eltűnődött, vajon tényleg megbánást fedezett-e fel a fiú szemében, vagy csak odaképzelte, mert azt szerette volna látni. Fogalma sem volt, mit mondjon, hogyan feleljen. Úgy érezte, több verziója létezik – a fogoly, a kollaboráns, a fiával hosszú idő után először találkozó anya és az az anya, aki otthagyta a családját –, és mindegyik másként beszélt. Nem tudta, melyik a valódi énje. Ha bármelyik valóban az volt.

Valószínűleg inkább mindegyik lehetett.

– Én biztosan nem így intéztem volna – szólalt meg végül, és úgy lépdelte át a szavakat, mintha megvághatták volna őt. – De ez sok mindenre igaz, ugye?

Filip bólintott, elfordította a tekintetét. Naomi egy pillanatig azt hitte, a fiú ott hagyja, és nem tudta, azt szeretné-e inkább, hogy maradjon, vagy elmenjen.

– Most engem mutatnak, tudod – mondta Filip. – A hírcsatornán. Az én vagyok.

A riporter idősebb volt Filipnél, az arca és a válla szélesebb. Naomi először megpróbálta felfedezni a hasonlóságot kettejük között, aztán, mintha egy hűtőkamrába lépett volna be, egyszerre megértette.

– A te műved – mondta ki.

– Ajándékként kaptam – folytatta Filip. – A sziklák rejtőborítását az én csapatom szerezte meg, az én vezetésemmel. Nélkülem ebből semmi sem lett volna.

Dicsekedett. A szeme sarkában látszott, az ajka feszességén, mennyire szerette volna lenyűgözni őt. Azt, hogy Naomi helyeselje a tettét. Naomi gyomrában tajtékzó düh horgadt fel. A képernyőn a riporter a segélyszervezetek és vallási csoportok neveit sorolta. Az emberek a menekültek megsegítését szervezték. Mintha a bolygón akadt volna bárki is, akinek nem volt szüksége erre.

– Velem is ezt tette – szólalt meg végül. Filip kérdőn pillantott rá. – Az apád. Elintézte, hogy az én kezemhez is vér tapadjon. Bűnrészessé tett emberek meggyilkolásában. Gondolom, azt hitte, így könnyebben irányíthat.

Nem ezt kellett volna mondania. A fiú elfintorította az arcát, visszahúzódott, akár a csiga, amikor sót szórnak a tapogatójára. A csatorna új helyszínre váltott. A Földön kétszázmillióra nőtt a halottak és eltűntek száma. A hajókonyha éljenzésben tört ki.

– Ezért mentél el? – kérdezte Filip. – Nem tudtad elviselni, hogy el kell végezned a munkát?

Naomi néhány hosszú pillanatig hallgatott.

– Igen.

– Akkor jobb, hogy itt hagytál minket – állapította meg Filip. Naomi azt bizonygatta magában, hogy a fia nem gondolta komolyan. Csak azért mondta, hogy bántsa. Sikerült. Ezenkívül azonban Naomi mélységes fájdalmat érzett mindazért, amivé a kisfia válhatott volna, mégsem lett. A gyermekért, aki az övé lehetett volna, ha lett volna módja rá. De ő egy szörnyeteg kezei közt hagyta a fiát, és a fertőzés rá is átterjedt. Egy csupa szörnyetegből álló család: apa és anya és fia.

Ez megkönnyítette a dolgát.

– Nyomasztott – válaszolta. – Az a rengeteg ember amiatt halt meg, amit tettem. Megmondtam apádnak, hogy nem dobom fel, ha hagyja, hogy elvigyelek. Ehelyett elrabolt tőlem. Azt mondta, tébolyultan viselkedem, és nem mer a közeledbe engedni engem. Hogy ha bárkit feladnak, az én leszek.

– Tudom – mondta Filip. A padlóra köpött. – Elmesélte.

– És megint meg kellett volna tennem. Aztán megint. És újra. Még több embert kellett volna megölnöm neki. Ráadásul meg is próbálkoztam vele. Megpróbáltam véghezvinni az akaratát. Hagyni, hogy elpusztuljanak. Elmondta, hogy megpróbáltam végezni magammal?

– Igen – felelte Filip. Naominak abba kellett volna hagynia. Felesleges volt ezzel terhelnie. A kisfiát. A kisfiát, aki segített elpusztítani egy bolygót.

De hiszen még mindig védelmezni akarta. Micsoda ostobaság! A fiú most már gyilkos volt. Mégis tudnia kellett róla.

– A Ceres Állomás egyik légzsilipjénél voltam. Megbuheráltam, hogy kinyíljon. Már csak ki kellett volna lépnem. Régimódi szerkezet volt. Kék és szürke. És olyan szaga volt, mint a műalmának. A benti visszaforgató miatt lehetett. A lényeg, hogy megtettem. Beindítottam a mechanizmust. Csak az volt a gond, hogy az állomás beépített egy biztosítóprotokollt, amiről nem tudtam. Hm. – Vállat vont. – Akkor jöttem rá.

– Mire?

– Hogy nem menthetlek meg. Az anyád vagy elhagy, vagy halott lesz. Ez a két választás maradt.

– Van, aki nem alkalmas katonának – mondta erre Filip. Bántónak szánta, de Naomi már semmit sem érzett.

– Az életben az egyetlen jog, amivel bárkivel szemben élhetsz, az, hogy otthagyod. Magammal vittelek volna, ha megtehetem. De nem tehettem. Maradtam volna, ha megtehetem. De nem tehettem. Megmentettelek volna, ha megtehetem.

– Engem nem kellett megmenteni.

– Az előbb öltél meg negyedmilliárd embert – válaszolta Naomi. – Valakinek meg kellett volna akadályoznia ezt.

Filip felállt, a mozdulatai merevnek tűntek. Naomi egy pillanatra meglátta, milyen lesz felnőtt férfiként. És hogy milyen volt kisgyerekként. A fiú szemében mélységes fájdalom tükröződött. Nem olyan, mint az övé. A saját fájdalma volt, és Naomi csak remélni merte, hogy átérzi. Hogy legalább a megbánást megismeri.

– Mielőtt megölöd magad – mondta –, gyere el hozzám!

Filip hátrahőkölt egy centimétert, mintha Naomi ráordított volna.

– Con que csinálnék ilyen baromságot? Én aztán no soy gyáva féreg.

– Amikor eljön az idő – felelte Naomi –, keress meg! Semmi sem teheti semmissé ezt, de segíteni fogok neked, ha tehetem.

– Szarok rád, puta – vakkantotta Filip, és sértetten elvonult. A hajókonyhában mindenki őket bámulta, vagy úgy igyekezett tenni, mintha nem bámulna. Naomi a fejét csóválta. Hadd nézzenek csak! Már nem érdekelte. Még csak nem is fájt. A szíve végtelen, szikkadt és üres volt, mint a sivatag. Amióta fogadta Marco hívását a Tychón, először tisztult ki az elméje.

Szinte már nem is emlékezett, hogy Cyn mellette ül, amíg a férfi meg nem szólalt:

– Kemény szavak ezen a nagy napon.

– Ilyen az élet – válaszolta Naomi. Közben azonban azt gondolta: Nem ez a nagy nap.

A fejében Marco szólalt meg. Ha azt akarjuk, hogy az elnyomó osztály meghallja a hangunkat, úgy kell beszélnünk, mintha hozzájuk tartoznánk. Nemcsak a nyelvezet a fontos, hanem a hanghordozás is. Még nem tette meg a bejelentést. Semmilyen nyelvezettel és hanghordozással. Naomi nem tudta, pontosan mire készül. Valószínűleg egyedül Marco tudhatta ezt.

Ám bármi volt is az átfogó terve, még nem valósította meg teljesen.

Huszonhatodik fejezet: Amos

Sullivan akkor halt meg, amikor már tizenöt métert feljutottak az aknában.

A terv – már ha valaki annak akarta nevezni – az volt, hogy kinyitják a liftakna ajtaját, aztán egy szinttel feljebb kapaszkodnak, és kifeszítik az ottani ajtót. Minden szintet felvonulási területként használnak a következőre való feljutáshoz, és mire elérnek a legfelsőhöz, ahol a fülke megakadt, kellően megismerik a szintek elrendezését, hogy valahogy talán kieszeljék, hogyan kerülhetnék ki, vagy érhetnék el, hogy a benne posztoló őrök átengedjék őket. A problémával mindenesetre elég lesz akkor foglalkozniuk, amikor odaértek.

Egy órába telt szétfeszíteni ez első ajtópárt. Azok először is automatikusan zárt helyzetbe kapcsoltak. Emellett az ajtólapok tömege jócskán meghaladta a hagyományos liftekhez használtakét. Végül az egyik oldalról Amos, Sullivan és Morris, a másikon Konecheck kellett a módosításaival, hogy kellően ki tudják feszíteni ahhoz, hogy átcsúszhassanak. A föld kétszer is megremegett, a második alkalommal erősebben, mint először; az egész átkozott bolygókéreg zengett, akár egy megkongatott harang. A végére Amos egészen megszomjazott, de nem látta értelmét, hogy megemlítse.

Az aknában sötétség honolt, ahogyan azt Amos várta. Ezenkívül nyirkos volt odabent, amire viszont nem számított. Felülről mocskos esőre emlékeztető cseppek hullottak, kenték össze és tették síkossá a falakat. Amos nem tudta megállapítani, hogy a víz valamelyik fentebbi szintről szivárog-e, vagy a földszinten álló épületet mosta-e el az ár. Az őröknél volt zseblámpa, de a fénypászmák csak a koszos acélfalakat és a besüllyesztett sínt világították meg, amelyiken a fülke futott. A sín melletti szerelvényfedő lapok sora egymás tetejére állított szekrényekre emlékeztetett, amelyek véget nem érő egymásutánban törtek fölfelé a homályban.

– Az ott a karbantartóhágcsó – közölte Rona, és fehér fénykört rajzolt a szekrényajtók köré. – Az ajtók visszahúzhatók, és kapaszkodókat találni odabent.

– Ez nagyszerű – válaszolta Amos, és kihajolt az ürességbe. Az akna még jó három méterrel lejjebb ért véget. Az alján összegyűlt fekete leves talán még mélyebb lehetett, Amos azonban abban reménykedett, hogy nem kell megtudnia. A levegőben mintha hamu és festék szaga terjengett volna. Amos nem akart belegondolni, miféle anyagok szivároghatnak az aknába, és hogy honnan jönnek. Azon, amit meg kellett tenniük, az sem változtatott, ha a helyet derékig mérgező szutyok borította.

A szintek közötti hézag úgy félméteres lehetett. A nyakát nyújtogatva ki tudta venni a fallal egy szintbe hozott liftajtók vonalait. Még csak megkapaszkodni sem lehetett. Odafent, az akna tetején mintha lett volna valami – egy fénypont jelent meg, és tűnt el egyetlen szemvillanás alatt.

– Fel tudunk jutni a következő ajtóig? – kérdezte a háta mögül Clarissa. – Milyennek tűnik a helyzet?

– A helyzet az, hogy valószínűleg C tervre lesz szükségünk – felelte Amos, és kihátrált a börtönfolyosóra.

Konecheck halkan felkacagott, Sullivan pedig odafordult hozzá, és a fogoly fejéhez nyomta a pisztolyszerűséget.

– Ezt viccesnek tartod, seggfej? Úgy gondolod, hogy szórakoztató, bazmeg?

Amos nem törődött a levegőben érződő gyilkos feszültséggel, és a fegyverre pillantott. Korábban még sosem került a kezébe ehhez hasonló. A markolat kemény kerámiából készült, és az összeillesztésnél érintő interfész futott végig rajta. A cső rövid és szögletes volt, nagyjából ugyanolyan átmérőjű, mint a hüvelykujja. Konecheck fenyegetőn magasodott Sullivan fölé, feldagadt arca a düh és az ellenszegülés maszkjává merevedett, amivel nem volt semmi gond, feltéve, hogy itt meg is áll.

– Használni is fogod, töki?

– Mit lő ki? – érdeklődött Amos. – Nyugtasson meg, hogy nem ez is olyan tömegoszlató vacak. Idelent valódi golyókkal szerelik fel magukat, ugye?

Sullivan odafordult felé, de a fegyverrel továbbra is Konechecket célozta meg. Amos elmosolyodott, és rendkívül lassan, finoman előrenyúlt, az őr karjára tette a kezét, és lejjebb nyomta.

– Mi a francról beszél? – kérdezte Sullivan.

– A C tervről – felelte Amos. – Arról a dologról. Valódi golyókat lő ki, igaz? Nem géllövedékeket vagy valami hasonló béna szarságot?

– Éleslövedékeket – szólalt meg Morris. – Miért?

– Csak azon gondolkodtam, hogy a fegyverek mennyire gyalázatos fémlyukasztók.

– Hová akarsz kilyukadni? – kérdezte Clarissa.

– Arra gondoltam, van három gyalázatos fémlyukasztónk – válaszolta Amos. – Esetleg átlyuggathatnánk a fémet.

A fegyvereket biometrikailag az őrökhöz kapcsolták, ha netán a Kisbarackhoz vagy Konecheckhez hasonló foglyok megkaparintanák azokat, ezért Amos és Rona együtt ereszkedett le a szennylébe, ahelyett, hogy Amos egyedül ment volna. A fekete iszap Amos bokájáig ért, hideg volt és nyálkás. A legalsó szekrénynyílás széle a sötét felszín alá került. Amos az öklével kopogtatta a fémet, hallgatózott. A zseblámpa fénye visszatükröződött a vízről, félhomályba vonta az aknát.

– Ide lőjön bele! – mondta Amos, és egy iszapdarabbal megjelölte az acélt. – Meg ide. Meglátjuk, sikerül-e kapaszkodót csinálni.

– Mi lesz, ha visszapattan?

– Az szívás lenne.

Az első lövedék talán egy centiméter széles lyukat hagyott az acélban. A második valamivel kisebbet. Amos az ujjbegyével megvizsgálta a széleket. Élesek voltak, de nem pengeélesek. A fekete esőtől mostanra csurom vizes lett a vállán az inge, hátul pedig a gerincéhez tapadt.

– Hé, Pöttöm – kiáltott ki Amos. – Lejönnél ide egy percre?

Rövid hallgatás után Konecheck morgása válaszolt.

– Minek neveztél?

– Pöttömnek. Csak gyere le, és vess egy pillantást erre. Nézd meg, sikerült-e elérnünk valamit.

Konecheck jókora csobbanással ért földet, trutymóval terítette be Amost és Ronát. Semmi gond. A fogoly látványosan megropogtatta a hátát, kinyújtóztatta a kezét, aztán az első két ujját a golyó ütötte lyukakba illesztette, a másik karját a falhoz szorította, és felhúzódzkodott. Egy átlagember nagyjából semmit sem érhetett volna el, de a Vermet nem átlagembereknek tartották fenn. A fém meghajolt, elgörbült, aztán lehámlott, mögüle egy hágcsó fokai bukkantak elő. Ívelt fém, dörzspapírszerű felülettel, hogy meg lehessen ragadni. Konecheck elvigyorodott, feldagadt arca és kiálló szakálla miatt valami cirkuszi show szereplőjére emlékeztetett. Az ujjvégei vörösnek és lenyúzottnak tűntek, de Amos nem látott rajtuk vért.

– Rendben – szólalt meg Amos. – Pokolian ocsmány, de legalább van menekülési tervünk. Húzzunk el innen!

A hágcsó keskeny volt és durva, és nem sok értelme lett volna órákon át csüngeniük rajta, ha van más választásuk. Sullivan és Konecheck haladt elöl, az őr a fegyverével lyukasztott kapaszkodókat, a szörnyeteg az acélt feszítette le. Amos a folyosó betonpadlóján üldögélt, a lábát kilógatta az aknába. Morris és Rona Clarissát közrevéve álltak mögötte. Amos gyomra hangosan korgott. Tíz méterrel feljebb, a hágcsó felől a fegyver éles dörrenését lehetett hallani, aztán megint.

– Meglep, hogy nem bizonyult nehezebbnek megtalálni a kiutat – jegyezte meg Clarissa.

– Tipikus börtön – válaszolta Amos. – Nem úgy találták ki, hogy önmagában bent tartsa az embereket, tudod. Ha sikerül annyira lelassítania téged, hogy valaki lelőhessen, akkor teljesítette, amit elvártak tőle.

– Csak nem ült már? – kérdezte Rona.

– Én nem – felelte Amos. – De ismerek olyanokat, akik igen.

Két újabb utórengés zajlott le anélkül, hogy bárki lezuhant volna a létráról, vagy beomlott volna az akna. Egy órával később elhallgatott a sziréna, a csend éppoly hirtelen és nyugtalanítóan állt be, ahogy korábban a riasztás szólalt meg. Most, hogy nem szólt, a távolból hangokat lehetett kivenni. Feldühödött hangokat. Két lövést, amelyeket nem az aknában adtak le. Amosnak fogalma sem volt, hányan lehetnek a Veremben, hány fogoly, őr, miegymás. Talán százan. Talán többen. Úgy sejtette, hogy a foglyok a cellákban maradtak. Bezárva. Ha más őrök is lent voltak, ők saját döntéseket hoztak, és senki sem állt elő azzal a javaslattal, hogy keressék meg bármelyiket.

Két újabb dörrenés hallatszott az aknából, aztán morgás és egy jajkiáltás. Amos tüstént talpra szökkent, szinte még azelőtt, hogy Sullivan teste elzúgott mellette. A tetem az akna aljában összegyűlt szennyben landolt. Rona szavak nélkül felkiáltott, leugrott hozzá, míg Morris felvilágított a zseblámpájával a hágcsóra. Konecheck lába két halvány pontnak tűnt, az arca tétova árnynak.

– Megcsúszott! – kiáltott le Konecheck.

– Egy fészkes fenét! – ordította Rona. Már a kezébe kapta a fegyverét, és megindult a létra felé. Amos leugrott, és széttárt karokkal az útját állta.

– Hé, hé, hé! Csak semmi heveskedés! Szükségünk van a fickóra.

– Mindjárt elérem a negyedik szintet – közölte Konecheck. – Lassan látom a fényt az akna tetején. Hallom a szél zúgását. Már majdnem ott vagyok.

Sullivan az iszapban feküdt, a lába természetellenes szögben hajolt a teste alá, ernyedten, akár egy rongy. Még mindig a markában tartotta a fegyvert. Az oldalán egy sárga fény jelezte, hogy kifogyott a lőszer. Sullivan csupán addig élt, ameddig hasznát vehették, aztán Konecheck végzett vele.

A seggfej nem tudott várni addig, amíg teljesen fel nem jutottak.

– Megcsúszott – jelentette ki Amos. – Előfordul az ilyen. Ne csináljon semmi ostobaságot!

Rona foga zörögve összekoccant a dühtől és a félelemtől. Amos rámosolygott, és odabiccentett neki, mert úgy tűnt, hogy az emberek általában így próbálták megnyugtatni egymást. Nem tudta megállapítani, használt-e bármit is.

– Valaki feljön segíteni? – kiáltott le Konecheck. – Vagy egyedül csináljam az egészet?

– Vigye magával Morrist! – javasolta Clarissa. – Két fegyver. Az egyikkel az acélt lyuggatják ki, a másikkal őt őrzik. Hibáztak. Másodszor nem fog megtörténni.

– És magát őrizetlenül hagyjuk? – szólalt meg Morris a háta mögött. – Ne is álmodjon róla! Senki sem maradhat őrizetlenül.

– Majd én ügyelek rá, hogy ne balhézzon – ajánlotta fel Amos, de az őrök mintha meg sem hallották volna.

– Mindenki felmegy! – utasított Rona. – Mindenki. És ha bárki bármi olyat tesz, ami csak egy kicsit is fenyegetőnek tűnik, az élő istenre esküszöm, hogy mindnyájukat lelövöm.

– Én civil vagyok – jegyezte meg Amos.

Rona a létra felé bökött az állával.

– Nyomás felfelé!

Így aztán mászni kezdtek a sötétben, fokról fokra kapaszkodtak fölfelé. Tíz métert tettek meg, talán tizenkettőt. Legelöl Morris, aztán Clarissa, aztán Amos, majd Rona zárta a sort, a zseblámpával az övében, míg a kezében a fegyvert szorongatta. Konecheck némi küzdelem árán lehámozta a hágcsó következő szakaszáról is a burkolatot, rikácsolt, káromkodott, bömbölt, ahogy erőlködött. A fekete iszap egyre csepegett odafentről, minden síkossá vált tőle. Amos elgondolkodott, vajon Sullivan tényleg megcsúszott-e, és magában kuncogott egészen halkan, nehogy más is meghallja. A létra felső végében Konecheck oldalra lendült, előreengedte Morrist. Aztán két újabb lövés dörrent, és a két férfi megint helyet cserélt. Amos azon töprengett, a fokokat úgy tervezték-e, hogy két ember súlyát is elbírják. De nem görbültek meg, tehát ez nem okozott gondot. Rengeteg időt töltött azzal, hogy Clarissa bokáját bámulta, mivel más látnivaló nem igazán akadt. A nő lába elvékonyodott, izmai elsorvadtak, a bőre sápadtnak, szürkésnek hatott. Amos észrevette, hogy remegni kezdenek. Ha a törött keze zavarta, Clarissa nem adta jelét.

– Jól vagy, Kisbarack?

– Persze – felelte a lány. – Csak fáradok.

– Tarts ki, cukorfalat! – biztatta Amos. – Mindjárt odaérünk.

Clarissa felett egyre rövidebb lett az akna. A fülkének és az őröknek, akik a liftet vigyázták, semmi jele. Csupán egy fakószürke négyzetet lehetett látni, és a szél erősödő zúgását hallották. Egyszer, amikor már csak négy vagy öt méter lehetett hátra, Rona szipogásszerű hangot adott ki Amos alatt, de csupán egyszer. Amos nem kérdezett rá, hogy mi a gond.

Aztán Konecheck a peremhez ért, felhúzta magát, Morrisszal szorosan a nyomában. A fekete eső még mindig hullott, és lehűlt. Clarissa már reszketett az erőlködéstől, az egész teste ide-oda rebbent, mintha túl könnyű lenne, és a szél bármelyik pillanatban felkaphatta és tovarepíthette volna.

– Meg tudod csinálni, Kisbarack!

– Tudom – válaszolta a lány. – Tudom, hogy sikerülni fog.

Feltolta magát, aztán Amos következett. A liftakna egészen hirtelen ért véget, mintha Isten keze elsöpört volna róla mindent. A fogadóépület darabokra esett szét, széttört beton és a szilánkokra hasadt fa terítette be a csupasz udvart. A kerítésnek nyomát sem lehetett felfedezni. A fákból egészen a szemhatárig csupán csonka rönkök maradtak. Ameddig Amos ellátott, kietlen pusztaság terült el. Az égbolt sötéten és alacsonyan borult rájuk, a felhők átfordított hullámokként fodrozódtak a világ egyik végétől a másikig. A kelet felől lecsapó szél furcsa szagot hozott magával, amire Amos nem igazán ismert rá. Ilyennek egy csata utáni látványt képzelt. Vagy valami még rosszabb következményeit.

– Gyerünk! – siettette Rona, följebb tuszkolta a lábát. Aztán Konecheck teljesen váratlanul felüvöltött, Morris pedig feljajdult. Lövés dördült, épp amint Amos a szegélyre ért, és maga alá húzta a lábát. Konecheck a levegőben tartotta Morrist. Az őr feje ernyedten csuklott hátra, akár egy rongybabáé, és ez egyértelművé tette a helyzetet. Clarissa a földön hevert az ősz hajú fogoly lábainál.

Konecheck egy pillanatig farkasszemet nézett Amosszal. Amos alantas, állatias kéjt látott a férfi tekintetétben. A nagyítóval hangyákat égető iskolásfiú gyönyörét. Konecheck bármi emberi mozdulatnál fürgébben elhajította a halott börtönőrt, és megiramodott, futás közben a lába bele-belesüppedt a csúszós sárba. Amos belépett a támadásba, a fickó pedig nem erre számított, és kemény ütést kapott a bordái alatt. Aztán viszont Konecheck könyöke került elő a semmiből, és olyan erővel ütötte meg Amost, hogy a világ megpördült körülötte. Amos megbotlott, mire az ellenfele az övénél és a karjánál fogva megragadta. Amos érezte, hogy Konecheck a feje fölé emeli. Lepillantott az aknába, és Ronát látta, ahogy rémült tekintettel, elkerekedett szájjal néz föl rá. A fekete iszapig hosszú volt az út lefelé. Amos eltűnődött, vajon viszontlátja-e Lydiát, amikor leér az akna aljára. Valószínűleg nem fogja, de a halál előtti utolsó gondolatnak kellemes volt.

A lövéstől Konecheck teste megbicsaklott, Amos pedig belefordult az ernyedő fogásba, hanyatt esett, és keményen a földnek csapódott. Clarissa Morris testén feküdt, két kezét a halott ujjaira kulcsolta, és újra célzott. Vér ömlött végig Konecheck mellkasán, de mielőtt rávethette volna magát a lányra, Rona keze nyúlt elő az akna pereme mögül, és elkapta a férfi bokáját. Konecheck hátrarúgott, az izmai szemmel követhetetlen gyorsasággal vibráltak, és Rona felsikoltott. Ám addigra Amos megint talpra ugrott, a térdét behajlította, hogy mélyen maradjon a súlypontja. A világ még mindig forgott körülötte, de hosszú éveket töltött súlytalanságban. Mindennaposnak számított, hogy ki kellett zárnia a szédülést.

Egyenesen belerúgott Konecheck ágyékába, amivel valószínűleg kasztrálta őt, a férfi pedig kikerekedett szemmel hátratántorodott. Talán egy tizedmásodpercnyi ideje maradt meglepődni, mielőtt visszazuhant az aknába. Ez a részt tehát letudta.

Amos visszaült a földre, sérült fülét dörzsölgette, miközben Rona kimászott a sivár félhomályba. A nő elsírta magát, és lassan körbefordult, hitetlenkedve és elszörnyedve igyekezett felfogni a pusztítást. Az oldalát csapkodta a karjával, mint aki pingvint utánoz. A gyötrelme egészen viccesnek tűnt volna, ha nem ennyire őszinte. Ha valaki mindenét elveszíti, legalább méltósággal kellett volna tennie.

– Hová lett minden? – ordította a zúgó szélbe, mintha bárki válaszolhatott volna. Aztán: – Ó, édes istenem! Esme!

Clarissa mostanra a hátára hemperedett, a karját széttárta a mocskos esőben, a fejét a halott férfira támasztotta, akár egy párnára. A szeme csukva volt, de látni lehetett, hogy mozognak a bordái. Amos hunyorogva Ronára nézett.

– Esme? Valaki, aki fontos magának?

A nő bólintott, de nem nézett Amosra.

– Értem – mondta Amos. – Nézze, ha meg akarja keresni, tőlem nyugodtan tegye.

– A fogoly… Itt kell…

– Semmi gond. Vigyázok rá, hogy Kisbarack ne balhézzon. Tudja, amíg vissza nem ér.

A dolog abszurditása fel sem tűnt Ronának. Botladozva megindult egy alacsony domb felé a szemhatáron. Többé nem fog visszajönni ide. Senki sem fog. Nem maradt hova visszajönni.

Clarissa most már kinyitotta a szemét. Miközben Amos figyelte őt, a szája széles mosolyra húzódott, és a lány a hajába túrt. Amikor felnevetett, úgy hangzott, mintha örömében tette volna.

– Szél – mondta. – Istenem, sosem gondoltam volna, hogy valaha még az arcomon érezhetem a szelet. Azt, hogy valaha még kikerülök. Ez annyira csodálatos.

Amos körbepillantott a romokon, és vállat vont.

– Azt hiszem, ez nagyban függ attól, honnan nézzük.

Éhes volt és szomjas. Teljesen átázott. Menedéket kellett találniuk, ahová behúzódhatnak, vagy ruhákat, és az egyetlen fegyverüket csak úgy süthették el, ha magukkal hurcolnak egy halottat. Legalábbis addig, amíg ki nem hűl a teste.

– Hát, a picsába! – dörmögte maga elé. – Innen most hová, igaz?

Clarissa kinyújtotta egyik vékony karját, és az égre mutatott vele. Odafent, a felhők és a sztratoszférában lebegő törmelék mögött egy tökéletes, sápadt kör derengett.

– A Lunára – jelentette ki. – Ha a bolygón maradunk, meghalunk, amint elfogy az élelem. És a víz.

– Én is erre gondoltam.

– Vannak űrjachtok. Tudom, hogy a család hol tartotta őket. De az űrkikötőbe csak gazdagok léphetnek be. Fokozottan őrzik. Lehet, hogy segítségre lesz szükség, hogy betörjünk.

– Ismerek pár embert – válaszolta Amos. – Mármint, érted… ha még életben vannak.

– Akkor ezzel a tervvel már elindulhatunk – mondta a lány, de nem mozdult. A beszéde már nem tűnt kásásnak, ami arra utalt, hogy nem öntötte el vér az agyát. Vagyis ezzel a problémával Amosnak már nem kellett törődnie. Amos odébb húzódott, ráfeküdt a halott férfi mellkasára, a koponyája hozzáért Clarissáéhoz. Egy kevés pihenés elfogadhatónak tűnt, de hamarosan tovább kell menniük. Hosszú út állt előttük Baltimore-ig. Amos eltűnődött, vajon találnak-e autót. Vagy ha azt nem, legalább két biciklit. A fülében lassan csillapodott a vad lüktetés. Valószínűleg hamarosan képes lesz járni.

A fekete égen a sápadt kör elhomályosult egy vastagabb felhő-és hamuréteg mögött, aztán egy pillanatra teljesen eltűnt, mielőtt küszködve újra megjelent.

– Fura – szólalt meg Clarissa. – A történelem nagyobb részében lehetetlen volt feljutni a Holdra. Az emberek álmodni sem mertek róla. Aztán egy időre kaland lett. Aztán egészen mindennapos dolog. Tegnap még mindennaposnak tűnt. Most pedig újra szinte lehetetlen.

– Aha – értett egyet Amos –, hát…

Amos érezte, hogy a lány megmozdul, mintha jobban szemügyre akarta volna venni őt.

– Mi van?

Amos az égre mutatott.

– Eléggé biztos vagyok benne, hogy az ott a nap. De értem, mire célzol.

Huszonhetedik fejezet: Alex

Fájt a feje. Fájt a háta. Nem érezte a lábát. Az egészet felettébb felkavarónak találta, mígnem kellően kitisztult az agya ahhoz, hogy rájöjjön, mindez azt jelentette, hogy nem halt meg. A gyengélkedő jelzett, valami hűvöset fecskendezett a karjába, és Alex tudata ismét elhomályosult.

Amikor legközelebb felébredt, már majdnem emberien érezte magát. A gyengélkedő egészen hatalmas volt. Az ötszöröse is meglehetett a Rocinantéének, de kisebb volt, mint a Behemót teljes, többegységes kórháza. A szilánkosodásgátló falburkolat színe a kenyérhéj lágy barnaságára emlékeztetett.

– Ah, mister Kamal. Jobban érzi magát?

Az orvos vékony arcú, világos bőrű nő volt, jégszínű szemekkel. Az MEKH egyenruháját viselte. Alex inkább udvarias megszokásból bólintott neki, mint azért, mert úgy érezte volna, hogy javult az állapota.

– Rendbe fogok jönni? – kérdezte Alex.

– Az attól függ – felelte a nő. – Ha továbbra is úgy eszik, mint egy húszéves, az nem múlik el nyom nélkül.

Alex felnevetett, és hirtelen éles fájdalom nyilallt a hasába. Az orvos elfintorodott, és Alex vállára tette a kezét.

– Egy kis műtéten esett át, amíg nem volt öntudatánál. Az az égetés sokat súlyosbított a gyomorfekélye állapotán.

– Gyomorfekélyem van?

– Volt. Őssejtes szövetpótlást ültettünk be, de még helyre kell rázódnia. Néhány nap múlva már sokkal jobb lesz.

– Értem – válaszolta Alex, és a párnára hajtotta a fejét. – Mostanában elég nagy nyomás nehezedett rám. Bobbie jól van?

– Vele minden rendben. Kikérdezték a történtekről. Feltételezem, önnel is el akarnak majd beszélgetni most, hogy magához tért.

– Mi a helyzet a hajómmal?

– Bevontattuk a hangárba. Újra feltöltik üzemanyaggal. Visszakaphatja, amint elmúlt a vészhelyzet.

Alex erre felkapta a fejét.

– Vészhelyzet?

– A kísérő naszádjaink épp azt igyekeznek elérni, hogy azok az úriemberek, akik összevissza lövöldöztek magukra, ne akarjanak tovább követni minket. Úgy számítom, hogy amint megérkeznek a felmentő hajók, már mehetnek is.

– Akkor tehát erősítés érkezik?

– Istenkém, hát persze – sóhajtott fel az orvos. – Fél tucat a legjobbjaink közül. Valószínűleg több, mint amire szükségünk lehet, de nem vagyunk olyan helyzetben, hogy bárki kockázatot akarna vállalni.

– Ezzel csak egyetérteni tudok – válaszolta Alex, és lecsukódott a szeme. A csend furcsának hatott. Újra kinyitotta a szemét. Az orvos ugyanott állt, ahol az imént, ugyanúgy mosolygott, a kezét összekulcsolta maga előtt. Könnyezett.

– Történt néhány dolog, amíg nem volt magánál – közölte. – Azt hiszem, tudnia kellene róluk.

Bobbie felállt, és erősen magához szorította őt, amikor Alex belépett az eligazítóterembe. A nő repüléskor használatos overallt viselt, pontosan ugyanolyat, amilyent Alexnek is adtak. Először semmit sem mondtak egymásnak. Furcsának érezte, hogy a nő karjai körülölelik. Bobbie sokkal termetesebb volt nála, ráadásul erősebb is. Alex úgy képzelte, hogy ha egy ennyire vonzó nő szorítja magához, felhorgad benne valamiféle testi vágy, de kizárólag a közös sebezhetőség mélységes érzete hatotta át.

Még sosem járt a Földön. Nem tudta, milyen ott. Mindeddig eszébe sem jutott volna azt mondani, hogy bármi hozzáfűzte volna őt a helyhez. Revelációként hatott számára, hogy tévedett ezzel kapcsolatban. A csapások és a cunamik együttesen negyedmilliárdnyi áldozatot követeltek. És hamarosan újabbak következnek. A hírcsatornák már most az összeomló infrastruktúráról számoltak be sok helyen, az összefüggő por-, pára-és törmelékfelhőktől takart északi féltekén a felszíni hőmérséklet lassanként fagypontra csökkent a tavasz közepén. A nagyvárosok energiaellátását fúziós reaktorok biztosították, ahol viszont elosztott napenergiára támaszkodtak, fokozatosan kifogytak az akkumulátorokban tárolt tartalékok. Hamarosan több milliárd újabb fény fog kihunyni. A főtitkár halott volt, ahogy a közgyűlés számos más, egyelőre azonosítatlan képviselője is. A katonaság az egész rendszerből visszarendelte a hajókat, a további támadásoktól tartva kordont vontak a bolygó köré. A tychói sikertelen puccskísérlet és a sötét flotta, amelyre véletlenül rábukkantak, mellékesnek tűnt ahhoz képest, ami az emberiség szülőbolygójával történt.

A legrosszabb pedig az volt, hogy senki sem tudta, ki tette mindezt. És miért.

Bobbie eleresztette őt, és ellépett. A tekintetében Alex ugyanazt az ürességet fedezte fel, amit maga is érzett.

– A szentségit! – mondta.

– Ja.

Az eligazítóteremben minden biztonságot meg kényelmet sugallt.

A megvilágítás közvetett, árnyéktalan volt. A falakat ugyanolyan barátságos barnára festették ki, mint a gyengélkedőt. A présülések íróasztal helyet kicsiny beépített asztalt vettek körül. Az efféle helyekről Alexnek a filmekben látott pszichiátriai rendelők jutottak az eszébe. Bobbie szintén körbepillantott, mintha új szemmel látta volna a szobát most, hogy Alex is ott volt. Az ajtóval szembeni kicsiny falmélyedés felé bökött a fejével.

– Kérsz teát? Van teafőzőjük.

– Igen – felelte Alex. – Persze. Te jól vagy?

– Jól. Mármint kissé megviselt a dolog, de nem fektettek be a gyengélkedőre – válaszolta. – Milyent szeretnél? Van orange pekoe, oolong, kamillás…

– Fogalmam sincs, ezek mit jelentenek.

– Nekem sincs. Szóval… Jól van, oolongot kapsz.

A gép sziszegett. Bobbie odanyújtotta az ivógumót. Alex melegnek érezte a kezében, és mintha valahogy a füst és a víz szaga áradt volna belőle. Alex leült az asztalhoz, és belekortyolt a teába, de túl forró volt még. Bobbie leült melléje.

– Elképesztően repültél – jegyezte meg. – Szinte sajnálom, hogy nem lehettem veled, hogy lássam.

– Szívesen figyelmeztettelek volna, de… tudod. Pillanatok alatt kellett dönteni.

Bobbie a fejét rázta.

– Nem hibáztatni akarlak. Feszültség alatt valószínűleg szétnyílt volna valamelyik korábbi sebem, vagy agyvérzést kapok, vagy valami hasonló. Végignéztem a repülési adatokat. Komolyan mondom, ebben a szobában ültem, vadonatúj ruhában, és a felvételeket néztem, mégis akadtak pillanatok, amikor attól féltem, nem fog sikerülni.

A hangjából kiérződő csodálat a teánál is melengetőbben hatott. Alex egészen biztosra vette, hogy elpirult, és reménykedett benne, hogy nem túl feltűnően.

– Hát igen, hajszálon múlott. Átkozott szerencse, hogy eszedbe jutott a konvoj. Nekem ötletem sem volt, mit csináljak. Tudjuk, ki a frásznak a hajói azok?

– Nem. A kíséret nagy része levált a konvojról, hogy fedezzenek minket, és eddig úgy tűnik, működik a dolog. Viszont továbbra sem fogjuk a rosszfiúk transzponderjeleit. Nem álltak elő követelésekkel, sem fenyegetésekkel, semmivel.

– Aggasztó. – A tea mostanra kellőképp lehűlt. – Szerinted megengednék, hogy üzenetet küldjek a kapitánynak?

Bobbie felsóhajtott, és széttárta a kezét.

– Előbb-utóbb igen. Barátként kezelnek minket, de időbe telhet, hogy a kommunikációs rendszerhez engedjenek. Még mindig harcban állunk, ha nem is folynak csatározások.

– Mit mondtál nekik?

Bobbie homloka ráncokba gyűrődött.

– Az igazat, viszont nem fogadták különösebben jól.

– Ezt hogy érted?

– Azt mondtam, hogy eltűnt és új transzponderkóddal ellátott hajókat kerestünk egy James Holdentől kapott füles alapján.

– Huh. Ez tényleg elég baljósan hangzik így kimondva, nem?

– Tudni akarták, honnan tudtuk, hogy arrafelé kutakodjunk, és hogy milyen kapcsolatban állok James Holdennel. Mármint tudtak rólad, szóval inkább arra voltak kíváncsiak, hogy miért repültem veled.

– És erre mit válaszoltál?

– Hogy régóta ismerjük egymást, és mert a Hadiflottánál szolgáltál. Ismered a hajókat. Én egyszerű tengerészgyalogos vagyok. Így viszont kénytelen voltam mesélni arról, hogy otthon feketepiaci ügyek után nyomoztam, te pedig a Hekatén kérdezősködtél a kedvemért, meg a halott fickóról és a pasasokról, akik megtámadtak a lakásomban.

– Vagyis a többi halott fickóról.

– Hát igen. Ezután úgy tűnt, kissé gyanúsnak találják, amikor azt mondtam, semmit sem tudok.

Alex előredőlt. Még mindig egy kissé gyengének és megviseltnek érezte magát.

– Legalább azt nem hiszik, hogy bármi közünk lenne… tudod. Ahhoz.

Halkan, szinte bocsánatkérőn kinyílt az ajtó. A férfi, aki belépett rajta, idősebb volt, ősz haját elegáns frizurába fésülve hordta. Egyenruha vagy overall helyett öltönyt viselt. Kedvesen öreguras ügyvédre hasonlított. Mögötte két tengerészgyalogos jött be teljes páncélzatban. Nem pillantottak Alex és Bobbie felé, csupán elfoglalták a helyüket az ajtó két oldalán. A hófehér hajú férfi jóindulatúan rámosolygott Alexre, aztán Bobbie-ra, majd megint Alexhez fordult.

– Mr. Kamal! – szólalt meg. A hangja tökéletesen illett a külleméhez. – Igazán örülök, hogy jobban érzi magát. Reméltem, hogy néhány szót válthatok önnel a jelenlegi kellemetlenséget illetően.

Alex Bobbie-ra pillantott. A nő alig láthatóan megvonta a vállát. Nem ismerte a férfit.

– Természetesen – felelte Alex. – Szívesen segítek bármiben.

– Remek, remek, remek – válaszolta a férfi, aztán felemelte az egyik ujját. – Előbb azonban…

Leült az asztalhoz, furán nyájas mosoly áradt szét az arcán. Alex úgy érezte, mintha egy iskolaigazgató készülne gyengéden megdorgálni őket.

– Draper őrmester, azt szerettem volna megtudakolni, miért akar mindenképp beszélni önnel a Föld kormánya. Kapcsolatban állt velük?

Bobbie elsápadt, arca hamuszürkévé vált. A szájához kapta a kezét.

– Ó, nagyon sajnálom – mondta. – A képernyőn egészen másmilyennek néz ki. Nem ismertem önre, uram. Alex, bemutatom Smith miniszterelnököt.

Alex talpra ugrott.

– Jaj! Elnézést, uram! Az iloszi események és más zavaró tényezők miatt nem követtem figyelemmel a legutóbbi választásokat.

Az egyik őr köhintett, de valószínűleg a nevetését leplezte vele. Smith miniszterelnök homlokráncolását valami őszintébb és zavartabb arckifejezés váltotta fel. Intett Alexnek, hogy üljön vissza.

– Hát igen. Semmi baj, ne aggódjon! De visszatérve a kérdésre.

A Föld kormányzatával működött együtt?

– Nem – felelte Bobbie. – Csupán egyvalakivel állok személyes kapcsolatban, és folytattam néhány beszélgetést. Chrisjen Avasaralával. De ez minden.

A miniszterelnök bólintott, homloka ráncokba gyűrődött.

– Igen, értem. Most, hogy a főtitkár meghalt, a közgyűlés pedig szétzilálódott, Chrisjen Avasarala a Föld tényleges törvényes kormányzata. És megfenyegetett, hogy… azt hiszem, azt a kifejezést használta, hogy „festékkaparóval masszírozza meg a golyóimat”, ha önnek bármi baja esne.

– Egyértelműen az ő stílusa – jegyezte meg Alex.

– Igen, meglehetősen érzékletes kifejezéseket használ. Ezenkívül ragaszkodik hozzá, hogy beszélhessen önnel. Elárulná, pontosan mit mondana neki?

– Semmi olyasmit, amit ön előtt ne mernék kimondani, uram – válaszolta Bobbie. – Nem kém vagyok. Chrisjen Avasarala olyan kérdésekkel és problémákkal keresett meg, amelyek jogosnak és érdekesnek tűntek, ezért a magam szórakozására utánajártam a dolgoknak. Ha óhajtja, szívesen beszámolok mindenről, amit csináltam, és amit kiderítettem.

– Chrisjen Avasarala közeli ismerőse. A Rocinante legénységének egyik tagjával repül. Úgy tűnik, többrétű kapcsolatot tart fenn a Földdel és az Övvel, őrmester.

– Így van, uram – vágta rá Bobbie, és egy kissé leszegett fejjel maga elé meredt. – Szerencse, hogy mindannyian ugyanazon az oldalon állunk.

A csend tovább elhúzódott, mint az Alexnek tetszett volna. A miniszterelnök összefonta az ujjait a térdén.

– Azt hiszem, ebben egyetérthetünk – mondta végül. – Akkor mi lenne, ha átnéznénk, pontosan mit sikerült kiderítenie, és hogyan vonhatnánk be építő módon ebbe az egészbe közös ismerősünket, Chrisjen Avasaralát?

A kikérdezés órákig tartott. Alexet egy másik szobába vitték át, ő pedig részletesen beszámolt mindenről, ami az Iloszról való visszatérés óta történt. Aztán egy másik nő jött be, és neki is mindent elmesélt. Aztán visszavitték oda, ahol Bobbie-t faggatták, és olyan kérdéseket tettek fel kettejüknek, amelyekre többnyire nem tudtak válaszolni. Összességében kihallgatáshoz képest kíméletesen bántak velük, Alex ennek ellenére úgy érezte, minden energiáját kiszívták belőle.

Estére saját kabinban helyezték el. Szekrénnyel, présüléssel, képernyővel. Még a kézi terminálját is visszakapta. A hely valamivel nagyobb volt, mint a Rocin lévő priccse, a Tycho lakosztályához képest viszont parányi, és némileg kellemesebb, mint ahol azután lakott, hogy leszerelték a Hadiflottától. Még azt is megengedték neki, hogy üzeneteket rögzítsen Holdennek, Amosnak és Naominak, habár a hajó rendszere átvizsgálta mindegyiket, mielőtt továbbították volna őket. Ezután megfogadta magának, hogy tartózkodni fog a hírcsatornáktól.

Évek óta nem szívta be az MEKH hajóinak levegőjét. A légvisszaforgatók fanyar illata emlékeket hívott elő. Az első bevetéséről, az utolsóról. Egyre inkább elhatalmasodott rajta a búskomorság érzete, amelyre eleinte nem ismert rá. A gyász. És a félelem. A Roci legénységének sorsa miatti aggodalmak százszoros erővel törtek újra rá. Elképzelte, hogy Amos már nincs vele a hajón. Vagy Naomi. Vagy hogy soha többé nem látja már viszont a hajót, nem hallja Holden hangját. Egy órával azután, hogy elhatározta, most már elalszik, feladta, megint felkapcsolta a villanyt, és megnyitott egy hírcsatornát.

A Mars ígéretet tett rá, hogy élelmet és túlélőcsomagokat dob le a felszínre. A Ganymedes, amely mostanra visszafoglalta a kikötőit, a Földre küldte vissza a gabonaszállítmányokat. Egy Akádiai Front nevű csoport vállalta magára a támadásokat, de alighogy bejelentették ezt, megcáfolták az állítás hitelességét. A Földön pedig megkezdődtek az első lázadások. A fosztogatások. Alex megint kikapcsolta a híradást, és felöltözött.

Kapcsolatkérést küldött Bobbie-nak, aki szinte azonnal fogadta a hívást. Bárhol járt is, nem a hálóhelyén volt. A falak túl távolinak tűntek, a hangja kissé visszhangzott. A haját hátrafésülte az arcából, az arca kipirosodott, és erősen verejtékezett.

– Helló! – köszönt, és határozottan biccentett az állával.

– Helló! Nem tudtam elaludni. Gondoltam, megnézem, mit csinálsz.

– Az előbb végeztem a bokszolással. A hadnagy megengedte, hogy eddzek egy keveset.

– Ugye tisztában vannak vele, hogy nemrégiben meglőttek?

– Szerinted csupán azért, mert átlyuggatott pár golyó, mentesülhetsz a gyakorlatozás alól? – kérdezte olyan hévvel, amelynek hallatán Alexnek el kellett tűnődnie, hogy viccel-e. – Még egy szkafandert is kölcsönadnak.

– Viseltél motoros páncélt az Io óta?

– Nem. Szóval… nem is tudom. Vagy elképesztően élvezni fogom, vagy rémálmaim lesznek tőle.

Alex halkan elnevette magát, Bobbie pedig szélesen elmosolyodott.

A mosolya úgy hatott, mint amikor hideg vizet locsolnak egy égett sebre.

– Egyenesen a kabinodba mész onnan, vagy előbb benézel még a kantinba?

– Valószínűleg elkelne némi étel. Találkozzunk ott?

A kantinban üresjárat volt. Az alfa műszak már megvacsorázott, a béta ebédidejéig még egy óra hátravolt. Bobbie magában ült az egyik asztalnál a túlsó falnál, a kézi terminálja megnyitva hevert előtte. Nem messze tőle három férfi és egy nő alkotta csapat beszélgetett, vetett gyors pillantásokat Bobbie felé. Alexben tüstént feltámadt a védelmező ösztön, mintha visszakerült volna az alsó egyetemre, és az egyik barátját kinevette volna valamelyik klikk.

Elvett magának egy sajtos szendvicset és egy ivógumó vizet, aztán leült Bobbie-val szemben. A tányérján az imént felfalt fasírt és mártás maradványai voltak, a termináljából ismerős hang szólt.

– …le fogja hallgatni minden rohadt szavunkat. Ha hosszasan és részletekbe menően szeretnél eldiskurálni velem a havivérzésről, itt a vissza nem térő alkalom. Mindig is finnyás volt a nőket illetően, és senki sem kedveli a leselkedőket, még akkor sem, ha egy miniszterelnökről van szó.

– Hogy van Avasarala? – kérdezte Alex, és a kézi terminál felé biccentett. Bobbie leállította a felvételt, és a szemöldökét ráncolva a most már újra üres képernyőre meredt.

– Azt hiszem, összetört. Megszakadt a szíve. De nem mutatja ki. Mindig ettől félt a legjobban. És most megtörtént, és még csak a tekintetét sem fordíthatja el, mert épp neki kell… helyrehoznia ezt. Ezt viszont már nem lehet helyrehozni, igaz?

– Nem, azt hiszem, nem.

– A Lunára visznek minket.

– Erre én is rájöttem – válaszolta Alex. A hangjában feltűnt valami Bobbie-nak.

– Nem szeretnéd?

– Őszintén? Haza szeretnék menni végre. Vissza a Rocinantéra, hogy a többiekkel legyek, azután pedig már sokkal kevésbé érdekel, hogy hová megyünk. Persze kellemes lenne olyan helyet kinézni, ahol nem lőnek ránk.

– Az tényleg pozitív lenne – állapította meg Bobbie. – De nem tudom, létezik-e ilyen hely.

– Rengeteg bolygó közül választhatunk. A kolóniákat illető tapasztalataim egy kissé, hm, ellentmondásosak, de megértem, miért lehet vonzó az új kezdet ígérete.

– Nem létezik újrakezdés – vetette ellen Bobbie. – Minden új magával hurcolja a régit. Ha valóban újból kezdenénk mindent, az azt jelentené, hogy többé nem lenne történelmünk. Elképzelni sem tudom, ez hogyan valósítható meg.

– Álmodozni azért lehet.

– Ebben egyetértünk.

A másik asztaltársaságból két férfi felállt, és a visszaforgatóhoz vitték a tálcájukat. A férfi meg a nő, akik ülve maradtak, odapillantottak Alexre és Bobbie-ra, aztán úgy tettek, mintha ez nem így lett volna. Alex beleharapott a szendvicsébe. A zsíros sajt és a művaj íze visszarepítette ifjúkorába. Legalábbis eszébe juttatta, hogy milyen sok idő eltelt azóta.

– Lehet már tudni valamit a seggfejekről, akik ránk lőttek?

– Még mindig szemben állnak a kísérő hajókkal. Hátrálnak, de nem vonulnak vissza. A kíséret addig nem akar tűzharcot kezdeményezni, amíg képesek távol tartani tőlünk a szemétládákat.

– Igen, értem.

– Furcsának találod?

– Egy kissé – felelte Alex. – Eléggé szánalmas rajtaütésnek tűnik, ha ténylegesen senkin sem ütnek rajta.

– Miattunk van – mondta erre Bobbie. – Miattad és miattam. Jó időben voltunk jó helyen. Rákényszerítettük a rosszfiúkat, hogy idő előtt kiterítsék a lapjaikat. Ha nem így lett volna, most nem csak a főtitkár lenne halott. Őszintén szólva szerintem ezért bánnak velünk ennyire elnézően. Smith tudja, hogy nélkülünk sokkal rosszabbul alakulhattak volna a dolgok.

– Valószínűleg igazad lehet. És mégis…

– Azt várod, hogy jöjjön az újabb hideg zuhany.

– Igen.

– Én is. Idegesek vagyunk. Miért ne lennénk azok? Valaki egyik napról a másikra megsemmisítette gyakorlatilag az egész emberi civilizációt.

A szavak ökölcsapásként hatottak Alexre. Letette a szendvicsét.

– Ezt érték el, ugye? Már azt sem tudom, kik vagyunk. Nem tudom, hogyan fogjam fel ezt.

– Ahogy én sem. És senki más sem. De kiderítjük. És bárki tette ezt, meg fogjuk találni. Nem fogjuk hagyni, hogy győzzenek.

– Nem számít, mire megy ki a játék.

– Bizony nem számít – értett egyet Bobbie.

E pillanatban többmilliárdnyian haldokoltak, és semmiképp sem lehetett megmenteni őket. A Föld megroppant, és még ha túléli is, soha nem lesz olyan, mint egykor. A Mars szellemvárosra hasonlított, a lelkét adó földiesítő projekt lassanként darabokra hullott. Az idegeneknek, akik ideküldték a protomolekulát, nem kellett elpusztítaniuk az emberiséget. Lehetőséget biztosítottak az ittenieknek, hogy elpusztítsák önmagukat, és az emberi faj kapott az alkalmon. Alex letörölt egy haragos könnyet, Bobbie pedig úgy tett, mintha nem látta volna.

– Aha – mondta Alex. – És mégis. Sokkal nyugodtabb leszek, miután ideértek a felmentő hajók.

– Ámen – válaszolta Bobbie. – Viszont örültem volna, ha hatnál több hajó jön. Vagyis hétnél. Hat és félnél.

– Hat és félnél?

– A felmentő hajók valahol összeszedtek egy kereskedelmi szállítóhajót. Nem katonai jármű. Úgy rémlik, Chetzemokának hívják.

Huszonnyolcadik fejezet: Holden

– „Csupán valamiféle rablást lepleztek” – ismételte el Holden. – Ez mégis mi a fene akart lenni?

Fred Johnson továbbsétált. Az enyhén ívelő folyosó révén, ahonnan az összeszerelő gömbre lehetett rálátni, mintha a Tycho Állomás dicsekedett volna azzal, hogy nem pusztították el. Az emberek, akik mellett elhaladtak, odabiccentettek Frednek és Holdennek. Volt, aki szolidaritásból zöld karszalagot viselt, nem egy közülük pedig az első vonalra merőlegesen még egyszer átmetszette az egyik kört a KBSZ jelvényén. Mások stilizált földgömböt ábrázoló jelvényt viseltek, rajta az „A KBSZ ÉS A FÖLD EGY NÉP” felirattal. Az állomásból fizikailag leginkább a gömb alján elhelyezkedő gépészeti és hajtóműszintek rongálódtak meg, de Holden nem tudta elhessegetni magától a gondolatot, hogy a komolyabb sérülés magának az állomásnak a történetét érte. Nemrégen még a Tycho – akárcsak a Ceres – a külső bolygók ékkövei közé tartozott. Az Öv függetlensége mellett szóló átfogóbb vita egyik érve volt.

Most, hogy övbéliek támadtak rá, valami mássá lett. A Földdel való egység érzete nem annyira valódi együttérzésből fakadt a kormányzat iránt, amely nemrégiben még ellenségnek számított, inkább a KBSZ-től való elszakadást fejezte ki. A Tycho Állomás a Tycho Állomásért, mindenki más pedig, aki keresztbe tett nekik, menjen a picsába.

Viszont az is lehet, hogy Holden csupán azokat az érzéseket vetítette ki, amelyekkel nem kis mértékben maga is szimpatizált.

– Újságíróként viselkedett – nyugtatta Fred. – Ez jellemző rájuk.

– Megmentettük az életét. Ha mi nem vagyunk, elhurcolták volna az állomásról az ég tudja, hová… nem is tudom. Megkínozták volna, vagy valami hasonló.

– Ez igaz – ismerte el Fred. A lifthez értek, és beléptek az ajtón, amely készségesen kinyílt előttük. Fred rangjával továbbra is jártak bizonyos kiváltságok, és a felvonók használatakor élvezett elsőbbség ezek közé tartozott. – Ugyanakkor hazudtunk neki. És ő tudta ezt.

Holden lenyelte a megjegyzését, mivel egy „Dehogy hazudtunk”-nál több nem telt volna tőle, márpedig tudta, hogy voltaképp ezt csinálták. Néhány évvel korábban nem tette volna meg. Akkor még az igazat és csakis az igazat mondta volna, és nem törődik vele, mindez milyen következményekkel járhat. Nem tudta eldönteni, vajon az zavarja-e jobban, hogy megváltozott, vagy az, hogy észre sem vette ezt, amíg valaki más fel nem hívta rá a figyelmét.

Fred fáradt mosollyal nézett rá.

– „Haragudj hát a napra, mert lenyugszik, ha effélék feldühítenek.” Egy Jeffers nevű költő mondta ezt.

– Jó, de a pasas egymásnak hazudozó újságírókról és politikusokról beszélt?

– Ami azt illeti, igen.

A lift megmozdult, aztán hirtelen meglódult. Fred felnyögött, és a hátsó falnak dőlt.

– Nem kellett belemennünk – jelentette ki Holden.

– Dehogynem – mondta Fred. – Egy vereség után a legfontosabb, hogy mindenki lássa a vezért. Méghozzá úgy, hogy a saját erejéből jár. Meghatározza a narratívát.

– De mégis.

– Ez olyasmi, amit még megtehetek – válaszolta Fred. – Szóval biztosan meg is fogom tenni.

Fred régi irodáját még renoválták. Amíg a falak és a padló végre nem a légüres térbe nyílik majd, Dobos a túlzsúfolt hajóbörtön közelében kerített neki egy helyet. Egy kisebb, kevésbé kényelmes és kevésbé impozáns helyiséget. Holden nem tudott anélkül belépni oda, hogy azt érezné, Fred lefokozta magát. Vagy hogy szó nélkül elfogadta a leminősítést, amelyet a világmindenség kiosztott neki.

Fred letelepedett az íróasztala mögé, és a tenyerével megdörzsölte a szemét.

– Az a helyzet, hogy amit itt teszünk, szinte kivétel nélkül csupán lábjegyzet lesz a történelemkönyvekben.

– Ezt nem tudhatod. Egyszerűen elkedvetlenítettek – vetette ellene Holden, de Fred addigra megnyitotta a munkáját az asztali monitoron.

– Két üzenetet kaptam tegnap este. Vagyis jóval többet, de kettő volt érdekes. Az egyik a Földről jött. Avasarala épp a Lunán tartózkodott, amikor megtörtént a dolog, és nekiállt előkészíteni a választ.

– Választ?

– Diplomáciai konferenciát. A marsi miniszterelnök eleve úton volt oda. Avasarala azt akarja, hogy én is legyek ott. Hogy képviseljem „a KBSZ valamivel kevésbé tébolyult szárnyát”. Ha az emberiség jövője tényleg ennek a nőnek a diplomáciai tehetségén múlik… hát, az érdekes lesz.

– Mi a legrosszabb, ami megtörténhet? A háború?

Fred komoran felnevetett.

– Már beszéltem Dobossal. Kész átvenni a Tycho irányítását a távollétemben.

– Tehát elmész?

– Nem vagyok biztos benne, hogy odamegyek, de itt nem fogok maradni. Van még valami, amit meg akartam mutatni neked.

Fred megnyitotta az üzenetet, és intett Holdennek, hogy nézze meg. A rövidre nyírt hófehér hajú férfi öregkorának első ráncai a régvolt ifjúság pattanáshegeivel vetélkedtek. A bal alsó sarokban lévő időbélyeg szerint az üzenetet a Pallas Állomásról küldték.

– Anderson Dawes – közölte Fred. – Hallottál róla?

– A KBSZ egyik elsődleges szervezője és irányítója, nem?

– Annak idején ő keresett meg engem. Ő tett az Öv befelé forduló névleges vezetőjévé. Jelentős szerepet játszott abban, hogy a Ceres a KBSZ felügyelete alá kerüljön. Az elmúlt néhány évben arról folytatott tárgyalásokat, hogy a KBSZ-nek ugyanolyan arányú érdekeltsége legyen a Ganymedesen, mint a Földnek és a Marsnak.

– Értem – válaszolta Holden.

Fred beindította a felvételt, és a férfi megelevenedett. Halk, rekedt hangon beszélt, mintha többször torkon ütötték volna.

– Fred! Tudom, hogy nem könnyű most neked. Ha ez vigasztal, minket is sokkolt a dolog. De így megy ez. A történelem tele van olyan meglepetésekkel, amelyek visszatekintve kézenfekvőnek tűnnek. Szeretném, ha tudnád, hogy semmit sem szentesítettem ebből. Ismerem viszont azokat, akik igen, és mondhatsz bármit a módszereikről, igaz hazafiak.

– Mi a picsa ez? – horkant fel Holden.

– Várd ki a végét! – csitította Fred.

– Azért kereslek meg most téged, hogy békét kössünk a szervezeten belül. Ugyanolyan jól tudom, mint te, hogy mennyi áldozatot hoztál, és hogy éveken át milyen sokat tettél a KBSZ-ért. Ezt nem felejtettük el. De új korszak köszöntött be, és ez a maga logikája szerint működik. Tudom, hogy elég bátor vagy hozzá, hogy felismerd a különbséget az igazságszolgáltatás és aközött, ami most következik. Visszafogadlak a nyájba. Erre megesküszöm. De tanújelre lesz szükségem. Olyasvalamire, amit bemutathatok az új hatalomnak annak bizonyságaként, hogy hallgatsz a józan ész szavára. Hogy képes vagy tárgyalni. Foglyul ejtettél valakit. Nem a lázadásban részt vevők egyikét. Még ők is tudják, hogy ilyen hamar ezt kérni tőled túlzásnak tűnhet. De mégiscsak a te foglyod. William Sakainak hívják. Arra kérlek, hogy a bizalom jeleként add át őt nekem a Pallas Állomáson, cserébe pedig garantálhatom a helyedet a tárgyalóasztalnál, amikor…

Fred leállította a felvételt. Anderson Dawes félig nyitott szájjal és szemmel megdermedt.

– Most ugye csak viccelsz velem? – képedt el Holden.

– Senkit sem hallok nevetni.

Holden leült az íróasztal peremére, a mozdulatlanná merevedett férfit bámulta, a keblében egymással ellentétes érzelmek háborogtak: harag, meglepetés, felháborodás, hitetlenkedés, elkeseredés.

– Nyugodtan mondhatnád neki, hogy már kihajítottuk egy légzsilipen.

– Azelőtt vagy azután, hogy ez megtörtént?

– Nekem bármelyik megfelel.

Fred elmosolyodott, és kikapcsolta a kijelzőt.

– Ezt mondod, de nem lennél képes megtenni. Még amikor feldühödsz, akkor is tisztességesen viselkedsz. És sajnos kiderült, hogy én is.

– Tényleg?

– Elpuhultam, ahogy megöregedtem. Most már minden annyira… törékenynek tűnik. Még mindig vesztegzár alatt vagyunk, de fel kell oldanom. A normalitás valamelyes látszatát kell megteremtenem. Habár nem ez a lényeg. Két tárgyalóasztalhoz kaptam meghívást. A belső bolygók visszavonulót fújtak. Most rendezik a soraikat. A KBSZ radikális szárnya az új vezetés.

– De hát ők elmeháborodott tömeggyilkosok.

– Igen – válaszolta Fred. – És nem tudjuk, hogy kik ők. Dawes igen. Én nem.

– Várjunk egy percet! – hebegett Holden. – Jól értem? Azt akarod mondani, hogy átadod Sakait ennek a Dawes nevű pasasnak cserébe azért, hogy elárulhasd Avasaralának, kik dobtak le sziklákat a Föld felszínére? Hányszor akarsz átállni a másik oldalra a pályafutásod során?

– Sosem álltam át a másik oldalra – jelentette ki Fred. – Az oldalak változtak körülöttem. Mindig én voltam az, aki rendet akartam. Békét. Sőt igazságot. Ami az Anderson Állomáson történt, olyan dolgokra nyitotta rá a szememet, amelyeket korábban nem láttam. Vagy úgy határoztam, hogy nem látom meg. Ez most…

– Ugyanígy hatott rád.

– Fogalmam sincs, hogyan hatott. Ezt igyekszem kideríteni. Mindig is akadtak radikálisok a KBSZ berkein belül. A Voltaire Kollektíva. Marco Inaros. Cassandra Lec. De ők kiszorultak a peremre, ahol úgy véltük, irányítani tudjuk őket. Megzabolázhatjuk őket, vagy ha ezt nem is, a túlkapásaikat arra használjuk, hogy mellettük a Ceres és a Tycho a lehetséges rosszak közül a legkevésbé taszítónak tűnjenek. Most ők irányítanak. Nem tudhatom, vajon az-e a legjobb, ha hadüzenetet küldünk neki, vagy ha melléjük állunk, és megpróbáljuk fékezni a bukást.

A fejét ingatta.

– Nekem úgy tűnik, hogy Dawes barátod már összefeküdt velük.

– Ő az Övhöz lojális. Amikor az tűnt a legszerencsésebb választásnak, hogy a belső bolygókkal egyenrangú félként tiszteljenek minket, erre törekedett. Én… mindenkinek hűséggel tartozom. Hosszú ideig ez azt jelentette, hogy azok nevében szólok, akik a legkevésbé tudták hallatni a hangjukat. Aztán jött a protomolekula, és változtak a játékszabályok, most pedig, ha azáltal jutok a legnagyobb befolyáshoz, hogy a radikálisokkal szövetkezem… Amíg az én embereimé a Medina, senki sem hagyhat figyelmen kívül. Bevethetem a befolyásomat azon az oldalon, amelyik hosszú távon szerintem több jót tesz majd.

– Nekem ez eléggé úgy hangzik, mint valami post hoc reálpolitikai baromság, amivel csak megideologizálod a döntésedet – mondta Holden. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Uram.

– Az is – ismerte el Fred. – De ezzel kell elérnem valamit. Ha megbízom a Rocinantét, hogy vigyetek el a Lunára, hogy ott találkozhassak Avasaralával, elvállalod a feladatot?

– Miután ellenőriztünk mindent, amit Sakai csinált rajta, és hozod a saját legénységedet, természetesen. Vagy még jobb, ha elmegyünk a társaimért, akárhova keveredtek is.

– És ha arra akarnálak felbérelni, hogy vigyél el engem és a foglyot a Pallasra?

– Akkor elmehetsz a büdös picsába.

Fred halkan elnevette magát, és felállt, ellenőrizte a marokfegyverét.

– Mindig élvezettel diskurálok veled, kapitány. Vedd ki ezt a napot, és pihenj! Megkereslek, amint meghoztam a döntést. Bárhogyan határozzak is.

– Most hova indulsz?

– Elbeszélgetek Sakaijal – felelte Fred. – Hátha sikerül kiszednem belőle valamit ezzel kapcsolatban. Annak lehetősége, hogy mégsem dobjuk ki valamelyik légzsilipen, talán közlékenyebbé teszi. – Holdenre nézett, és az arcára kiülő kifejezés mintha a szánalom és az esdeklés különös súrlódási pontján állapodott volna meg. – Helyesen igyekszem cselekedni, Holden. De akadnak olyan pillanatok, amikor nem nyilvánvaló a döntés.

– Ezzel egyetértek – válaszolta Holden. – Egészen addig a pontig, amikor kijelented, hogy ez is ilyen pillanat.

Holden egy thai étteremben ült, és földimogyorós curryt evett, ami – amennyire fel tudta idézni a Földön töltött gyermekkorát – egyáltalán nem hasonlított a felszínen felszolgált ételek egyikéhez sem. Egy darabka nem csirke úszott a nem curry tetején, Holden pedig lenyomta az evőpálcikával, és figyelte, hogyan bukkan megint elő, amikor két üzenete érkezett. Az egyik Elise anyától. A család egyelőre jól volt. Folyamatosan figyelték a környezeti változásokat, de mindeddig nem érkezett kiürítési parancs. Nem mintha akadt volna olyan hely az evakuációhoz – vonta fel az egyik szemöldökét –, amely a farmnál felkészültebb és jobban felszerelt lett volna. Elküldték a pótreaktort, hogy kisegítsen a Three Forks-i helyi hálózatban, és Jacksonéktól próbálták megtudakolni, hogy szükségük van-e bármire. Holden elég jó ismerte őt, hogy lássa a mélységes szorongást a ki nem mondottakban. Amikor Elise anya elköszönt, megígérte, hogy még keresni fogja. Nem sok vigaszt jelentett, mégis több volt a semminél.

A második üzenet Alextől érkezett.

Bobbie Draperrel együtt a miniszterelnök hajóján utaztak, és a Luna felé égettek a kísérő flotta védelmi gyűrűjében. Mindenki meglehetősen ki volt borulva, de Alex úgy vélte, egyelőre nem kellett tartaniuk semmitől. A felmentő hajók már úton voltak, és egy-két napon belül várhatóan megérkeznek majd. Naomi felől semmi hírt nem kapott, bárhova ment is a nő. Ahogy, és ez aggasztóbbnak tűnt, Amos sem jelentkezett. Alex azzal tréfálkozott, hogy Amos bármit túlél, és hogy nem ez volt az első bolygó, amelyik felrobbant alatta, de a tettetett könnyedségből ugyanaz a rémület és félelem érződött ki, amelyet Holden is érzett. Amikor Alex kijelentkezett, Holden még háromszor lejátszotta az elejétől az egész üzenetet, csak hogy egy ismerős hangot hallhasson.

Hozzáfogott, hogy felvegye a választ, de az étterem túlságosan zsúfolt és túlságosan nyilvános volt ahhoz, amit mondani akart, azért megállapodott önmagával, hogy elintézi, amint visszaért a lakosztályába. Még megevett annyit a curryből, amennyit magába tudott gyűrni, az étterem fényei pedig lassanként sárgából aranyszínűre váltottak, annak a bolygónak a naplementéjét utánozva, amelyet az itteniek közül sokan legfeljebb csupán képernyőkön láttak. Rendezte a számlát, mire a pincér odalépett, és különféle desszerteket és italokat kínált. A férfi tekintete hosszabban elidőzött rajta, még az illendőség határain belül, ám teljesen egyértelművé téve, hogy Holden akár egészen mást is rendelhetett volna.

Holden gondolatai a fontosabb kérdésekre terelődtek. Többet kell ennie, többet kell innia, többet kell aludnia, több szexre van szüksége. Egyáltalán: szexre. Tudatában volt a mélységes és hatalmas űrnek, amelyet a hiány keltett benne. Amely az éhséghez és szomjúsághoz, a kimerültséghez és a gerjedelemhez hasonlított, ám lehetetlen kielégíteni. Szavakkal nem tudta volna megfogalmazni, mindössze annyi tudott, hogy könnyebben haragra gyúlt és elkeseredett miatta. A lappangó félelem miatt, hogy a társai többé nem térnek vissza a hajóra, úgy érezte, mintha gyomorszájon öklözték volna.

Aztán eszébe jutott a szó. Honvágyat érzett, és a Rocinante, bármennyire csodálatos volt is, nem lehetett az otthona, ha nincs ott Alex, Amos és Naomi. Eltűnődött, vajon meddig nem fog múlni az érzés, ha soha nem térnének vissza. Mennyi ideig várna rájuk, még miután megbizonyosodna is, hogy többé nem látja őket. A pincér nyájasan mosolygott le rá.

– Más nem lesz – szólalt meg Holden. – Köszönöm.

Kisétált a főfolyosóra, fejben próbálta a szöveget, amit majd Alexnek elküld, és azt, hogyan fogja előadni. Bármit mond, mindent alaposan megvizsgál majd a marsi kommunikációs szolgálat, ezért semmi olyasmit nem akart belevenni, ami félreérthető. Ezzel az volt a gond, hogy ő mindig pontosan tudta, mit akar mondani valamivel, és mindaddig nem tudatosult benne, hogy annak másféle olvasatai is létezhetnek, amíg valaki elő nem állt ezekkel. Talán a legjobb lenne, ha elintézné néhány vicces megjegyzéssel, meg azzal, mennyire várja már, hogy megint mind együtt legyenek.

Amikor a kézi terminálja jelzett, hogy kapcsolatkérés érkezett, azonnal fogadta a hívást; az agya arra hangolódott rá, hogy Alex lesz az, jóllehet az időeltolódás lehetetlenné tette a kettejük közti közvetlen kommunikációt. A képernyőről Dobos bámult rá ráncokba gyűrődött szemöldökkel.

– Mister Holden, be tudna jönni az ideiglenes biztonsági irodába?

– Gondolom – felelte Holden, és hirtelen óvatosabbá vált. Még mindig nem lepte volna meg, ha Dobosról kiderül, hogy a saját játszmáját játssza. – Megtudhatnám, miről van szó?

A háttérből cifra káromkodást lehetett hallani egyre hangosabban. Dobos félrehúzódott, és Fred tolult a képbe.

– Ha beszélhetnénk róla a hálózaton, akkor nem kellene idejönnöd.

– Rendben – felelte Holden. – Mindjárt ott vagyok.

Fred a háta mögött összekulcsolt kézzel, fel-le járkált a biztonsági irodában, amikor Holden megérkezett. Üdvözlésképp kurtán odabiccentett neki. Dobos a szigorú szakmaiság mintaképeként ült a helyén, nehogy okot szolgáltathasson a főnöknek, hogy leordítsa őt. Semmi vész. Holdent nem zavarta, ha üvöltenek vele.

– Mi a gond?

– A Medina elsötétült – felelte Fred. – Ma reggel kellett volna bejelentkezniük, de mivel teljes a zűrzavar, nem aggódtam. Azóta két lehetőség kimaradt. És… Dobos! Mutasd meg neki!

A biztonsági parancsnok megnyitotta a Naprendszer vázlatos térképét. Méretarányosan lekicsinyítve még a Nap és a Jupiter is csupán fényes képpontként jelent meg. Több ezer petty jelezte a rendszeren belüli forgalmat. A hajókat és bázisokat, műholdakat, szondákat és navigációs bójákat. Az egész emberiséget, dióhéjban. Egy mozdulat és egyetlen szótag hatására az összevisszaság java része egyszerre eltűnt. Ehelyett tucatnyi zöld pont tűnt fel a „MEGHATÁROZATLAN” szóval az azonosítókódok durva felhőjének helyén. Valakinek a statisztikája kicsiny, de jelentős korrelációt mutatott.

– Amint az állomás elsötétült – magyarázta Dobos –, megláttuk ezeket. Huszonöt új csóvát. Mindegyik hajtómű jellegzetességei marsi hadihajókra utalnak, és mindegyik erőteljesen éget a Gyűrű felé.

– Erőteljesen égetnek?

– Nyolc-tíz g-vel indultak, ami lassanként csökken, vagyis a hajtóműveket a teljesítményük felső határán működtetik.

Holden füttyentett. Fred abbahagyta a járkálást, az arcára kiülő nyugalom tomboló dühről árulkodott.

– Azok az én embereim a Medinán. Ha az állomás biztonsága sérült, vagy ha ezek az új hajók erőszakra készülnek ott, az komoly akadályt gördíthet az elé, hogy a KBSZ-en belüli új irányzat mellé álljak.

– Vagyis elmehetnek a retkesbe?

– Igen.

– Hosszú az út a Medináig – morfondírozott Holden. – Még ilyen erős égetés mellett is időbe telik. De nem hinném, hogy előbb oda tudnánk érni, mint ők.

– Azzal sem érnénk semmit, ha sikerülne. Ha az összes rendelkezésemre álló hajót magammal vinném is, egyetlen marsi fregatt cafatokra lőhetne minket. És még a Rocinantéval szemben is jókora túlerőben lennének.

– Felmerül a kérdés, vajon honnan szerezhettek marsi hadihajókat – jegyezte meg Holden.

– Mindenképp megkérdezem Dawestől, amint elmondtam neki, mit gondolok a jó szándékunkat bizonyítandó fogolycseréről. Mennyi idő kell, hogy a Rocinante indulásra kész legyen?

– Ha siettetjük a dolgot, öt nap múlva már úton lehetünk.

– Mister Dobos, minden rendelkezésre álló munkást állíts rá a Rocinante javítási munkálataira és biztonsági felülvizsgálatára!

– Igenis, uram – válaszolta Dobos, és az összeszerelő belső tér munkaidő-beosztására kapcsolta át a képernyőt. Fred lepillantott a lábára, aztán megint felemelte a tekintetét.

– A következő pár napomat az foglalja majd le, hogy rendbe tegyem a Tychót Dobos számára. Szeretném, ha te felügyelnéd a Rocin dolgozó brigádokat.

– Más dolgom egyébként sem lett volna.

– Jogos – felelte Fred. Aztán szinte sóvárogva hozzátette: – Már alig várom, hogy újra lássam a Lunát.

Holden megpróbálta kivárni, amíg visszaér a lakosztályába, de elfogyott a türelme, amint a lifthez ért. Megnyitotta Alex üzenetét, aztán felvételre állította a kamerát, hogy rögzítse a válaszát.

– Helló, Alex. Nem fogod elhinni. Úgy tűnik, hamarabb viszontlátjuk egymást, mint gondoltuk volna…

Huszonkilencedik fejezet: Naomi

Tudta, hogy számítania kell rá. Mintha egy régi rossz szokást vett volna újra fel, menetrendszerűen jöttek a komor gondolatok: mely vezetékekben volt elegendő feszültség ahhoz, hogy az áramütéstől megálljon a szív, mely helyiségek voltak eléggé szűkösek ahhoz, hogy érdemes legyen lezárni és légteleníteni őket, hogyan lehetne megbuherálni a gyengélkedőt ahhoz, hogy túladagolják a nyugtatót. Az ötleteket nem érezte kényszerítő erejűnek. Még nem. Csupán az agya észlelt számára érdekes dolgokat. A legrosszabb később következik. Ha hagyja.

Ehelyett tehát mással kötötte le a figyelmét. Nem a mindenhonnan folyamatosan tudósító hírcsatornákkal. Ezektől csak még tehetetlenebbnek érezte magát. Nem a régi barátokkal folytatott beszélgetésekkel. Ilyenkor jó esetben hazugnak érezte magát. Rossz esetben korábbi önmagává vedlett át, akinek természetesebbnek tűntek a komor gondolatok. Ott volt viszont a munka. Csupa egyszerű feladat, mint a leltározás és a légszűrők cseréje, ráadásul az őrzője szakadatlanul rajta tartotta vigyázó tekintetét. Amikor megszólalt, udvarias és felszínes dolgokat mondott; tréfálkozott, ahogy bármely vele egy hajón szolgáló társával tette volna. A legénység többi tagjában így azt az illúziót keltette, hogy közéjük tartozik, amit nem érhetett volna el, ha a kabinjában duzzog. Legfeljebb abban reménykedhetett, hogy ki tudja aknázni furcsán tisztázatlan helyzetét a csoportban. És Marcóval.

Eleinte azzal kötötte le magát, hogy a valódi társaira gondolt. Alexre és Amosra. Jimre. Most már a legszebb emlékeket is a bűntudat és a fájdalom járta át, ezért inkább technikai problémákon törte a fejét.

A kantinban, miközben a többiek a pusztítás képeit éljenezték, ő a reaktor kimenő teljesítményén morfondírozott, kezdve a hajókonyha méretével, aztán kikövetkeztette a levegő-és vízvisszaforgató rendszerek energiaigényeit, majd ezt arányította ahhoz a durva százalékértékhez, amelyet a Roci fordított erre. Az alvásra szánt időben, miközben álmatlanul forgolódott a présülésén, és az állandó egyharmad g-s égetés úgy nyomta a zselébe, akár egy mellkasára nehezedő kéz, felidézte magában a Roci energiahálózatát, feltérképezte, hogy a saját hajójának logikája miként lenne ráhúzható erre. Meditációként gondolt minderre, mivel – még önmaga előtt is – túl veszélyes lett volna beismernie, hogy tervezget.

És mégis összejött néhány kisebb siker. A gépteremben az egyik szerszámosláda kapcsa meghajlott, és néhány perc alatt fel lehetett feszíteni. A benne lévő Allen-csavarkulcsokkal felnyithatta a lift falának szerelvényfedeleit a legénységi kabinok és a légzsilip között, ahol a kommunikációs rendszer kisegítő diagnosztikai kéziberendezéseit tárolták. Ha néhány percig senki sem zavarja meg az embert, jó eséllyel elküldhetett egy üzenetet. Ha csupán rövidet is. Ha volt mondanivalója, és volt kinek üzennie.

Fél tucat hasonló tervet dolgozott ki. Hogy milyen útvonalon lopakodhatna oda a hajótestek között az egyik PVÁ-hoz. Hogy egy lopott kézi terminállal miként másolhatná le a gépészeti szoftvert. Hogy hogyan kényszerítse nyitásra valamelyik légzsilipet a gyengélkedőben használt vészhelyzeti kódokkal. Többnyire csak fantáziálgatott, lehetséges elméleteket gyártott, de semmi olyasmivel nem foglalkozott, amit oka lett volna kipróbálni. Némelyik meglehetősen bombabiztosnak tűnt. És mindegyiket szétrombolta egyetlen egyszerű, kikerülhetetlen tény: bármely biztonsági rendszer első rétege fizikai védelem volt. Még ha módot találna is rá, hogy egy mágnessel és egy tépőzárcsíkkal az egész hajó felett átvegye az irányítást, nem számítana, mert Cyn, Aaman vagy Bastien golyót repítene a nyakába, mielőtt meg tudná valósítani.

Ezért meditációnak nevezte, és kordában tartotta vele a sötétséget. Időnként pedig – azzal, hogy csendben maradt, és nem hívta fel magára a figyelmet, s közben éberen tartotta az elméjét és az érzékeit – olyan dolgokat hallott, amelyeket nem lett volna szabad hallania.

Karal, aki a jelenlegi műszakban őrizte, egy Sárta nevű nőt fűzött, miközben Naomi nem messze tőlük a legénységi fedélzet padlóját kaparta. Igazság szerint a hajó elég új volt még ahhoz, hogy ne legyen ilyesmire szükség, de ez is munkát adott neki. Behúzott Szárnyú, aki még a Ceresen elsőként eredt a nyomába, a Marsi Hadiflotta egyenruhájában lépett ki a körletéből. Naomi felpillantott a haja mögül, épp amint Behúzott Szárnyú észrevette az egymással társalgó Karalt és Sártát. A fellobbanó irigység semmit sem változott, amióta az ember lemászott a fáról.

– Sziasztok! – húzta el a szótagokat marsiasan Behúzott Szárnyú. – Víse mé! Bin Marteño, sa sa? Helló, helló, helló!

Karal halkan elnevette magát, Sárta viszont bosszúsnak tűnt. Behúzott Szárnyú tettetett karikalábú járással megindult a keskeny folyosón. Naomi félrehúzódott, hogy utat adjon neki.

– Nincs jobb dolgod annál, hogy beöltözősdit játssz? – kérdezte Sárta.

– Ezzel még várnod kell egy kicsit – szólalt meg Karal. – Úgy hallottam, előbb foglyok érkeznek. Liano megsúgta a ceresieknek. Irányított sugárnyalábbal. Hamecsit a foglyokról.

– Én nem így hallottam – vágta rá Behúzott Szárnyú túl gyorsan, és inkább Sártának, mint Karalnak címezve a szavait. – Nekem csak egyről beszéltek. Sakairól. És még ez is… – vállat vont.

– Még ez is mi? – kérdezte Sárta, és leutánozta a vállrándítást. Behúzott Szárnyú elvörösödött dühében.

– Mindenki tudja, hogy megy ez – felelte Behúzott Szárnyú. – Előfordul, hogy a halálraítélteket azzal traktálják, hogy életben maradnak. Karal, te ott voltál. Andrew és Chuchu másról sem beszélt, mint hogy úton van a segítség, aztán nagyon sajnáljuk, roppant szomorú.

– Esa katona módjára haltak meg – jelentette ki Karal, de fogta az üzenetet. A kezén és a szája sarkán látszott. Aztán, mintha rájött volna, hogy hibázott, Naomira pillantott. Naomi továbbra is szenvtelennek, unottnak mutatta magát, kizárólag az összeillesztésre és a vékony műanyag lapátra összpontosított, amelyet végighúzott rajta. A levonható következtetések végtelen sora nem ülhetett ki az arcára.

Sakainak a Tycho új főmérnökét hívták, és ha ugyanarról az emberről beszéltek, akkor Marcónak dolgozott. És elkapták, máskülönben nem fogolyként emlegették volna. Naomi kifújta a haját az arcából, átcsusszant a következő összeillesztéshez, és megint munkához látott.

– Újra gürcölhetsz, mi? – vetette oda neki Karal.

Behúzott Szárnyú gúnyosan felhorkant, de visszament a kabinjába, hogy megtegye, amire utasították. Karal és Sárta folytatta a flörtölést, de a pillanat elmúlt, és Karal csakhamar megint egyedül Naomival töltötte az idejét.

Miközben Naomi dolgozott – az illesztésekbe nyomta a műanyag lapátot, és kikaparta, ami beleragadt a résbe, aztán megint –, megpróbálta az átfogó képbe illeszteni az új információt. Marco eredetileg abban reménykedett, hogy Naomi a Rocinantéval érkezik a Ceresre. Sakai viszont tudta, hogy a hajón javításokat kell végezni, és nyilvánvalóan közölte ezt a vezetéssel.

Naomi korábban azt gondolta, Marcónak amiatt kell a hajója, akinek és aminek őt tartották. És talán részben így is volt. Vagy valójában talán egy olyan hajót akart megszerezni magának, amelyre számítanak, és amelyet szívesen látnak a Tycho Állomáson. Hogy miért, Naomi elképzelni sem tudta. Abból kiindulva, ahogy a férfi a meglévő terveibe szőtt bele további terveket, számtalan formában kihasználhatta a Rocit és őt. Ráadásul kérdésesnek tűnt, Sakai valóban veszélyben van-e. Attól féltek, hogy Fred kivégzi őt? Talán. Talán valami mástól.

Bárhogy is, Naomi most már többet tudott, mint korábban, és ez – akárcsak a szerszámosláda megvetemedett kapcsa – mindeddig nem létező lehetőségeket kínált neki. Eltűnődött, vajon Jim, Amos vagy Alex mit csinált volna a helyében, hogyan fogadták volna ezt az információmorzsát, és mihez kezdtek volna vele. Voltaképp pusztán elméleti kérdés volt, hiszen pontosan tudta, mit kezd majd vele Naomi Nagata, és egyikük sem azt tette volna.

Amikor már teljesen tiszta volt a fedélzet, Naomi a visszaforgatóba dobta a műanyag kanalat, felállt, és nyújtózott egyet. A tolóerő biztosította nehézkedéstől megfájdult a térde és a háta, ő pedig azt kívánta, bárcsak kevésbé sietnének, bárhova igyekeztek is. Nem számított.

– Lezuhanyozom – közölte. – Mondd meg neki, hogy beszélni szeretnék vele!

– Kivel? – kérdezte Karal.

Naomi felvonta az egyik szemöldökét.

– Mondd meg neki, hogy a fia édesanyja akar beszélni vele!

– A csatatérre küldted? – kérdezte Naomi. – Idáig jutottunk? Gyerekkatonák?

Marco mosolya már-már szomorúnak hatott.

– Szerinted ő gyerek?

Az edzőgépeket Marcón kívül senki sem használta. Tolóerő nélküli repüléskor mindenki órákat töltött volna az ütközéscsillapító zselében, vagy valamelyik külső gépvázba szíjazva. Égetés idején a legénység java részének bőségesen elég volt megküzdenie a saját súlyával. Marco mégis ott volt egy áttetsző edzőruhában, szíjakkal a kezén, és az ellene küzdő széles szalagokat húzta lefelé. A hátizmai minden húzáskor megfeszültek, és Naomi biztosra vette, hogy a férfi tisztában van vele. Naomi számtalan erős embert ismert életében. Tökéletesen meg tudta állapítani a különbséget a munkából és a hiúságból származó izmok között.

– Szerintem henceg azzal, hogy a Földre ledobott sziklákat neki köszönhetik – mondta Naomi. – Mintha büszke lehetne erre.

– Lehet is. Sokkal többet elért, mint te vagy én ennyi idősen. Filip okos, és született vezető. Még húsz év, és az egész Naprendszert irányíthatja. Talán többet is.

Naomi közelebb ment, és leállította az edzőprogramot. A Marco tenyerében tartott széles szalagok alig hallható szisszenéssel elernyedtek.

– Még nem végeztem – méltatlankodott a férfi.

– Mondd, hogy nem ezért rángattál ide! Mondd, hogy nem azért raboltattál el, hogy megmutasd, mennyire jó apa vagy, és milyen remek ember lett a fiad! Mert elárultad őt.

Marco halkan és nyájasan felnevetett. Nekilátott letekerni a szalagot a kezéről. Annyira könnyű lett volna bántani eközben, hogy Naomi biztosra vette: valamilyen titkolt módszerrel meg tudná védeni magát. Ha pedig mégsem, az, hogy ezt a benyomást keltette, kellő védelemnek bizonyult. Naomi nem azért jött ide, hogy megölje, hanem azért, hogy kiszedjen belőle valamit.

– Így látod a helyzetet? – kérdezte Marco.

– Nem – felelte Naomi. – Szerintem azért tetted, hogy kérkedhess vele. Elhagytalak, te pedig annyira kisfiú vagy még, hogy nem bírtad elviselni. Ezért aztán azt akartad, hogy amikor eljön a nagy pillanat, itt legyek, hogy a saját szememmel lássam.

Ez alapvetően megfelelt az igazságnak. Naomi valóban úgy látta, hogy a férfi élvezi a felette gyakorolt hatalmat. Még furcsa kvázi-státusza is ennek része volt. Ha Marco rács mögé záratta volna, azzal hallgatólagosan elismeri, hogy Naomi fenyegetést jelent. Azt akarta, hogy Naomi lássa, mennyire tehetetlen, azt, hogy önmaga húzza fel maga köré a börtönfalakat. Volt idő, amikor ezt sikerült volna elérnie. Naomi arra játszott, hogy a férfi nem ismerte fel, elmúltak ezek az idők.

És arra, hogy valóban elmúltak. Amikor Marco ráhunyorított és a fejét ingatta, Naomi torkát még mindig a megaláztatás szorította el; az érzés ismerősnek hatott, mint valami régi rossz szokás. Tehát az igazság ennél bonyolultabb lehetett.

– Azért hoztalak vissza a győztes oldalra, mert a fiam anyja vagy, és mindig az is maradsz. Ezen kívül minden más szerencsés egybeesés. Az, hogy úgy érezhetjük, valami végre lezárul közöttünk…

– Baromság. Lezárul? Vesztettél. Vége. Csak azért mondod, hogy nem zárult le, mert még nem győztél. Elhagytalak. Mindent feláldoztam, mert az, hogy semmit sem hoztam el tőled, jobb volt, mint ha mindent megkapok, de a bábud maradok, akit madzagon rángathatsz.

A férfi előrefordított tenyérrel felemelte a kezét, mintha békülni akart volna. Nem sikerült. Még nem.

– Értem, hogy te másképp intézted volna a dolgokat. Nem hibáztatlak ezért. Nem mindenki elég erős ahhoz, hogy katona legyen. Azt hittem, te az vagy. Azt hittem, számíthatok rád. És amikor a teher alatt összerogytál, igen, olyan helyre vittem a fiunkat, ahol tudtam, hogy biztonságban lesz. Hibáztatsz azért, mert nem engedtelek a közelébe. De te ugyanezt tetted volna velem, ha megteheted.

– Így van – ismerte el Naomi. – Magammal vittem volna, és soha többé nem láthattad volna egyikünket sem.

– Akkor miben különbözünk? – verejtékcseppek gyöngyöztek a bőrén. Marco elvett egy törülközőt a fogasról, megtörülte az arcát és a karját. Naomi az eszével tudta, mennyire szép, ahogy egy döglégy szivárványszínekben játszó szárnyait is szépnek tartotta volna. Érezte, hogy nyomasztja az undor súlya, amiért hagyta, hogy a férfi az legyen számára, aki lett, és tudta, hogy Marco részben ezt akarta elérni. A sötét gondolatok mozgolódni kezdtek az agytörzsében. Nem számított. Naomi azért jött ide, hogy megfejtse a rejtélyt.

Marco lerakta a törülközőt.

– Naomi…

– Akkor Holden miatt csináltad, ugye? Azért hoztál ide, hogy… miért is? Biztosítékként ellene?

– Nem félek a földi kefélőpartneredtől – felelte Marco, és Naomi ugyanúgy megérezte hangjának nyerseségét, ahogy a vadállat megérzi a távoli tüzet.

– Szerintem pedig igen – jelentette ki. – Szerintem félre akartad állítani, mielőtt belekezdtél ebbe, és nekem kellett volna csapdába csalnom. Mert elképzelni sem tudtad, hogy nélküle jöjjek el. Hogy ne hozzak magammal egy férfit, aki erős lesz helyettem.

Marco halkan felnevetett, de ezúttal kissé élesebben. Keresztülsétált az edzőszőnyegen, felnyalábolta a sötét köntösét, aztán belebújt.

– Csak bebeszélni igyekszel valamit magadnak, Bokszi.

– Tudod, miért vagyok vele?

Ha Marco elég bölcs, nem kapja be a csalit. Kisétál, faképnél hagyja Naomit az edzőgépek között. Ha viszont Naominak most sikerül feldühítenie, akár egy egészen kicsit is haragra gerjesztenie…

– Gondolom, perverz módon vonzódsz az erős férfiakhoz – mondta Marco.

– Azért, mert ő az, aminek te látszani próbálsz.

Naomi látta, hogy az ütés betalált. Nem tudta volna megmondani, mi változott meg a férfiban, de az a Marco, akit azóta látott maga előtt, hogy idehozták – a sima modorú, unott, magabiztos vezér, aki az emberiség történetének legnagyobb szabású államcsínyét hajtja végre – eltűnt, a maszk lehullott. Helyette a tajtékzó kisfiú bukkant elő, aki annak idején kis híján megsemmisítette őt. A nevetése immár nem volt halk és nyájas.

– Na, akkor várjuk csak ki, és meglátjuk, mennyit ér el ezzel. A nagy Holden talán azt hiszi, hogy elpusztíthatatlan, de mindenki sebezhető.

Tessék. Ezzel már lehetett kezdeni valamit. Bejött a dolog. Lehet, hogy egyszerű szófordulat volt, üres fenyegetés. Vagy akár azt is elárulhatta vele, hogy a terveiben még mindig szerepet kapott a Rocinante.

– Semmit sem tehetsz vele – jelentette ki Naomi.

– Nem? – vicsorította ki a fogát Marco, akár egy csimpánz. – Hát lehet, hogy te fogsz.

Sarkon fordult, és kivonult a teremből. Faképnél hagyta Naomit, ahogy pár perccel korábban kellett volna megtennie.

– Végeztél? – érdeklődött Cyn, és a félig megevett, lencséből és rizsből készült kocka felé biccentett. A kantin képernyőjén egy marsi tábornok püfölte az asztalt rákvörös fejjel, de a szenvedélye leginkább félelemből fakadhatott. Azt ecsetelte, micsoda gyáva féreg az az egy vagy több személy, aki ezt a felháborító rémtettet elkövette nemcsak a Föld, hanem az egész emberiség ellen. Az asztal Naomi felőli végén a generális nagyjából minden harmadik mondatát megismételte valaki magas, sápogó, rajzfilmszerű hangon.

Naomi letört még egy darabot a lencsekockából, és a szájába vette a falatot.

– Már majdnem – válaszolta teli szájjal. A tálcát és a kocka maradékát a visszaforgatóba dobta, aztán visszabaktatott a felvonóhoz. A háta mögött Cyn magasodott fölé. Naomi annyira belemerült a gondolataiba, hogy észre sem vette őt, amíg meg nem szólalt.

– Hallom, összekaptál el jefével – mondta Cyn. – Etwas á Filipito?

Naomi semmitmondóan hördült egyet.

Cyn megvakarta a bal füle mögötti sebhelyet.

– Es un bon coyo, a fiad. Tudom, hogy te nem ezt az életet választottad volna neki, de… Filipito is hallotta. A szívére vette.

A lift megállt, majd Naomi kiszállt, Cyn pedig szorosan a sarkában maradt.

– A szívére vette?

– Nincs súlya – figyelmeztette Cyn. – Csak tudd. Egy olyan férfi számára, mint a mi Filipitónk, nincs, de nem azért, mert nem kíváncsi a véleményedre, érted? Az anyja vagy.

A legfájdalmasabb az volt, hogy értette. Naomi csupán bólintott.

A priccsén, a tarkója mögött összekulcsolt ujjakkal bámulta a mennyezet feketeségét. A mellette lévő interfészkijelző tönkrement. Nem hiányzott Naominak. Lassanként összerakosgatta, amit tudott.

Marco merényletet kísérelt meg a Föld, a Mars és a KBSZ vezetői ellen, de csak az EN főtitkárával sikerült végeznie. Megpróbálta megkaparintani a Rocinantét, még mielőtt sor került volna bármelyik merényletkísérletre. A Földön a legpusztítóbb katasztrófát idézte elő a dinoszauruszok kihalása óta. Marsi hadihajókat és fegyvereket használt, de nem mutatta jelét, hogy együttműködött volna a marsi kormánnyal vagy hadiflottával. Mindezt Naomi már régóta tudta, szóval semmi új nem volt ebben. Akkor mi újat tudott meg?

Három dolgot, és talán csak ennyit. Először is, Behúzott Szárnyú úgy vélte, hogy a Sakai kiváltására tett erőfeszítés talán inkább a fogoly megnyugtatására szolgált, mintsem arra, hogy ténylegesen kiszabadítsák. Másodszor, Marco elárulta, hogy Holdent továbbra is veszély fenyegeti, és harmadszor, hogy talán épp ő fog ártani neki.

Ezenkívül pedig mindezek mögött az a bizonyosság húzódott meg, hogy amíg Marco el nem mondja a beszédét, és az egész emberiség figyelmét magára nem vonja, addig a támadás még csak félig zajlott le. És ha Sakai úgy véli, hogy fogoly marad, nem sikerül a terv. Ez érdekesnek tűnt, Vajon mit tudhatott Sakai…

Ó.

Fred Johnson még élt, és a Tycho Állomás nem került Marco kezébe. Holden veszélyben volt. Ő lesz az, aki ártani fog neki.

Ez tehát azt jelentette, hogy a Rocin, akárcsak annak idején az Augustín Gamarrán, tönkre fog menni a mágneses konténment. Valószínűleg még a dokkban. Fred Johnson, James Holden, mellékesen pedig Sakai főmérnök és az egész állomás – mindnyájukat egy tűzgolyó fogja elemészteni, amikor a szoftver, amelyet még egy másik életében Naomi írt, emellett dönt.

Már megint meg fog történni, és ő semmilyen módon nem akadályozhatja meg ezt.

Harmincadik fejezet: Amos

Gyalog haladtak. A felhők nem igazán felhők voltak, az esőcseppekben pedig, amelyek köpködve hullottak rájuk, legalább annyi kőpor és hamu volt, mint amennyi víz. Köröttük mindenfelé a felforgatott föld és a rothadás bűze terjengett, a hideg azonban elnyomta annyira, hogy leginkább csupán hidegnek érezzék. Abból kiindulva, ahogy a fák mind egy irányban dőltek ki – a lombok durván északkeleti, a gyökerek délnyugati irányba mutattak –, Amos abban reménykedett, hogy kevésbé feldúlt területek felé haladnak. Legalábbis addig, amíg a tenger és az elárasztott partok közelébe nem érnek.

Arra számított, hogy Baltimore-ban a legkevésbé veszélyeztetetteket a város közepén félbehagyott arkológiai projektben találja. Az építményt arra tervezték, hogy egy teljes ökoszisztémát foglaljon magába acél és kerámia falai között. Az, hogy ez totális kudarc volt, nem számított, csak az, hogy magasnak épült, és oly módon tervezték meg, hogy sokáig fennmaradjon. Még ha az alsó néhány szint víz alá került is, a magasabban lévő emeleteken rengetegen lesznek, akik átvészelték a nehezét. Amikor Baltimore-t elönti a tenger, az arkológia még mindig szigetként fog kiemelkedni belőle.

Ráadásul az arkológia pocsék környéknek számított. Erich és bandita haverjai legalább egy részét a magukének tudták. És feltéve, hogy a fennmaradó hányadot nem valamelyik másik komoly játékos – a Loca Griega vagy az Aranyág – birtokolta, határozott benyomulással valószínűleg azt is elfoglalhatták. És ha Erich mégsem élte volna túl, egészen biztosan lesz ott valaki, akivel tárgyalhat. Mindenesetre remélte, hogy nem az Aranyág lesz az. Azok a fickók a tapasztalatai szerint kibaszott seggfejek.

Időközben azonban sokkal sürgetőbb problémákkal kellett megküzdeniük. A cél az volt, hogy eljussanak oda, és ha abból az elképzelésből indultak ki, hogy az egyik lábukat a másik után rakva elgyalogolnak a bethlehemi Veremtől a baltimore-i arkológiáig, a terv több helyen hibádzott. Az agglomeráció nagyjából hárommillió embert helyezett Amos és az úti célja közé, amennyiben a legrövidebb utat választotta. A sűrűn lakott városiasodott települések nem tűntek jó ötletnek. Amos azt remélte, hogy a kissé nyugatabbra lévő területen maradhatnak, és kerülő úton közelíthetik meg a helyet. Egészen biztosra vette, hogy természetvédelmi zóna veszi körül a külső kerületeket, és ott majd zavartalanul gyalogolhatnak. Nem mintha sok időt töltött volna a földön túrázással. Most azonban el kellett fogadnia a helyzetet. Valószínűleg ment is volna, ha egyedül van.

– Bírod még, Kisbarack?

Clarissa bólintott. A börtönruháját a vállától az alsó szegélyéig sár csíkozta, a haja csatakosan tapadt a fejéhez és a nyakához. Rohadtul soványnak és sápadtnak tűnt. Úgy nézett ki, akár egy szellem.

– Jól vagyok – mondta. Egy frászt volt jól, de Amos mégis mit tehetett volna? Eleve baromság volt megkérdeznie.

Így aztán tovább gyalogoltak, igyekeztek tartalékolni az erejüket, olyan helyeket kerestek, ahol esetleg iható vízre lelhetnek. A sztráda mellett felállítottak néhány segélyállomást, ahol orvosi karszalagos emberek teljesítettek szolgálatot, és aggregátorról működtették a reflektorokat. Még délben sem világosodott ki jobban az ég, mint szürkületkor. A felhők megakadályozták, hogy minden hő az űrbe távozzon, ugyanakkor a napfényt sem engedték át. Mintha nemrégiben köszöntött volna be a tél, pedig nyári melegnek kellett volna tombolnia. Időről időre újabb romokra bukkantak: egy-egy széltől elhordott falú épületre, acél és kerámia gerendák üres vázára, döglött hernyóként heverő, oldalára dőlt nagysebességű vonatra. Az út mentén fekvő tetemek láthatólag az eredeti becsapódáskor lelték halálukat.

Az utakon poroszkáló, üveges tekintetű, sokkos menekültek többsége az állomások felé tartott, Amos azonban igyekezett elkerülni ezeket. Először is Kisbaracknak egyértelműen nem lett volna szabad a föld törvénytisztelő polgárai közt sétálgatnia, Amosnak pedig semmi kedve nem volt hosszasan elvitatkozni azon, miféle törvények maradtak érvényben az apokalipszis után. Azt, amire valóban szükségük lett volna, egyébként sem szerezhették be ott. Ezért Amos nyitva tartotta a szemét, és északkeleti irányban haladtak tovább.

Még így is három nap kellett hozzá, hogy rátaláljon arra, amit keresett.

A sátor körülbelül hét méterre állt az út szélétől. Nem valódi sátor volt, csupán egy ponyvalap, amit egy erőmű póznája és egy fácska közé kifeszített vezetékre terítettek rá. Mellette mégis tűz lobogott, és egy férfi hajított gallyakat és ágakat a füstös lángokba. A póznának döntve elektromos motorkerékpár állt; a kijelzője vagy azért nem mutatott semmit, mert energiatakarékos üzemmódba kapcsolt, vagy azért, mert tönkrement. Amos odament, ügyelt rá, hogy a másik fickó mindig lássa a kezét, s nagyjából négy méterre tőle megállt. Kisbarack mellette botorkált. Amos abból indult ki, hogy ha valaki nem ismerte a lányt, vagy nem tudott arról, hogy mit tett, ránézésre valószínűleg semmi fenyegetőt nem talált benne.

– Üdv! – köszönt Amos.

Hosszas tétovázás után a másik fickó odabiccentett.

– Helló!

– Merre tartasz? – érdeklődött Amos.

– Nyugatra – felelte a fickó. – Innentől keletre, egészen a tengerpartig mindennek annyi. Talán délre is. Valami meleg helyet keresek.

– Hát ja, mindenfelé pocsék a helyzet – válaszolta Amos, mintha csak egy kávézóbódénál állva diskurálnának az időjárásról. – Mi északkeletre tartunk. Baltimore környékére.

– Már ami megmaradt belőle – jegyezte meg a fickó. – Már megbocsáss, de szerintem ostoba ötlet.

– Semmi gond. Én is ezt gondolom a tiédről.

A férfi elmosolyodott, és nem kapott a fegyveréért. Amennyiben volt neki. A törvénytisztelő földi polgároknál jóval kevesebb fegyvert lehetett látni, mint az övbélieknél. És ha az ürge ilyen hosszasan hajlandó volt eldumálni anélkül, hogy erőszakhoz folyamodik, vagy valami hátsó szándéka lett volna, valószínűleg nem a ragadozók közé tartozott. Csupán egy egyszerű könyvelő vagy egészségügyi technikus lehetett, aki még mindig nem tisztázta magában, mennyire keveset ér most a diplomája.

– Felajánlanám, hogy osztozzunk – mondta Amos –, de rohadtul semmink sincs.

– Segítenék, de a sátor legfeljebb egyvalakinek elég.

– Én egészen kicsi vagyok – viccelődött Kisbarack, de csak félig. Amilyen sovány volt, egész biztosan jobban fázott, és ha kissé odafigyelt, Amosnak be kellett vallania, hogy lassacskán átkozottul csípőssé vált a levegő.

– Csak figyelmeztetésképp. Pár kilométert húzódjatok északra, mielőtt keletnek indulnátok – tanácsolta a fickó.

– Miért? – kérdezte Amos.

– Rohadt milícia. „TILOS AZ ÁTJÁRÁS” táblák, meg minden. Lődözni kezdtek rám, amikor odamentem, hogy egy kis vizet kérjek. Az a fajta seggfej, aki valószínűleg összehugyozza magát örömében, hogy így szétcsesződött az egész világ, és mégis volt értelme a paranoiájának, meg felhalmoznia a fegyvereit.

Amos érezte, hogy a mellkasában valami ellazul, és melegség árad szét benne, és arra gondolt, hogy talán megkönnyebbülés lehetett.

– Jó tudni. Akkor vigyázz magadra!

– Béke veletek!

– És veled is! – köszönt el Kisbarack. Amos biccentett, és északnak fordult, visszaballagott az út mentén. Úgy fél kilométerrel később megállt, leguggolt egy fa mellé, és az utat figyelte, amelyen az imént végigjöttek. Kisbarack reszketve lekuporodott mellé.

– Most mit csinálunk?

– Kiderítjük, hogy követ-e minket – válaszolta Amos. – Tudod. A biztonság kedvéért.

– Szerinted fog?

Amos vállat vont.

– Nem tudom. Az a helyzet a civilizációval, hogy emiatt maradnak rendesek az emberek. Ha az egyik nincs, a másikra sem számíthatsz.

Clarissa elmosolyodott. Egyáltalán nem nézett ki valami jól. Amos egy pillanatra elgondolkodott azon, vajon mit tenne, ha a lány meghalna. Valószínűleg valami mást találna ki.

– Ezt úgy mondod, mintha megtapasztaltad volna már – jegyezte meg Clarissa.

– A francba is, így nőttem fel. Ezek itt mind csak beérni próbálnak. Az a helyzet, hogy mindannyian emberek vagyunk. Törzsi lények. Minél békésebben mennek a dolgok, annál népesebb a törzs. A bandád összes tagja, vagy mindenki az egész országban. Vagy az egész bolygón. Aztán jön a zűrzavar, és megint kisebbek lesznek a törzsek.

A sötét, szürke táj felé intett. A tengertől ennyire messze már nem tarolta le az ár a fákat, a gyomok és a bokrok viszont lassan elpusztultak a sötétben és hidegben.

– Ebben a pillanatban úgy tippelem – folytatta Amos –, hogy a mi törzsünk nagyjából két főből áll.

Clarissa vagy az elképzeléstől reszketett meg, vagy egyre jobban didergett. Amos felállt, hunyorogva nézte az utat. A sátras fickó nem jött utánuk. Remek.

– Jól van, Kisbarack, induljunk tovább! Egy darabig nem az úton fogunk menni.

Clarissa zavartan észak felé pillantott.

– Hová megyünk?

– Keletre.

– Úgy érted, ahová nem lenne szabad, mert valami hibbant seggfej emberekre lődöz?

– Aha.

A település egy héttel korábban még tisztességes méretűnek számított. Olcsó kis házak a keskeny utcákon, a tetőkön napelemek szívták magukba a fény energiáját, amikor még sütött a nap. Itt-ott lézengtek még emberek. Öt vagy hat házból egyben a lakók még mindig a segítségre vártak, vagy a sokk miatt annyira elszakadtak a valóságtól, hogy úgy vélték, érdemes lehet maradniuk. A jelen körülmények között ez persze éppoly ésszerű döntés volt, mint bármi más.

A járdán közlekedtek, noha autókat csak elvétve lehetett látni. Egyszer egy rendőrségi furgon döcögött el néhány háztömbbel előttük. Egy szedán vesztegelt az úttesten, az első ülésen egy öregasszonnyal, aki ügyelt rá, nehogy rájuk pillantson, ahogy elsétáltak mellette. Amikor lemerültek az akkumulátorok, nem volt energiahálózat, amiről feltölthették volna őket, ezért az autóval tett utak mind rövidre vagy egyirányúra sikeredtek. Az egyik ház homlokzatára azt festették fel: „EBBEN AZ ÉPÜLETBEN MINDEN A TRAVIS CSALÁD TULAJDONA. A FOSZTOGATÓKAT FELKUTATJUK, ÉS MEGÖLJÜK.” Amos ezen még több háztömbbel később is nevetett. A város központjában álló szupermarketben sötétség honolt, a polcokról mindent elhordtak. Vagyis az itteniek közül valaki felfogta a helyzet súlyosságát.

A telep a városka keleti peremén helyezkedett el. Amos már aggódni kezdett, hogy anélkül besétál, hogy észrevenné, de az épületek közrevették az utat, és a táblák is egyértelműek voltak: „MAGÁNTERÜLET. TILOS AZ ÁTJÁRÁS. FEGYVERES BIZTONSÁGI ŐRÖK.” Aztán a személyes kedvence: „NEM SEGÉLYHELY.”

Széles, sík udvar vezetett a fehér panelépülethez. Az előtte álló járművet mintha úgy tervezték volna meg, hogy katonai felszerelésre emlékeztessen. Amos kellően hosszú ideje élt valódi katonai konstrukcióban ahhoz, hogy azonnal észrevegye a különbséget.

Előbb a birtok szélén pozícióba állította Kisbarackot, aztán egyszer körbesétált a létesítmény peremén, és mindent felmért. A kerítés tetején végig szögesdrót húzódott, de semmibe sem vezettek áramot. Nagyjából ötven százalék esélyt adott annak, hogy a padlásról mesterlövész figyel, de lehet, hogy csak egy madár fészkelt oda. Könnyű volt elfeledkezni róla, hogy az emberiség hatalmas terhe ellenére még mindig léteztek vadon élő állatok a földön. Maga a ház előre gyártott vagy helyben kinyomtatott elemekből készült. Nehéz lett volna megállapítani, melyikből. Amos ezenkívül három csövet látott kiállni a földből, amelyek ránézésre szellőztetésre szolgáltak. A létesítmény peremén álló fák kérgén golyó ütötte lyukakat fedezett fel, egy helyen pedig mintha vér száradt volna oda a haldokló bokrok leveleire.

Ide akart eljutni.

Azzal indított, hogy kiállt a létesítmény peremére, a kézéből tölcsért formált a szája előtt, majd elkiáltotta magát.

– Hé! Odabent! Van valaki az épületben?

Kivárt egy hosszú percet, éberen figyelt minden mozgást. Az elülső ablak függönye mögött megmoccant valami. A mesterlövész fészkében semmi. Tehát mégiscsak verebek lehettek.

– Hé! Odabent! Amos Burtonnek hívnak, és cserét ajánlok!

Férfihang szólalt meg, élesen és mérgesen.

– Ez itt magánterület!

– Ezért ordítom rekedtre a torkomat idekint, bazmeg, és nem az istenverte csengőt nyomom. Hallottam, hogy az ilyesmiért ólommal szórják meg az embert. A legrosszabbkor ért engem ez a szarság. Fegyverre szeretnék cserélni valamit.

Hosszú hallgatás következett. Amos remélte, hogy a szemétláda nem lövi le őt csak úgy, de nem lehetett tudni. Az élet tele van kockázatokkal.

– Mit ajánl cserébe?

– Vízvisszaforgatót! – kiáltotta Amos. – A vasam hátuljából.

– Már van egy.

– Szükség lehet még egyre. Nem hinném, hogy a közeljövőben készítenek majd újabbakat. – Kivárt, amíg elszámolt tízig. – Odamegyek a házhoz, hogy megbeszélhessük.

– Ez itt magánterület! Ne lépjen át a vonalon!

Amos – arcán a legszélesebb, legbambább mosolyával – kinyitotta a kaput.

– Nem kell félni! Ha lenne fegyverem, most nem alkudoznék rájuk, igaz? Ne lőjön le, csak beszélni szeretnék.

Amos belépett az udvarba, a kaput nyitva hagyta maga mögött. A kezét szétnyitott ujjakkal a feje fölé tartotta. Látta, hogy a lélegzete kísértetként rajzolódik ki előtte. Tényleg egészen lehűlt a levegő. Belátható időn belül nem fog javulni a helyzet. Eltűnődött, vajon nem hősugárzót lett volna-e érdemesebb kínálnia cserébe.

– Helló! – integetett. – Amosnak hívnak.

– Már mondta.

– Nem értettem jól a nevét.

– Nem mutatkoztam be.

A férfi előjött, és fedezékbe húzódott álkatonai járműve mögé.

– Szép puska – jegyezte meg Amos felemelt kézzel.

– Működik is – válaszolta a férfi. – Vetkőzzön!

– Hogy mondta?

– Jól hallotta. Ha üzletelni akar velem, be kell bizonyítania, hogy sehol sem rejteget fegyvert. Vetkőzzön!

Erre nem számított, de miért is ne, a fene egye meg. Nem ez lenne az első fickó az életében, aki arra gerjed, hogy erősnek érzi magát. Amos lehámozta magáról az ingét, a sarkánál letolta mindkét cipőt, aztán leengedte a nadrágját, és kilépett belőle. A hideg levegő csípte a bőrét.

– Jól van! – mondta Amos. – Hacsak a seggembe nem dugtam fel pisztolyt, megállapíthatjuk, hogy fegyvertelen vagyok, ugye?

– Így van – felelte a férfi.

– Nézze, ha még mindig aggódik, kiküldhet ide valakit, hogy átkutassa a ruháimat. Addig nyugodtan tartsa rám a puskát, nehogy bármivel próbálkozhassak.

– Nekem ne adjon tanácsokat!

Ez jó jelnek számított. Nagyon úgy tűnt, hogy a fazon egymaga volt itt. Amos felpillantott a padlás felé. Ha valaki más lett volna vele, onnan kellett volna figyelnie. Válaszként apró szürkésbarna szárnyak rebbentek odafent.

– Hol van a visszaforgató?

– Úgy hárommérföldnyire innen, a sztráda mellett – válaszolta Amos, és a hüvelykujjával az út felé bökött. – Egy óra alatt simán idehozom.

– Nem kell vesződnie – mondta a férfi, majd a vállához emelte a puskát, és célba vette Amost. A cső torkolata akkorának tűnt, akár egy barlang. – Magam is el tudok menni érte.

Mielőtt meghúzhatta volna a ravaszt, valami keresztülszáguldott az udvaron, akár egy szélroham. Ennek a valaminek viszont foga volt.

A férfi hátratántorodott, aztán zavartan és fájdalmasan feljajdult. Mivel a hormonblokkoló vegyületek kiürültek belőle, amióta eljöttek a Veremből, Kisbarack túl gyorsan mozgott ahhoz, hogy Amos szeme követni tudta volna. Mintha a lány dühös kolibrivé változott volna. A férfi térdre esett, gépkarabélya egyszer csak eltűnt, az egyik ujja eltörött és vérzett. Ahogy összehúzta magát, hogy megragadja törött kezét, a fegyver felköhögött, oldalt felnyitotta a férfi mellkasát.

Aztán Kisbarack megdermedt, börtönruhája ernyedten lebegett a szélben, az egész testét vércseppek borították, a gépkarabélyt az egyik kezében tartotta. A lány lassan lerogyott a földre. Mire Amos felhúzta a nadrágját, és odaért mellé, Clarissa felakadt szemmel hányt. Amos a lányra terítette az ingét, és kivárta, amíg elmúlik a roham. Nem tartott tovább öt percnél, és mivel senki sem lépett elő a házból, hogy kiderítse, mi történt, vagy bosszút álljon, Amos egészen biztosra vette, hogy a halott férfi agglegény volt.

Clarissa megreszketett, mozdulatlanná dermedt, aztán a sötétség eltűnt a szeméből.

– Szia! – szólalt meg. – Győztünk?

– Már az első menetben – bólogatott Amos. – Ez mindig ilyen?

– Aha – felelte a lány. – Tényleg nem a legjobban csinálták meg.

– Viszont jó hasznát venni, amikor hasznát venni.

– Az már igaz. Te jól vagy?

– Kicsit fázom – felelte Amos. – Nem fogok belehalni. Maradj itt egy picit, rendben? Megnézem, mire számíthatunk odabent.

– Bemegyek veled – mondta Clarissa, és megpróbált felülni. Amos a lány vállára tette a kezét. Nem kellett erőlködnie, hogy lent tartsa.

– Előbb én megyek be. Meglepne, ha nem lennének mindenféle csapdák odabent.

– Jól van – lehelte Clarissa. – Akkor idekint megvárlak.

– Remek ötlet.

Másnap reggel kora hajnalban indultak el a telepről. Mindketten professzionális szintű hővédő ruhát viseltek, még ha Amosé egy kicsit szűk volt is, Clarissának pedig fel kellett tűrnie a kézelőit. Az épület alatti bunkerben legalább egy-két évre elegendő készleteket találtak: túlélőfelszerelést, fegyvereket, lőszert, magas kalóriatartalmú ételeket, egy halom meglepően unalmas pornómagazint és egy gyönyörű, kézzel faragott sakk-készletet. A garázsban fél tucat használatlan, ám jól karbantartott, nyeregtáskával felszerelt bicikli állt. Még az élelemmel és vízzel megpakolt hátizsákkal és a vállukra szíjazott hosszú csövű puskákkal együtt is fél óra alatt elértek a teleptől a városon át a sztrádáig. Délig nagyobb távolságot tettek meg, mint gyalog három nap alatt.

A Veremtől körülbelül hétszáz kilométerre lehetett Erich irodája. Gyalog mindössze harmincat sikerült eddig megtenniük. Kerékpárral több mint kétszer gyorsabban haladhattak. Ami annyit tett, hogy Baltimore úgy kilenc nap távolságra lehetett, feltéve, hogy semmi sem történik velük. Ez viszont az adott körülmények között meglehetősen irreális elvárásnak tűnt. De mégis.

Délben megálltak ebédelni. A homály a pirkadat előtti órákra emlékezetett. Amos lehelete most már fehéren gomolygott a szája előtt, de a mozgásnak és a hővédő ruhának köszönhetően egyáltalán nem érezte a hideget. Úgy tűnt, Kisbarack is ezerszer jobban van már. Mosolygott, az arcába visszaköltözött a szín. Egy öreg, keletre néző út menti padon ültek. A tájat sár és szétszórt törmelék borította.

A horizonton mégis valami kiterjedtebb – egy lángokban álló város – parázsló fénye festette aranyszínűre a felhők szürke hasát. Szóval talán még a világvégének is akadtak szép pillanatai.

Kisbarack harapott egyet a fehérjeszeletéből, és ivott egy kortyot az öntisztító kulacsból.

– Nem hagy nyugodni?

– Micsoda?

– Amit tettünk.

– Nem igazán tudom, mit csináltunk, Kisbarack.

A lány Amosra nézett, a szeme résnyire szűkült, mintha azt próbálná eldönteni, vajon viccel-e.

– Betörtünk egy férfi otthonába, megöltük, és elhoztuk a holmiját. Ha nem rontunk rá, talán összejött volna neki. Eltengődött volna, amíg újra ki nem süt a nap. Életben maradt volna.

– Különösebb ok nélkül lelőtt volna, csak mert volt valamim, amit meg akart szerezni.

– Nem tette volna, ha nem megyünk oda. Ráadásul hazudtunk neki arról, hogy üzletet akarunk kötni vele.

– Nekem úgy tűnik, ki akarsz lyukadni valahová, Kisbarack.

– Ha nem akarta volna meghúzni a ravaszt, annyiban hagytad volna az egészet? Vagy úgy is itt üldögélnénk ezekkel a fegyverekkel és étellel?

– Ó, elszedtük a cuccát. Én csak azt akartam kihangsúlyozni, hogy mindketten ugyanazt terveztük.

– Akkor nem igazán mondhatjuk el magunkról, hogy mi vagyunk a jófiúk, ugye?

Amos elfintorodott. A kérdés fel sem merült benne, amíg Clarissa ki nem mondta. Zavarta, hogy a dolog nem zavarja jobban. Megvakarta a mellkasát, és megpróbálta elképzelni, ahogy Holden ugyanazt teszi, amit ők tettek. Vagy Naomi. Vagy Lydia.

– Hát nem – ismerte el. – Tényleg mihamarabb vissza kellene jutnom a hajóra.

Harmincegyedik fejezet: Alex

Jó hangulatban vagy – jegyezte meg Bobbie, ahogy Alex leült vele szemben. Reggelire a nő zabpelyhet evett tojásszerű darabokkal, kolbásszal és csípős szósszal. Hátul szorosan copfba kötött haja izzadságtól nedvesen csillogott, az arca kipirult a nemrégiben befejezett testmozgástól. Alexnek csak rá kellett néznie, és úgy érezte, javítania kellene a kondícióján. Bobbie azonban nem tévedett. Tényleg jó hangulatban volt.

– A kapitány a Lunára hozza a barátnőmet.

Bobbie értetlenül ráncolta a homlokát.

– A… barátnődet?

– A Rocit.

– Ó. Értem – válaszolta Bobbie. – Egy pillanatra azt hittem… Igen. Holdent is jó lesz viszontlátni. És Avasaralát.

– Már alig várom, hogy megint a saját hajómon lehessek – mondta Alex, aztán borsot szórt a tojásporból készült rántottára. – Most már csak Amost és Naomit kell valahogy visszakapnunk. Hő! Valami rosszat mondtam?

A Bobbie arcán átsuhanó árny eltűnt, és a nő megrázta a fejét.

– Semmi. Csak… nem is tudom. Azt hiszem, irigykedem. Már jó ideje nem volt velem senki.

Alex belebökte a villáját az egyik kolbászba, és ahogy elrágta a falatot, körbehordozta a tekintetét a kantinon. A rántotta mintha krétából készült volna, az íze pedig inkább élesztőre emlékeztetett, mint olyasvalamire, amit egy tyúk tojt, mégis több évtizednyi emléket hozott elő belőle.

– Most, hogy megint aktív szolgálatot teljesítők közé kerültél, a civil élet távolinak tűnik?

– Így is fogalmazhatnánk.

– Változnak a dolgok – jegyezte meg Alex.

– És nem változnak vissza – idézte Alexet Bobbie.

Alex letört egy darabot a pirítósából, a szájába tette, és teli szájjal folytatta.

– Még mindig a szolgálatról beszélünk?

Bobbie elmosolyodott.

– Azt hiszem, nem. Még mindig képtelen vagyok felfogni. A Föld soha többé nem lesz már ugyanaz a Föld. Mint amilyen régen volt.

– Bizony nem.

– A Mars sem – jelentette ki Bobbie. – Az unokaöcsémre gondolok. Okos gyerek. Mármint tanult módon az. Nem sokat forgott a világban azon kívül, hogy egyetemre járt, aztán meg részt vett a földiesítő projektben. Ebből áll az egész élete. Az ismerőseim közül talán ő értette meg elsőként, hogyan fognak hatni az itteni életünkre a más naprendszerbeli kolóniák.

– Hát igen. Ettől minden más lesz – ismerte el Alex.

– Csak az nem, hogyan intézzük a dolgokat – válaszolta Bobbie, aztán pisztolyt formált a kezéből, és durranó hang kíséretében elsütötte.

– Bámulatos, mennyit sikerült elérnünk, ha figyelembe vesszük, hogy csupa felkapaszkodott főemlőssel és a pleisztocénből megmaradt evolúciós viselkedési mintákkal tesszük.

Bobbie halkan elnevette magát, Alex pedig örült, hogy ezt hallhatja. Ha sikerült kissé javítania a körülötte lévők hangulatán, maga is könnyebben viselte a helyzetet. Mint amikor úgy érezte, hogy ha a társai vidámnak mutatkoznak, nem lehet annyira vészes a helyzet. Átlátta a hibát a dolog logikájában: ha az, hogy megnyugtatta őket, magát is megnyugtatta, valószínű, hogy ha vigaszt nyújtottak neki, maguk is vigasztalódtak, és így mosolyogva belevezethették volna a hajót egy sziklába.

– Hallottam, hogy ideértek a felmentő hajók – jegyezte meg Alex.

– Igen, ez nem biztos, hogy annyira jó lesz, mint reméltük – felelte kolbásszal teli szájjal Bobbie. – Ma reggel beszéltek róla az edzésen.

A felmentő hajók nagyjából mostanában érnek bevethető távolságba, de az a pletyka járja, hogy a legénységük pokolian tapasztalatlan.

– Mindannyian? – értetlenkedett Alex.

– A képzettebb legénységek még mind a Hungariánál járnak, hogy fedezzenek minket.

– Hát, még mindig jobb egy csapat kamasz, mint ha csak két fregatt lenne – válaszolta Alex. – De meg kell hagyni, arra számítottam, hogy a dombról levágtató lovasság harcedzettebb lesz.

– Valószínűleg rólunk is ugyanezt mondták újonc korunkban.

– Tudod, pontosan így volt. Az első küldetésen egyedül repültem, és véletlenül majdnem kidobtam a reaktormagot.

– Ez komoly?

– Ideges voltam.

– Katonai színvonalon ideges, persze – mondta Bobbie. – Hát, remélem, minden simán fog menni a Lunáig.

Alex bólintott, aztán kortyolt egyet az ivógumó kávéjából.

– Szerinted lehetséges lenne? Tényleg úgy gondolod, hogy vége?

Bobbie a hallgatásával adott választ.

A reggeli hátralévő részében kevésbé felzaklató témákról diskuráltak: mennyiben különbözött a tengerészgyalogosok és a hadiflotta kiképzése, és melyik volt a jobb; Alex iloszi és lassú zónabeli élményeiről, valamint arról spekuláltak, pontosan mire készülhet Avasarala, miután a miniszterelnökkel a Lunára érnek. Kizárólag szakmai kérdésekről beszéltek, és Alex könnyednek és kellemesnek érezte a társalgást. Évek óta nem szolgált közösen Bobbie-val, de jó volt elbeszélgetni és együtt lenni vele. Nem esett nehezére elképzelni, hogy egy másik életben együtt hajózzanak. A seregben legalábbis. Egy Canterburyhez hasonló vízszállítón nem igazán talált volna neki helyet, és eltűnődött, vajon milyen hatással lett volna rájuk, ha a Rocira kerül. A Rocinantét részben azért érezte az otthonának, mert olyan kicsi volt a legénység, és olyan nagy a gondok és élmények közös metszete. Egyfajta bensőségességet teremtett, ha ilyen kevesen ilyen sokáig együtt éltek egy helyen. Bárkinek, aki beáll közéjük – legyen szó akár egy annyira hozzáértő, okos és nyugodt személyről, mint Bobbie –, meg kellett küzdenie ezzel, és annál jobban semmi sem zülleszthetett szét egy legénységet, mint ha valaki kirekesztve érezte magát.

Még mindig ezen merengett, miközben az utolsó előtti falatot majszolta az úgynevezett tojásrántottából, és Bobbie történetét hallgatta a marsi sziklamászásról, amikor megszólaltak a szirénák.

– Teljes harckészültség – jelentette be egy nyugodt, határozott hang a vijjogás közepette. – Ez nem gyakorlat.

Alex tüstént felpattant, és megiramodott a présülése felé, mielőtt teljesen felfogta volna, mi történik. Kifelé mindketten a visszaforgatóba dobták a reggelizőtálcájukat és az ivógumóikat, a hosszú kiképzésnek köszönhetően minden rögzítetlen tárgyra úgy tekintettek, mint potenciális lövedékre, ha a hajó mozgásvektora túl hirtelen változna. A PVÁ-k szaggatott vibrálása már megrezegtette a fedélzeteket, Alex azonban elképzelni sem tudta, mi közelíthette meg észrevétlenül ennyire őket, hogy efféle közelharcra kerüljön sor. Még mindig harsogtak a szirénák, amikor a folyosóra értek, és az egyik tengerészgyalogos – Park őrmesternek hívták – szólt nekik, hogy menjenek vele.

– Nincs idő visszatérni a körletükbe. Itt akad néhány tartalék présülés, ahová beszíjazhatják magukat.

– Mi történt? – kérdezte Alex immár futva, hogy lépést tartson velük.

– A felmentő hajók tüzet nyitottak ránk – felelte Park.

– Hogyan? – horkantotta Bobbie.

Park nem lassított, csak kinyitotta az üres tárgyaló zsilipajtaját, és betessékelte őket. Alex egy présülés ölelésébe vetette magát, a sokéves gyakorlatnak és a mélyen beléivódott kiképzésnek köszönhető hatékonysággal bekapcsolta a hevedereket. A gondolatai összetolultak, bukdácsoltak.

– Valaki katonai transzponderkódokat hamisított? – kérdezte.

– Nem, ők a mieink – felelte Park, és ellenőrizte Alex szíjait.

– Akkor hogyan…

– Azt reméljük, sikerül kivernünk belőlük a választ, amikor eljön az ideje, uram – válaszolta Park. Átlépett Bobbie üléséhez, és beszéd közben az ő szíjait is ellenőrizte. – Kérem, maradjanak az üléseikben, amíg nem jelezzük, hogy biztonságos elhagyni azokat. Nem tudjuk pontosan, mi ez, de nem csodálkoznék, ha…

A hajó keményen megbillent, a gömbcsuklók egy pillanat alatt a fedélzettel negyvenöt fokos szögbe fordultak. Park megtántorodott, már majdnem a falnak csapódott, amikor kitámasztotta magát.

– Park! – ordította Bobbie, és a testét leszorító hevederekhez kapott. – Jelentsen!

– Maradjon az ülésben! – kiáltott vissza Alex mögül és alól a tengerészgyalogos. A tolóerő keltette nehézkedés mélyen a gélbe nyomta Alexet. Egy tű csúszott a lábába, és az agyvérzés kockázatát csökkentő gyógyszerkoktélt pumpált a véráramába. Jesszusom, ez komolyabb, mint a fickó gondolta.

– Park! – ismételte el Bobbie, aztán a tengerészgyalogos cifrán káromkodva az ajtóhoz botorkált, onnan pedig ki a folyosóra, és magukra hagyta őket. – Elcseszett az egész. Annyira elcseszett az egész.

– Te látsz bármit is? – kiáltotta Alex, noha Bobbie alig másfél méterre ült tőle. – Az én vezérlőpultomat kizárták.

Alex a PVÁ-k távoli rezdüléseinek és a kilőtt rakéták mélyebb hangjainak háttérzajában hallotta Bobbie lélegzését.

– Semmit, Alex. Csak a készenléti képernyőt látom.

Hangos, fütyülő nyögés futott végig a fedélzeten, majd megrázta az újra elmozduló üléseket. Bárki irányította a hajót, alaposan próbára tette azt. A hajó fegyverzetének mély, felismerhető dörrenései mellett más, ismeretlen zajokat is lehetett hallani. Alex elméje mindegyiket az ellenségtől elszenvedett csapásoknak tudta be, és legalább időnként biztosra vette, hogy igaza van. A torka elszorult, a gyomra görcsölt. Folyton azt várta, hogy egy Gauss-lövedék húz át a hajón, és minden másodperccel, amíg ez váratott magára, egyre valószínűbbnek tűnt, hogy bekövetkezik.

– Minden rendben? – érdeklődött Bobbie.

– Csak azt lenne jó tudni, mi történik. Vagy jó lenne tenni valamit. Azt sem bánnám, ha harcolnom kellene, csak a tétlen várakozás zavar.

A belei és a gyomra odébb csapódtak, és pár hosszú pillanatig émelygésnek hitte a hirtelen súlytalanságot. A présülése balra fordult, Bobbie-é jobbra, mígnem szinte egymással szembe nem kerültek.

– Hát – szólalt meg Bobbie –, eltalálták a hajtóművet.

– Aha. Szóval amikor Avasaralával arra gyanakodtatok, hogy valaki lopja az MEKH hajóit és felszerelését…

– Most már meglehetősen jó meglátásnak tűnik, ugye?

Az ülések megint elmozdultak, ahogy a hajó burkolatán elhelyezkedő manőverezőfúvókák az acél és kerámia hatalmas tehetetlenségi nyomatéka ellen küzdöttek. A PVÁ-k lüktetése és a rakétakilövések dörrenései durva háttérzenével szolgáltak, de igazából egyfajta csend vonta magára Alex figyelmét.

– A rosszfiúk – szólalt meg. – Már nem lőnek ránk.

– Hm – gondolkodott el Bobbie. Aztán egy pillanattal később: – Akkor tehát elfoglalják a hajót?

– Erre gondoltam.

– Hát. Meddig akarsz még az ülésben rostokolni, mielőtt kiszállunk, és próbálunk keríteni valami fegyvert?

– Öt percig?

– Részemről rendben – válaszolta Bobbie, és elővette a kézi terminálját. – Beállítom az időzítőt.

A tárgyaló zsilipajtajának nyitómechanizmusa három perc húsz másodpercnél lépett működésbe. Három tengerészgyalogos lebegett be könnyű harci páncélban, az ajtókeretbe kapaszkodtak, az oldalukhoz szorítva gépkarabélyt tartottak a kezükben. Az első – egy sovány arcú férfi, akinek az orra mellett sebhely futott le – meglódult feléjük. Alex fejébe szöget ütött, hogy ha a rosszfiúk marsi hadihajókkal támadtak, akkor valószínűleg marsi páncélt is szereztek, de a sovány arcú férfi megtámaszkodott az íróasztalon.

– Mister Kamal. Draper őrmester. De Haan hadnagynak hívnak.

A hajó manővereket fog végrehajtani, ezért óvatosnak kell lennünk, de most velem kell jönniük.

– Értettem, uram – vágta rá Bobbie, kikattintotta a hevedercsatokat, és meglódult az ajtó felé. Alex egyetlen szemvillanásnyival maradt le mögötte.

A tengerészgyalogosok gyakorlott hatékonysággal mozogtak a súlytalanságban, fedezéktől fedezékig, az egyikük mindig tüzelésre készen helyezkedett el, egy másik elöl, Bobbie és Alex pedig az alakzat közepén haladt. A hajó kétszer is akkor billent meg, amikor Alex épp ellökte magát, és két kapaszkodó között lebegett. Az első alkalommal egy másik fogódzkodót ragadott meg, másodszor azonban visszapattant a fedélzet egyik hosszabb csupasz szakaszáról, és a levegőben pörgött, amíg az egyik tengerészgyalogos el nem kapta, és biztonságos helyre nem húzta. A csata egyoldalú zajai előbb hangosabbá váltak, majd egyre távolabbinak hatottak. Az egyik válaszfal nem nyílt ki, vákuumot jelzett a túlsó oldalon, így vissza kellett fordulniuk. Akár valami nyugtalan álomban, az út sehogy sem akart véget érni, ugyanakkor mintha abban a pillanatban véget ért volna, amint elkezdődött.

A hajóhídon az ülésébe szíjazva találták a kapitányt, a miniszterelnököt pedig a nőével szomszédos ülésben. Körülöttük a legénység állomásukon tevékenykedő tagjai hadarva tájékoztatták egymást a fejleményekről, Alex pedig elkapott néhány foszlányt, és a fejében szinte anélkül összeállt a kép a helyzetükről, hogy tudta volna, pontosan mit hallott ezzel kapcsolatban. A főhajtómű leállt. A kommunikációs rendszer sem rádiófrekvencián, sem irányított sugárnyalábbal nem tudott üzeneteket küldeni. A hajótest több helyen megsérült a gépterem, a fegyverraktár és a hátsó raktárak környékén. Továbbra is ki tudtak lőni rakétákat, de az irányítórendszerek nem működtek. Senki sem tett említést a két fregattról, amelyek az elsődleges kíséret leválása óta a hajóval együtt repültek. Alex ebből arra következtetett, hogy megsemmisülhettek.

– Folyamatosan támadnak és megszállnak minket – közölte meglepően nyugodt hangon a kapitány. – Az eredeti kísérő haderőt ugyancsak koncentrált támadás érte, és nem lesznek képesek a segítségünkre sietni. Minden frekvencián segélykérő jelet kell küldenünk, de rendkívül valószínűtlen, hogy bárki időben ideérhetne ahhoz, hogy befolyással lehessen az összecsapás végkimenetelére. Felkészülünk az erőteljes védelemre, de ha nem tudjuk szavatolni a biztonságukat, lehetséges, hogy el kell hagyniuk a hajót.

– Egy csata kellős közepén? – képedt el Alex.

– A helyzet nem optimális – válaszolta a kapitány. – Ne vegye zokon, de a legfontosabb a miniszterelnök biztonsága.

– Értettem, kapitány – felelte Bobbie ugyanabban a pillanatban, hogy Alex megjegyezte: – Ez egy cseppet vészterhesen hangzik.

A kapitány rájuk sem hederített.

– Fél tucat mentőkompot készítettünk elő. A protokoll szerint mindkettejük mellé fegyveres kísérőt biztosítunk a járműben, és egyszerre mindet útnak indítjuk abban a reményben, hogy sikerül megosztanunk az ellenség figyelmét, és a lehető legjobban megnöveljük annak az esélyét, hogy észrevétlenek maradjanak.

– Csapnivaló megoldás – közölte Alex a kapitánnyal, aztán a miniszterelnökhöz fordult. – Ugye tisztában van vele, hogy csapnivaló megoldás, uram?

Smith bólintott. Az arca vörös volt, a nyakánál és az állkapcsánál vékony verejtékréteg táncolt a bőrén, a felületi feszültség összetartotta a cseppeket.

– Így van – értett egyet Bobbie. – A mentőkompokat nem szerelték fel Epsteinnel. Ha kidobnak, rögtön szétlőnek minket. Ráadásul itt van a versenynaszádunk. A Megatront gyorsnak építették.

A kapitány felemelte a kezét, csendet kért.

– Hogy mit akartam mondani? Lefoglalhatjuk a Megatront a miniszterelnök számára, pilótát és fegyveres kísérőt rendelhetünk mellé, de ez továbbra is azt jelentené, hogy két civilt vetek a húsdarálóba.

– Miért tenne ilyet? – fojtotta belé a szót Bobbie. – Itt a pilóta és a védőkíséret. Nemde? Smith miniszterelnök elfoglalhatja a priccset, mi pedig az üléseket. Alex bármelyikünknél több tapasztalatot szerzett már azzal a hajóval, és nem megbántani akarom De Haan hadnagyot, de bármelyiküknél pontosabban célzok. Lehet, hogy hajszálon fog múlni, de megvalósítható.

– Pontosan ezt akartam javasolni – válaszolta idegesen a kapitány.

– Ezenkívül a miniszterelnök egyértelművé tette, hogy politikai okokból Draper őrmester jelenléte kívánatosnak számít a Lunán, így aztán…

– Már igent mondtak, Choudhary kapitány – csattant fel a miniszterelnök. – Felesleges tovább ragozni ezt.

– Hadnagy! – szólalt meg Bobbie. – Amennyiben a miniszterelnöknek biztosítok védőkíséretet, igazán elkelne valamilyen fegyver.

A sovány arcú férfi elmosolyodott, a szeme fagyosan villant.

– Ezt megoldhatom, tüzér. Kapitány?

A kapitány határozottan bólintott, mire De Haan hadnagy ellökte magát a lift felé, Bobbie pedig szorosan a nyomában utánalebegett. Alex pulzusa a kétszeresére gyorsult, a félelmet azonban egyre növekvő izgalma mérsékelte. Igen: az a veszély fenyegeti, hogy az életét veszti. Igen: ismeretlen ellenség kerítette be őket, és magát a hajót készültek megrohamozni. De újra csatába indulhat egy hajóval, és a lénye egy éretlen, gyerekes része alig várta már ezt.

– A PVÁ-kkal fogjuk védelmezni magukat, ameddig lehetséges – magyarázta a kapitány, de Alex ismét a szavába vágott.

– Nem lesz elég. Ha egészen a Földig égetünk… valószínűleg lerázhatjuk az ellenséges hajókat, a rakétáiknak viszont nem kell amiatt aggódniuk, hogy bárki péppé lapul bennük. És odakint nem igazán lehet elrejtőzni semmi mögött.

– Akkor ki kell találniuk valamit – válaszolta a kapitány.

– Rendben – mondta Alex. – Lőjön ki egy halom rakétát a Megatron kommunikációs lézerére hangolt frekvenciával! Lőjenek ki velünk együtt annyit, amennyit csak lehet, és Bobbie a lézerünkkel célozza meg a ránk lőtt torpedókat. Lehagyjuk a hajóikat, és kilőjük a rakétáikat. Hacsak nem áll lesben valaki a mostani pozíciónk és a Luna között, és nem fogynak el a rakétáink, nem lehet gond.

És feltéve, hogy nem lőnek szét minket abban a pillanatban, hogy elindulunk, tartotta meg magának.

A kapitány pislantott, majd a miniszterelnök felé fordította a tekintetét. A politikus kérdőn meredt rá. Choudhary kapitány vállat vont.

– Kitalált valamit.

– Úgy érti…

– Nem – vágta rá a kapitány –, akár… akár sikerülhet is.

– Kapitány! – szólalt meg mögöttük egy női hang. – A hetes és tizenhármas fedélzetre behatolt az ellenség. Megadja az engedélyt a nehézfegyverzet használatára?

– Megadom – felelte a kapitány, aztán Alexhez fordult. – Azt hiszem, ez megadta a végszót az induláshoz, mister Kamal.

– Köszönöm, kapitány – felelte Alex. – Ha rajtam múlik, teszek róla, hogy sikerüljön.

A miniszterelnök kicsatolta magát, és ellebegett az üléstől, mígnem a két ott maradt tengerészgyalogos meg nem ragadta, és vissza nem húzta, hogy irányba állítsa őt. A miniszterelnök és a kapitány kezet fogott egymással, amikor újabb hang zavarta meg őket.

– Kapitány, fogtuk a támadó erő üzenetét. A Pellából.

– Az a parancsnoki hajójuk – közölte Alexszel a miniszterelnök.

– Újabb felszólítás a megadásra? – kérdezte a kapitány.

– Nem, uram. Rádióüzenet, nem irányított sugárnyalábbal érkezett. Arról… hát, te jó ég.

– Játssza le, mister Chou! – utasította a kapitány. – Az elejétől.

Kattant a hangcsatorna. Erős sercegés szólalt meg, aztán elhallgatott, majd megint felzúgott. Valaki felnyögött, úgy hangzott, mintha fájdalmában tette volna. Amikor megszólalt a hang, koncentráltnak és komolynak hatott. És mintha gyomorszájon rúgta volna Alexet.

– Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák! Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből…

Harminckettedik fejezet: Naomi

Tudta, hogy közeleg, mielőtt megtörtént volna. Mielőtt tudhatta volna, hogy mi lesz az. A hajó atmoszférája megváltozott, noha a részletek egyike sem módosult, először legalábbis nem. A legénység még mindig a hírcsatornákat nézte, és éljenzett. Ő még mindig állandó őrizetben volt, és kabalaként bántak vele: James Holden megszelídített barátnőjét visszarángatták a kalitkába, ahová tartozott. Marco udvariasan viselkedett vele, Filip pedig magában viaskodott azon, hogy odamenjen-e hozzá, vagy kerülje. Mégis érezni lehetett valamiféle különbséget. Feszültség lett úrrá a hajón, és Naomi még nem tudta, vajon valamiféle újabb rémtettről beszámoló hírt vártak, vagy valami személyesebbet és konkrétabbat. Eleinte mindössze abban lehetett biztos, hogy ettől nehezebben sikerült elaludnia és ennie. A rettegés ólomsúlyként ülte meg a gyomrát.

Senki sem mondott neki semmit, és nem egyetlen kitüntetett pillanatban vonta le a következtetéseket. Ehelyett visszatekintett fogsága napjaira, és átszűrődtek a részletek. Némelyik beragadt, foglyul ejtette őket a fontosság jóformán misztikus tudata. Behúzott Szárnyú, ahogy a marsi uniformisban feszített, a Filipnél alig idősebb, széles vállú lány, aki az olyanok összpontosításával edzett, akik afféle feladatra készülnek, amire felkészületlennek érzik magukat, Karal, ahogy Naomi készletfelmérő erőfeszítéseit a fegyverraktár és az ott tárolt motoros páncélzatok felé terelte, Cyn komolysága, amikor sorra a kezébe vette és felmérte minden egyes fegyver súlyát. Akárcsak a hordalék, amely összegyűlik a hanyagul karbantartott csővezetékekben, az apró dolgok idővel határozott alakká álltak össze, amely majdnem felért a biztos tudással. Csatába indultak. Mi több, egy marsi haderőre készültek lecsapni.

Amikor rábukkant Miralra és Aamanra, ahogy szorosan egymással szemben ülnek a gyengélkedő előtti folyosón, tudta, hogy már majdnem elérkezett a pillanat, és a remény, amelyet még maga elől is rejtegetett, vadul feltolult a torkában, akár a düh.

– Itt a Pella – szólalt meg Miral, és gondosan odafigyelt minden szótagra. – Confermé a pályaszinkronizálást.

– Igazolja vissza – mondta gyengéden Aaman.

Miral ökölbe szorította a kezét, és finoman rácsapott a fedélzetre.

– A picsába! Mit mondtam?

– Hogy „confermé”. „Igazolja visszá”-t kellett volna.

– Újra – mondta Miral, és megköszörülte a torkát.

– Itt a Pella. Igazolja vissza a pályaszinkronizálást.

Aaman szélesen elmosolyodott.

– Pályaszinkronizálás visszaigazolva, Pella.

Miral felnézett, észrevette a közeledő Naomit és Cynt, aztán elfintorodott. Naomi a fejét rázta.

– Jól megy – mondta. – Nagyon marsias.

Miral habozott, valószínűleg elbizonytalanodott azt illetően, vajon Naomi mennyit tud, és mennyit szabadna tudnia. Majd amikor elmosolyodott, mosolya már-már félénknek hatott. Naomi visszamosolygott rá, és továbbment, úgy tett, mintha közéjük tartozna. Mintha közéjük tartozónak tekintené magát. A mellette lépdelő Cyn nem tett megjegyzést, de a szeme sarkából figyelte őt.

A műszak közepén újra kisütött tésztát és sört kapott. A hírcsatornát a teljes Naprendszerre kiterjedő híradásra állították, Naomi pedig most először figyelte érdeklődéssel azt; nem amiatt, amit elmondtak, hanem azért, amit nem. Az élelmiszer-és víztartalékok lassanként elfogytak Észak-Amerikában és Ázsiában, Európa csupán néhány napra való készlettel állt jobban. A déli féltekéről érkező segélyszállítmányokat az egyre növekvő helyi igények hátráltatták. Naomit mindez nem érdekelte. Nem Jimről volt szó. A Medina Állomás elsötétedett; az alap vivőjel megmaradt, de semmilyen érdeklődésre nem reagáltak, és Naomit ez sem érdekelte. A marsi parlament kisebbségi házelnöke Londres Novában felszólította a miniszterelnököt, hogy haladéktalanul térjen vissza a Marsra, és ez csupán egy kicsit érdekelte Naomit. Minden híradás, amely nem a Tycho Állomáson felrobbanó hajóról számolt be, győzelmet jelentett. Naomi gyorsan evett, behabzsolta az édes, világos tésztát, és lehajtotta a sört, mintha azzal, hogy mielőbb befejezi az evést, siettethetné a hajót, a támadást.

A Naomi előtt kínálkozó lehetőséget.

A következő fél műszak alatt Cynnel együtt végignézték a géptermet és a gépészműhelyt, gondoskodtak róla, hogy minden le legyen zárva. Naomi biztosra vette, hogy egy övbéliekkel teli hajón így lesz, és így is volt. A szertartás azonban megnyugtatóan hatott. A hajó környezetében uralkodó rend és szabályozottság a biztonság szinonimájaként működött. Azok az övbéliek, akik nem ellenőriztek le mindent háromszor, hamar kiselejteződtek a génállományból, és a műhely elrendezettségének látványa már-már atavisztikus megnyugvás érzetét keltette benne. Ezenkívül pedig feltűnés nélkül egy pillantást vetett a megvetemedett csatú szerszámosláda felé, aztán a tekintetével gondosan kerülte a helyet. Úgy érezte, túlságosan nyilvánvalóan viselkedik, és azzal, hogy ennyire egyértelműen kizárja a ládát a tudatából, voltaképp felhívja rá Cyn figyelmét.

A sötét gondolatok és a lelkében szinte elviselhetetlenül növekvő izgalom közötti kapcsolat lehetősége fel sem merült benne, amíg nem jelzett Cyn kézi terminálja, és a férfi szünetet nem rendelt el.

– Wrócicˆ do tu sofá, oké? – mondta, és megérintette Naomi vállát.

A keze gyengéd, ugyanakkor erős volt. Naomi nem tett úgy, mintha nem értené, miért kell visszamennie a présüléséhez, nem próbálta leplezni a szorongását. Különben is egyszerűen a csatától való félelemként fogják értelmezni.

Amikor a kabinjába ért, beszíjazta magát, Cyn pedig ellenőrizte a hevedereit. Aztán egészen meglepte Naomit azzal, hogy egy pillanatra leült mellé, a súlya kibillentette egyensúlyából az ülést. Az izmai a legkisebb mozdulattól is megfeszültek a bőre alatt, mégis sikerült kisfiúsnak és félénknek mutatkoznia, mintha a teste csupán jelmez lett volna.

– Zuchtig tu, sa sa?

Naomi úgy mosolyodott el, ahogy érzése szerint akkor tette volna, ha őszintén gondolja.

– Naná, hogy vigyázni fogok magamra – mondta. – Mindig vigyázok.

– La, tu nem mindig – ingatta a fejét Cyn. Valamivel küszködött magában. – Közelharc lesz, rengeteg manőverezéssel. Ha az ülés nem kap el, egy fal fog, oké? Lehet, hogy egy sarok.

A félelem rezes íze öntötte el Naomi száját. Vajon Cyn tudta? Kitalálta? A férfi széttárta és összeszorította az ujjait, képtelen volt Naomi szemébe nézni.

– Buenas hangulatban vagy. Boldog, amióta te meg Marco… Szóval azt hiszem, úgy gondolod, van minek örülnöd, igen? Lehet, hogy a kiutat nem egy ajtón át keresed.

Öngyilkosság, állapította meg magában Naomi. Cyn az öngyilkosságról beszél. Azt hiszi, ki fogom csatolni magam a csata közepén, és hagyom, hogy a hajó halálra zúzzon. Noha tudatosan nem gondolkodott el eddig ezen, a sötét gondolatok pontosan ilyesmire ösztökélték volna. És ami még rosszabb, az elképzelés nem hatott meglepetésként, csupán melegséggel töltötte el. Majdhogynem megnyugvással. Eltűnődött, vajon ezen tanakodott-e: azon, hogy a terv megvalósításával járó veszély a dolog hátulütője volt-e, vagy a sötét gondolatok juttatták így kifejezésre magukat. Megijesztette, hogy nem tudta biztosan.

– Azt tervezem, hogy itt leszek, amikor ennek vége – válaszolta, elharapva a szavakat, mintha önmagát éppúgy meg kellett volna győznie, mint az őrzőjét.

Cyn bólintott. Megszólalt a manőverekre figyelmeztető jelzés, de a nagydarab férfi nem szállt le az ülésről. Még nem.

– Esá? Nekünk és neked is nehéz. Túléljük, jó? Mindannyian, és te is. – A kezét bámulta, mintha valami írást fedezett volna fel rajta. – Mi familia – szólalt meg végül. – Erre gondolj! Alles lá son család, y tu bist tákzse.

– Menj, és szíjazd be magad, nagyfiú! – sürgette Naomi. – Majd később befejezzük.

– Utána – felelte Cyn, majd egy mosolyt villantott rá, és felállt. Megszólalt a második figyelmeztetés, Naomi pedig hátradőlt a gélbe, mintha valóban az ülés hűvös ölelésében óhajtott volna maradni.

A hajóhídon Marco kétségkívül elegánsan és nyugodtan játszotta a marsi kapitányt, és mindenkit, akit tudott, megnyugtatott afelől, hogy mindent kézben tart most, hogy itt van. És hinni is fognak neki. Egy megbízható, ismert transzponderrel felszerelt marsi hajót irányított. Minden bizonnyal marsi katonai titkosítást használt. A puszta feltételezés, hogy más lehetne, mint akinek kiadja magát, éppoly elképzelhetetlennek tűnt nekik, mint amennyire nyilvánvalónak Naomi számára.

Jó lett volna, ha érdekli ez, de nem érdekelte. Nem volt ideje rá.

A rakétakilövések döndüléseit és a PVÁ-k morgását hallotta, amint a helyiség harminc fokot balra lódult, az ülés pedig sziszegve elfordult a gömbcsuklóin. Naomi kicsatolta a szíjait, és felült, a lábát elhúzta a tűtől. Ha biztos lett volna benne, hogy nem nyugtató, megvárja az injekciókat. Ezzel már elkésett. Az ülés semleges helyzetbe lendült vissza. Naomi lehuppant a földre, aztán határozott léptekkel kisietett a folyosóra. A karját kinyújtotta oldalra, az ujjai mindkét oldalon súrolták a falakat, a lábát a fedélzeten csúsztatta előre. Térd behajlítva, súlypont alacsonyan, mondogatta magában.

Állj készen a változásra, amikor bekövetkezik! A hajó megrándult körülötte. A falakon és a fedélzeten semmi sem mutatkozott, a szeme elhitette vele, hogy minden szilárd, nyugodt és stabil, épp miközben a tömege előrelódította őt, és Naomi előbb az egyik falnak, majd a következőnek csapódott neki, aztán pedig – ami a legrosszabb volt – egyenesen oda, ahol semmibe sem tudott belekapaszkodni. Rosszabb volt, mint a súlytalanság. Amikor az elme azzal küszködik, hogy meghatározza, merre van a fel és a le, összezavarodik az ember, ám ez egészen más volt. Naomi úgy ütődött ide-oda végig a folyosón, mint a pohárban összerázott kocka, araszolva haladt előre, amikor tudott, a falnak támaszkodva tartotta egyenesben magát, amikor túl hevessé vált a mozgás.

A liftben kiválasztotta a gépészműhelyt, és megragadta a fogantyúkat, amint a szerkezet megindult lefelé a hajó testében. A rázkódástól jobbra-balra hánykódott. A marsiak visszalőttek. Semmi gond. Hadd lőjenek. Nem figyelhetett oda arra a küzdelemre. Addig nem, amíg nem végzett.

A gépészműhely üresen állt, minden szerszámot rögzítettek, de kellő ráhagyással ahhoz, hogy amikor a hajó lódult egyet, összevissza zörögjenek: fém a fémhez csapódott, mintha maga a hajó tanult volna beszélni. Naomi a sérült szerszámosládához indult, de a fedélzet kicsúszott a lába alól. Elbotlott, a feje nekivágódott a fémpolcoknak. Aztán a rázkódás pár pillanatra mintha csillapodott volna. Naomi megrázta a fejét, és vércseppek terítették be a falat és a fedélzetet.

Nem nagy ügy, nyugtatta magát. A fejsérülések mindig erősen véreznek. Ez még nem jelenti azt, hogy súlyos lenne. Menj tovább!

A PVÁ-k kopogtak, a hang a hajó egész testén végigfutott. Naomi megtalálta a szerszámosládát, lefeszítette a rögzítőjét, kihúzta, aztán leült a fedélzetre, és az ölébe vette a dobozt. Egy hosszú, émelyítő másodpercig úgy látta, mintha a zár más lenne rajta, biztosan, hozzáférhetetlenül tartana, de tévedett. Az elméje játszott vele. Minden rendben volt. Megrántotta a reteszt, bepréselte az ujjait a résbe, amelynek nem lett volna szabad ott lennie, aztán még kijjebb feszítette, a saját bőrét és csontját nyomta be ékként a hasadékba. Pokolian fájt, de nem törődött vele. Testének a fedélzetre nehezedő nyomása hirtelen rettenetessé vált. Gyorsítottak. Naominak fogalma sem volt, miért. Fájt a háta. Évek teltek el azóta, hogy a gerincének utoljára kemény égetés alatt kellett elbírnia a testét. Ilyenkor általában már háttal a gélben hevert.

A zár méltatlankodó pattanással megadta magát. A szerszámosláda egyszerre szétnyílt, de semmi sem ömlött ki belőle. Minden csavarkulcsot, minden epoxi illesztésragasztót, voltmérőt, levegővel teli és kenőolajos flakont szíjak tartottak a helyén. Naomi végighúzta az ujját a szorosan egymáshoz simuló Allen-csavarkulcsok során, és kiválasztotta a 10 milliméterest. Többek között ez volt az előnye Marcóval és a legénységével szemben. Évek óta egy marsi hajón élt. Ugyanúgy tudta, melyik szerelvényfedő lapot milyen szerszámokkal nyithatja fel, ahogy megismerte a saját tenyerét. Fogott egy villanyszerelő-csavarhúzót, egy vezetékrögzítő fogót és egy kis teljesítményű forrasztópákát, és mind a zsebébe dugta. Kis szerencsével kizárólag a csavarkulcsra lesz szüksége, de…

A fedélzet megint elmozdult alatta, hirtelen megszűnt a gravitáció. Naomi nem tudta megállapítani, ő pörög-e, vagy a hajó bukfencezik körötte. A fedélzet, a falak felé nyúlt, de semmi sem akadt a keze ügyébe a szerszámosládán kívül. Ez épp elegendő volt. Megragadta, szorosan a hasához húzta, aztán ellenható tömegként ellökte magától, és oldalra csavarodott, hogy belekapaszkodjon a munkapadba. A lefelé irányból hátra lett, a szerszámosláda a fedélzetnek csapódott mögötte, miközben ő botladozott. Újabb dörgő robbanás rázta meg a hajót. Naomi sajgó térddel és gerinccel megiramodott a lift felé.

A nehézkedésnek ismét nyoma veszett, amint beszállt. A PVÁ-k még mindig kattogtak, de már kevésbé vadul. Naomi már nem emlékezett rá, mikor hallott utoljára rakétát kilőni. A csata a vége felé közeledett. Gondolatban sürgette volna a liftet. Ha megszólal a riadó végét jelző sziréna, és az emberek elhagyják a présüléseiket, mielőtt végezne, akkor Holden és a Rocinante, valamint jó eséllyel a Tycho Állomás egy jókora hányada megsemmisül. Minden egyes lomha méterrel, amit a felvonó megtett, elképzelte maga elé: a hajtómű beindul, aztán kiömlik, a tűz tündöklőbb, mint a fény, amely mindent elemészt. A hajó megmozdult, kellő erővel nekicsapta a falnak, hogy zúzódásokat hagyjon rajta, aztán újra eleresztette, hogy szabadon lebeghessen. Naomi a legénységi körletek és a légzsilip között állította le a liftet, megtámaszkodott, nehogy a lassításkor az üres térben ragadjon.

A szerelvényfedő lap tizenöt centiméter magas és negyven széles volt, és a hajó központjának fő elektromos elosztója bújt meg mögötte. Ha az összes kábelt átvágta volna egy hegesztőpisztollyal, minden forgalmat azonnal más csatornákra irányítottak volna át. Néhány figyelmeztető jelzőfény felvillanásán kívül semmi sem történt volna. Semmi vész. Nem tönkretenni szándékozott a hajót. Használni akarta. Mindkét lábával és az egyik kezével megtámaszkodott a fali kapaszkodókon, és az Allen-csavarkulccsal nekilátott a munkának. A csavarokat egybeépítették a szerelvényfedő lappal, ezért nem lehetett kihúzni őket, Naomi mégis érezte, ahogy eleresztik a falat. Három csavart kilazított. Négyet. Ötöt.

Hatot.

Már látta a kézi berendezést a résen keresztül, ahol a fedőlap lassanként levált. A hajó megrázkódott, elfordult alatta. Naomi szorosan megmarkolta a csavarkulcsot, látta, ahogy lezuhan az aknába, noha nem történt meg. Sűrű, vörös-feketén alvadó vérdarab szabadult el a hajáról, foltot hagyott a világos falon. Naomi nem törődött vele. Már hét csavart sikerült kilazítania. Nyolcat. Hangokat hallott a legénységi kabinok felől. Egy nő mondott valamit, amit Naomi nem tudott kivenni, egy férfi nemmel felelt rá. Kilenc. Tíz.

A fedőlap lejött. Naomi megmarkolta a kézi berendezést, ellenőrizte a töltöttségét. Az akkumulátor szinte teljesen fel volt töltve. Naomi nem tudta, melyik áramkör lehetett az adó, és az első, amelyet kipróbált, hibakódot írt ki. Dallamosan elkáromkodta magát, diagnosztikai üzemmódra állította és vizsgálni kezdte a készüléket. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire ismét felállt a rendszer. A hüvelykujjával végigpörgette a jelentést, amíg rá nem talált arra, amit keresett. A tizennyolcas csatorna ugyanazt a D4/L4 protokollt használta, amivel a Rocinante kommunikációs rendszere rádióüzeneteket adott le. Begépelte a felülíró kódot, amely lehetővé tette, hogy harminc másodperc időtartamban diagnosztikai hangokat küldjön ki, aztán kitörölte az eredeti hangokat tartalmazó fájlt. Amikor megjelent a hibakód, utasította a rendszert, hogy írja felül manuális bevitelre. Már majdnem sírt. A jobb lába megcsúszott, mire a kezével elkapta a nyitott szerelvénydobozt. Az ökle valami éles és fogazott felületbe akadt. Felnyögött fájdalmában, de elfojtotta bosszúságát. Ilyesmire nem volt ideje.

– Ha veszik az üzenetemet – mondta, miután a szájához közel szorította a kézi berendezés mikrofonját –, kérem, továbbítsák! Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Az üzenet James Holdennek szól. A mágneses konténmentet szabályozó szoftvert szabotálták. Ne indítsák be a reaktort anélkül, hogy előbb biztonságos forrásból újra betöltenék a hardver meghajtóit. Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák!

Az utolsó szó közepén csipogott a kézi berendezés, hogy letelt a harminc másodperc, aztán visszatért az alapmenühöz. Naomi elengedte a berendezést, és hagyta, hogy ellebegjen a faltól. Széttárta a karját, és eleresztette az Allen-csavarkulcsot. Remélte, hogy sikerült az akció. Körülöttük csata dúlt. Zavarással kellett megküzdeni, ha Marco nem akarta, hogy egyértelmű legyen, mi folyik, de valószínűleg a látványban gyönyörködött. És ha Naominak igaza volt, ha a marsi miniszterelnököt akarták elkapni, a csatatérről származó adatokat a még létező legjobb hírszerző szolgálatok rostálták át.

Jim nem volt biztonságban, még nem. Naomi tudta ezt, de egy pillanatig nem érezte. Újra rá fog telepedni a sötétség; az elviselhetetlen szorongás, a bűntudat és a félelem. Ebben nem kételkedett, de pillanatnyilag kizárólag fényt érzett. Kitervelt valamit, és működött a terv. A figyelmeztetés vagy eljut Jimhez, vagy nem. Bárhogy is, többet nem tehetett. A hajóhídon pedig Marco épp azon tanakodhat, pontosan mit művelt Naomi. A torkából felszakadó nevetést győzelemnek érezte.

A legénységi körletek felől érkező hangok egyre hangosabbá, zavarodottabbá váltak. Jóllehet Naomi nem hallotta a riadó végét jelző szirénát, az emberek elhagyták a kabinjukat. Felismerte Cyn hangját, ahogy riadtan harsog. A lába súrolta a falat, ő pedig előrenyúlt, hogy megragadja a kapaszkodót, és rákulcsolja a csuklóját. Értelmetlen lett volna a lifttel bajlódnia. Kapaszkodóról kapaszkodóra húzta magát végig az aknában, aztán a folyosóra. Az ajtókon hitetlenkedő arcok lestek ki. Az egyik férfi visszabámult rá, amikor észrevette őt. Naomi elrúgta magát a folyosó vége felé, és nyílegyenesen repült előre, még a kapaszkodókat sem érintette meg, hogy stabilizálja magát. A válla sajgott. A fejsebe megint vérezni kezdett. Végtelen nyugalom telepedett rá.

Cyn húzta be magát egy sarkon, aztán megtámaszkodott, és Naomit figyelte eltátott szájjal, kikerekedett szemmel. Naomi üdvözlésképp felemelte az öklét, ahogy ellebegett előtte.

– Ha bárki beszélni akar velem – mondta –, a kabinomban leszek, rendben?

Harmincharmadik fejezet: Holden

Az emberiség szinte egész történelme során statikus térképeket használt. A helyek még változások és zűrzavar idején is, amikor civilizációk dőltek romba egyetlen éjszaka alatt, többé-kevésbé ugyanazok maradtak. Az Afrika és Dél-Amerika közötti távolság ugyanaz maradt, mint mindig, legalábbis az emberi evolúció léptékével mérve. És akár Franciaországnak, akár Összeurópai Közösségi Zónának hívták a területet, Párizs közelebb volt Orléans-hoz, mint Nizzához. Előbb ki kellett költözniük a Marsra és az Övre, hogy az emberi lét jelentős központjait egymástól elválasztó hatalmas távolságok az idő függvényeivé váljanak. A Tycho Állomásról nézve a Föld és a Luna csaknem a Nap túlsó oldalán helyezkedett el. A Mars közelebb járt, de óráról órára távolodott. A Szaturnusz mindháromnál közelebb volt, míg a Jupiter holdjai távolabb. Az, hogy minden közelebb került, aztán újra eltávolodott, adottnak számított Holden életében; említésre és figyelemre sem méltó ténynek. Kizárólag az ehhez hasonló alkalmakkor vált a keringés periodicitása valami mélyebb jelentés metaforájává.

Amint Fred eldöntötte, hogy a Lunára megy, Holden mindenét visszahordta a Rocinantéra. És a legénység többi tagjának holmiját is. Amos ruháit egy vászontáskában találta meg gondosan összehajtogatva és elrendezve. Alex összevissza bepakolta a sajátját egy bőröndbe, a fele hálóban, a fele nem, habár Holden nem tudta megállapítani, melyik a tiszta, és melyik a szennyes. Naomi a közös lakosztályukban tartotta a dolgait. Egy második pár bakancs, egy pár nélkül maradt zokni, alsónemű. A fürdőszoba polcán egy marsi harci mech – élénkpiros és tompa fekete színű, a hüvelykujjánál nem nagyobb – modelljét hagyta. Nem tudta, vajon különösebb jelentőséggel bír-e Naomi számára, vagy talán arra sem emlékezett már, hogyan került hozzá. Mindenesetre magával vitte. Gondosan becsomagolta és egy párnázott dobozba rakta. Ennél többet pillanatnyilag nem tehetett a nőért, akié a modell volt, ezért ezzel kellett beérnie.

Most, hogy újra a Rocinantén lakott, mintha hazatért volna, mindössze a túlzott üresség zavarta. A legénységi fedélzet szűk folyosói most túlságosan szélesnek tűntek. A hőmérséklet ingadozásaira reagáló dilatációs illesztések kattogása és pattogása kopogó szellemekre emlékeztetett. Amikor a szerelők csapata olyan helyen tartózkodott, ahol hallhatta őket, Holdent bosszantotta, hogy a beszédfoszlányok és a léptek nem a társaitól származnak. Amikor nem voltak ott, a csend nyomasztotta.

Azzal próbálta nyugtatni magát, hogy elmúlik. Hogy hamarosan Alex megint ott lesz vele a pilótafülkében, Amos pedig lent a gépteremben. Naomi mellette, és finoman közli majd vele, hogy mit cseszett el, és hogyan lehetne jobban csinálni. Elmegy a Lunára, és mind ott lesznek. Mindannyian. Valahogyan.

Viszont még mindig nem hallott Naomi felől. Csupán egy rövid, kizárólag szöveges üzenetet kapott Tamara anyától, hogy a szülei egyelőre jól vannak, de a farmra úgy hull a hamu, mint télen a hó. És Amostól sem jött semmi hír.

Előfordult, hogy az emberek tudták, mikor mondanak véglegesen búcsút egymásnak, de nem mindig. Nem gyakran. A legtöbb elválás jelentéktelen volt, az érintettek sokszor észre sem vették, hogy megtörténik. Most, hogy a vezérlőfedélzet homályában ült, egy félliteres ivógumó bourbon whiskey lebegett mellette, a hangrendszerből pedig tizenkét ütemes blues szólt, Holden egészen biztosra vette, hogy már túl volt pár végső búcsúján úgy, hogy az nem is tudatosodott benne. Mindent felidézett a fejében, az emlékek minden alkalommal kevésbé valósnak és jóval fájdalmasabbnak tűntek.

– Csak mi maradtunk – mondta a hajónak. – Csak te maradtál nekem.

A Rocinante egy hosszú pillanatig nem válaszolt, aztán, furcsamód, mégis megtette. Élénksárga bejövőkérés-értesítés villant fel Holden konzolján. Holden az ingujjával megtörölte könnyes szemét, és fogadta a hívást. Fred Johnson jelent meg az ablakban, a homlokát ráncolva.

– Holden?

– Fred?

– Jól vagy?

– Ah. Igen?

Fred előredőlt, a feje egészen hatalmassá növekedett a képernyőn.

– Már tizenöt perce próbállak elérni a kézi terminálodon.

Holden körbepillantott a vezérlőfedélzeten, aztán bólintott.

– Lehet, hogy a nadrágomban felejtettem. A lakosztályomban. Azt hiszem, igen.

– Részeg vagy?

– Azt hiszem, igen. – Összpontosítania kellett, hogy ne mosódjanak össze a szavai.

– És nincs rajtad nadrág?

– Azt hiszem, erre még nem állok készen veled.

– Na, akkor adass be magadnak valamit a gyengélkedővel, hogy kijózanodj, és takard be a segged! Átküldöm a legénységet.

Holden felkapcsolta a lámpát, és leállította a zenét.

– Mi történt?

– Jelentések érkeznek. A marsi miniszterelnököt megtámadták. Azokat a hajókat, amelyekre az embered, Alex rátalált, csalinak használták, hogy lekössék a kíséretet.

– De hát – hebegett Holden – az új kísérő hajók…

– Ők azok, akik lőnek rájuk.

Holden alig hallhatóan elkáromkodta magát.

– Alex is azon a hajón van. Üzent nekünk?

– Senkitől sem kaptunk üzenetet. Rádióteleszkópokat állíttattam abba az irányba, és ezt veszik. Beszéltem Dobossal és a mérnökgárdával. Azt mondták, hogy a Roci teljesen egészséges, és egyre nehezebben viselem, hogy tétlenül ülök itt, és várom, hogy aki emögött áll, újabb ütést vigyen be nekem.

Holden kicsatolta az ülése hevedereit, előrelebegett. A feje kissé kóválygott. Körbepillantott a vezérlőfedélzeten. Mintha az agya valahol mindig arra számított volna, hogy meglátja Alexet, Naomit és Amost. Egészen eddig észre sem vette, hogy mielőtt a Roci útnak indult volna, ő mindig a társait kereste. És rájött, ez lesz az első alkalom, hogy nincsenek vele. Rossz előjelnek tűnt.

– Jól van – válaszolta. – Rendbe szedem magam, hogy szalonképes legyek. Mikor tervezed az indulást?

– Mennyire hamar megvalósítható?

– A reaktor hideg, és fel kell tölteni a levegő-és a vízkészleteket – felelte Holden. Az alkoholgőzök mintha lassanként már most elpárologtak volna, de nem tudta volna biztosan megmondani, hogy valóban ez volt-e a helyzet, vagy csak így érezte. – Plusz biztos forrásból tudom, hogy be kell adatnom magamnak valamit a gyengélkedővel, hogy kijózanodjak, és be kell takarnom a seggemet.

– Örülök, hogy figyeltél – mondta Fred. – Tehát két óra múlva?

– Azt hiszem, menni fog.

– Akkor csináljuk!

Holden a kapaszkodókat sorra megmarkolva végighúzta magát a liftaknában. Új legénység érkezett a Rocinantéra. Természetesen ez számított a kézenfekvő megoldásnak. Eleve ez volt a terv, de most rettegéssel töltötték el a kilátások. Ismeretlen arcok ülnek majd a vezérművek mögött és a legénységi körletekben. Olyan hangok töltik meg a hajót, amelyekhez nem szokott hozzá a Donnager óta eltelt években. Még amikor utasokat szállítottak, akkor is a legénysége maradt a központban. Ez most egészen másnak ígérkezett, és Holdennek cseppet sem tetszett.

Útban a kabinjához benézett a gyengélkedőbe. Józan fejjel a lunai útra induló új, ideiglenes legénység már közel sem tűnt annyira vészjóslónak, a tudata peremén mégis ott motoszkált a gondolat: Naomi nélkül – a legénysége nélkül – a Rocinante nem lesz ugyanaz, mint régen. Amikor rápillantott a kézi termináljára, kizárólag Fred üzeneteit látta. Alex hallgatása sem segített.

A közlekedőcső gyengéd huppanással csatlakozott a légzsilipre, mintha a Tycho Állomás a torkát köszörülte volna. Holden ott várt, hogy beengedje őket. Nyolcan lebegtek be a szekrények közötti térbe – hat övbéli és ketten, akik küllemre földi származásúnak tűntek, mindannyian a Tycho Állomás repülőruhájában, a kezükben kis személyes poggyásszal. Dobos is velük jött a biztonsági szolgálat egyenruhájában.

– Holden kapitány – szólalt meg Dobos. – Hadd mutassam be Foster Sales kapitányt és a csapatát.

A férfi, aki mindkét karjával kitámaszkodva odalebegett hozzá, túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy kapitány legyen. Rövidre nyírt fekete haja sima szakállba ment át, amelynek nem sikerült komolyságot kölcsönöznie a kamaszos arcvonásoknak. Aztán bemutatták a többieket – Arnold Mfume és Chava Lombaugh pilótákat, Sandra Ip és Zach Kazantzakis mérnököket, Gor Droga és Sun-yi Steinberg fegyvertechnikusokat, Maura Patel kommunikációs szakértőt. Mire a kis ceremónia végére értek, Holden egészen biztosra vette, hogy mindannyiuk nevét elfelejtette már.

Dobos mintha leolvasta volna az arcáról a zavarát, mert amikor a csapatból ki-ki továbbment az állomására, ő ott maradt, és félrevonta Holdent.

– Jó emberek, kapitány. Magam ellenőriztem mindegyiket. Egyikük sem tartozik a rosszfiúk közé.

– Igen – sóhajtott Holden. – Ennek örülök.

A nő mosolya furcsán gyengédnek hatott.

– Nekem is furcsa ez.

– Igen? – kérdezte Holden.

– Miközben szolgálatban voltam, betörtek az állomásra, és ellopták a rohadt protomolekulát. Megpróbálták eltenni láb alól a főnököt. Egész nap a nyugalom és magabiztosság szobrának kell mutatnom magam, amikor pedig végre alhatnék, fogcsikorgatva bámulom a mennyezetet. Most meg, hogy az öreg indulni készül, az igazat megvallva teljesen tele van a gatyám.

Holden hosszan kifújta a levegőt.

– Köszönöm.

– Nincs mit, uram. Itt mindenki kemény küzdelmet vív magában.

– Kell tudnom bármit a… – az ajtó felé bökött a fejével. Dobos gyors, egyszerű mondatokban tájékoztatta mindenkiről. Ip szobatársa a köpönyegforgatók közé tartozott, és a nő még mindig úgy érezte, hogy elárulták. Steinberg és Mfume nehezen viselte, ha megalázó helyzetbe kerül, és ugyan általában nem okozott gondot, ha mégis összekaptak, valakinek szét kellett választania őket, nehogy elmérgesedjen a helyzet. Droga családja a Földön élt, ezért aggódott, dühös volt, és gyászolt. Holden elraktározta magában, hogy beszélnie kell a férfival, ha alkalma nyílik rá. Minden apró részlet, minden hiba és sebezhetőség, minden erősség és sajátos erény hallatán egyre inkább úgy érezte, hogy valami lenyugszik a mellkasában.

Jól van, az újonnan érkezettek nem a családja voltak, de a legénysége lesznek. Sosem fogják azt jelenteni neki, mint Alex, Amos és Naomi, de az elkövetkező hetekben ő lesz a kapitányuk. És ezzel megelégedett.

Egyelőre megelégedett vele.

Amikor Fred átjött a légzsilipen, Dobos éppen Maura Patel alvási problémáit ecsetelte. Fred lábbal előre úszott neki a falnak, a bokáját pedig beakasztotta a kapaszkodókba, mintha az Övben született volna. Merőlegesen állt hozzájuk képest, az arcán durva mosoly, a hátához szíjazva a személyes holmijával teli kis batyu.

– Na, miről diskuráltok?

– Dobos volt olyan kedves, és elmondta nekem, hogyan viseljem a nagyfiúnadrágot – felelte Holden.

– Tényleg? – kérdezte Fred.

– Lehetséges, egy kicsit túlságosan elérzékenyültem.

Fred bólintott.

– Időnként még a legkiválóbbakkal is megesik az ilyesmi. Hogy állunk?

Dobos felelt.

– A legénység megkezdte a reaktor felfűtését. Egyelőre senki sem jelentett meghibásodást, vagyis valószínűleg a tervezett időben elindulhatnak.

– Nagyszerű – válaszolta Fred. – Nyilván minden jó priccset lefoglaltak már maguknak.

– Mindegyik priccs ugyanolyan – jegyezte meg Holden. – Kivéve az enyémet. De azt nem kaphatod meg.

– Ez eszembe sem jutott, kapitány – mondta Fred. – A marsi konvoj segélykérő jelzést adott le. Az eredeti kíséret megpróbál visszaégetni hozzájuk, de a titokzatos hajók most már teljes létszámban támadják őket. Kelepceként ez elég hatásosnak tűnik.

– Ennek cseppet sem örülök – sajnálkozott Holden. – Alexről még mindig semmi hír.

– Hát, reméljük a legjobbakat – nyugtatta Fred. – A legfrissebb értesülések szerint az ellenség már nem lő rájuk. Vagyis valószínűleg el akarják foglalni a hajót.

Holden ereiben meghűlt a vér.

– A protokoll szerint fel kell robbantaniuk a hajót, ha a megszállók a gépterem vagy a VIK közelébe férkőznek.

– Azért, hogy az ellenség ne férhessen hozzá a kódokhoz – vetette közbe Dobos. – Marsi hadihajókkal támadtak. Ezen már túl vagyunk.

Egy pillanatra mindhárman elhallgattak. Amikor Fred végül megszólalt, halk, metsző hangon beszélt.

– Hát ez vidám. Jössz segíteni, kapitány?

Holden Dobosra pillantott. A nő előírásosan, vigyázzban várakozott, de mintha nyugtalanság tükröződött volna a tekintetében. Fred Johnson közel két évtizede igazgatta az állomást, és most távozni készült. Lehet, hogy sosem tér már vissza. És talán Holden sem.

Itt mindenki kemény küzdelmet vív magában.

– Ezt a részt bízzuk Fosterre! – felelte végül Holden. – Ismerkedjen csak meg a hajóval! Mielőtt még elindulunk, el kell intéznem valamit az állomáson.

Monica a lakosztályában volt. Ahogy most a kanapén ülve meglátta őt, Holden úgy érezte, mintha először találkoznának. Az együtt – a nő stábjával és a saját legénységével közösen – töltött hónapok, amikor elutaztak a Gyűrűhöz, Monica kétségbeesett erőfeszítései a Behemóton, mielőtt még Medina Állomásnak nevezték át a bárkát, az elrablása és a kiszabadítása. Mindennek nyoma sem volt. A nő udvarias, zárkózott tekintettel nézett vissza rá.

– Hát – szólalt meg Holden –, nemsokára indulok. Nem igazán tudom, mikor, vagy egyáltalán látjuk-e még egymást. És úgy érzem, nincs minden rendben köztünk.

– Miért?

– Nem hivatalosan?

A csend megfagyasztotta a szoba levegőjét, aztán Monica elővette új kézi terminálját, és kétszer rákoppintott. Halk harangjelzés csendült meg, és Monica a combjára fektette a terminált. – Rendben. Nem hivatalosan.

– Mert hazudtam magának, és ezt maga is tudja. És emiatt haragszik. És mert egy interjú közepén nekem szegezett kérdésekkel megpróbált rávenni, hogy olyan dolgokról beszéljek, amelyekről nem akartam, és én ezért haragszom magára.

Monica felsóhajtott, de a tekintete már nem volt annyira kemény. Idősebbnek tűnt, mint amikor megismerkedtek. Még mindig fotogén és állandóan tökéletes maradt, de a világmindenség megviselte őt.

– Mi történt önnel, Holden? Egykor arról volt híres, hogy semmit sem titkol el. Ön volt az egyetlen olyan hang, akiben mindenki megbízhatott, mert még ha nem is ismert minden részletet, az igazat mondta arról, amit tudott. Ez a sajtónyilatkozat nem maga volt.

– Fred kérésére nem árultam el, hogy ellene irányult a támadás.

– Sem azt, hogy megléptek a protomolekula-mintával – tette hozzá Monica, aztán felemelte a kézi terminálját. – Nem rögzítem a beszélgetést. Tegye meg nekem azt a szívességet, hogy most nem hazudik.

Monica mostanra megenyhült. Megvakarta a karját, a körme sziszegett a szöveten.

– Ez kritikus. Ez a legrémisztőbb dolog, amióta ez elkezdődött. Nem gondolja, hogy az embereknek joga van tudnia, miféle veszély fenyegeti őket?

– Fred tudja. Elmondta Avasaralának és Smithnek. A Föld és a Mars tudja. A KBSZ tudja. Ésszerűtlenül pánikot kelteni…

– Ezen a ponton a pánik egyáltalán nem ésszerűtlen – vágott a szavába Monica. – Az pedig, hogy az emberek helyett döntsék el, mit tudhatnak, és mit nem, hogy azt tegyék, amit önök szerint tenniük kellene, nem a jófiúkra jellemző, és ezt ön is tudja. Atyáskodó és leereszkedő viselkedés, és méltatlan önhöz. Hozzájuk talán nem. Ők politikai döntéshozók. De önhöz méltatlan.

Holden érezte, hogy forróság önti el. Szégyen vagy düh, vagy tán valami bonyolultabb, nem tudta volna megmondani. Eszébe jutott, amit Tamara anya mondott: Akkor fáj a legjobban, ha van benne valami igazság. Valami sértőt szeretett volna mondani. Hogy visszavágjon. Egymásba fonta az ujjait.

– Az, amit maga tesz, számít?

– Tessék?

– A tudósítás. Hogy emberekkel közöl dolgokat. Befolyással van bármire?

– Nyilvánvalóan.

– Akkor az is, ahogy ezt a befolyást használja. Nem azt akarom mondani, hogy igazunk volt, amikor a szőnyeg alá söpörtük ezt a protomolekula-ügyet. Csak azt, hogy ha mindenkinek elmondjuk… különösen most, hogy ez a ki tudja, mi a franc folyik… az rosszabb. A lassú zónában maga volt a hang, aki egységbe kovácsolt minket. Maga adott formát a zűrzavar pillanatának. És ettől az emberek nagyobb biztonságban érezték magukat, nyugodtabban és ésszerűbben viselkedtek. Civilizáltabban. Most megint erre van szükség. Nekem van szükségem erre.

– Hogy mondhatja… – kezdte Monica, de jelzett a kézi terminálja. Bosszúsan lepillantott rá, aztán meghökkenve még egyszer megnézte. Felemelte az ujját. – Egy pillanat.

– Mi az? – kérdezte Holden, de a nő a kézi terminálján olvasott valamit, és a szeme egyre jobban elkerekedett. – Monica? Ha most azt akarja bebizonyítani, mennyire szemét dolog visszatartani az információt, elismerem, hogy furcsa eleganciával oldja meg. De ha hajlandó lenne befejezni…

– A támadó hajók. Amelyek a marsi miniszterelnököt akarják foglyul ejteni. A parancsnoki hajóról üzenet érkezett. – Holdenre emelte a tekintetét. – Önnek címezték.

Naomi hangja vékonynak és erőtlennek hangzott a kézi terminálból, mint aki egy rémálomból valami rosszabbra ébred. „Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák! Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Az üzenet James Holdennek szól. A mágneses konténmentet szabályozó szoftvert szabotálták. Ne indítsák be a reaktort…”

Naomi tovább mondta, de Holden már bekapcsolta a kézi terminálját. A keze belefájdult, és kényszerítenie kellett magát, hogy ne szorítsa annyira a készüléket. Kapcsolatkérést kezdeményezett Doboshoz.

A szíve vadul zakatolt a bordái mögött, és úgy érezte, mintha zuhanna, mintha lelépett volna egy torony tetejéről, de lefelé nem sikerült volna elkapnia a párkányt. Monica halkan átkozódott maga elé. Úgy hangzott, mintha imádkozna.

Ha a reaktor beindul, és a konténment csődöt mond, a Rocinante a másodperc töredéke alatt megsemmisül. A Tycho Állomás talán megmarad. Legalábbis valamennyi belőle.

– Itt Dobos beszél – felelte Holden kézi terminálja. – Mit tehetek önért, kapitány?

– Beindították már a reaktort? – kérdezte Holden.

Dobos talán fél másodpercre elhallgatott. Mintha évek teltek volna el.

– Igen, uram. Hatvan százaléknál járunk, és úgy tűnik, minden a legnagyobb rendben.

– Állítsák le! – utasította Holden. – Most rögtön állítsák le!

A kérését pillanatnyi csend követte. Ne kérdezze, miért! – könyörgött magában Holden. Ne vitatkozzon, és ne kérjen magyarázatot. Kérem, ne tegye!

– Megvan. Reaktormag leállítva – szólalt meg Dobos. – Tehát megkérdezhetem, miről van szó?

Harmincnegyedik fejezet: Alex

„…Ne indítsák be a reaktort anélkül, hogy előbb biztonságos forrásból újra betöltenék a hardver meghajtóit. Ha veszik az üzenetemet, kérem, tová…”

Az üzenet megszakadt.

– El kell juttatnunk hozzá – jelentette ki Alex. – Továbbítanunk kell az üzenetet Holdennek.

– Majd én elintézem – próbálta nyugtatni a kapitány. – Maguknak és a miniszterelnöknek el kell hagyniuk a hajót. Most azonnal.

Alex zavartan nézett a nőre. Naomi a támadó hajók egyikén volt.

A Rocit szabotálták. Mintha az a fajta pillanatnyi csend telepedett volna rá, amikor fejbe ütik az embert, de a fájdalom még nem terjedt szét. Elsőként az a csak félig következetes, ésszerűtlen gondolat ötlött fel benne, hogy: Ha Naomi velük van, akkor nem lehetnek annyira gonoszak.

– Mister Kamal?

– Semmi, jól vagyok. Csak…

Smith miniszterelnök ránézett, a férfi nyájas, ártalmatlan tekintete teljességgel oda nem illőnek tűnt.

– Minket érintően ez változtat bármin is?

– Nem – felelte Alex. – Csak… Nem. Dehogy, indulnunk kell. Várjunk! Bobbie…

– Draper tüzér tudja, hova mennek – vágott a szavába Choudhary kapitány. – Gondoskodom róla, hogy ne tévedjen el.

A lifthez mentek, előttük és mögöttük is két-két tengerészgyalogos haladt. A fülkében Alex egy pillanatra eligazodott a térben, ahogy meglódultak a hajó mélye felé. Mindössze néhány másodperc kellett hozzá, hogy azonos sebességet érjenek el, és újra lebegni kezdjenek, ahhoz azonban elegendőnek bizonyult, hogy az elméje az egyik irányt lefeléként, a másikat fölfeléként azonosítsa. A fülke háromszor ekkora terhet is szállíthatott volna. A tengerészgyalogosok az ajtónál helyezkedtek el, készen arra, hogy közbeavatkozzanak, ha bármiféle veszélyt észlelnek. A miniszterelnök oldalra húzódott elöl, ahol nem igazán találhatott fedezéket. Senki nem tett megjegyzést erre. Egyszerűen megtörtént. Így érvényesült a politikai hatalom felvonóban elfoglalt helyzetként megnyilvánuló dinamikája.

Naomi itt volt. A közvetlen közelben. Talán kevesebb mint tízezer kilométerre innen. Mintha Alex befordult volna egy sarkon, és szembetalálta volna magát vele. Persze nem szó szerint. Az űrben még a közelharc is olyan távolságokat jelentett, amelyek bármilyen más kontextusban hatalmasnak számítottak volna. Ha a hajók átlátszóak lennének, az ellenséges járműveket csupán a hajtóműveik csóvája révén lehetett volna szemmel észlelni – fénypontokként a gombostűfejnyi fényekkel teli égbolton. A Pella talán ugyanolyan messze volt most tőle, mint Boston Srí Lankától, a Naprendszer hatalmas arányai mellett mégis egészen bensőségesnek tűnt a közelsége.

– A barátja jár a fejében – szólalt meg Smith.

– Igen, uram – válaszolta Alex.

– Van bármi elképzelése, miért lehet a Pellán?

– Azt sem tudom, miért nincs a Rocinantén. És ne vegye zokon, de azzal sem vagyok igazán tisztában, én magam miért jöttem el a hajómról. Minél tovább vagyok távol, annál rosszabb ötletnek tűnik, hogy otthagytam.

– Én ugyanígy vagyok a házammal – mondta erre Smith.

Az egyik tengerészgyalogos – a magasabb, aki kásás akcentussal beszélt, amelyet Alex sehogy sem tudott hova tenni – biccentett.

– Fedezékbe kellene húzódnia, uram. Olyan területen kell átvágnunk, amely talán már nem a mi kezünkben van.

Ez alatt azt értette, hogy az ellenség már elvágta előttük a hangárba vezető utat. Alex ahhoz a falhoz simult, amelyet a miniszterelnök nem sajátított ki magának, és kitámaszkodott. A lift lelassított, és ami addig lefelé mutatott, most fölfelé iránnyá vált, aztán még ez a kevés nehézkedés is megszűnt. A tengerészgyalogosok hátrébb léptek, felemelték a fegyverüket, és az ajtók kinyíltak. Egy örökkévalóságnak tűnő fél másodperccel később kilebegtek a folyosóra, Alex és a miniszterelnök pedig követte őket.

A hajó folyosóin senkit sem láttak, a legénység vagy az ülésekbe szíjazta magát az ütközethez, vagy máshová ment, hogy ők négyen biztonságosan végighaladhassanak az átjárókon. A tengerészgyalogosok egymást váltva mentek előre ajtónyílástól kereszteződésig, és onnan az újabb ajtónyílásig. A köztük lévő távolság minden kis ugrással egyre nőtt, és Alex mélységesen tudatában volt az ajtóknak, amelyek bármikor kinyílhattak úgy, hogy az onnan kilépők és köztük ne legyen testőr.

A tengerészgyalogosok nyilván nem aggódtak emiatt, ő pedig igyekezett ezzel nyugtani magát.

A folyosókat ugyanolyan szilánkosodásgátló burkolat védte, mint a hidat és a kantint, de helykódok és színes csíkok segítettek az eligazodásban. Az egyik csík mélyvörösén hindi, angol, bengáli, fárszi és kínai nyelven sárga betűkkel a „HANGÁR” felirat állt. Amerre a vörös csík tartott, ők követték.

Gyorsan és csendesen haladtak, és Alex már majdnem azt hitte, sikerül gond nélkül eljutniuk a csarnokba, amikor az ellenség rájuk talált.

A kelepcét a legnagyobb szakértelemmel állították fel. A kásás beszédű tengerészgyalogos épp előrelendült, amikor tüzet nyitottak rájuk. Alex először nem látta, honnan érkeznek a lövések, de ösztönösen megkapaszkodott, és megkockáztatta, hogy kiles előre. Az előttük álló kereszteződésnél megpillantotta a torkolattüzeket és a sisakok kicsiny körét. A támadók a folyosóra néző egyik válaszfalon álltak, mintha egy kútba lőttek volna lefelé. Még ha lett volna is fegyvere, egészen kis területre lehetett célozni.

– Tüzelnek ránk – szólalt meg a másik tengerészgyalogos, és Alexnek negyed másodperc kellett, hogy rájöjjön, nem hozzájuk beszél. – Tollivsent meglőtték.

– Még harcolok – kiáltotta hátra a kásás akcentusú.

A folyosó Alexszel szemközti oldalán Smith miniszterelnök az ajtónyílás pereme mögött húzta meg magát. A legtöbb civil ilyenkor a falhoz szorult, és egyenesen az arcvonalak közé lökte magát. Smith nem ezt tette. Vagyis: egy nulla a kiképzés javára.

Újabb sorozat suhant el mellettük, tépett ki hosszú fekete csíkokat a falakból és a fedélzetből, és töltötte meg a levegőt a lőpor szagával.

– Oyé – kiáltotta az egyik támadó. – Adják át Smitht, y szabadon elmehetnek, sa sa?

Az elöl álló tengerészgyalogos három lövést adott le gyors egymásutánban, amire a támadók nevetése válaszolt. Alex nem tudta biztosan megállapítani, de mintha a rájuk tüzelő harcosok marsi katonai egyenruhát és könnyű páncélzatot viseltek volna.

– Hé! – kiáltott oda Alex. – Holtan semmit sem érnek velünk, igaz?

Pillanatnyi csend állt be, mintha meglepődtek volna.

– Hoy, bist tu Kamal?

– Ühüm – válaszolta Alex. – Kamalnak hívnak.

– Bokszi pilótája, ugye?

– Ki az a Bokszi?

– Pinché áruló – felelte a hang. – Menj a pokolba, és mondd nekik, hogy Salo küldött.

– Gránátot lőttek ki ránk – jelentette furcsán nyugodt hangon a kásás hangú tengerészgyalogos. – Ellenintézkedésre felkészülni.

Alex a fal felé fordult, és a füléhez szorította a kezét. A robbanás lökéshulláma az oldalára mért ökölcsapáshoz hasonlított. Küszködve próbált lélegezni. A levegőben hóra emlékeztető pelyhek lebegtek, a műanyag és a kiégett robbanószer bűzétől szinte meg lehetett fulladni.

A fegyverropogás köhécselése mintha a távolból hangzott volna.

– Gránát hatása mérsékelve – kiáltotta a tengerészgyalogos. – Viszont elkelne egy kis támogatás.

A miniszterelnök kézfején élénkvörös csík jelent meg, vér szivárgott a fehér kézelőbe, lebegett apró cseppekben a folyosón. Alex érezte, hogy a hajó fala megremeg a keze alatt, ahogy valami felrobbant, ám túl messze ahhoz, hogy hallja a detonációt. A folyosó végében valaki felkacagott és hujjogva övbéli szavakat hadart követhetetlenül. Alex kidugta, aztán rögtön visszahúzta a fejét, megpróbált kilesni a folyosóra. A felköhögő fegyverek visszaűzték őt a sekély fedezékbe.

A nevetés hirtelen jajveszékelésbe fordult, a fegyverek éles, tompa dörrenéseit valami mélyebb és fenyegetőbb váltotta fel. A tengerészgyalogosok tüzet nyitottak, és a folyosón eluralkodott a káosz. Egy test bukfencezett el mellettük ernyedt, széttárt végtagokkal, holtan, a tucatnyi sebből ömlő vértől lucskos egyenruhában. Alex nem tudta megállapítani, melyik oldalon harcolhatott.

A fegyverropogás abbamaradt. Alex kivárt egy hosszú pillanatot, kidugta, majd visszarántotta a fejét. Aztán hosszabban kilesett. A kereszteződést, ahonnan nemrégiben az ellenség támadt, füst, vér és a gránátelhárító ellencsapás törmeléke homályosította el. Két holttest lebegett középen, az egyik holtan a harci páncéljában, a másik a tengerészgyalogos felderítők teljes felszerelésében. A motoros páncélt viselő alak felemelte a kezét, jelezte, hogy minden tiszta.

– Megtisztítottuk az utat – kiáltott oda Bobbie, de a hangja mintha mérföldekről érkezett volna, és minden magasat levágtak belőle. – Előjöhetnek. Viszont érdemes visszatartani a lélegzetüket. Az egész terület tele van makrorészecskékkel.

Alex előrehúzta magát, a miniszterelnök szorosan mögé zárkózva követte. Elhaladtak Bobbie és a négy új tengerészgyalogos mellett, akikkel együtt a kíséret tagjainak száma hatra növekedett. Alex az iói ütközet óta nem látta páncélban Bobbie-t. A többi tengerészgyalogostól körülvéve, vaskos páncéljában, amely még termetesebbnek mutatta, szemmel láthatóan elemében érezte magát. Ugyanakkor sóvárgó kifejezés ült ki az arcára, tudta, hogy mindez csupán illúzió.

– Jól mutat rajtad, Draper – jegyezte meg Alex, ahogy elhaladt mellette. A tűzharctól félig süketen csupán a torkában érezte a szavakat. Bobbie mosolya arról árulkodott, hogy ő jól hallotta.

A hangárban a Megatront jóval nagyobb hajókhoz tervezett rögzítők tartották. Mintha egy ipari esztergagépet látott volna maga előtt, benne fogpiszkálóval. A repülés-előkészítő munkások a hajó körül elhelyezkedő kapaszkodókat markolták, intettek Alexnek, Bobbie-nak és a miniszterelnöknek, hogy siessenek. Mire Alex a hajóhoz ért, működésbe lépett a hangár gigantikus kapujának nyitómechanizmusa. A főnök szkafandert tolt feléje, és kiabált, hogy Alex hallhassa.

– A tűzvezérléssel egyeztetünk. A PVÁ-k megpróbálják biztosítani a pályát, de vigyázzon. Ha beleszaladna a saját lövedékeinkbe, annak szomorú vége lenne.

– Értettem – felelte Alex.

A főnök a hangárkapu felé bökött az állával.

– Nem pazarolhatjuk arra az időt, hogy teljesen kiürítsük a csarnokot, de nagyjából felére csökkentjük a légsűrűséget. Kissé pattoghat, de nem szabad, hogy léket kapjon.

– És ha mégis?

– Lesz valamennyi palackos levegője, amíg kitalál valamit.

– Hát nem a legbriliánsabb terv, de legalább valami.

– Kedvezőtlenek a körülmények – értett egyet a repülés-előkészítők főnöke.

Alex magára húzta az űrruhát, miközben a miniszterelnök, aki már felvette a szkafanderét, becsúszott a versenynaszádba, hátra a priccs felé. A Megatron jachtnak épült. Feltuningolt verdának, amely a légkörön kívül cikázik elképesztő sebességgel, filozófiájában azoknak a hajóknak a leszármazottja, amelyek sosem kalandoztak el látótávolságon kívülre a parttól. Ráadásul öreg volt. A lány, aki elsőként vezette, immár évek óta halott, vagy valami furcsább, és a hajó már akkor réginek számított, amikor a pilótája távozott. Most egy aktív csatazónán készültek átrepülni vele.

Alex ellenőrizte a szkafandere utolsó tömítését is, és megindult a Megatron felé. Bobbie a bejáratnál várakozott, és a belsejét nézte. A hangja az űrruha rádiójában szólalt meg.

– Van egy kis problémánk, Alex.

Alex bepréselte magát mellette. Bobbie-val a fedélzeten már a harci páncélzat nélkül is kissé alulméretezettnek tűnt a hajó belseje. Ahogy Alex most a második présülés felé fordította róla a tekintetét, az egész nevetségesnek tűnt hozzá képest. Semmiképp sem férhetett be.

– Leállíttatom a kilövést – ajánlotta fel Alex. – Beöltöztethetünk egyszerű szkafanderbe.

– Behatoltak a hajóra. Minket keresnek. Őt – válaszolta Bobbie. – Erre most nincs idő. – Alex felé fordult. A sisaklemez túloldalán bánatos arcvonások rajzolódtak ki. – Csak egy megoldást látok.

– Nem – jelentette ki Alex. – Nem maradhatsz itt. Kurvára nem érdekel. Nem vagyok hajlandó itt hagyni téged.

Bobbie döbbenten hátrahőkölt.

– Tessék? Dehogy, arra gondoltam, hogy ki kell venni az ülést, és a szkafander motorjával tartom meg magam. Csak nem hitted, hogy…

– Ez az. Csináld! Most! – nógatta Alex.

Bobbie előrehajolt, a mágneses bakancsok rácsattantak a Megatron fedélzetére, az egyik keze a keretet markolta. A másikkal megragadta és felemelte a présülést. A rögzítőcsavarok úgy szakadtak le, mintha Bobbie csak papírt tépett volna, aztán kihajította az ülést a hangárba. A gömbcsuklók elmozdultak, elfordultak a pörgéstől. Bobbie betuszkolta magát, a kezét és a lábát a falnak és a fedélzetnek nyomta, amíg a páncél szilárdan be nem ékelődött, és a szerkezet részévé nem vált.

– Rendben – szólalt meg. – Megvagyok.

Alex hátrafordult a repülés-előkészítők főnökéhez. A nő szalutált neki, Alex pedig a torkában dobogó szívvel viszonozta a tisztelgést. A tengerészgyalogosok, akik idekísérték őket – akik az életüket kockáztatták azért, hogy eddig eljussanak – már távoztak. Alex bánta, hogy nem jutott eszébe köszönetet mondani nekik ezért.

– Megyek az álláshelyemre, és kijuttatjuk magukat innen – közölte a nő. – Vigyázzanak magukra!

– Köszönöm – válaszolta Alex. Behúzta magát a hajóba, becsukta a zsilipajtót, és nekilátott a rendszerellenőrzésnek. A reaktor forró volt, az Epstein-hajtómű minden funkciója működött. A levegő és víz teljes töltöttségen, a visszaforgatók üzemkészen. – Ott hátul készen áll, uram?

– Amennyire ez lehetséges – felelte a miniszterelnök.

– Kapaszkodj erősen! – mondta Alex Bobbie-nak. – Lehet, hogy kemény menet lesz, és nem présülésben ülsz.

– Dehogynem abban – válaszolta Bobbie, és Alex kihallotta hangjából a huncut mosolyt. – Csak én magamon viselem.

– Hát – mondta halkan Alex – akkor jól van.

A rögzítőkapcsok jelzőfénye zártból figyelmeztetésbe, majd nyitottba váltott, és a Megatron már szabadon lebegett. Megszólaltak a figyelmeztető szirénák, hangjukat valamelyest tompította a gyér atmoszféra, és nyílni kezdett a hangár hatalmas kapuja. A külső légnyomásban beállt változástól a versenynaszád megkondult, mintha kalapáccsal sújtottak volna rá. Alex megcélozta a sötétséggel és csillagokkal teli rést, aztán meglódította a hajót. A Megatron buzgón és mohón ugrott fel a vákuumba. A kijelző tizenkét hajót jelölt meg, mindegyik túlságosan kicsi volt ahhoz, hogy szabad szemmel láthatóak legyenek, a PVÁ-k zárótüzének hosszú, ívelt vonalai csápokként lengtek az ürességben.

– Átveszem a kommunikációs lézer vezérlését – jelentette be Bobbie.

– Értettem – felelte Alex. – Ez döcögős lesz.

Teljes sebességgel lőtte ki a Megatront a hangár kapuján a hadihajó automata üzemmódban tüzelő PVÁ-i által meghagyott szűk sávba.

A nagy sebességű volfrámlövedékek vonalai között cikázott a versenynaszáddal, és reménykedett, elegendő volt belőlük ahhoz, hogy megállítsák a lesben álló ellenséges hajók közvetlen közelről kilőtt rakétáit. Aztán a hátuk mögött gyors torpedók tömege jelent meg egymást követő hullámokban. A Megatron kijelzője összefüggő tömeget mutatott, a rakétaraj túl sűrűnek bizonyult, hogy a képernyő elkülönítse egymástól őket. A hadihajó teljes arzenálja egyszerre indult útnak a versenynaszád kommunikációs lézerének frekvenciájára hangolva.

– Megjött a kíséret – jelentette be Alex. – Most húzzunk el innen! Hány g-t leszel képes elviselni, Draper?

– Ha eltörik a bordám, szólok.

Alex szélesen elmosolyodott, aztán a Nap felé fordította a versenynaszádot, és gyorsított – két g, három, négy, majd négy és fél, míg a rendszer panaszkodni nem kezdett, hogy semmit sem tud befecskendezni neki a manőverezhető szkafanderen keresztül. Alex az állával megbökte a sisak kezdetleges vezérlőegységét, és magába lőtte a parányi segélycsomagban lévő összes amfetamint. Úgy tűnt, hogy az ellenséges hajók nem igazán értik, mi történt az imént, aztán a kijelzőn látható vékony háromszögek fordulni kezdtek. A háta mögött a hajtóművek csóvái a csillagokkal vetekedtek, ahogy a Nap felé, a Föld és a Luna meg az EN-flotta megtépázott romjai felé bukott. Alexet feltörő öröm öntötte el, mintha nehéz terhet rázott volna le magáról.

– Nem kaphatjátok meg a Megatront – közölte a parányi piros háromszögekkel. – Örökre eltűntünk és eltűntünk és eltűntünk. – Aztán a közös frekvenciára kapcsolta át a rádiót. – Ott hátul hogy vagyunk?

– Egész jól – zihálta a miniszterelnök. – De még sokáig fogunk gyorsítani?

– Egy darabig még igen – felelte Alex. – Amint lélegzethez jutunk, lelassítok egy g-re.

– Lélegzethez – préselte ki magából a miniszterelnök. – Vicces.

– Itt minden a legnagyobb rendben, Alex – szólalt meg Bobbie. – Biztonságos felnyitnom a sisakomat? Nem szeretném elhasználni az összes levegőt a palackból, amíg van friss is a hajóban.

– Rendben, nyugodtan. Ugyanez vonatkozik önre is, miniszterelnök úr.

– Hagyjuk az urazás. Hívj csak Nathannek!

– Jól van, Nate – felelte Alex. A Nap fehér korongnak látszott. Alex megnyitotta a navigációs számítógépet, és nekiállt megtervezni a Lunához vezető útvonalat. A leggyorsabb a Merkúr keringési pályáján belülre vitte volna őket, viszont a versenynaszád nem kerülhetett fél CSE-nél közelebb a napkorona felszínéhez. Vagyis kissé problémásnak ígérkezett a dolog. A Vénusz közelébe sem merészkedhetett, hogy kecses parittyarepülést hajtson végre. Ugyanakkor ha Avasarala kíséretet küld eléjük, ők kihasználhatják a bolygó gyorsító erejét. Ezért logikusnak tűnt, hogy arra vegye az irányt.

– Alex? – szólalt meg Bobbie.

– Itt vagyok.

– Ugye komolyan gondoltad, hogy nem fogsz ott hagyni?

– Hát persze.

– Köszönöm.

Alex még az égetés nyomása ellenére is érezte, hogy elpirul.

– Nincs mit – felelte. – Szerintem most már a legénységez tartozol, igaz? Gondoskodunk egymásról.

– Egyetlen katonát sem hagyunk a sorsára – válaszolta Bobbie. Lehetséges, hogy a g-k miatt tűnt így, de a hanghordozása mintha a puszta szavaknál mélyebb értelmet sejtetett volna. Mintha ígéretet tett volna. Felnyögött. – Alex, gyorsan közelgő tárgyak tartanak felénk. Azt hiszem, a rosszfiúk rakétákkal támadnak ránk.

– Készen állsz csalódást okozni nekik, tüzér?

– Naná! – felelte Bobbie. – Hány töltényünk van ebben a tárban?

Alex átkapcsolta a képernyőt. A kísérőrakéták felhője számozott listára váltott, mindegyik fehér pontként tűnt elő, mellettük azonosító sorozatszámmal. Még a lista is kitöltötte a képmezőt. Alex létszámjelentésre kapcsolt.

– Egy kicsivel kevesebb, mint kilencven.

– Annyival elvileg ki fogjuk húzni odáig, ahová megyünk. Nagyon úgy tűnik, hogy a hajóik is mind keményen égetnek a nyomunkban. Mit szólnál hozzá, ha elriasztásként kicsit megszórnánk őket?

– Legalább távol maradnának. Úgy sejtem, hogy a PVÁ-ik leszedik a torpedókat, mielőtt komoly károkat okozhatnának, de ettől eltekintve nem ellenzem az ötletet – válaszolta Alex. – Vagyis… várj! – A listán az ellenséges flottillára váltott. Pár másodpercbe telt csak rálelnie arra, amit keresett. Megjelölte a Pellát. – Arra ne! Arra a hajóra nem lövünk.

– Értettem – felelte Bobbie.

Egyetlen katonát sem hagyunk a sorsára, gondolta magában Alex. Ez rád is vonatkozik, Naomi. Fogalmam sincs, mi az ördög folyik ott, és elképzelni sem tudom, mire megy ki a játék. De a pokol tüzében égjek el, ha egyszerűen a sorsodra hagylak.

Harmincötödik fejezet: Naomi

Valaha régen, még kislánykorában, amikor nem volt még elég esze hozzá, nehezen tudta volna Marcóra osztani a rosszfiú szerepét kettejük összevetésekor. Még a Gamarra után sem ment könnyen. Még azután sem, hogy Marco elvette tőle Filipet. Naomi szegénységben nőtt fel. Tudta, milyenek a rossz arcú férfiak. Akik megerőszakolták a feleségüket. Vagy verték őket. Vagy a gyerekeiket. Innen lehetett tudni, milyenek. Marco sosem ütötte meg őt, soha nem erőszakolta magát Naomira, nem fenyegette meg, hogy lelövi, vagy kihajítja egy légzsilipen, vagy savval önti le az arcát. Annyira ügyesen színlelte a kedvességet, hogy Naomi inkább önmagában kételkedett, önmagát kérdőjelezte meg, vajon nem ő viselkedett-e túlzón, irracionálisan, és minden jel arra mutatott, hogy ő a hunyó.

Marco sosem tett olyasmit, ami megkönnyítette volna Naomi dolgát.

Miután visszaért a körletéhez, rázárult az ajtó. Nem vesződött azzal, hogy segítséget hívjon, és azóta nem hagyta el kicsiny kabinját. Felismerte a börtöncellát, ha bekerült, és halandóságának teljes bizonyosságával tudta, hogy Marco előbb-utóbb meglátogatja.

A férfi most vele szemben ült, még mindig marsi egyenruhában.

A tekintete nyájasnak tűnt, a szája szórakozott, sajnálkozó mosolyra görbült. Leginkább költőre hasonlított. Olyasvalakire, akivel elbánt már a világ, ám képes maradt a szenvedélyre. Naomi eltűnődött, vajon tükör előtt tökéletesítette-e az arckifejezést. Valószínűleg igen.

Naomi fejsérülése már nem vérzett. Minden ízülete fájt, és a bal csípőjén hatalmas zúzódás terjedt szét. Még az ujjai is fájtak, mintha lenyúzta volna a bőrt az összes ujjbegyéről, az ujjai könnyeztek volna, és a nyers hús tűnt volna elő, noha mindössze kissé rózsaszínűbbnek hatottak a szokásosnál. Naomi ugyanazt a fajta kamillateát kortyolgatta, amilyent a Rocinante is készített, és ettől úgy érezte, mintha titkos szövetségesre talált volna. Felismerte, hogy ezt nem lehetett teljesen épelméjű gondolatnak tekinteni, de a vigasz – vigasz volt.

A kantin üresen állt, a képernyőket kikapcsolták, a legénységet elküldték. Még Cyn és Karal sem volt velük. Mindez arra utalt, hogy bármi hangzik is el, köztük marad, habár nyilvánvalóan nem így lesz. Naomi el tudta képzelni, hogy Filip egy másik fedélzetről figyel. Úgy érezte, csőbe akarják húzni. Marco mellett mindig ezt lehetett érezni. Mivel így is volt.

– Fogalmam sincs, miért teszel velem ilyeneket, Naomi – szólalt meg Marco. A hangjából nem lehetett haragot kiérezni. Vagyis ez így nem volt igaz. A harag jelen volt, de a csalódottság maszkja mögé rejtőzött. – Régebben sokkal jobbnak ismertelek ennél.

– Sajnálom. Felborítottam a terveidet?

– Ami azt illeti, igen – felelte Marco. – Erről van szó. Régebben több eszed volt. Régebben legalább megpróbáltad megérteni, hogy mi folyik, mielőtt közbeavatkoztál. Szakszerűen jártál el. Viszont ez? Még jobban megnehezítetted, ami eleve nehéz volt. Ezek után az, amit finoman elintézhettünk volna, kemény lesz. Azt szeretném, ha megértenéd, miért teszem, amit teszek, hogy lásd, nem volt más választásom.

Meg lehetett volna oldani ezt okosan. Naomi tisztában volt vele. Egy bölcsebb asszony zokogott, megbocsátásért esedezett volna. A dolog hamissága volt a lényeg. Hiba volt bármi valósat adni Marcónak. Jobb lett volna, ha gyengének gondolja. Jobb lett volna, ha alábecsülik, mint ha félreértik. Naomi tudta ezt, de nem tehette meg. Amikor ezzel próbálkozott, a lelke mélyén valami ellenállt. Lehetséges, hogy ha gyengének tettette volna magát, valósággá vált volna. Lehetséges, hogy csupán színlelte az erőt.

Naomi a fedélzetre köpött. A nyál egy kevés vérrel keveredett.

– Ne pazarold a lélegzeted!

Marco előredőlt, a kezébe fogta Naomi kezét. Erősen szorította, mintha azt akarta volna jelezni, hogy bánthatná, még ha pillanatnyilag nem is teszi. Hát, ez is egy módja a burkolt testi fenyegetésnek, gondolta Naomi, és halkan elnevette magát.

– Naomi, tudom, hogy nincs minden rendben köztünk. Tudom, hogy haragszol. Viszont azt is tudom, hogy régebben összetartoztunk. Egy test vagyunk, du y mé. Bármennyire szeretnénk lerázni a másikat, a fiunk miatt sosem szakadhatunk el teljesen egymástól.

Naomi megpróbálta elhúzni a kezét, de a férfi tovább szorongatta. Naomi erősebben is elránthatta volna, vagy hagyhatta, hogy Marco megérintse, uralja a testét, ha csupán ennyire is. A férfi szemében öröm csillant. A mosolya kissé őszintébbnek hatott, és metszőbbnek tűnt.

– Meg kell értened, hogy amit csinálok, nem magamért teszem, hanem értünk.

– Értünk?

– Az övbéliekért. Az összes övbéliért. Filipért. Hogy amikor rá kerül a sor, tehessen valamit. Ne csak lábjegyzet legyen. Valaha régen élt egy nép, amely a holdakat, az aszteroidákat és az olyan bolygókat népesítette be, ahol nem fejlődött ki az élet. Ám megtaláltuk a kapukat, és az a nép kihalt, mert nem volt szükségünk rájuk. Ezért kell megtennem ezt. Nem tetszenek neked a módszereim. Megértem. De így érhetem el, amit akarok, és igaz ügyért teszem.

Naomi nem felelt. Az élelmiszer-szintetizátor szűkölő hangot adott ki, ami azt jelezte, hogy fogytán a víz. Naomi kíváncsi lett volna, vajon Marco tisztában van-e ezzel, vagy jelentéktelen háttérzajként kezelte.

– Tetszetős beszéd, de nem ad magyarázatot arra, én mit keresek itt. Nem azért hozattál ide, hogy tönkretegyem a rendszert, hanem valami másért. Kíváncsi vagy rá, mit gondolok?

– Már elmondtad – felelte Marco, és egy fokkal még erősebben megmarkolta Naomi kezét. – Hogy a nagyszerű James Holden ne rombolhassa le a házamat. Komolyan túl sokra tartod. Annyira nem lehengerlő alak.

– Nem, ennél rosszabbról van szó. Szerintem a Rocit akartad megkaparintani. Arra kellett volna a hajóm, hogy melletted repüljön, miközben ezt teszed. Viszont amikor nem hoztam magammal, a vészforgatókönyvre váltottál. Sakaijal megbuheráltattad, hogy felrobbanjon. Mivel semmi eredeti nem jut eszedbe.

A férfi mosolya nyájas maradt, a tekintete azonban fagyossá vált. Már nem szórakoztatta a helyzet.

– Nem tudlak követni – mondta.

– Azzal indítottad a beszélgetést, hogy „miért akarod, hogy bántsalak, amikor annyira szeretlek?” Most meg ott tartunk, hogy „ha az enyém nem lehetsz, akkor senkié”. Tehetsz úgy, mintha a hajóról beszélnénk, ha úgy akarod. Nekem nem számít.

Marco eleresztette a kezét, és felállt. Egyáltalán nem volt annyira magas, mint ahogy Naomi emlékeiben megmaradt.

– Kezdettől fogva tévúton jártál. Fred Johnson volt a célpont… az Anderson Állomás mészárosa, aki hozzád és hozzám meg Filiphez hasonló embereket gyilkolt meg, csupán mert övbéliek voltunk. El akartam szigetelni. Hogy ne kerülhessen a kezébe a hajód. Megpróbáltam idehozatni, de nem sikerült. Sakaijal működésképtelenné próbáltam tetetni. Működésképtelenné, sa sa? Megpiszkálni, hogy háromszázalékos teljesítménynél robbanjon. Hogy ledobja a tatot, és talán senki se sérüljön meg a balesetben.

– Nem hiszek neked – jelentette ki Naomi, de Marco már belelendült, fel-alá járkált a kantin egyik végétől a másikig, a karját széttárta, mintha láthatatlan tömegnek tartott volna beszédet.

– Eszemben sem volt megsemmisíteni a hajódat. Te kényszerítettél rá erre. Ami Holdennel történik, a te hibád, nem az enyém. Ezt kell megértened. Hogy mennyit rontasz a helyzeten, ha úgy cselekedsz, mintha tudnád, mi ez az egész. Nem tudod, Naomi. Nem tudod, mert nem mondtam el neked.

Naomi kortyolt egyet a teájából, és vállat vont.

– Akkor mondd el!

Marco szélesen elmosolyodott. – Észrevetted, amikor pár percre megszakítottuk az égetést? Üldözés közben eléggé furcsa ilyet tenni, nem?

Az igazat megvallva Naomi nem vette észre. Miközben a kabinjában látta el a sérüléseit, a hajó nehézkedésében beállt változásokra nem különösebben figyelt.

– Dokkolási műveletet hajtottunk végre – mondta Marco, aztán előhúzta a zsebéből a kézi terminálját, és kiválasztott valamit. A hangszóró bekapcsolt, sercegni kezdett. A képernyőn nem jelent meg kép, viszont megszólalt egy hang.

Naomi hangja.

– Itt Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák! Közöljék James Holdennel, hogy bajba kerültem! A kommrendszer nem reagál. Nem tudom irányítani a hajót. Kérem, továbbítsák!

Marco megérintett még valamit a kézi terminálján, és a képernyő életre kelt. Külső kamerák, valószínűleg a pontvédelemhez kapcsolva. A Chetzemoka nem több, mint százméternyire égetett, a légzsilipjéhez dokkolócső tapadt, akár egy köldökzsinór. A hajóhoz, amelyet – ha kellően mélyre ásnak – Naomi nevével köthetnek össze. Az átutalásokhoz, amelyek az ő számláiról érkeztek.

– Keresztező pályára állítottam, többé-kevésbé – közölte Marco fáradt és szomorú hangon, amely Naomi meggyőződése szerint kéjes örömet leplezett. – Úgy állítottam be a mágnespalackot, hogy a konténment felmondja a szolgálatot, amint a közelségérzékelők hajót észlelnek. Nem kellett volna így alakulnia, most már azonban így lesz.

Naomi torkát valódi kétségbeesés szorította el, de sikerült leküzdenie az érzést. Marco pontosan ezt akarta, ezért ő bármit hajlandó megtenni, bármit hajlandó érezni, csak ezt nem. Szemügyre vette a képernyőt. A hajó összeeszkábált dobozra hasonlított, amit egy csík forrasztás és némi epoxigyanta tartott össze.

– A saját fiadtól lopod el – jegyezte meg. Marco értetlenül ráncolta a homlokát. Naomi a képernyőre bökött az állával. – A Chetzemokát. Azt mondtam Filipnek, hogy megkapja, amint ideértünk. Ez az ő hajója. Tőle lopod el.

– Háborús kényszer – válaszolta Marco.

– Szemét szülő.

A férfi állkapcsa előrecsúszott. A keze ökölbe szorult. Naomi egy pillanatig azt hitte, meg fogja könnyíteni a helyzetét. Bármilyen közönségnek játszott is, megmutatja nekik, valójában ki és mi volt. Még időben sikerült úrrá lennie magán, Naomi pedig nem tudta eldönteni, inkább megkönnyebbült, vagy csalódott.

– Ha nyugton megülsz a helyeden, James Holden életben maradhatott volna. De kiléptél a szerepedből. Olyan helyre navigáltad magad, ahová nem tartozol. Neked köszönhetően meg fog halni.

Naomi felállt, a kézfejével megdörgölte a szemét. Hamisított hangja bezengte a kantint: „Közöljék James Holdennel, hogy bajba kerültem…”

– Még valami?

– Úgy teszel, mintha nem érdekelne – felelte Marco. – Pedig érdekel.

– Mondod te. – Vállat vont. – Egy kissé bevertem a fejem. Megfájdult. Vagy mástól. Megyek a gyengélkedőbe.

– Tehetsz úgy…

– Tehetnék úgy a gyengélkedőben? Vagy mindenképp meg kell próbálnod lenyűgözni engem? – ez már túl sok volt. Naomi érezte, hogy szavak áradata törekedett volna elő a kimondottak mögül. Egoista és szadista vagy, és El sem tudom hinni, hogy valaha úgy gondoltam, szeretlek, és Ha Jim maghal, Istenre esküszöm, megtalálom a módját, hogy csődöt mondjon a konténment ezen a hajón, és mindannyian követjük őt a pokolba. De ha belemegy a vitába, csapdába esik, ezért nem tette. Hagyta, hogy a csend megtörje Marco előadásának ritmusát, és látta, hogy a férfi válla kissé előreesik, amikor végül feladta, és gondolatban levonult a színpadról.

– Miral! – üvöltötte Marco, aztán pedig, ahogy a legénység egyik tagja már jól hallhatóan közeledett a körletek felől: – Visszaéltél a tőlem kapott szabadsággal. Nem várhatod el, hogy megtarthasd.

– Szabadon túl veszélyes vagyok? – kérdezte Naomi, aztán megnyalta az ujja végét, és pipát rajzolt vele egy képzeletbeli táblán. – Akkor egy pont ide.

A gyengélkedőn egy számára ismeretlen nő megvizsgálta, nem pattant-e el valamelyik ér az agyában; hogy egyik bevérzés sem mély zúzott seb, amitől elhalnak az izmai, ezért káliummal telíti el a testét, és megállítja a szívét. Miral a felszereléstároló szekrénynek támaszkodott, és félig célzott dühvel trágárságokat ismételgetett: hülye kurva, puta, picsa. Miután napokat töltött leltározással, Naomi pontosan tudta, mit rejt a szekrény. Első fiók: géz és kötszerek. Második fiók: egyszer használatos vérmintakártyák legalább százféle harctéri vizsgálathoz. Harmadik fiók: sürgősségi felszerelés, többek között dekompressziós készlet, adrenalininjekció, defibrillálószalag. Naomi Miralt bámulta, miközben a férfi elmondta a litániáját. Miral egy pillanatra félrekapta a tekintetét, aztán megint feléje fordult, és minden szót egy kissé metszőbb hangnemben ismételt el.

A doki megkérte Naomit, hogy üljön fel, és a vizsgálóasztal párnája ropogott elmozduló súlypontja alatt. Az érzéstelenítőt Naomi szájába permetezte az orvos. Az íze műcseresznyére és penészre hasonlított.

– Érdemes lenne pihennie néhány napot – tanácsolta a doki.

– Amennyit csak tudok – értett egyet Naomi, és leugrott az ágyról. Kinyújtott lábbal ágyékon rúgta Miralt, egyenesen a szekrénynek taszította a kapálózó férfit, és közben megrepedt két lábujja. Ügyet sem vetett a lábába hasító fájdalomra, és Miralra vetette magát, a fejét és a nyakát ütlegelte. Amikor a férfi oldalra hemperedett, Naomi vele bukfencezett. A szekrény ajtaja nyitva állt, a földre hullottak belőle a vizsgálati kártyák és az előre megtöltött fecskendők. Miral könyöke felcsapott, épp csak súrolta Naomi állkapcsát, mégis elég erősnek bizonyult ahhoz, hogy a füle is csengjen tőle.

Naomi az oldalára esett, hassal a fedélzetnek, a hüvelyknyi méretű dekompressziós készletet az arcához szorította, miközben Miral tekergőzve átfordult, hogy Naomi hátára térdeljen. Az orvos jajveszékelt. Naomi próbált elfordulni, próbálta kikerülni az ütéseket, de nem ment. A fájdalom a lapockái közt nyilallt bele. Aztán, mintha ugrott volna egyet az idő, hirtelen megszűnt a nyomás. Naomi az oldalára hemperedett. Karal fojtófogással szorította Miral nyakát. A férfi küszködött és átkozódott, de az öreg övbéli tekintete kifejezéstelen és halott volt.

– Elégedetlenkedj con sus séra, hogy felkészületlenül ért a támadása – mondta Karal. – Marcónak pas sikerült legyőznie, neked kurvára nem fog, sabe pendejo?

– Sa sa – válaszolta Miral, és Karal eleresztette őt. Doki a sarokba húzódva a néma düh megtestesülése volt. Miral megdörgölte a nyakát, és haragosan meredt a fedélzeten fekvő Naomira. Karal odasétált, és lenézett rá.

– Bist bien, Bokszi?

Naomi bólintott, és amikor Karal a kezét nyújtotta, elfogadta, és hagyta, hogy a férfi felsegítse őt. Amikor megindult az ajtó felé, Miral a nyomába eredt. Karal a férfi mellkasára tette a kezét.

– Majd én.

Naomi leszegett fejjel lépdelt, a haja fátyolként borult az arcára.

A gyorsítás szakadatlan nyomásától jobban fájt a térde és a gerince, mint a sérülései. A hajóban mindenütt rosszindulatú tekintetek fordultak felé. Ahogy a tűz heve, úgy áradt felé a gyűlöletük. Amikor keresztülment a kantinon, a képernyő még mindig a Chetezmokát mutatta, a dokkoláshoz használt köldökzsinór kötötte össze a két hajót. Majd le kell állítaniuk a hajtóműveket, amikor szétkapcsolódnak, különben oldalra sodródik, és ernyedt csápként követi majd őket. Naomi innen fogja tudni, hogy elkésett. Egyelőre nem történt meg.

Amikor Naomi kabinjához értek, Karal belépett mögötte, és becsukta az ajtót. A parányi teret szűkösnek és kényelmetlenül bensőségesnek érezte kettejük számára. Naomi összefont karral, maga alá húzott lábakkal felült a présülésre, és kérdő tekintettel nézett a férfira. Karal a fejét csóválta.

– Ezt be kell fejezned, Bokszi – szólalt meg meglepően gyengéd hangon. – Durva nagy szarban vagyunk. Esá la, amit csinálunk, azzal történelmet írunk, oké? Mindent megváltoztatunk, de most a mi javunkra. Tudom, hogy nem jössz ki vele, de tu muss hallgatni rá. Oké?

Naomi elfordította a tekintetét. Csak arra vágyott, hogy Karal menjen már, de nem mozdult. Ehelyett leroskadt, a hátát a falnak támasztotta, a térdét széles mellkasához húzta.

– Meghallottam a tervet, hogy con du gehst páran. Idehozunk. Mé? Én elleneztem. Mi értelme felnyitni a sebet? Marco azt mondta, megéri. Azt, hogy veszélyben leszel, amikor bekövetkezik, Filip pedig megérdemli, hogy láthassa az anyját, oké? Marco pedig Marco, szóval si.

Karal végighúzta két tenyerét a fején. Rövidre nyírt haja halk, sziszegő hangot adott ki, szinte hallani is alig lehetett. Naomi megmagyarázhatatlan vágyat érzett, hogy megérintse, megvigasztalja őt, mégsem tette. Amikor a férfi újra megszólalt, elcsigázottnak tűnt.

– Kis senkik vagyunk sorsfordító időkben, oké? Amikor eljött a Mészárosok és Marco ideje… hogy történelmet csináljanak. A többi pinché bolygó kinek kell? Csak hagyd ezt az egészet, oké? A te Holdened talán nem kapja be a csalit. Talán valaki más kioldja a bombát, mielőtt ő ideérne. Talán, ha összehúzod magad, túlélheted. Ez ennyire rossz lenne? Hogy megteszed, amit kell, hogy életben maradj?

Naomi vállat vont. Egy darabig egyedül a légvisszaforgató kattogását lehetett hallani. Aztán Karal nagyokat nyögve feltápászkodott. Idősebbnek tűnt, mint ahogy Naomi fejében élt. Nem pusztán az évek tették, gondolta magában Naomi. Egy pillanatig ismét fiatalnak érezte magát, képzeletben visszarepült a Ceresre, Filip a kiságyában óbégatott, miközben ő az Augustín Gamarráról szóló híreket nézte. Először ötlött fel benne a gondolat, hogy ezen a hajón mindenki ugyanúgy figyelte a Föld halálát valós időben, ahogy egykor ő nézte, ahogy a hírcsatornán felvillan és kihuny a Gamarra szentjánosbogárfénye, aztán tízszer-tizenkétszer újra meg újra, miközben a riporter kommentálta az eseményeket. Mondani akart valamit, de nem tudott, ezért csak nézte, ahogy Karal kinyitja az ajtót, aztán becsukja maga mögött. A retesz a helyére kattant. Naomi kitörölte a nedvességet a szeméből, és – amint biztosra vette, hogy a férfi már nem jön vissza – kiköpte a dekompressziós készletet a tenyerébe.

A nyáltól lucskos és a hüvelykujjánál alig nagyobb eszköz azok közé tartozott, amelyeket minden lépegetővezető állandóan magánál tartott. Egy kis ampulla befecskendezhető, oxigénnel teli mesterséges vér, és egy pánikgomb, amely vészhelyzeti kérést adott le, hogy beindítsa a légzsilipek nyitómechanizmusát. A Pellához és a Rocihoz hasonló hadihajók alapvető biztonsági megfontolásokból nem törődtek az efféle kérésekkel. A Canterbury és más kereskedelmi hajók rendszerint engedélyezték, hiszen olyan civilekkel voltak tele, akik nagyobb veszélyt jelentettek önmagukra, mint bármilyen kalóz vagy behatoló. Naomi nem tudta, hogyan reagál majd a Chetzemoka, ám csupán egy módon deríthette ki. Már csak egy manőverezhető űrruhára volt szüksége, és azt kellett tudnia pontosan, mikor állítja le a hajtóművet a hajó.

Onnantól már csak a hajó felett kellett átvennie az irányítást, esetleg kivetni a reaktormagot, és elhúzni a francba Marcótól. Újra. Elszorult a szíve, amikor eszébe jutott Filip… és Cyn és Karal és mindazok, akik egykor fontosak voltak a számára. Akiket szeretett. Egy nagyobb fájdalom visszhangja volt ez, és meg tudta állni, hogy ne foglalkozzon vele.

– Lánykoromban nem tudott megtörni – mondta az apró fekete szerkezetnek. – Fogalmam sincs, miért gondolta, hogy most menni fog.

Harminchatodik fejezet: Holden Holden rettenetesen szeretett volna aludni, mégsem jött álom a szemére. Néhány órányi öntudatlanságnál többet nem tudott kicsikarni magából, ami után kóválygott, és gyűröttnek érezte magát. Felkínálták neki a lehetőséget, hogy költözzön vissza a lakosztályba az állomáson, de erről hallani sem akart. Habár sokkal jobban aludt, ha a gravitáció a matracon tartotta, nem akarta otthagyni a hajót. Már nem is emlékezett, mikor borotválkozott utoljára, de az arcán és a nyakán összevissza kisarjadó borosta kissé viszketett. A munkának szentelt műszakok elviselhetőbbek voltak. Az új brigád ellenőrizte a korábban már ellenőrzött rendszereket, szabotázsra utaló jeleket kerestek, amelyeket legutóbb nem vettek észre, és ez lekötötte őt valamennyire. És emberekkel is beszélgethetett. Amikor távoztak, Holden evett valamit a hajókonyhában, próbált szundítani egy keveset, aztán tétován bolyongott a hajóban, mintha keresne valamit, de nem emlékezne rá, mi az.

Aztán – elkerülhetetlenül, és noha tudta, hogy nem szabadna – belenézett a hírcsatornákba.

– Miután a Medina Állomás elhallgatott, minden kapcsolat megszűnt a gyarmatosított bolygókkal. Csupán találgatni tudunk a Fólkvangr nevű településről kapott részleges beszámoló jelentőségét illetően, amelyben az Új-Triton déli féltekéjén tapasztalt idegen tevékenységről számoltak be…

– A kikötői hatóság szóvivője úgy nyilatkozott, hogy a Ganymedes semleges státusza a kisbolygó egyetemes fontosságának kifejezése, nem politikai állásfoglalás…

– Az EN erői már úton vannak, de nem tisztázott, vajon a miniszterelnök ténylegesen a versenynaszád fedélzetén utazik-e, vagy csak az ellenség figyelmét igyekeznek elterelni a hagyományosabb módon zajló evakuációról. Avasarala megbízott főtitkár ettől függetlenül biztonsági zónának nyilvánította a versenynaszád útvonalának körzetét, és a környéken tartózkodó összes hajót értesítették, hogy húzódjanak lőtávolságon kívülre, amíg…

A fénysebesség, állapította meg magában Holden, átok. Így még az emberiség által elérhető legtávolabbi sarkok is közelinek hatnak, és ez az illúzió bizonyos szempontból mérgező. A Tycho Állomás és a Föld közötti késedelem valamivel kevesebb volt fél óránál, hajóval viszont napokba telne eljutni ilyen messzire. Ha Alex vagy Naomi meghalna, ő perceken belül értesülne róla. Beszíjazva lebegett a kabinban, lekapcsolt lámpák mellett, és a hírcsatornák között váltogatott, előre-hátra ugrált, hátha időközben történt valami, miközben tudta, hogy ha így lenne, semmit sem tehetne. Úgy érezte, mintha egy befagyott tavon állna, és a jégen keresztül figyelné, ahogy azok, akik fontosak számára, odalent fulladoznak.

Ha nem tudhatott volna róla – ha minden, ami most zajlott, olyan helyen történik, amit nem tarthat szemmel –, talán el tudta volna fordítani a tekintetét. Talán le tudta volna csukni a szemét, és legalább álmodik róluk. Amikor kapcsolatkérés jelent meg a kézi terminálján, örömmel fogadta.

– Paula! – köszöntötte a nőt Holden.

– Holden! – felelte a hacker. – Nem tudtam biztosan, milyen beosztásban dolgozik. Attól féltem, hogy az alvásra kijelölt műszakban hívom.

– Dehogy – nyugtatta meg Holden. Nem tudta, miért védekezik amiatt, hogy ébren van. – Semmi gond. Beszélhetünk. Mit tudott meg?

A nő szélesen elmosolyodott.

– Füstölgő puskacsövet találtam. Átküldhetem a jelentést…

– Ne! Mármint de. Csak biztosan érteni fogom, amit látok?

A képernyőn a nő somolyogva nyújtózott egyet.

– Épp vacsorázni készültem. Találkozzunk a La Fromagerie-ben, és mindent részletesen elmagyarázok.

Holden megnyitotta az állomás címjegyzékét. Nem volt messze. Ha Naomi ebben a pillanatban meghalna, a hírt nagyjából akkor kapná meg, amikor odaér. Talán valamivel előbb. A tenyerét kiszikkadt szeméhez szorította.

– Jól hangzik – válaszolta.

– Maga fizet.

– A fejemhez szegezi a fegyvert, oké, oké. Már indulok is.

Az étterem kicsi volt, az asztalok mintha valódi fából készültek volna, de szinte biztosan az állomás hidroponikus gazdaságában termesztett bambuszrostokból préselték; aki akár a legkevésbé is elfogadható árakat számolt fel az ételekért, egészen biztosan nem engedhette volna meg magának a valódi fát. Paula egy közvetlenül a fal mellé állított asztalt választott ki magának. A pad, amelyen ült, szokványosnak hatott. Amikor Holden letelepedett vele szemben, a lába nem ért le teljesen a fedélzetre.

– Főnök! – köszönt Paula. – Már rendeltem.

– Nem vagyok éhes. Mit tudott meg?

– Vessen rá egy pillantást! – felelte a nő, és odatolta elé a kézi terminálját. A képernyőt kódok strukturáltan szétszórt halmaza borította, a szerkezeteken belül újabb szerkezetek bújtak meg, az ismétlődő szakaszok közötti különbségek olyannyira elhanyagolhatóak voltak, hogy szinte észrevétlenek maradtak. Mintha egy számára ismeretlen ábécével írott költeményt nézett volna.

– Mit látok?

– Ez a két sor – válaszolta a nő. – Ez küldi a megállító kódot a mágnespalacknak. Ezek a feltételes állítások, amelyek előhívják. Ha elérik a kilencvenöt százalékot, csillaggá robbantak volna szét. Ha ez a dokkban történik, márpedig nagy valószínűséggel ekkor történt volna meg, az állomás egy jókora darabját is leszakítja.

– És az új szoftver? Amelyik most fut a hajóban?

– Abból hiányzik – jelentette ki Paula. – Ez az a pillanat, amikor elismerően néz rám, amiért megtaláltam két sor kifejtetlen kódot a fúziós reaktor mágneses konténmentjének meghajtójában.

– Valóban lenyűgöző – válaszolta kötelességtudóan Holden.

– Köszönöm, de nem ez az igazán klassz része a dolognak. Vessen egy pillantást a kioldósorra! Látja azt a rengeteg, nullára állított végrehajtási parancsot? Az összes olyan rendszerparamétert adják meg, amelyeket nem használtak.

– Jól van – mondta Holden. A nő sugárzó arckifejezéséből arra következtetett, hogy több rejlett a szavaiban. Talán ha képes lett volna aludni…

– Univerzális csapda. Azt szeretné elérni, hogy akkor robbanjon, amikor már hat napja elhagyta a kikötőt? Nagyjából félmillió másodpercre kell beállítani a végrehajtási parancsot. Akkor, amikor élesítik a fegyverrendszereket? Ezt a végrehajtási parancsot kell egyre állítani itt. Legalább tucatnyi más módon lehet aktiválni, ráadásul különféle párosításokban.

– Ez érdekes…

– Ez egy kibaszott füstölgő puskacső – javította ki Paula. – A konténment meghibásodása után nem sok adat marad. Nem szabadna megtörténnie, időnként mégis megesik. Mindig azzal jöttek, hogy elkerülhetetlenek a balesetek, mit lehetne tenni? A hajók néha felrobbannak. Ez viszont azt bizonyítja, hogy valaki kifejezetten ehhez készített el egy eszközt. És hogy újra meg újra megtörténhessen, valahányszor be tudják csempészni a kódjukat egy általuk halálra ítélt hajóba. Amit itt látunk, az talán ezer olyan gyilkosság tárgyi bizonyítéka, amelyekről eddig talán azt sem tudtuk, hogy gyilkosságok.

Az izgalomtól feszültté vált Paula hangja, a szeme ragyogott. Holdent egyre inkább nyugtalanította a helyzet.

El kell intéznem valamit, idézte fel magában Naomi szavait. És nem szabad, hogy belekeveredj a dologba. Egyáltalán nem.

Ez lett volna az? Naomi ebbe nem akarta bevonni őt, a Rocinantét? És mit jelentett, ha igen? Paula még mindig őt nézte, izgatott várakozással a tekintetében. Holden nem tudta, hogyan reagáljon, és a csend kezdett kínossá válni.

– Klassz? – kérdezte végül.

Fred Dobos íróasztalánál ült, és az asztal lapjára könyökölt, az állát a tenyerébe támasztotta. Ugyanolyan fáradtnak tűnt, amilyen kimerültnek Holden érezte magát. A képernyő Dobost és Sakait mutatta az egyik vallatószobában. Az asztalt, amely általában elválasztotta őket, most félrefordították, Dobos pedig a székében hátradőlve felrakta rá a lábát. Fogoly és fegyőr egyaránt valami kávénak tűnő italt kortyolgatott. Sakai elnevette magát valamin, és a fejét ingatta. Dobos hamiskásan elmosolyodott. Fiatalabbnak tűnt. Holden hirtelen rádöbbent, hogy a nő leeresztette a haját.

– Mi a fene ez? – kérdezte.

– Profizmus – felelte Fred. – Érzelmi kapcsolat kialakítása. Bizalomépítés. Már félig meggyőzte Sakait, hogy bárki bízta is meg, képes szétrobbantani az állomást, és benne őt is. Az az ember mindent el fog árulni nekünk, amire rákérdezünk, aztán, ha hagyunk rá elég időt, megpróbál visszaemlékezni olyan dolgokra is, ami után eszünkbe sem jutott nyomozni. Senki sem annyira lelkes, mint a frissen áttértek.

Holden a karjába fonta a kezét.

– Szerintem elfeledkeztél a „verjük össze egy villáskulccsal” módszerről. Én inkább azt választanám.

– Nem hiszem.

– Ebben az esetben kivételt tennék.

– Nem. Dehogy. A kínzás az amatőrök módszere.

– Na és? Akkor nem profin csinálnám.

Fred felsóhajtott, és odafordult felé.

– Nemtörődöm keményfiúként majdnem ugyanolyan fárasztó vagy, mint hajthatatlan cserkészként voltál. Remélem, hogy az inga hamarosan megállapodik valahol középen.

– Nemtörődöm?

Fred vállat vont.

– Találtál valamit?

– Igen – felelte Holden –, de nem az újonnan telepített meghajtóban. Az teljesen egészséges.

– Hacsak nincs más is.

– Aha.

– Sakai szerint nincs.

– Nem igazán tudom, erre hogyan feleljek – mondta Holden. Aztán egy pillanattal később: – Gondolkodtam.

– A Pelláról küldött üzeneten?

– Igen.

Fred felállt. A tekintetében keménység tükröződött, de nem részvétlen.

– Számítottam erre a vitára, Holden. Itt több forog kockán Naominál. Ha a protomolekulát fegyverré alakítják, vagy egyszerűen csak ránk szabadítják…

– Az nem érdekes – vágott a szavába Holden. – Várj, nem így értettem. Nyilván érdekes. Nagyon is. Csupán semmin sem változtat. Nem… – Elhallgatott, nyelt egyet. – Nem próbálhatjuk kiszabadítani Naomit. Nekem egyetlen hajóm van, nekik fél tucat. Minden porcikám arra vágyik, hogy beindítsam a hajtóműveket, és eszeveszettül égessek, hogy mielőbb odaérjek, de ezzel semmit sem érünk el.

Fred néma maradt. Sakai nevetésének távoli hangja szűrődött ki a hangszóróból. Egyikük sem törődött vele. Holden a kezére pillantott. Mintha meggyónni készült volna valamit. Talán így is volt.

– Bármi folyik is itt – szólalt meg újra Holden –, bármibe keveredett is Naomi, nem oldhatom meg csupán azzal, hogy magamra öltöm a fényes páncélomat, és belevetem magam a csatába. Úgy látom, hogy kizárólag azzal segíthetek most bármit is, ha ragaszkodunk az eredeti tervhez. Ha elviszlek a Lunára. Ha Dawes, Sakai és Avasarala kapcsolatba tudna lépni azokkal a szemétládákkal, Naomi alkualap lehet. Esetleg kicserélhetjük őt valamelyik foglyodra a hajóbörtönből. Vagy Sakaira. Vagy valami.

– Erre az elhatározásra jutottál?

– Igen – felelte Holden, és mintha hamutól fulladozott volna.

– Felnőttél valamennyire, amióta megismerkedtünk – állapította meg Fred. Holden együttérzést hallott ki a szavaiból. Vigasztalást. – Már bánom, hogy nemtörődömnek neveztelek.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ez jó dolog. Te csináltál már ilyet? Hogy úgy szerettél valakit, mintha egyek lennétek, mégis magára hagytad a bajban?

Fred Holden vállára tette a kezét. A kor és a viszontagságok bármennyire törékenynek mutatták az arcvonásait és a testét, a szorítása ugyanolyan határozott maradt.

– Fiam, több embert gyászoltam már, mint ahánnyal egész életedben találkoztál. Az ilyesmiben nem szabad a szívedre hallgatnod. Az alapján kell cselekedned, amit tudsz, nem amit érzel.

– Mert ha az érzéseimre támaszkodom… – kezdte Holden, és belegondolt, hogy a mondat valahogy úgy végződne: Kiverem Sakai összes fogát, vagy Mindannyiunkat megöletem. Fred meglepte.

– Akkor elveszítjük Naomit.

– Útvonal kijelölve – jelentette Chava Lombaugh a pilótafülkéből. – Várom a parancsát, uram.

Holden próbált hátradőlni a présülésében, de a tolóerő biztosította nehézkedés nélkül csak a nyakát egyenesítette ki. A szíve vadul zakatolt, az adrenalin hűvösen áramlott szét az ereiben.

Nem ehhez szokott. A parancsnoki fedélzetet túlságosan zsúfoltnak érezte. Sun-yi komoly és nyugodt tekintettel ült a fegyverzetvezérlésnél. Maura már üzembe helyezte a kommunikációs állomást, a műszereket figyelte, nem tényleges szükségből, hanem mert ez volt a dolga. Alex hangjának kellett volna megszólalnia. Mellette Naominak kellett volna hevernie az ülésben.

Nem lett volna szabad iszonyú félelmet éreznie.

– Rendben – szólalt meg. – Csináljuk!

– Uram – válaszolta Chava. A figyelmeztető fény sárgából pirosra váltott, és Holden az ülésére hanyatlott. A Tycho Állomás eltávolodott mögöttük. Egy óra sem kell hozzá, és túl kicsi lesz ahhoz, hogy szabad szemmel látni lehessen. Holden kivárt három hosszú, reszkető lélegzetvételnyi időt. Négyet.

– Milyennek tűnik a helyzet, mister Ip?

A gépészeti fedélzetről Sandra Ip válaszolt – noha Amosnak kellett volna: – Minden rendszer a tűréshatáron belül.

– Vagyis nem robbantunk fel – állapította meg Holden.

A csatorna egy pillanatra elhallgatott.

– Így van, uram. Nem robbantunk fel.

Holdent rettenetesen zavarta, hogy nem bízhatott a saját hajójában. A Rocinante mostanáig egyet jelentette a stabilitással, amióta Holden először a fedélzetére lépett. Az életét ugyanúgy rá merte volna bízni a hajóra, ahogyan biztosra vette, hogy a szíve tovább dobog. Nem kellett gondolkodnia rajta. Furcsának érezte volna, ha másként tesz.

Ez azonban már a múlté. Sakai szabotázsakciója ugyan nem ölte meg, Holden mégsem úszta meg sértetlenül. Hosszú idő kell még, amíg biztosra veheti, hogy nem várnak rá kellemetlen meglepetések a hajón. Olyan rejtett szoftverek, amelyek a megfelelő pillanatban kieresztenek minden levegőt, vagy gyilkos gyorsításba hajszolják a hajtóműveket, vagy arra várnak, hogy az ezernyi más módozat valamelyikével működésképtelenné tegyék a hajót, és végezzenek a legénységgel. Mindent ellenőriztek, és semmit sem találtak, de korábban is ugyanez történt, és kis híján meghaltak a figyelmetlenségük miatt. Hiába néznek mindent újra át, már sosem lehet biztos benne, hogy valami nem kerülte el a figyelmüket. Mostantól – talán hosszú ideig, talán örökké – olyasmiken fog tűnődni, amiken eddig soha. Bosszantotta, sőt dühítette, hogy megingatták a hitében.

Nem tudta biztosan, vajon még mindig a Rocinantéra gondol-e.

– Rendben – mondta aztán, és kicsatolta magát. – Megyek, és csinálok magamnak egy kávét. Igyekezzenek semmit se tönkretenni, de ha mégis így alakulna, azonnal szóljanak!

Az „igenuram”-ok” kórusa furcsán lehangolónak hatott. Jobban örült volna, ha tudják, hogy csak viccelt. Vagy válaszként el mertek volna ereszteni egy tréfát. A hivatalosságuk is csak azt az érzést erősítette benne, hogy ez már nem az ő hajója.

Fredet a hajókonyhában találta, ahogy a kézi termináljába beszélt, egy egyértelműen Anderson Dawesnak szóló üzenetet rögzített. Holden csendesen elkészítette a kávéját az olyan kifejezéseket hallgatva, mint „kommunikációs csatornák” és „súlyos bizalomhiány”. Amikor Fred végzett, egymásba fonta az ujjait, és odapillantott felé.

– Én is kérnék egy olyat. Tejszínnel, cukor nélkül.

– Mindjárt hozom – felelte Holden. – Valami hír?

– Az eredeti marsi kíséret két hajója megadta magát.

– Komolyan?

– Túl messze jártak az összecsapástól, hogy befolyásolhassák a csata végkimenetelét, és össztűz alá vették őket. Nem tetszik a dolog, de nem szeretném felülbírálni a parancsnokukat.

– Csak nekem tűnik így, vagy ezek tényleg szarrá vernek minket? – kérdezte Holden, miközben az asztalhoz vitte a két bögre kávét. – Valóban ennyivel jobbak lennének, vagy mi vagyunk sokkal csapnivalóbbak, mint gondoltuk?

Fred belekortyolt a kávéjába.

– Hallottál már a gaugamélai csatáról?

– Nem – válaszolta Holden.

– III. Dareiosz perzsa uralkodónak kétszázezer katonája volt. Baktriaiak, arakhósziaiak, szkíták. Meg jó néhány görög zsoldos. A másik oldalon harmincötezer katona és III. Alexandrosz makedón király. Nagy Sándor. Öt perzsa jutott minden makedónra. Könnyedén le kellett volna mészárolniuk mindet. Alexandrosz azonban olyan sok ellenséget csalt ki a szárnyra, hogy rés nyílt a perzsa vonalak között. Alexandrosz megparancsolta az embereinek, hogy alkossanak éket, a saját lovasságával az élen betört, és megindult egyenesen az uralkodó felé. Mindkét oldalról hatalmas haderő vette körül. Mégsem számított, mivel tudta, hogyan jusson el Dareioszhoz. Alexandrosz olyasmit látott meg, amit senki más nem vett észre.

Ezekkel az emberekkel, a KBSZ-nek ezzel a jelentéktelen csoportjával szemben hatalmas túlerőben vagyunk a Földdel és a Marssal szövetkezve. Sokkal több a fegyverünk. Mindez azért történhetett meg, mert valaki meglátott egy lehetőséget, amelyre senki más nem figyelt fel. Vakmerő módon olyan helyen támadtak, ahol senki más nem mert volna. Ekkora erő rejlik a pimaszságban, és ha a tábornoknak szerencséje van, és kellően elszánt, kihasználhatják ezt az előnyt, és folyamatosan védekezni kényszeríthetik az ellenséget.

– Szerinted ez a haditervük?

– Az enyém ez lenne – felelte Fred. – Nem arról van szó, hogy valaki az Övet vagy a Jupiter holdjait igyekezne az uralma alá hajtani. Mindent meg akar kaparintani. Mindent. Bizonyos fajta beállítottság szükséges ahhoz, hogy ilyet sikerre vigyenek. Karizma, zsenialitás, fegyelem. Egy Alexandrosz.

– Ez kissé csüggesztően hangzik – jegyezte meg Holden.

Fred felemelte a kávésbögrét. A „TACHI” nevet csupán homályosan lehetett kivenni, a piros-fekete betűk félig lekoptak a használattól. De nem tűntek el. Még nem.

– Már jobban értem, hogyan érezhette magát Dareiosz – folytatta Fred. – Milyen érzés hatalommal, ranggal, előnnyel rendelkezni. Különösen, ha valaki azt hiszi, tudja, hogyan működik a háború. Másra viszont nem figyel. És mire észreveszi, a makedón lovasság már előreszegezett lándzsákkal vágtat felé. Dareiosz mégsem emiatt veszített.

– Nem? Mert a történetből, amit az előbb elmeséltél, nekem úgy tűnt, hogy igen.

– Nem. Megfutamodott.

Holden ivott a kávéjából. A körletek felől kiszűrődő idegen hangok arra emlékeztették, hogy a dolgok nincsenek rendben. Hogy a múlt mintázatai felbomlottak, és lehet, hogy soha többé nem állnak össze.

– Viszont megölték volna, ha nem ezt teszi. Alexandrosz megölte volna.

– Talán. Vagy Dareiosz talán állta volna a rohamot. Vagy talán elesett volna, és a serege dühében szétzúzta volna Alexandroszét. Az uralkodó veszte nem feltétlenül jár a birodalom vesztével. A Földet nézem és az ott történteket. A Marsot. Azt, hogy mi történt a Tychón, és amitől a Medina esetében tartok. Látom, hogy Alexandrosz éke keresztültör a sorokon felém. Ugyanazt a döbbenetet érzem, mint Dareiosz, és ugyanazt a csüggedést. A félelmet. De én nem Dareiosz vagyok. És szerintem Chrisjen Avasarala sem az.

– Szóval nem gondolod, hogy nekünk befellegzett?

Fred elmosolyodott.

– Egyelőre fogalmam sincs, mit gondoljak. Addig nem is fogom tudni, amíg jobban meg nem ismerem az ellenséget. Viszont visszatekintve a történelemre azt látni, hogy sokkal többen hitték magukat Nagy Sándornak, mint ahányan valóban azok voltak.

Harminchetedik fejezet: Alex

Keresztülszáguldottak az ürességen, az ellenség szorosan a nyomukban maradt. Négy marsi hadihajó égetett mögöttük Alex hajójának hajtóművére célzó fegyverekkel, ahogy a Nap felé zuhantak. A másik kettő hátramaradt, hogy tovább ostromolják a fő haderőt. A támadók több mint fele leszakadt, és őutána eredt. Alex remélte, hogy Choudhary kapitánynak ez elég lesz, hogy megkapaszkodjon. Innen azonban semmit sem tehetett ezzel kapcsolatban, csak figyelhetett és reménykedhetett.

Az első néhány óra kizárólag azzal telt, hogy keményen égettek, és kitértek a rakéták elől. Amint azonban valamennyire megnövekedett a távolság a Megatron és a támadók között, az üldözés jellege megváltozott. Már nem arról szólt, hogy vagy ő fog be másokat, vagy mások őt. Alex jókora előnyhöz jutott, hetvenkét rakéta felhője vette körül, egyenesen a Luna felé tartott, és már égetett kifelé az erősítés. Ha semmi probléma nem merül fel, kevesebb, mint két nap múlva már biztonságban tudhatja magát.

Az ellenségnek mostantól azt kellett elérnie, hogy valami probléma adódjon.

– Újabb PVÁ-sorozatot adtak le ránk – jelentette Bobbie.

– Ez aranyos – felelte Alex. – Kitérek előlük. Akarod közölni a rakétákkal?

– Már megtettem.

Az ellenség pontvédelmi ágyúinak volfrámlövedékeit arra tervezték, hogy közelharcban átüssék a rakéták burkolatát. A jelenleg köztük lévő távolságból vagy felhívásként lehetett felfogni ezt, hogy a Megatron legénysége véletlenül eléjük tévedjen, vagy pedig kihívásként, hogy durván bemutassanak nekik. Alex bemérte a pályájukat, aztán megkapaszkodott, ahogy a manőverezőfúvókák lefelé és oldalra taszították a hajót, hogy kikerüljék az ellenséges tűz enyhe íveit, aztán fel és jobbra, hogy visszatérjenek az eredeti pályára. Körötte a rakétafelhő szétterjedt, hogy elengedje a lövedékeket a csóvák és a robbanófejek raja között.

– Követik ellenséges rakéták a sortüzet? – kérdezte Alex.

Bobbie egy pillanattal később válaszolt:

– Semmi.

– Tartsd szemmel őket! A barátaink kezdenek idegeskedni.

– Ez történik, ha vesztésre áll az ember – válaszolta Bobbie. Alexnek oda sem kellett fordulnia felé, egyszerűen kihallotta a nő szavaiból a mosolyt.

A hátsó kabinból Smith szaggatott zihálása hallatszott. A viszonylag mérsékelt egy g-s gyorsítás is a háromszorosa volt annak, amihez hozzászokott. A miniszterelnök órák óta forrón tartotta az irányított sugárnyalábot. Alex időnként Chrisjen Avasarala felvételről szóló szavait csípte el, máskor egy elnyújtott hangzókkal beszélő, barátságos férfihangot. Marsira tippelt.

A Megatron valaha játékszer volt, és noha a kijelzők évtizedekkel korábban elavultak, még mindig rengetek extrával voltak ellátva. Alex a külső kamerákra állította a fali képernyőket, és hirtelen végtelen csillagos égbolt bomlott ki előttük. A Nap nagyobbnak és fényesebbnek mutatkozott, mint a Földről nézve, de a kijelzők korlátai izzó fehérséggé szelídítették. Az ekliptika mentén mindenfelé a Tejútrendszer görbületei parázslottak, a többmilliárdnyi csillag fényét a távolság tompította. A rakétáktól körülvéve mintha szentjánosbogarak felhőjében repültek volna, mögöttük pedig fénylőn, akárcsak hét Vénusz a földi alkonyatban, a halálukat kívánó támadók csóvái tündököltek.

És Naomi hajójáé.

Bobbie felsóhajtott.

– Tudod, abból a rengeteg csillagból ezer már a miénk. Ez mennyi is? A galaxisunk egy százalékának három tízezrede? Emiatt háborúskodunk.

– Így gondolod?

– Te nem?

– Nem – válaszolta Alex. – Szerintem amiatt, hogy ki haraphat először a húsba a vadászat után, és ki mehet elsőként az ivóhelyhez. A párválasztás elsőbbségi jogáért. Hogy ki melyik istenben hisz. Hogy kié a legtöbb pénz. A főemlősök szokásos problémái miatt.

– A gyerekekért – tette hozzá Bobbie.

– Gyerekekért?

– Igen. Mert mindenki azt szeretné, hogy a gyerekei jobb helyzetből induljanak, mint ők. Vagy mint mindenki más gyereke. Valami ilyesmi.

– Igen, valószínűleg – ismerte el Alex. A személyes képernyőjét visszaváltotta taktikai kijelzőre, megnyitotta a Pelláról begyűjtött legfrissebb adatokat. A különös, civilnek tűnő jármű még mindig hozzákapcsolódott. Alex nem tudta megállapítani, vajon onnan szállítanak-e át, vagy oda visznek-e fel valamit. A kis haderő tagjaiból eddig egyedül ez nem tűnt egyértelműen katonai konstrukciónak. Naomi azóta nem lépett kapcsolatba senkivel. Alex nem tudta, ez vajon jót jelente, vagy probléma, de nem tudta megállni, hogy ötpercenként rá ne pillantson a hajóra, mint amikor valaki egy száradó sebet kapargat.

– Szoktál aggódni a gyereked miatt? – kérdezte Bobbie.

– Egy sincs – felelte Alex.

– Nincs? Azt hittem, van.

– Pedig nincs – mondta Alex. – Tudod, sosem voltam igazán olyan helyzetben, hogy legyen. Vagyis azt hiszem, lehettem, de nem éltem vele. Na és neked?

– Sosem vágytam rá – válaszolta Bobbie. – A meglévő családom bőségesen elég.

– Igen. A család.

Bobbie egy pillanatig hallgatott. Aztán:

– Rajta merengsz.

– Mármint Naomin?

– Igen.

Alex elfordult az ülésében. Bobbie páncélja mindkét falnak nekiszorult, szervomotorok rögzítették, támasztották ki. Mintha keresztre feszítették volna. A fedélzeten keletkezett sebhelytől, ahol kitépte belőle a másik présülést, úgy tűnt, mintha a hajó fenekén keresztül tört volna át. Sikerült egyszerre együtt érzőn és keményen néznie.

– Naná, hogy rajta merengek – válaszolta Alex. – Ott van velük. És valószínűleg bajba jutott. És sehogy sem értem, eleve hogyan kerülhetett oda. Nemsokára ideér a lovasság, hogy megmentsenek minket, és nem tudom eldönteni, támadjam-e a Pellát, vagy védelmezzem.

– Kemény dió – ismerte el Bobbie. – De tudod, hogy teljesítenünk kell a küldetésünket. A Lunára kell vinnünk Smitht. Védelmeznünk kell.

– Tudom. Mégis folyton ez jár a fejemben. Egyre azon gondolkodom, milyen módszerrel vethetnénk be a rakétáinkat, hogy átadassuk őt velük.

– Elképzelhető, hogy esetleg valami megvalósítható?

– Kizártnak tűnik – felelte Alex.

– Nincs annál rosszabb, mint amikor teljesítened kell a kötelességedet, miközben tudod, hogy az egyik társad bajba jutott.

– Nincs bizony. – Alex a Pella adataira pillantott. – Tudod, lehet, hogy…

– Őrködj tovább, tengerész! És figyelj! Újabb PVÁ-sorozat érkezik.

Alex már észrevette, és nekilátott beprogramozni a pályamódosítást.

– Optimista kis szarháziak. Ezt meg kell hagyni.

– Talán arra számítanak, hogy elálmosodsz.

A versenynaszád túlterhelése kellemetlen és furcsa helyzetet teremtett. Ahhoz, hogy a pilótaülésből a fejhez jusson, Alexnek a miniszterelnök és Bobbie motoros páncélja mellett is át kellett préselődnie. Bobbie esetében pedig Smitht kellett a présülés korábbi helyére száműzni, míg ő elfoglalta a parányi fülkét, hogy lehámozza magáról a páncélt, vagy visszakászálódjon bele. Senkinek eszébe sem jutott, hogy egymást váltva aludjanak a kabinban.

Maga Smith kellemes társaságnak tűnt, udvariasnak és figyelmesnek. Az „ártalmatlan” szó jutott róla az ember eszébe. Alex valamikor a lassú zóna idején hagyott fel azzal, hogy kövesse a marsi politikai eseményeket, ezért nem alakultak ki előítéletei sem róla, sem a politikájáról. Amikor ténylegesen elbeszélgettek, többnyire köznapi témákról esett szó – a Mars popkultúrájáról abból az időből, amikor mindketten felnőttek, arról, Smith mennyire hálás mindazért, amit ő és Bobbie megtesznek azért, hogy életben maradjon, és néhány kérdést tett még fel az Ilosszal kapcsolatban. Alexnek olyan érzése támadt, mintha a férfi kissé rajongva nézett volna rá. Ami elég durván furcsának tűnt, ha belegondolt.

És mégis, amikor Smith kidugta a fejét a kabinból, és közölte Bobbie-val, hogy Avasarala személyes üzenetet küldött neki, úgy lehetett érezni, mintha egy titkár kissé félve zavarta volna meg a főnökét. Alex különös késztetést érzett, hogy megnyugtassa a férfit, semmi gond, de nem igazán tudta, hogy tehetné meg ezt anélkül, hogy még kínosabbá váljon tőle az egész.

Bobbie köszönetet mondott neki, aztán egy darabig csak hallgatott. Alex az ellenségen tartotta a szemét, meg a Napon és az EN kísérő hajóinak adatain, amelyet egyelőre eltakart a napkorona.

– Alex! – Bobbie feszültnek tűnt.

– Tessék.

– Sehogy sem tudom elérni, hogy a bejövő jel kommunikáljon a szkafanderemmel. Fel tudnád rakni nekem a képernyőre? Magam is megcsinálnám, de…

Alex átkapcsolt a kommunikációs rendszerre, megnyitott egy mezőt a fali képernyőn, és átküldte rá az üzenetet. Chrisjen Avasarala arca tűnt fel. A nő idősebbnek tűnt, mint amire Alex emlékezett. A szeme alatt karikák sötétlettek, a bőre egészségtelenül szürkének hatott. A szárijában csak még sápadtabbnak tűnt. Amikor viszont megszólalt, a hangja éppoly magabiztosan csengett, mint máskor.

– Bobbie, szükségem van minden adatra, amit az eltűnt marsi hajókról összegyűjtöttél. Tudom, hogy azt fogod felelni, már mindent átküldtél, és persze megbízom benned, és elhiszem, amit mondasz, bla, bla, bla. De kurvára kellenek az adatok. Most. Megerősítették, hogy huszonnégy marsi jármű éget keményen a Gyűrű felé. A Barkeithtől kezdve két készletfeltöltő bárkáig mindenféle hajó. Akár egy kisebb kibaszott flotta. Smith azt mondta, utánanéz ennek, ami bármit jelenthet, például hogy pontosan tudja, mi ez az egész, és nem akarja elmondani nekem, mert a Marson épp államcsínyt hajtanak végre, vagy hogy egyszerűen nem akarja elárulni nekem. Így vagy úgy, annyit sem lehet kihúzni belőle, mint egy berezelt patkány seggéből.

– Sajnálom – szólt hátra a válla fölött Bobbie.

– Semmi olyan nem hangzott el, amit a szemembe ne mondott volna – válaszolta Smith.

– Állítsam meg a lejátszást? – érdeklődött Alex, de Avasarala már folytatta.

– Ha más hajókat is átjátszottak az üldözőitek kezére, akkor tudnom kell róla. Ha ezek az MEKH járművei, méghozzá tényleges marsi legénységgel, az teljesen más kérdés. És mivel nem válaszolnak, nem marad más, mint hogy belessek az ablakon. Ha valamit visszatartottál… valamilyen érzékeny adatot, valamit, amit nem szívesen osztottál volna meg velem… abszolút megértem. A hazaszereteted meg a feltétlen hűséged a Marshoz a megismerkedésünk óta kurvára idegesít, de tiszteletben tartom az érzéseidet. Katonaként és emberként is tiszteletre méltó vonás, de most ideje túllépned rajta, a rohadt életbe is.

Ezenkívül, Nathan, ha hallgatod ezt, márpedig nyilván hallgatod, jelenleg én vagyok a legjobb és egyetlen barátod. Engedélyezd Bobbie-nak, hogy mindent, amije van, megosszon velem, különben Istenre esküszöm, elérem, hogy egy út menti panelviskóból szórakozhass csak másokkal. Az emberiséget igyekszem megmenteni. Kibaszottul örülnék, ha valaki segítene.

Az utolsó szónál elcsuklott a hangja, és könnyek öntötték el a szemét. Alex szíve hirtelen elszorult, és a bánat, amit eddig sikerült semmibe vennie, egyszerre szétáradt benne. Avasarala mély lélegzetet vett, csúfondárosan elmosolyodott, aztán visszafordult a kamera felé. A kézfejével dühösen letörölte a könnyeit. Mintha elárulták volna.

– Na szóval. Elég a baszakodásból. Imádlak és csodállak, és már alig várom, hogy ideérj… hogy mindannyian ideérjetek, ahol szavatolhatom a biztonságotokat. És küldjétek a kurva adatokat! Most!

Az üzenet véget ért. Bobbie hosszan, reszketőn kieresztette tüdejéből a levegőt. Alex egész biztosra vette, hogy ha most hátranézne, őt is sírni látná. Smith hangja szólalt meg a kabinból.

– Én mindent elmondtam róluk, amit tudok – közölte. – A hajókról nem jelentették, hogy eltűntek volna. A legénységük tagjai mind igazoltan marsi polgárok. De a kísérő hajók esetében is így volt. Amíg alaposan át nem vizsgáltuk a hadsereg teljes állományi és készletadatbázisait, addig fogalmam sincs, mi lehet a helyzet.

Alex köhintett, hogy megköszörülje a torkát, mielőtt megszólalt.

– Avasarala nem nagyon bízik meg másokban, Nate. Hidd el, ez nem neked szól.

– Alapos – válaszolta Smith. – És nehéz helyzetbe került. Draper őrmester?

Hosszú hallgatás következett. Amikor Alex hátrapillantott, Bobbie üres tekintettel meredt maga elé. Az ajkát egyetlen vékony vonallá szorította össze.

– Saját magamtól és Avasarala bármiféle utasítása nélkül… Amikor bizonyítékra leltem, hogy valami eltűnt, ellenőriztem, mely parancsnokok feleltek a szóban forgó felszerelésért. Nem találtam semmiféle szabályszerűséget, valaki másnak azonban sikerülhet. Ha látnák.

Alex bezárta a mezőt, amely az imént még Avasarala arcát mutatta.

A hangulat feszültnek érződött. Smith mély lélegzetet vett, halkan, diplomatikusan hümmögött.

– Kérem, nekem is küldjön belőle egy példányt, Draper őrmester!

Behúzta maga mögött a kabin ajtaját. Alex felegyenesedett az ülésében.

– Tudod – szólalt meg –, egészen furcsa a viszonyod az áruláshoz. Egyrészről azt hiszem, senkit sem ismerek, aki nálad jobban szeretné a hazáját, másrészt…

– Tudom. Engem is teljesen összezavar. Már jó ideje.

– Ha a sereghez és ahhoz a nőhöz való hűséged egyszer szembekerül egymással, nem lesz könnyű dolgod.

– Ilyesmi nem történhet meg – jegyezte meg Bobbie. – Nem fogja hagyni.

– Nem?

– Veszítene – felelte Bobbie. – Utál veszíteni.

A Pelláról három órával később érkezett az üzenet. Az első pillanattól fogva egyértelmű volt, hogy sajtóközleményt látnak. A választ arra a kérdésre, amit mindenki feltett: ki tette ezt, és miért? A férfi egy íróasztalnál ült, mögötte két zászlón a KBSZ kettévágott körét lehetett látni. Az egyenruhája makulátlannak és ismeretlennek tűnt, a tekintete mélyen érzőnek és nyájasnak, már-már bocsánatkérőnek hatott, a hangja mély volt és zengő, akár egy brácsáé.

– Marco Inaros vagyok – jelentette be –, a Szabad Hadiflotta parancsnoka. A külső bolygók törvényes haderejeként nyilatkozunk, és immár elmagyarázhatjuk a földi és marsi elnyomóknak, valamint az Öv felszabadított népeinek, miféle feltételeken alapszik az emberi önrendelkezés, méltóság és szabadság eme új fejezete. Elismerjük a Föld és a Mars jogát a létezésre, de uralmuk a légkörük határainál véget ér. A világűr vákuuma a miénk. Mostantól a bolygók közötti minden forgalom a Naprendszer egész területén a KBSZ kizárólagos joga, és e jogot a Szabad Hadiflotta fogja biztosítani. A Föld és a Mars által kirótt minden vámot és adót törvénytelennek tekintünk, és nem tartjuk kötelezőnek ránk nézve. A belső bolygók által a rendszer szabad polgárainak okozott károkat felmérjük, hogy meghatározhassuk a kártérítés összegét, és amennyiben azt nem folyósítják az egész emberiség javára, tettük bűncselekménynek minősül.

A férfi hangja lüktetővé vált, ám ez egyáltalán nem tette mesterkéltté vagy zeneivé a szavait. Közelebb hajolt a kamerához, amitől egyszerre tűnt bensőségesnek és erősnek.

– Az idegenek kapuinak megnyitásával válaszút elé érkeztünk az emberiség történetében. Már megtapasztalhattuk, mennyire könnyű magunkkal vinni a kizsákmányolás, igazságtalanság, előítéletesség és elnyomás hagyományait ezekre az új világokra. De létezik alternatíva.

A Szabad Hadiflotta, valamint az Öv társadalma és kultúrája ezen új irányvonalat képviseli. Újrakezdünk mindent, és az emberiséget a korrupció, a kapzsiság és a gyűlölet terhe nélkül formáljuk újjá, amelyen a belső bolygók képtelenek voltak felülemelkedni. Elvesszük, ami jogosan megillet minket, igen, de ennél sokkal fontosabb, hogy vezetésünkkel az Öv új, jobb társadalommá alakul majd. Emberibb társadalommá.

Mostantól a többi bolygóhoz nyíló kapuk bezárulnak. A belső bolygók gyarmatosító hajóit a saját rendszerünkben található, meglévő állomásokhoz irányítjuk át, az általuk szállított javak pedig az olyan erős külső bolygók megteremtését fogják szolgálni, amelyeket kezdettől fogva megérdemeltünk. Többé sehol sem ismerjük és fogadjuk el a belső bolygók igáját ebben a rendszerben. A Szaturnusz és a Jupiter holdjai jog szerint minket illetnek. A Pallas Állomás, a Ceres Állomás, az Öv minden, levegővel megtöltött ürege, ahol akár csak egyetlen ember is él, az ott lakók természetes és törvényes tulajdona. Ígérjük, hogy akár életünk árán is megvédjük ezeket az embereket, az átfogó értelemben vett emberiség polgárait azoktól a régóta és igazoltan elkövetett gazdasági és erőszakos bűncselekményektől, amelyeket a Föld és a Mars fenyegetésében kellett elszenvedniük.

Marco Inaros vagyok. A Szabad Hadiflotta parancsnoka. És az Öv minden szabad polgárát arra szólítom fel, hogy ujjongva és dicső elszántsággal keljen ki a zsarnokság ellen. A Szabad Hadiflotta mindannyiótok biztonságát ígéri a védőszárnyunk alatt. A mai nap a miénk. A holnap a miénk. Az emberiség jövője a mi kezünkben van. Ma és mostantól fogva mindörökké szabadok vagyunk.

A képernyőn Marco Inaros az övbéliek jellegzetes köszönésére emelte a kezét, precizitásával és összpontosításával katonaivá tette a mozdulatot. Az arca az eltökéltség, erő és férfiasság megtestesülésének hatott.

– Mi vagyunk az öklötök – mondta. – És lecsapunk az ellenségeitekre, bárhol legyenek is. A Szabad Hadiflotta vagyunk. Az Öv és az új emberiség polgárai, titeket szolgálunk.

Erősödő akkord csendült fel, és csapott át tradicionális övbéli tiltakozó dalba, amely aztán pattogó ritmusú, felemelő indulóvá dagadt. Egy kitalált nemzet új himnuszává. A kép a kettévágott körbe, majd fehér képernyőbe úszott át. A Megatron legénysége hallgatott.

– Hát – törte meg végül a csendet Bobbie –, csinos pasas. És igazán karizmatikus. De ez a beszéd, huh.

– Valószínűleg hatásosnak gondolta – válaszolta Alex. – És hát, ha bevezetésképp megölsz pár milliárd embert, bármit mondasz, egy kissé megalomániásnak és hátborzongatónak fog hangzani, igaz?

Smith szólalt meg nyugodt hangon, mégis átütött rajta a rettegés.

– Nem hozzánk beszélt. – A kabin ajtajában állt, a keretbe kapaszkodott. Barátságos mosolya semmit sem változott, a jelentése viszont igen. – Az övbéliekhez intézte a szavait. És amit ők hallottak… amit ők láttak benne… egyáltalán nem hasonlít ahhoz, ahogyan mi láttuk ezt. Az ő szemükben az imént a győzelmet hirdette ki.

Harmincnyolcadik fejezet: Amos Hamu pergett az égből, mindent több milliméteres szürkeséggel fedett be. Minden bűzlött tőle. Kétszer is lehúzódtak az útról, hogy elengedjék a segélykonvojokat, egyszer pedig akkor, amikor egy ósdi elektromos karbantartó kocsi zúgott el mellettük, a platóján hat-hét egymáshoz kuporodó alakkal. Aludtak, amikor túlságosan besötétedett ahhoz, hogy lássanak, a bokrok közé és mellékutcákba tolták a kerékpárokat. A halott pasas tartós ételeinek íze egészen pocsék volt, de legalább nem tűntek mérgezőnek.

Négy nap elteltével az út menti növények a haldoklás jeleit mutatták: a zöld levelek megbarnultak, a talaj felé konyultak. A madarak megtébolyodtak. Csiripelve, csipogva, trillázva röpködtek mindenfelé. Valószínűleg verébnyelven mondogatták egymásnak, hogy: Te jó ég, mi folyik itt, mind el fogunk pusztulni, mégis kellemesnek hatott. Amos igyekezett elkerülni a nagyobb településeket, de a világnak ezen a részén kevés lebetonozatlan terület maradt.

Amikor keresztülhaladtak Harrisonburgön, jó tíz kilométeren át tucatnyi kutya követte őket, a falka lassanként összeszedte a bátorságát a támadáshoz. Amos előreengedte Kisbarackot, azonban a helyzet nem vált annyira komollyá, hogy golyókat kellett volna pazarolnia rá. Amint Baltimore közelébe értek, semmiképp nem lehetett kitérni az emberek elől.

Még mindig egynapnyira jártak az arkológiától, és a sós víz és a rothadás szaga lengte be a levegőt, amikor belebotlottak a másik csapatba. Egy üzletekkel teli utcán tekertek, a biciklik halkan surrogtak, Amos pedig észrevette őket a homályban, ahogy feléjük tartanak. Lelassított, de nem állt meg. Kisbarack ugyanígy tett. A kelet felől felsejlő fényből Amos arra következtetett, hogy délelőtt tíz óra körül járhat az idő, a sötétség miatt azonban nehezen tudta megállapítani, hány emberrel kell számolnia. Négyük körvonalait egyértelműen kivette. Lehet, hogy valamivel mögöttük még többen követték őket. Nehéz lett volna megmondani.

Csupa korom volt mindegyik, ahogy minden. Amennyiben volt náluk fegyver, Amos nem látta. Talán pisztolyok. Így célzótávolságon kívül tartotta őket, ha tűzpárbajra kerülne sor. Gyalogszerrel közlekedtek, tehát akár a biciklivel is lehagyhatták őket, ha úgy alakul. Az volt a helyzet, hogy Kisbarack közel sem tűnt annyira fenyegetőnek, mint amekkora veszélyt jelentett, és nagyjából mindenki a látszatból ítél. Az ilyen félreértések miatt haltak meg emberek.

A másik csapat lelassított, de nem állt meg. Óvatosak maradtak, de nem közömbösek. Amos felágaskodott a pedálon.

– Kisbarack! Mi lenne, ha lemaradnál egy kicsit?

– Rohanjam le őket?

– Ne! Egyelőre viselkedjünk felebarátokhoz illően!

A lány biciklije lelassult, leszakadt. Előttük a többiek is számot vetettek magukban, és más elhatározásra jutottak. Mind a négy Amos felé lépett, félénk üdvözlésképp felemelték az állukat. Nem akartak zűrt, hacsak valami zűr nem támad. Amos barátságosan rájuk mosolygott, és eszébe jutott, hogy pontosan az ilyen helyzetekben tanult meg így mosolyogni.

– Helló! – szólalt meg.

– Helló! – a négy fickó egyike közelebb lépett. Idősebb volt a többinél. Kecsesen mozgott, a súlypontja mindvégig alacsonyan maradt. Talán veterán lehetett. Talán csak bokszolt annak idején. Amos rámosolygott a fickóra, aztán a másik háromra. Feszültség kúszott fel a tarkóján és terjedt szét a vállán. Mélyeket lélegzett, kényszerítette magát, hogy ellazuljon.

– Baltimore-ból jöttök?

– Monktonból – felelte a harcos.

– Igen? Tornyok vagy síkvidék?

A harcos szája apró mosolyra görbült.

– Z torony – felelte.

– Zadislaw – mondta erre Amos. – Élt ott egy barátom. Valaha régen. Hogy mennek a dolgok odafent?

– Tízezer ember egy dobozba zsúfolva, nincs étel, és víz is alig maradt.

– Akkor nem valami jól.

– Az energiaellátás bedőlt. Baltimore pedig még rosszabb. Ne vedd zokon, de szerintem rossz irányba mentek. – A harcos megnyalta az ajkát. – Csinos kis bringák.

– Arra megfelelnek, amire kellenek nekünk – értett egyet Amos. – Délebbre csak romlik a helyzet. A becsapódástól igyekszünk minél messzebb kerülni.

– Ha viszont tovább megyünk délnek, megint melegebb lesz. Mi arra tartunk. A Baja komplexum felé.

Az egyik társa megköszörülte a torkát.

– Lakik ott egy unokatestvérem.

Amos elismerően füttyentett.

– Az pokolian messze van gyalog.

– Vagy elgyalogolunk odáig, vagy megfagyunk – válaszolta a harcos. – Jobb lenne, ha a barátoddal együtt velünk jönnétek.

– Köszönöm, hogy hívsz, de az ismerőseimmel találkozunk Baltimore-ban.

– Biztos vagy ebben?

– Inkább munkahipotézisnek mondanám, de egyelőre ezt tervezzük.

A harcos tekintete egy pillanatra megint a biciklire siklott, aztán vissza Amosra. A férfi ügyelt rá, hogy ne nézzen az Amos hátán lógó puskára. Megvárta, merre indulnak tovább. A társa bólintott.

– Akkor sok szerencsét. Arra mindannyiunknak szüksége lesz.

– Így igaz – felelte Amos. – Add át az üdvözletemet Bajának, amikor odaértek!

– Meglesz.

A harcos továbbindult az utcán, a többiek pedig vele tartottak. Amos meglazította a puska hevederét, de nem kapta a kezébe a fegyvert. A négy gyalogos némán baktatott a hamuszürke utcán. Kisbarack nyeregbe szállt, elhajtott mellettük. A leghátul haladó férfi utánafordult, de senki sem eredt a nyomába.

– Minden rendben? – kérdezte a lány.

– Persze – felelte Amos. A másik csapat árnyai belevesztek a homályba.

– Lebeszélted őket a kellemetlenkedésről?

– Én? Dehogy. Leginkább magukat beszélték le. Pillanatnyilag leginkább az véd meg minket, hogy mindenki úgy gondolja, jobb nem megölni a másikat és elvenni a cuccát. Hamarosan az emberek egyszerűen azt fogják feltételezni, hogy akit nem ismernek, el akarja vágni a torkukat. Már ha szerencséjük van.

Clarissa Amosra nézett. Az arcvonásai elsimultak, a tekintete intelligensnek és keménynek hatott.

– Nem úgy tűnik, mintha felzaklatnának a kilátások.

– Elfogadom, ami jön.

Minden megtett kilométerrel közelebb kerültek a tengerhez, és a rothadás és a só szaga egyre jobban facsarta az orrukat. Elérkeztek az áradás pereméhez: ahhoz a ponthoz, ameddig a szökőár kicsapott. A törmelék vonala olyan tisztán és határozottan kirajzolódott, hogy jóformán úgy tűnt, szándékosan húzták meg. Alacsony uszadékfal, sárral tapasztva. Amint áthaladtak rajta, a hamu sűrű sárral keveredett, az utcákat pedig fadarabok és építkezési műanyag, szakadt és szétázott ruhák, vízzel átitatott bútorok, elfeketedett, a sötétségtől, hamutól és sótól elhalt növények borították. Emellett emberi és állati tetemek, amelyek eltakarítására senki sem vette a fáradságot. Az abroncsok jókora rögöket csaptak fel a sáros útból, és keményebben kellett tekerniük, a teljes testsúlyukkal a pedálra kellett nehezedniük, hogy tovább forogjanak a biciklikerekek.

Körülbelül húsz kilométerre járhattak az arkológiától, amikor Amos belehajtott egy vízzel teli és hamuhabbal fedett kátyúba. A zökkenés meggörbítette a bicikli első abroncsát. Amos lerakta és otthagyta a kerékpárt, Kisbarack pedig lefektette mellé az övét.

Amos hangokra lett figyelmes. Minden lépésüket figyelték. Mivel azonban puskát cipeltek, mást viszont nem nagyon, senki sem próbálta megállítani őket. Köröttük az épületek földszintjét mindenfelé szétmosta a kérlelhetetlen víztömeg, a falak megrepedtek, az üzletek, lakások és irodák mindent az utcára okádtak magukból. Egyes helyeken az első emeletekkel ugyanilyen kegyetlenül elbánt az ár; másutt szerencsésebben alakultak a dolgok. E szint felett a város majdhogynem érintetlennek tűnt. Amos előtt folyton egy egészséges alak képe lebegett, akinek bokától lefelé elüszkösödött, csontig szétmállott a lábfeje.

– Valami vicceset láttál? – érdeklődött Kisbarack.

– Nem – felelte Amos. – Csak elgondolkodtam.

Az arkológia semmit sem változott. Fenyegetően emelkedett ki a romok közül, most ugyanúgy tornyosult a törmeléktől fulladozó utcák, mint annak idején a karbantartott utak és járdák fölé. Úgy tűnt, hogy a hatalmas épületet energiával ellátó reaktor még működött, mivel az ablakok feléből világosság áradt. Ha a legalsó réteget kitakarja a kezével, Amos úgy érezhette volna, mintha hamu helyett hó borítana mindent, és csupán a történelem legdurvább karácsonyát élné meg.

Begázoltak a legalsó szintre. Amos nadrágja szárához térdig fagyott sár tapadt. Üvegpipák és lábnyomok jelezték, hol üldögéltek korábban az emberek, de senki sem állt őrt. Amos legalábbis senkit sem látott.

– Na és ha nincs itt a barátod? – kérdezte Kisbarack, miközben Amos megnyomta a lift hívógombját.

– Akkor kitalálunk valami mást.

– Van bármi elképzelésed, mi lenne az?

– Még mindig semmi.

Amost voltaképp meglepte, hogy kinyílt a liftajtó. Az áradás tönkretehette volna a szerkezetet. Persze félúton fölfelé is elakadhat, ők pedig meghalhatnának odabent. Amikor Amos kiválasztotta a klubszintet, a képernyő rögtön életre kelt. Széles arcú nő vigyorgott rá gúnyosan, a felső ajkát sebhely rondította el.

– Mi a faszt akarsz?

– Amos vagyok. Erich barátja.

– Nem osztogatunk segélycsomagokat, bazmeg.

– Nem is ezért jöttem – válaszolta Amos. – Munkáról lenne szó.

– Munkát sem tudunk adni.

Amos elmosolyodott.

– Még új vagy ebben, leszbika? Én kínálok munkát. Azért jöttem, hogy megkérdezzem Erichtől, érdekli-e. Most kellene odamenned hozzá, és közölnöd vele, hogy valami pszichopata szállt be a liftbe, és beszélni akar vele, aztán ő megkérdezi, ki az, mire te azt feleled, valami Amos nevű krapek, aztán Erich megpróbál úgy tenni, mintha nem lepődött volna meg ezen, és szól, hogy engedj fel, és…

– Az ég kibaszott szerelmére! – Erich hangja távolinak tűnt, de fel lehetett ismerni. – Engedd föl, különben addig dumál, amíg fel nem adod!

Leszbika összevont szemöldökkel nézett a képernyőbe, aztán kipillantott az arkológia menürendszerére. De a fülke megindult.

– A jó hír, hogy itt van – jelentette be Amos.

Erich irodája ugyanúgy nézett ki, mint legutóbb. Amos már járt odabent: ugyanaz a fali képernyő mutatta ugyanazt az óceáni panorámát, a szék helyett a gumilabda állt az asztal mögött, amelyet beborítottak az adatfeldolgozó egységek és monitorok. Maga Erich sem tűnt másmilyennek. Legfeljebb még elegánsabbnak. A kontextus változtatott meg mindent. A monitoron szürkén és fehéren hömpölygött az óceán, Erich ruhái pedig jelmeznek hatottak.

Leszbika és a másik négy alaposan felfegyverzett gengszter, akik szakszerűen nem a ravaszon tartották az ujjukat, miközben átkísérték őket a lifttől, most kimentek, és becsukták maguk mögött az ajtót. Erich kivárta, amíg távoznak, és csak utána szólalt meg, de rossz karjának végén az apró kéz ökölbe szorult és kinyílt, mint olyankor szokott, amikor ideges volt.

– Nahát. Amos. Elevenebbnek tűnsz, mint vártam.

– Te sem látszol halottnak.

– Ha jól emlékszem, abban állapodtunk meg, hogy többé nem jössz vissza a városomba. Azt mondtam, kiadom rád a vadászati engedélyt.

– Várjunk csak! – szólalt meg Kisbarack. – Azt mondta, ha még egyszer idejössz, megöl?

– Dehogy – felelte Amos. – Csupán nagy általánosságban utalt arra, hogy valamelyik alkalmazottja végezhet velem.

Kisbarack felvonta az egyik szemöldökét.

– Aha, mert az egészen más.

– Ha az öregemberről van szó, nem néztem utána, túlélte-e, vagy sem. A megegyezés arról szól, hogy megtarthatja a házat, és én álltam a szavam. Ha ennél több kell, ahhoz túl sok a gondom.

– Én pedig nem fogok problémát okozni neked – válaszolta Amos. – Úgy gondoltam, eléggé megváltoztak a dolgok ahhoz, hogy a régi szabályok már ne lehessenek érvényesek az új helyzetre.

Erich a fali képernyőhöz bicegett. Odakint néhány sirály körözött, körvonalaik feketén rajzolódtak ki a színtelen égbolt előtt. Amos legutóbbról emlékezett, milyen épületeknek kellene állnia az előtérben.

A közelebbiek még többségében a helyükön voltak. Távolabb, a tengerpart felé már hiányzott néhány.

– Idebent voltam, amikor megtörtént – mondta Erich. – Az a hullám nem olyan volt, mint a hullámok, tudod? Mint a parton megtörő tajték. Mintha az egész kibaszott óceán felágaskodott és kimászott volna a partra. Egy halom környék, amit régebben irányítottam, egyszerűen megszűnt létezni.

– Én semmit sem láttam belőle – mondta Amos. – A hírek és az utána keletkezett zűrzavar épp elég volt.

– Merre voltál?

– Bethlehemben – felelte Kisbarack.

Erich visszafordult feléjük. A tekintetében nem lehetett haragot vagy félelmet felfedezni, de még elővigyázatosságot sem. Ez jó jelnek számított.

– Vagyis délnek indultatok el? Mennyire rossz a helyzet odafent?

– Nem abban a Bethlehemben – javította ki Amos. – A karolinai közigazgatási kerületben.

– Ahol a Verem van – emelte fel a kezét Kisbarack, akár egy kisdiák. Majd kisvártatva hozzátette: – Volt.

Erich döbbenten pislogott, és nekitámaszkodott az íróasztalnak.

– Ahol a harmadik szikla becsapódott?

– Ahhoz közel, igen – felelte Amos. – A szállodával együtt odaveszett a tequila is, amit tőled kaptam, szóval szívás volt.

– Jól van. Hogy lehet, hogy még életben vagytok?

– Gyakorlat teszi a mestert – felelte vidáman Amos. – De nem ez a lényeg. Munkám lenne a számodra. Vagyis Kisbaracknak lenne, de én is benne vagyok. Elkelne egy kis segítség.

– Miféle munka? – kérdezte Erich. A hangja éberebbnek, összeszedettebbnek hatott, egyértelmű volt, hogy üzletről beszél. Mintha hirtelen felocsúdott volna. Amos intett Kisbaracknak, hogy folytassa. A lány magához szorította két pálcikavékony karját.

– Ismered a Winnipesaukee-tavat?

Erich a homlokát ráncolva bólintott.

– A mesterséges tavat?

– A visszaállítottat, igen – felelte a lány. – Van egy enklávé a Rattlesnake-szigeten. Az egész helyet fallal védik. Saját biztonsági szolgálattal. Körülbelül tizenöt birtok lehet rajta.

– Figyelek – mondta Erich.

– A tóba kinyúlóan építettek oda egy privát rakétakilövő állást. Az egész lényege az, hogy leszállhassanak a rövid utakra fellőtt rakétákkal, vagy a Lunáról, vagy a Lagrange-állomásokról, és gyalog hazajuthassanak. Mindenki hangárt tart fenn az ottaniak közül. Valószínűleg semmi olyasmi nincs ott, amit Epsteinnel szereltek volna fel, de a Lunára eljuthatunk valamelyikkel. Az országúton haladva nem lehet átjutni az ellenőrző pontokon, a víz felől viszont megközelíthető a hely. A csónakház zárszerkezeteit feltörték. Ha a megfelelő kódot ütjük be, kinyílnak még akkor is, ha nincs a közelben a biztonsági kártya.

– És ezt honnan tudod? – kérdezte Erich.

– Régebben ott nyaraltam. Ott szöktünk ki és be, amikor a nyomortelepekre kirándultunk.

Erich úgy bámult Kisbarackra, mintha nem egészen értené, a lány hogyan jutott be a szobába. Röviden és keményen felkacagott, mégsem elutasítón. Amos vette át a szót.

– Azt tervezzük, hogy szerzünk egy hajót, és fölmegyünk a Lunára.

Erich leült a labdára, széttárta a lábát, és félig lecsukott szemmel előre-hátra gördült néhány centimétert.

– És mi a buli?

– Buli? – értetlenkedett Kisbarack.

– Mit csaklizunk el? Hol van ebben a pénz?

– Sehol – felelte Kisbarack.

– Akkor mi hasznom származik belőle?

– Kijutsz innen – válaszolta Amos. – A hely már akkor is egy patkányfészek volt, mielőtt valaki ráloccsantotta az Atlanti-óceánt. És nem lesz jobb.

Erich csökött, hasznavehetetlen karja a testéhez szorult.

– Tisztázzuk a dolgot! Egy olyan buliról beszélünk, ahol hét-, talán nyolcszáz kilométert utazom, besurranok valami zsoldos magánhalálosztag mellett, elkötök egy hajót, és annyit nyerek vele, hogy itt hagyok mindent és mindenkit, amim csak van? Aztán mi jön? Orosz rulett, ahol ha nyerek, megtarthatom a golyót? – éles, feszült hangon beszélt. Elharapta a szótagokat. – Ez itt az én városom. Itt a helyem. Baltimore kurva kérgéből vájtam ki a helyem, és rengeteget belefeccöltem ebbe. Rengeteget. És most behúzott farokkal szökjek el, mert valami lökött övbéli úgy döntött, be kell bizonyítania, hogy neki is van egy szúnyogfingnyi kis fasza, és az anyukája nem ölelgette eleget gyerekkorában? Egy frászt! Hallottál, Timmy? Egy frászt!

Amos lepillantott a kezére, azon gondolkodott, most mit tegyen. Elsőként az ötlött fel benne, hogy egyszerűen kineveti Erich ömlengő baromságát, de egészen biztosra vette, hogy ezzel semmi jót nem érne el. Megpróbálta kitalálni, Naomi mit mondana ebben a helyzetben, ám mielőtt bármi okos érv eszébe juthatott volna, Kisbarack odalépett Erichhez, és széttárta a karját, mintha át akarná ölelni.

– Tudom – szólalt meg, és a hangja elcsuklott valamilyen érzelemtől, amit Amos nem tudott azonosítani.

– Tudod? Mi a faszt tudsz?

– Hogy milyen mindent elveszíteni. Hogy mennyire nehéz, mert folyton arra gondolsz, hogy nem lehet igaz. Hogy valahogy biztosan visszakaphatod. Vagy hogyha úgy teszel, mintha nem veszett volna el, nem fogod észrevenni, hogy már nincs meg.

Erich arca megdermedt. A rossz keze olyan gyorsan tárult ki és csukódott össze, hogy úgy tűnt, mintha szét akarná roppantani az apró rózsaszín ujjacskákat.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Megismerkedtem ezzel a nővel, amikor bekerültem. Megölte a gyerekeit. Egytől egyig mind az öt meghalt. Tudta, mégis úgy beszélt róluk, mintha még élnének. Mintha másnap, amikor felkel, ott lennének vele. Azt hittem, meghibbant, és attól tartok, ez látszott is rajtam, mert az egyik nap megállított a büfében, és azt mondta: „Tudom, hogy halottak. De azt is tudom, hogy én ugyanúgy halott vagyok. Te vagy itt az egyetlen ribanc, aki azt hiszi, hogy még mindig él.” És amint kimondta ezt, pontosan tudtam, mire gondol.

Amos döbbenten nézte, ahogy Erich elsírja magát, aztán hebegni kezd. Kisbarack karjaiba hullott, az egészséges karjával átölelte a lányt, és fejét Kisbarack vállára hajtva könnyezett. A lány megsimogatta a haját, és odasúgott neki valamit, ami lehetett akár „tudom, tudom” is. Vagy valami más. Vagyis egyértelműen valami kedves és megindító történt, még akkor is, ha a férfi elképzelni sem tudta, mi a fasz lehetett az. Amos csak toporgott és várt. Erich egyre hangosabban, már egész testében rázkódva zokogott, aztán lassan lecsillapodott. Legalább negyedóra eltelhetett, mire a férfi kibontakozott Kisbarack öleléséből, visszabicegett az íróasztalához, aztán papír zsebkendőt keresett, hogy kifújhassa az orrát.

– Itt nőttem fel – szólalt meg remegő hangon. – Minden, amit valaha tettem… minden étel, amit megettem, minden vécé, amibe belehugyoztam, minden lány, akivel hancúroztam, minden a 695-ös körgyűrűn belül történt. – Egy pillanatig úgy tűnt, megint elsírja magát. – Sok mindent megéltem. Megéltem, amikor szar helyzetek normalizálódtak, aztán megint minden elszaródott, és folyton azzal próbálom nyugtatni magam, hogy ez is ilyen. Hogy csak átmeneti a zűrzavar. De nem az, ugye?

– Nem – felelte Kisbarack. – Nem az. Ez most egészen más.

Erich visszafordult a képernyőhöz, megérintette egészséges keze ujjainak hegyével. – Az ott az én városom odakint. Tudom, hogy szar hely, és bedarál mindenkit, aki úgy tesz, mintha nem így lenne. De… vége van, ugye?

– Valószínűleg – válaszolta Kisbarack. – Viszont az újrakezdés nem mindig rossz dolog. Még annak is volt derűs oldala, ahogy én tettem. És amid van, sokkal jobb, mint ami nekem megmaradt.

Erich lehajtotta a fejét. A sóhajában több rejlett annál, mint hogy felszabadult. Kisbarack két kezébe zárta a férfi egészséges kezét, és hosszasan hallgattak.

Amos megköszörülte a torkát.

– Akkor tehát vehetem úgy, hogy benne vagy, igaz?

Harminckilencedik fejezet: Naomi

Már napok sem álltak a rendelkezésére. Talán órák. Meglehet, csupán percek. És a tervben még mindig hatalmas hézagok tátongtak.

A kantinban ült, és egy tányér máglyarakás fölé görnyedt. Emberek vágtak át a helyiségen a legénységi körletek felől, némelyik marsi egyenruhát viselt, mások megszokott öltözetüket, egy kevesen a Szabad Hadiflotta új uniformisát, de a többi asztal üresen maradt, csak ő és Cyn ültek odabent. Korábban csaknem a legénység tagjaként kezelték. Most fogoly volt, és fogolyként megváltozott a napirendje. Olyankor evett, amikor mások nem ettek; olyankor használta az edzőgépeket, amikor mások nem; sötétben aludt, és az ajtaját kívülről zárták rá.

Hálás volt érte. Most a saját elméjének csendje kellett neki, és furcsamód kellemesen érezte magát benne. Valami történt az elmúlt napok során. Nem tudta volna meghatározni, pontosan mikor vagy hogyan, de a sötét gondolatok vagy eltűntek, vagy olyan hatalmasra növekedtek, hogy Naomi most már nem látta a horizontjukat. Nem érezte úgy, hogy megbolondult. Korábban néhányszor megtapasztalta már, hogy az elméje kifarol alóla, és ez most egész másnak tűnt. Felfogta, hogy meghalhat, hogy Jim elpusztulhat, hogy Marco talán sikert sikerre halmoz majd, hogy Filip talán sosem fog megbocsátani neki, vagy nem fogja megérteni őt. És tisztában volt vele, hogy mindez számított neki, és komolyan számított. Viszont nem taglózta le. Már nem.

A hajókat összekötő köldökzsinór teljes hossza mindössze ötven méter volt. Az összeköttetést a két hajó raktárszintjének légzsilipjei között hozták létre, ahonnan könnyebben eljuthattak a gépterembe, és szállíthattak át készleteket, így a legénységi szint légzsilipjei használatlanok maradtak. Az ottani szekrényekben manőverezhető űrruhákat tároltak. Egy darab hegesztőszalaggal vagy egy feszítővassal pár perc alatt hozzájuthatott egyhez. Megszerzi a szkafandert, kilép a Pella légzsilipjén, és nyitásra kényszeríti a Chetzemokáét a hajtómű leállítása és a Chetzemoka hajtóművének beindítása között eltelt időben. Felesleges lett volna számolgatnia. Rendkívül szűkös lesz az idő, mégis megvalósíthatónak vélte. És mivel megvalósítható volt, meg kellett tennie.

Természetesen akadtak megoldandó problémák. Először is nem volt se hegesztőszalagja, se feszítővasa, és mivel a kísérői most már megbízhatatlanként kezelték, esélye sem nyílt leltározás közben ellopni valamelyiket. Másodszor, amint Marco értesül róla, hogy elvitt egy manőverezhető űrruhát, és átugrott, semmiképp nem akadályozhatja meg, hogy a férfi rakétát lőjön ki a Chetzemokára. Vagy hogy, ami ennél is rosszabb, ha valamilyen módon ki tudná iktatni a közelségi csapdát, visszamenjen érte. Ha ellenben elcsenhetne egy szkafandert, miközben a leltár szerint teljes marad a készlet, lehet, hogy azt gondolnák, megölte magát. Ha meghalt, már nem jelenthet veszélyt. Kellően jól ismerte a készletnyilvántartó rendszert, ezért úgy vélte, rákényszeríthet egy frissítést. Tudta, hogy képes rá, amennyiben van elég ideje, és hozzá tud férni. Ám már csak néhány óra állt a rendelkezésére. Talán. Vagy talán kevesebb.

Ismerős, nyers hang szólalt meg a képernyőből, amelyen valamelyik hírcsatorna ment az üres terem előtt.

– Gao főtitkár többet jelentett a kormányom vezetőjénél. Személyes barátság fűzött hozzá, és rettenetesen hiányozni fog a társasága.

Avasarala arckifejezése elővigyázatosnak, összeszedettnek tűnt. Még a képernyőn, több százezer kilométer távolságból is magabiztosságot és nyugalmat árasztott. Naomi tudta, hogy talán csak színleli az egészet, ám ha így volt, hitelesen tette. Egy fiatal, rövidre nyírt, sötét hajú fiatalember kérdezgette, aki előrehajolt, és igyekezett felnőni az interjúhoz.

– A háború többi sebesültje…

– Nem – vágott a szavába Avasarala. – Nem háború. Nem sebesültek. Itt nem sebesültekről beszélünk. Gyilkosságokról. Ez nem háború. Marco Inaros tőlem hívhatja magát egy hatalmas hadiflotta admirálisának. Én is kijelenthetem, hogy én vagyok a kib…ott Buddha. Ettől még nem lesz igaz. Az a férfi egy bűnöző, rengeteg lopott hajóval, és több ártatlan ember vére tapad a kezéhez, mint bárki másnak az emberiség történetében. Szörnyeteg kisfiú.

Naomi bekapott még egy falatot a máglyarakásból. Bármiből készítették is a mazsolát, nem sikerült meggyőzőre, de rossz sem volt. Gondolatai egy pillanatra a hegesztőszalagra és a leltárhamisításra terelődtek.

– Egyszóval ezt nem háborús cselekedetnek tekinti?

– Miféle háborúról beszélünk? A háború kormányok közötti konfliktus, igaz? Ő mégis milyen kormányt képvisel? Mikor választották meg? Ki nevezte ki? Most, utólagosan sietve kijelenti, hogy az övbéliek nevében cselekszik. Na és? Bármilyen jelentéktelen gengszter háborút emlegetne a helyében, mert ez komolynak mutatja.

A riporter mintha váratlanul valami keserűt nyelt volna le.

– Elnézést, de ön szerint ez a támadás nem komoly?

– A támadás az emberiség történetének legnagyobb tragédiája – válaszolta mély, lüktető hangon Avasarala. Ő uralta a képernyőt. – De szűk látókörű, narcisztikus bűnözők hajtották végre. Háborút akarnak? Sajnálom. Letartóztatást kapnak, vádemelést és tisztességes tárgyalást egy olyan ügyvéddel, amilyenre telik nekik. Azt szeretnék, ha az Öv fellázadna, hogy az ott élő jóravaló, becsületes emberek mögé bújhassanak? Az övbéliek nem gengszterek, és nem gyilkosok. Hozzánk hasonló nők és férfiak, akik ugyanúgy szeretik a gyermekeiket, mint mi. Jók és gonoszak, bölcsek és bolondok, emberiek. És ez a „Szabad Hadiflotta” sosem lesz képes annyi embert elpusztítani, hogy elfeledjük mindazt, ami közös bennünk. Az Öv számoljon csak el a saját lelkiismeretével, és biztosra veszem, hogy mindenütt együttérzéssel, tisztességgel és kedvességgel fogunk találkozni. A Föld vérbe borult, de nem fogják lealacsonyítani. Addig nem, amíg rajtam múlik, bassza meg!

Az idős nő szenvedélyes és dacos tekintettel hátradőlt a székében.

A riporter a kamerába nézett, aztán lepillantott a jegyzeteire.

– A földi mentőakció nyilvánvalóan gigászi vállalkozás.

– Így van – helyeselt Avasarala. – A bolygó minden reaktora maximális teljesítménnyel üzemel, hogy energiával lássa el…

A képernyő elsötétedett. Cyn dühös csattanással rakta le a kézi terminálját az asztalra. Naomi felnézett rá a haja mögül.

– Esá ribancnak el kell metszeni sa yutak – jelentette ki Cyn. A tekintete elborult a haragtól. – Hogy példát statuáljunk á totas hozzá hasonló előtt, oké?

– Minek? – vonta meg a vállát Naomi. – Ha megölitek, majd más lép a helyébe. Ért ahhoz, amit csinál, de még ha elvágnátok is a torkát, valaki utána is ülne ugyanabban a székben, és ugyanígy cselekedne.

Cyn a fejét rázta.

– De nem így.

– Majdnem így.

– Nem – tolta előrébb az állát egy centivel a férfi. – Nem így. Alles la a nagy társadalmi mozgalmakról y történelmi korokról y sa? Az ilyen történeteket később kreálják, hogy értelmesnek tűnjenek. Ez nem így megy, a valóságban nem. Emberek csinálnak dolgokat. Marco. Filipito. Te. Én.

– Mondod te – vágott vissza Naomi.

– Esá marsi coyo, aki eladta nekünk azt a rengeteg hajót, és elárulta, hol találjuk a készleteket, nem a „marsi gazdasági hanyatlás” meg a „növekvő adóssági ráta” meg a „jövedelmi és kiváltságokat érintő egyenlőtlenségek”. – Cyn minden egyes fennhéjázó ál-szakterminológia után fenyegetően megrázta a mutatóujját, mint valami szigorú professzor az előadáson, és Naomi ezt annyira viccesnek találta, hogy elnevette magát. A férfi előbb meghökkenve pislogott, aztán félénken elmosolyodott. – A coyo csak egy egyszerű coyo. Üzletet kötött valakivel, aki rábeszélt pár otrast, mi meg megcsináltuk. Számít, hogy ki csinálja, oké? Nem lehet helyettesíteni őket.

Most már egyenesen felé fordította a tekintetét, nem egyetemi hallgatóknak adott elő, hanem Cynként oktatta ki Naomit. Naomi bekapta az utolsó falatot is.

– Az az érzésem, hogy mondani akarsz valamit – felelte teli szájjal. Cyn leszegte a tekintetét, összeszedte a bátorságát. Naomi inkább látta, mint értette az erőfeszítést.

– Filipitónak szüksége van rád. No sabez la, de így van. Te és Marco: te és Marco vagytok, de nem választhatod a gyáváknak való kiutat.

Naomi szíve kihagyott egy ütemet. Cyn azt hitte, elkeseredett, azt, hogy a sötét gondolatok elhatalmasodhatnak rajta. Eltűnődött, vajon a férfi miből jutott erre a következtetésre, és hogy tévedett-e, vagy olyasmit látott meg benne, amit Naomi maga sem vett észre. Nyelt egy nagyot.

– Azt akarod mondani, hogy ne öljem meg magam?

– Badarság lenne ilyet mondani?

Naomi felállt a koszos tányérral a kezében. Cyn is felállt, és követte a visszaforgatóhoz. Testének súlyát megnyugtatónak érezte. Még mindig volt idő. Egyelőre nem állították le a hajtóműveket. Még mindig kitalálhatja, hogyan jusson át.

– Akkor mit tegyek?

Most Cynen volt a sor, hogy vállat vonjon.

– Tarts velünk! Csatlakozz a Szabad Hadiflottához! Oda megyünk, ahol szükség van ránk, azt tesszük, amit kell. Segítünk, ahol segítségre van szükség, oké? Már nyolc gyarmatosító hajó indult meg.

– Hová indultak meg?

– Redistribué, oké? Alles la ételt és felszerelést, amivel a Gyűrű felé tartanak. Mucho más als amit valaha bárki az Övnek adott. Elvesszük, az Övnek adjuk, tápláljuk az Övet. Meglátod, amit es vide, amikor nem úgy kell összekaparni a levegőt y a kilövellhető tömeget. Kerteket nevelünk az űrben. A városaink mellett a Tycho Állomás csak egy sziklázó fejének tűnik majd. Új világot teremtünk világ nélkül, oké? De ebből az idegen bokból nem kérünk. Felrobbantjuk a Gyűrűt. Elégetjük. Az emberek megint emberek lesznek, oké?

Két nő sétált el mellettük a fejüket összedugva, szenvedélyes társalgásba merülten. A közelebb lévő felpillantott, aztán elfordította a tekintetét, majd újra odafordult. A tekintete gyilkos mérget lövellt. Gyűlöletet. Egészen éles volt a kontraszt. Az egyik oldalon ott volt Cyn víziója egy olyan jövőről, ahol az övbéliek felszabadultak a belső bolygók gazdasági elnyomása alól; azok a központi axiómák, amelyekre Naomi egész gyermekkora épült. Az élete. Az általuk és önmaguk számára felépített civilizáció, az emberi lét átformálása. A másikon a hús-vér övbéliek, akik ténylegesen gyűlölték őt, amiért fellépett ellenük. Mert nem volt eléggé övbéli.

– És mi a vége, Cyn? Mi ennek az egésznek a vége?

– Nincs vége. Ha jól csináljuk, akkor nem lehet.

A kabinjában semmit sem talált, ami a segítségére lehetett volna, ám mivel bezárták ide, és egyedül maradt, ott kellett keresgélnie. Órák. Nem napok.

A présülést a fedélzethez csavarozták, a vastag acél és kerámia szerkezetet úgy döntötték meg, hogy az erők bármely irányból hatottak, az egyik vagy másik lábat szorítsák le. Bármelyik támasztékot használhatta volna feszítővasként, de sehogy sem tudta kicsavarozni az ülést, vagy letörni az egyik lábat. Tehát nem ez lesz a megoldás. A fiókok vékonyabb fémből készültek, többé-kevésbé ugyanolyan jellegűből, mint a szekrények. Naomi amennyire lehetett, kihúzta őket, szemügyre vette a reteszek felépítését, az illesztéseket, ahol a fémet meghajlították, megoldásokat vagy inspirációt keresett. Semmi.

A dekompressziós készlet apró gombját a derekánál dugta el, hogy bármikor használhassa, amint módot talál az átjutásra. Érezte, hogy minden másodperccel egyre fogy az idő, és nem tudott előállni semmivel. Ki kellett találnia valamit. A Chetzemoka túl közel volt ahhoz, hogy mégis ennyire messze legyen.

Mi lesz, ha nem próbál átjutni, amikor leválasztják a köldökzsinórt? Ha most átosonhatna, és elrejtőzhetne, amíg szét nem kapcsolják… Ha ehelyett be tudna hatolni a fegyverraktárba, és esetleg találna egy romboló lépegetőt, amit szkafanderként használhatna… vagy amivel elég gyorsan át tudná vágni a válaszfalakat ahhoz, hogy senki ne lője tarkón…

– Gondolkozz! – biztatta magát. – Ne nyavalyogj! Gondolkozz!

De semmi sem jutott az eszébe.

Amikor elszenderedett, csupán rövidke percekig aludt. Nem engedhette meg magának, hogy mély álomba merüljön, és mire felébred, a Chetzemoka már ne legyen ott. És a földre heveredett, a kezével a présülés talpazatát markolta meg, hogy az megrántsa, ha leállnának a hajtóművek.

Alex vajon mit tenne? Na és Amos? Mit tenne Jim? Mit tenne ő maga? Semmi sem jutott az eszébe. Várta a kétségbeesést, a sötétséget, a letaglózó kudarc érzetét, és nem értette, miért nem tör rá. Minden oka megvolt a teljes elkeseredésre, mégsem így érzett. Mindössze az a bizonyosság lappangott benne, hogy amennyiben megrohannák őt a sötét gondolatok, olyan erővel tennék, hogy esélye sem lenne ellenük. Furcsa módon még ez is vigasztalta.

Amikor kikopogott, hogy ki kell mennie a fejhez, Sárta nyitotta ki az ajtót. Nem mintha számított volna. Követte Naomit a folyosó végébe, aztán odakint várakozott. A fejnél sem talált semmi használhatót, Naomi mégsem kapkodott, hátha megjön az ihlet. A tükör csiszolt ötvözetből készült, és a falba süllyesztették. Ettől nem várhatott segítséget. Ha valahogy ki tudná szerelni a vákuumszivattyúkat a vécékagylóból…

Hangokat hallott beszűrődni az ajtó másik oldaláról. Sártáét és valaki másét. Túl halkan beszéltek ahhoz, hogy kivehesse a szavaikat. Végzett a kézmosással, a kéztörlőt a visszaforgatóba dobta, és kilépett a folyosóra. Filip fordult felé. A fia volt, ő mégsem ismerte fel a hangját.

– Filip! – köszönt oda.

– Cyn azt mondta, hogy beszélni szeretnél velem – válaszolta Filip egyszerre kérdő és vádló hangnemben.

– Valóban? Kedves volt tőle.

Naomi habozott. A marka viszketett, ki kellett módolnia, hogyan tegye rá a kezét egy manőverezhető űrruhára, de a tudata peremén valami azt súgta neki: Ha úgy hiszik, még életben vagy, el fognak jönni érted. Harag és félénkség formálta Filip vonásait. Cyn már most azt gondolta, Naomi arra készül, hogy végezzen magával. Ezért küldte ide Filipet.

A gyomra elnehezült, mielőtt megérthette volna az okát. Ha Filip is így gondolta, akkor ha eltűnne, és a fia Marco előtt igazolná, hogy öngyilkosságra készült, könnyebben el lehetne hitetni vele. Talán még azt sem ellenőriznék, hiányzik-e egy is a szkafanderek közül.

– Itt, a folyosón akarsz beszélgetni? – kérdezte elnehezült ajkakkal, lassan ejtve a szavakat. – Van a közelben egy kis zugom. Nem különösebben tágas, de ott négyszemközt lehetünk.

Filip bólintott, mire Naomi megindult a folyosón, Sárta és Filip pedig követte. A fejében gyakorolta, amit mondani fog. Annyira belefáradtam, szeretném, ha mielőbb vége lenne, és Amit teszek, az nem a te hibád, és Ezt már nem bírom tovább. Ezernyi módon meggyőzhette a fiát, hogy felkészült a halálra. Ám a szavak mögött a gyomrára nehezedő teher egyre nehezedett, leült. A manipulációt kegyetlennek és hűvösnek érezte. A saját gyermeke volt, akit egykor elveszített, és most őt fogja kihasználni. Olyan meggyőzően fog hazudni neki, hogy amit Filip majd Marcónak elmond, megkülönböztethetetlen lesz az igazságtól. Hogy amikor nyoma veszik a Chetzemokán, azt feltételezzék, hogy végzett magával, és ne akarják majd felkutatni. Addig ne, amíg túl késő nem lesz.

Meg tudja tenni. Nem fog menni. Képes lesz rá.

A kabinban letelepedett az ülésre, a lábát behúzta maga alá. Filip a falnak támaszkodott, a szája megfeszült, az állát felszegte. Naomi eltűnődött, vajon mit gondolhat. Mit akarhat, mitől félhet, és mit szerethet. Tudni szerette volna, vajon megkérdezte-e tőle valaha is bárki ezt.

Már nem bírom tovább, gondolta. Csak mondd ki, hogy már nem bírod tovább!

– Jól vagy? – kérdezte.

– Miért ne lennék?

– Nem is tudom – felelte Naomi. – Aggódom miattad.

– Annyira nem, hogy ne árulj el engem – vágott vissza a fiú, és ettől feloldódott a görcs. Igen, ha hazudna neki, azzal elárulná, és minden kudarca ellenére sosem tenne ilyet. Megtehetné. Meg tudná tenni. Nem arról volt szó, hogy képtelen lett volna meghozni a döntést; tudatosan határozott úgy, hogy nem teszi meg.

– A figyelmeztetéssel, amit elküldtem?

– Az életemet az Övnek szenteltem, annak, hogy felszabadítsam az övbélieket. És azok után, hogy mindent megtettünk érted, nehogy veszélybe kerülj, az arcunkba köpsz. Ennyivel jobban szereted a földi szeretődet, mint a saját fajtádat? Erről van szó?

Naomi bólintott. Mintha azokat a szavakat hallotta volna, amelyeket Marco illendőségből nem mondott volna ki. Valódi érzések rejlettek mögöttük, amelyekhez hasonlót Marcótól már sosem hallott volna. Talán nem is hallott soha. A fiú magába szívta az apja szövegeit, ám míg Marco lelke biztonságban és elérhetetlenül megbújt mély egoista burkában, Filipé még megmutatkozott. A fájdalom, hogy az anyja nem csupán elhagyta őt, hanem egy Földről származó férfiért hagyta el, fellobbantotta a fiú tekintetét. Az árulás nem lehetett erre elég erős kifejezés.

– A saját fajtámnál – ismételte el Naomi. – Hadd meséljek neked a saját fajtámról! Az éremnek két oldala van, de nem a belső bolygókról és a külsőkről van szó. Az övbéliekről és mindenki másról. Nem ez a lényeg. Vannak azok, akik több vérontást akarnak, és vannak azok, akik kevesebbet. És nem érdekes, milyen más változó alapján választod ki a mintát, mindig mindkettőből találsz majd. Kemény szavakkal illettelek aznap, amikor ledobtátok a sziklákat. De mindent komolyan gondoltam. Az apád meg én most is ellentétes oldalon állunk, és ez mindig így volt. Soha nem fogunk kibékülni. Viszont úgy gondolom, hogy a történtek ellenére te még eldöntheted, melyik oldalra állj. Még most is, miután olyasmit tettél, ami látszólag megbocsáthatatlan, eldöntheted, hogy ez mit jelent neked.

– Marhaság – jelentette ki Filip. – Barom vagy. Földkúró ribanc, és mindig is az voltál. Tábori kurva vagy, aki ágyba bújik bárkivel, aki fontosnak tűnik. Az egész életed erről szól. Semmit sem érsz!

Naomi összefonta az ujjait. Mindennel, amit Filip mondott, oly nagyot tévedett, hogy Naominak már nem is fájt. Csak arra tudott gondolni, hogy: Ezek az utolsó szavaid az édesanyádhoz. Egész életedben bánni fogod őket.

Filip sarkon fordult, kiment.

– Jobb szülőket érdemeltél volna – szólt utána Naomi, ahogy a fiú becsapta maga mögött az ajtót. Naomi nem tudta, vajon meghallotta-e.

Negyvenedik fejezet: Amos

Gyalog és kerékpárral, miközben időnként élelmet kellett keríteniük, és olyan útvonalat kellett választaniuk, amely elkerülte a washingtoni közigazgatási körzet sűrűn lakott területeit, a Bethlehem és Baltimore közötti hétszáz-egynéhány kilométert majdnem két hét alatt tették meg. Az arkológia és a Winnipesaukee közti négyszáz-egynéhány kilóhoz alig pár óra elegendő volt. Erich kiküldte Leszbikát – akinek egész más neve volt, de Amos még azután sem tudta megjegyezni, hogy elmondták neki – és még két embert, aztán kiküldte őt és Kisbarackot, hogy egy másik szobában várakozzanak, amíg lebonyolít néhány beszélgetést.

Húsz perccel később Amos, Kisbarack, Erich és az ő tíz embere az arkológia tetején állt, és két szállítóhelikopterbe rakodtak be, amelyek oldalán az Al Abbiq Security felirat állt. Erich nem árulta el, lopta-e a gépeket, vagy lefizette a biztonsági szolgálatot, Amos pedig nem kérdezett rá. E pillanatban ennek nem volt különösebb gyakorlati jelentősége.

A táj, amely fölött elhaladtak, kietlennek tűnt. A hamueső mostanra kevésbé sűrűn hullott, de nem állt el. A nap elmosódott rőt foltként parázslott a nyugati szemhatáron. Alattuk a városok egymásba ömlöttek, még egy fa-vagy gyepsáv sem választotta el őket. Az utcákon és autópályákon autók sorakoztak, de csak kevés haladt közülük. New Yorkot elhagyva elfordultak keletnek. A nagy védőgát szinte szilánkokra tört, az utcákat víz árasztotta el, akár valami csatornákat. Az óriás tornyok közül több összedőlt, a város sziluettjében lyukak tátongtak.

– Hová tűntek az emberek? – próbálta túlharsogni Kisbarack a rotorok zúgását.

– Ott vannak – kiáltott hátra Erich, és a rossz karjával lefelé mutatott, közben pedig az egészségessel a hevederbe kapaszkodott. – Mind ott vannak. Csak nem annyian, mint a múlt héten. És többen, mint ahányan hamarosan lesznek.

Boston felett valaki légvédelmi rakétával támadt rájuk a kereskedelmi bevásárlónegyed tetejéről, de a helikopterek lelőtték. Kelet felé az égbolt zúzódáslilán sötétlett, amiről Amosnak a viharfelhők jutottak az eszébe. Nyugaton a nap vérvörösen szétfolyva nyugodott le.

– Gond lesz a rotorokkal, ha bejegesednek? – kérdezte Amos a pilótától, de nem kapott választ.

A tótól néhány kilométerre szálltak el egy légi támaszponton, de Amos még körül tudott pillantani, mielőtt földet értek: alacsony dombok fogták körbe a vizet, akár egy gigantikus tenyér. Tíz-tizenkét sziget lehetett elszórva a tóban, némelyiken ugyanolyan sűrűn álltak egymás mellett az épületek, mint a parton, másokat szelíd kis erdők borítottak, ha valami dúsgazdag személy, aki megengedhette magának e fényűzést, ott lakott. A leszállópályát rögzítetlen kerámianégyzet alkotta, körötte még mindig piros és sárga fények villództak, hogy segítsék a landolást.

Amikor ténylegesen a tó pereméhez értek, innen már nem tűnt különösebben szépnek. A víz döglött halaktól bűzlött, a felszínén hamuréteg úszott, mintha valaki krétaport szórt volna az egészre. Erich emberei combig belegázoltak a tóba, majd a vízre dobtak három csomagot, amelyek kemény, fekete pontoncsónakokká bomlottak szét. Mire megindultak a Rattlesnake-sziget enklávéja felé, az égbolt teljesen elfeketedett. Se csillagok, se hold, se visszaverődő fényszennyezés. Az éjszaka ahhoz hasonlított, mintha Amos zsákba dugta volna a fejét.

Átpördültek a sziget északi oldala felé, ahol a lefestett acélmóló kinyúlt a kilövőálláshoz. Hangárok és csónakházak kérge fedte a partot, a dúsgazdagok játékszereinek dobozai, amelyek nagyságra ezer embernek otthont adó lakóépülettömbökkel értek fel. A pontoncsónakjuk rendületlenül száguldott előre a tajtékokon. A csónakházat, amit kiválasztottak, élénkkékre festették, a fénykörön kívül azonban bármilyen lehetett volna. Alig egy percbe telt megtalálni a beléptetőpanelt a vízből kiálló póznán. Kisbarack odahajolt, kinyújtotta vékony karját, és beütött egy számsort. Egy pillanatig úgy tűnt, nem sikerült, aztán a csónakház ajtaja halkan felemelkedett, és automatikusan felizzottak a lámpák. Odabent mindent faburkolat borított, mélyvörös cédrus, és egy teniszpálya is elfért volna. Mérges ugatás harsant fel a sötétből, ahogy beúsztak.

Farkaskutya állt egy kis motorcsónak fedélzetén, elülső mancsát a korlátra támasztotta. A pontoncsónakok behúzódtak a motorcsónak melletti térbe. Amos felhúzódzkodott, mire a farkaskutya morogva, vicsorogva megiramodott felé. Gyönyörű állat volt, a csillogó bundából és a pofája kecses vonalaiból Amos arra következtetett, hogy génmódosított szépség.

– Szia! – köszönt a kutyának Amos, és lekuporodott. – Valaki elfelejtett magával vinni téged, amikor elment, mi? Ez szívás lesz.

A kutya bizonytalanul, ijedten megtorpant.

– Mit szólnál ehhez? – folytatta Amos. – Te nem zargatsz minket, mi pedig nem lövünk le téged.

– Nem beszél – jegyezte meg Erich, miközben a kutya a válla fölött hátraugatva megfutamodott.

– Honnan tudod? Az ilyen kőgazdag seggfejek akár valami fordítógépet is ültethettek az agyába

– Ilyesmi nem létezik – jelentette ki Erich, aztán Kisbarackhoz fordult. – Nem létezik, ugye?

– Ez Cookék birtoka – merengett Kisbarack. – Carwa és Khooni lakott itt. Kislánykoromban nyaranta minden szerdán itt aludtam náluk. – A lány kissé megreszketett, Amos pedig félrebillentette a fejét. – Régóta nem jártam itt. Jobban meg kellett volna változnia.

– Tudod, hogyan juthatunk be a hangárba? – kérdezte Erich.

– Tudom.

Azonban amikor odaértek, üresen találták a helyet. Miután átballagtak a széles kavicsos udvaron a szomszédos hangárba – Davidovicsékéba –, kiderült, hogy az is üresen áll. A harmadikban sem találtak hajót, találtak viszont egy tucatnyi embert. A csarnok közepén álltak, a kezükben pisztolyokat szorongattak és olyan olcsó tömegoszlató gázspray-ket, amilyeneket a vegyesboltokban árulnak legálisan. A legelöl álló férfi ötvenes lehetett, a haja őszült, a borostája lassan szakállá dúsult.

– Hé, maguk! Ne közelítsenek! – ordította a férfi, ahogy Amos, Leszbika és még hárman beléptek az oldalsó ajtón. – ez itt magánterület!

– Ó, és a maguké? – kérdezte gúnyosan Leszbika. – Maguk laknak itt?

– Quartermanéknél dolgozunk. Jogunk van itt tartózkodni. – A férfi fenyegetőn meglengette a pisztolyát. – Tűnjenek innen, mind!

Amos vállat vont. Erich újabb fél tucat embere nyomult be, a legtöbben kényelmesen az oldalukhoz szorított gépkarabélyokkal. A szolgálók mind a csarnok közepére húzódtak. Ha van bármilyen képzettségük vagy gyakorlatuk, két-három orvlövész bújt volna meg a tetőgerendákon, készen arra, hogy leszedjék a betolakodókat, amíg a többiek odalent magukra vonják a figyelmet, de Amos senkit sem látott.

– Nem igazán hiszem, hogy Quartermanék még visszajönnének. Elviszünk egy keveset a cuccaikból. Viszont amit nem tudunk használni, nyugodtan vegyék el.

A férfi tekintete megkeményedett, és Amos felkészült rá, hogy ennek rengeteg halott lesz a vége. Ám mielőtt Erich emberei felemelhették volna a fegyvereiket, Kisbarack közbelépett.

– Maga… maga Stokes, igaz? – Az elöl álló férfi (minden jel szerint Stokes) összezavarodva leeresztette a pisztolyát, ahogy Kisbarack előlépett. – Én vagyok az. Clarissa Mao.

– Miss Clarissa? – pislogott Stokes. A pisztolya megremegett. Amos hallotta, hogy Leszbika maga elé dörmögi, hogy: – Ez most komoly, bazmeg? – azonban senki sem kezdett lövöldözni. – Miss Clarissa! Mit keres itt?

– Elmenni próbálok innen – felelte nevetve Kisbarack. – És maguk miért vannak még mindig itt?

Stokes rámosolygott a lányra, aztán Amosra, Erichre és a többiekre, a foga úgy villant rájuk, mint valami mélységesen bizonytalan világítótorony jelzőfénye.

– Akkor adták ki a kiürítési parancsot, amikor ledobták a második sziklát. Quartermanék mind elmentek. Fogták a hajót, és elmentek. Mindenki más is. Cookék, Falknerék, az öreg Landborn. Mindenki fogta a hajóját, és elment. Nekünk azt mondták, hogy a biztonságiak majd megvédenek minket, amíg meg nem érkeznek a mentőcsapatok. De nem jöttek mentőcsapatok, a biztonságiak pedig mind gengszterek. Azt mondják, ki kell fizetnünk őket, mivel Quartermanék távoztak, de mivel fizethetnénk?

– Quartermanék cuccával – válaszolta Amos. – Vagyis csak ugyanazt tudom mondani, mint az előbb.

– Maradtak itt hajók? – kérdezte Kisbarack. – Hajóra van szükségünk. Csak a Lunára kell eljutnunk. Ezért jöttünk ide.

– Igen, igen, persze hogy maradtak. Bergavinék itt hagyták a Zhang Guót. A hangárjukban áll. Oda tudom vinni magukat, Miss Clarissa, de…

Éles füttyentést lehetett hallani az oldalsó bejárat felől. Az utcáról. Leszbika összenézett Amosszal.

– Társaságunk lesz – mondta a nő.

A sziget utcái szélesek voltak. Szellősek. Elég nagyok ahhoz, hogy levontathassanak egy hajót a hídhoz. A biztonsági kocsin a Pinkwater karom és szem logója díszelgett. A fényszórók széles kúpot metszettek ki a sötétségből. Erich az egészséges kezével takarta a szemét. Két férfi indult meg fesztelenül felé.

– Ni csak – szólalt meg az elöl lépkedő férfi. – Mi van itt?

Erich bicegve elhátrált.

– Nem zavarunk, uram – mondta.

– Ezt majd én eldöntöm – válaszolta a férfi. – Le a földre! – Cowboykalapot viselt, a kezét a pisztolya tusán tartotta. Amos elmosolyodott.

A gyomrában és a karjaiban ugyanaz a melegség áradt szét, mint amit akkor érzett, amikor hosszú idő után újra meghallott egy ismerős hangot. Kellemesen hatott. – Azt mondtam, le a földre, te rohadék kripli! Most rögtön, különben szétbaszom a kibaszott szemed!

– Kisbarack? – szólt hátra Amos, ahogy kilépett a fénybe. A két biztonsági őr fegyvert rántott, és célba vette őt. – Hé, Kisbarack, ott vagy hátul?

– Igen, tessék! – válaszolta a lány. A hangja mintha az oldalsó bejárat felől jött volna. Jól van. Látta, ahogy a két biztonsági őr észreveszi Erich többi emberét a homályban. A legtöbbjüknek csak a körvonalait lehetett kivenni, de a két férfi megdermedt. Mindig kellemetlen, amikor valaki rájön, hogy késsel érkezett a pisztolypárbajhoz.

– Látod, erről beszéltem – kiáltott hátra Amos. – Amint megbomlik a rend, a törzsek egyre kisebbek. Ezek a fickók valószínűleg rendes, tisztességes emberek, ha van főnökük, aki számon kéri őket. Ügyfelek. Részvényesek. – A kalapos férfihoz fordult, és barátságosan rámosolygott. – Helló! – köszönt oda neki.

– Öhm. Helló! – válaszolta Kalap.

Amos biccentett, aztán megint hátrakiáltott a hangárba.

– Az a helyzet, hogy enélkül egyszerű fegyveres fickók maradnak. Azt teszik, amit a fegyveres fickók szoktak. Fegyveres fickós dolgokat. Igaz?

– Értelek – felelte Kisbarack.

– Le kéne rakni azokat a pisztolyokat – fordult Amos Kalaphoz.

– Nálunk jóval több van, mint nálatok. Szóval komolyan.

– Hallottad – szólalt meg Leszbika. – Fegyvereket a földre, kérlek!

A két biztonsági őr egy pillanatra összenézett.

– Egyszerűen le is lőhettünk volna benneteket – jegyezte meg Amos. Miközben Kalap és a partnere óvatosan lehajolt, és lerakta a pisztolyát, Amos megint hangosabban folytatta. – Így aztán, Kisbarack, ezek a fickók a nagy törzs védelmezőiből, amibe az a hogyishívják is beletartozik meg ők maguk is, egyszerre a saját kis törzsük védelmezőivé válnak, a többiek pedig kiszorulnak a törzsből. Az egész arról szól, ki tartozik a törzshöz, és ki nem.

Kalap előrefordított tenyérrel a válláig emelte a kezét. Amos állon vágta. Jókora ütést bevitt neki, amibe belefájdult az ökle. Kalap hátratántorodott, Amos pedig előrelépett, és elfordította a testét a rúgáshoz. Kalap bal térdét találta el, és a férfi felordított fájdalmában.

– Az a helyzet – kiáltott hátra Amos –, hogy a legtöbben nem tudunk helyet szorítani az életünkben hatnál több embernek… – aztán kinyújtott lábbal belerúgott a feltápászkodni igyekvő Kalap hátába –, …legfeljebb hétnek. Ha ennél többen lesztek, történetekkel kell előállni.

Kalap négykézláb próbált visszamászni a kocsihoz. Amos beletérdelt a férfi hátába, lehajolt, és nekilátott kiüríteni Kalap zsebeit és övét. Gázspray. Sokkolópisztoly. Tárca iratokkal. Rádió adó-vevő. A fickó bokájához szíjazva nyilvántartásba nem vett pisztolyt talált. Amit csak elvett tőle, mindent a vízbe dobott, figyelte a csobbanást. Kalap sírt, a ránehezedő Amos súlyától levegőt is alig kapott. A másik teljesen mozdulatlanul állt, mintha azt hitte volna, ha nem moccan, Amos nem veszi észre őt. Jobb haditervet persze nem eszelhetett ki.

Amos rávigyorgott.

– Helló!

A fickó nem felelt.

– Semmi gond – nyugtatta Amos. – Te nem fenyegetőztél azzal, hogy feldugod a faszod a haverom szemgödrébe, igaz?

– Igaz – válaszolta a másik férfi.

– Akkor rendben – Amos felállt. – Szerintem orvoshoz kellene vinned. Aztán mondd el mindenkinek, aki még veletek van ezen a szétkúrt szigeten, hogy mit csináltam, és hogy nem szedtelek darabokra benneteket csak azért, mert baszakodtatok velem. Jól van?

– Rendben.

– Nagyszerű. És többet ne találkozzunk!

– Nem jövök többé ide.

– Nem jövünk – javította ki Amos. – Úgy érted, nem jövünk. Se te, se a törzsed.

– Nem jövünk.

– Tökéletes. Akkor nincs semmi gond. És add át Leszbikának a holmidat, oké? A másik pisztolyt is.

– Igenis, uram.

Amos visszaballagott a hangárhoz. Kisbarack tényleg az ajtónyílásban állt összefont karral. Amos megtörölte a kezét. Az ökle vérzett.

– Látod, ennyi a civilizáció – mondta. – Egy halom történet. Ennyi.

– Na és ha így van? – kérdezte Kisbarack. – Kiválóan értünk a meséléshez. Nemrég minden szétesett, és még mindig azt igyekszünk kitalálni, hogyan rakjuk újra össze. Stokes és a többi szolgáló készen állt megküzdeni velünk, vagy meghalni, de eszembe jutott a neve, ő meg emlékezett rám, és ebben a történetben már segíteni akar nekünk. Te odamentél, és megüzented azoknak a fickóknak, hogy hagyjanak minket békén. Mindannyiunkat. Több, mint hat vagy hét embert. És, csak úgy mellékesen, ugye tudod, hogy a pinkwateresek vissza fognak jönni, és megpróbálnak kinyírni minket ezért, igaz?

– Csak azt akartam elérni, hogy időbe teljen, amíg felszerelkeznek – felelte Amos. – Úgy számolom, addigra már nem idelent leszünk.

Stokes hajolt elő Kisbarack mögül, az arcán bocsánatkérő kifejezés.

– Attól tartok, ezzel lesz egy kis gond.

A hangár magas volt, akár egy katedrális, a Zhang Guo pedig gigászi műalkotásként állt a közepén. A hajótest felszínét úgy alakították ki, hogy lazuritra rádolgozott arany-és ezüstcsipke hatását keltse. A hajtómű fúvókáira arany ideogrammákat írtak olyasvalamivel, ami aranynak mutatkozott, szemmel láthatóan mégsem olvadt meg a magas hőfokon. Amos ránézésre nem tudta megállapítani, hogy nem Epstein-hajtóművel lett felszerelve. A Rocinantéval összevetve kétszer akkora és talán – talán – negyedannyira képes hajóra épp annyira lehetett űrkompként, mint a dekadencia hitvallásaként tekinteni.

És ami most még fontosabb volt, nem lehetett beindítani.

– A ház energiakészletei lemerültek – magyarázta Stokes. – Áram nélkül nem működnek a vízvisszaforgatók. Nincs hő. Nincs hálózati kapcsolat.

– Vagyis arra számított – állapította meg Amos –, hogy az a legokosabb, ha rávesz pár embert, akik sosem láttak még közelről fúziós hajtóművet, hogy beindítsanak egyet, és arról feltöltse az akkumulátorokat? Efféle öngyilkos optimizmussal nem mindennap találkozni.

Stokes vállat vont.

– A hajó csak azért maradt itt, mert javítást igényelt. Nem tudtuk beindítani.

Amos a férfi vállára csapott.

– Hozza csak ide az összes szerszámot, amit használtak. Véletlenül értek ehhez.

Stokes elsietett, odakiáltott a többieknek a csapatából. Erich emberei sehogy sem tudták eldönteni, védvonalat húzzanak-e fel inkább, vagy megkeressék a legdrágább holmikat, amelyek elférnek a zsebükben. Erich és Kisbarack odalépett Amos mellé.

– Mennyire szar a helyzet? – érdeklődött Erich.

– Fogalmam sincs – felelte Amos. – Első blikkre arra tippelnék, hogy az energiaellátással lehet valami gond. Túl zajos. Hibás csatolás. Valami beindítja a biztonsági leállítást. De be kell másznom a két hajótest közé, hogy rápillantsak.

– Segítek bevizsgálni az áramköröket – ajánlotta fel Kisbarack. Erich értetlenül fordult felé. – Pár hónapig elektrokémiai technikusként dolgoztam – magyarázta a lány.

– A faszba is, tényleg – válaszolta Erich.

– Hoztál magaddal adatfeldolgozó egységet? – kérdezte Amos.

– Persze – felelte Erich. – Miért?

Amos a fúvóka felé bökött az állával.

– Lefuttathatod a diagnosztikát, én meg megmondom, mit jelentenek az értékek.

Erich összeráncolta a szemöldökét, és parányi kezével elgondolkodva megvakarta a nyakát.

– Oké. Azt hiszem, ez menni fog.

Kisbarack köhintett, aztán halkan elnevette magát.

– Erich! Előfordult már, hogy… tudod… megöltél valakit?

– Drogbirodalmat irányítok Baltimore-ban – felelte Erich. – Nyilván öltem már embert. Miért?

– Semmi – kuncogott a lány. – Csak arra gondoltam, hogy itt vagyunk, három gyilkos, és ha valahogy sikerül kievickélnünk ebből a csávából, azért lesz, mert tudjuk, hogyan kell megjavítani egy fúziós hajtóművet.

Erich elmosolyodott.

– Eléggé testhezálló nekünk ez a feladat, ugye?

– Viszont amíg ezzel bíbelődünk, nem ártana felállítani néhány őrt – jegyezte meg Amos. – Lehet, hogy nem sikerül elhúznunk innen, mielőtt kitör a balhé.

– Megkérhetem Stokest, hogy ebben is segítsen – javasolta Kisbarack. – Harcolni nem tudnak, figyelni viszont igen. Az intelligensebbek közül pedig idehívhatok néhányat, hogy segítsenek összerakni a hajót.

– Minél többen vagyunk, annál jobb – válaszolta Amos. – Feltéve, hogy nem nyúlnak semmihez, hacsak meg nem kérjük rá őket.

– Amikor elmegyünk, akkor magunkkal visszük őket? – kérdezte Kisbarack.

– Aha – vágta rá Amos.

A lány csúfondárosan elmosolyodott.

– Mert a törzshöz tartoznak?

– Egy frászt. Az én törzsem a Roci legénysége, talán még ti ketten, meg egy halott asszony. Ami azt illeti, leszarom, hogy bármelyikük is itt pusztul-e.

– Akkor miért visszük el őket?

Erich egyik embere odakiáltott. Egy másik felnevetett, aztán az egyik szolgáló is tétován felkacagott. Amos megdörgölte fájó öklét.

– Olyasminek tűnik, amit Holden csinálna.

Negyvenegyedik fejezet: Naomi

Naomi a feje fölé emelte, aztán lassan leengedte az edzőgép karjait. Sárta az ütközéscsillapító zselével teli dobozon ült, és úgy nézte őt, mint aki kissé elunta már magát az állatkertben. Naomi nem törődött vele. Nem beszélgettek. A legfontosabbtól eltekintve Naomi minden szempontból egyedül volt.

Megállapította, hogy a megoldást az jelenti, ha nem egy, hanem az összes manőverezhető űrruhát eltünteti. Meghamisítja az adatokat, és senki sem fogja tudni, ellopott-e bármit is, vagy sem. Viszont ha kizárólag a szkafanderek készletnyilvántartásába tör be, az ugyanúgy árulkodó. Felemelte a karokat. Fájt a vállizma és a bicepsze. Leengedte a karokat, élvezetét lelte a fájdalomban. Ha sikerülne a kezébe kaparintania az egyik korábban használt leolvasót, téves adatokat táplálhatna a rendszerbe. Ezernyi káprázattal pakolhatná tele. Egymillió űrruha tölthetné meg a hajó minden négyzetcentiméterét. Majd még ha nem is tudná kitörölni az adatokat, hasznavehetetlenné tehetné azokat…

Megszólalt a figyelmeztető sziréna. Naomi elcsüggedt. Hamarosan szabadesésbe mennek át. Kifutott az időből. Nem állt készen. Odakint a köldökzsinór pillanatnyilag még a helyén volt. Amint behúzzák, a Pella és a Chetzemoka leválnak egymásról, és minden reménye szertefoszlik. Elengedte a karokat. A kábel a helyükre rántotta őket, készen arra, hogy a következő személy használja a gépet.

Nem állt készen. Nem fog készen állni. Ez még nem jelentette azt, hogy ne próbálkozna.

Pár lépést tett az ütközéscsillapító zselé felé, majd odabiccentett az őrnek.

– A fejhez megyek.

– Az előbb voltál kint.

– Megint kimegyek – jelentette ki, és sarkon fordult.

– Egy frászt mész. Hé! – Naomi úgy tett, mint aki rá se hederít a nőre, közben azt hallgatta, ahogy az feltápászkodik, és megindul utána. Egészen idáig mintafogolyként viselkedett, a mostani ellenszegülése épp ezért meglepte Sártát. Nos, pontosan ezt akarta elérni. Ismét megszólalt a figyelmeztetés és a visszaszámlálás. Három másodperc volt hátra a súlytalanságig. Kettő. Naomi mindkét kezét az ajtókeretre támasztotta. Egy. A fel és le megszűnt létezni, Naomi pedig összegömbölyödött, aztán kirobbant Sárta felé. Mindkét lábával az őr gyomrát találta el, ellökte őt a tágas csarnok túloldala felé. A nő megragadta Naomi bal cipőjét, és lefeszítette róla, miközben ő pörögve ellebegett. Másodpercekbe telik majd, amíg átér a helyiségen, és valamin ellökheti magát. Ez jókora előnyt adott Naominak. Sárta már kiabált.

Naomi keresztülrántotta magát a zsilipajtón, aztán végig a folyosón, túl gyorsan haladt, hogy biztonságos lehetett volna. Csupán percei maradtak. Talán percei sem. Valóban azt gondolta, hogy felfeszíthet egy szekrényt, kivehet egy szkafandert, és kinyithatja a légzsilipet? Korábban így kalkulált. Most elképzelni sem tudta, hogyan.

Sárta valahol mögötte volt, és ordított. Riadót fújt. Naomi azonban már befordult a sarkon. Mivel nem láthatta őt, Sárta csak találgathatott, vajon merre ment tovább. Kis szerencsével Naomi ezzel újabb másodperceket nyerhet. Mindössze másodpercekre volt szüksége, több nem állt a rendelkezésére. A legénységi légzsilipet zárva találta. Kinyitotta a belső ajtót, aztán rángatni kezdte a szekrények ajtaját. Ha valaki – bárki – hanyag volt, az egyiket nyitva felejthette. A fém zörgött és csattogott az ujjai alatt, ahogy sorra megrántotta mindegyik ajtót. Vajon a köldökzsinórt lecsatolták már? Épp behúzták? Valószínűleg így lehetett.

A folyosó felől erélyes hangokat lehetett hallani. Kiáltozást. Az egyikük Sárta volt. Egy másik közülük Cyn. Naomi érezte, hogy sír, de nem törődött vele. Nem vallhatott kudarcot. Nem szabadott. Most nem.

Egy émelyítő másodpercig nem találta az oldalánál a dekompressziós készletet. Aztán rácsapott a helyre, ahol korábban a bőréhez szorult, és ott volt. Bárcsak sikerülne szkafandert szereznie! Újabb szekrénnyel próbálkozott. A szíve kihagyott egy ütemet, amint az ajtó kinyílt. Egyszerű manőverezhető szkafander lógott odabent a vékony, zéró gravitációs gumiszalagokon. Naomi benyúlt érte.

Aztán megtorpant.

Tudni fogják, hogy eltűnt egy űrruha, szólalt meg egy parányi hang a tudata peremén. Tudni fogják, hová tűntél. Utánad jönnek.

Gyorsan, zihálva lélegzett, a szíve szaporán vert. Az ötlet, amelyre az elmúlt néhány órában igyekezett nem gondolni, előretolult az elméjében, akár valami régi ismerős. Kevesebb mint ötven méter. Nincs messze. Meg tudod csinálni.

Becsukta a szekrényt. A légzsilip belső ajtaja már nyitva állt. Naomi meglódult a nyílás felé, szándékosan kapkodva szedte a levegőt. Oxigénnel szívta túl a tüdejét. Nem tudta volna megmondani, hogy az oxigéntúltelítettségtől vagy valamiféle egzisztenciális szédülettől forgott-e körülötte a világ. Tényleg meg fogja tenni. Űrruha nélkül a vákuumban. A zsilip külső ajtajához szorította a tenyerét. Arra számított, hogy hideg lesz. Az, hogy a hőmérséklete megegyezett bármely padozatéval, helytelennek tűnt.

Ötven méter a teljes vákuumban. Talán kevesebb. Talán lehetséges volt. Naomi nem csökkenthette előtte nullára a nyomást. A hosszú másodpercekig tartó folyamat, amíg a légzsilip igazodik a külső ürességhez, több időt emésztett volna fel, mint amennyi a rendelkezésére állt. Ki kellett robbantania. Teljes egy atmoszféráról nullára a másodperc töredéke alatt. Ha bent tartja a lélegzetét, szétrobban a tüdeje. Először minden levegőt ki kellett fújnia, be kellett engednie az űrt. Hogy körülfogja a szívét. Még ha sikerül is, károsítani fogja a szervezetét.

Ezzel meg tudott birkózni.

A hangok felerősödtek, egyre hangosabban szóltak. Valaki elkiáltotta magát, hogy:

– Keressétek meg a rohadt ribancot! – Cyn bukkant elő a szekrények mögül. A szeme kikerekedett. Mögötte Sárta jött. Jól van. Tökéletes. Hadd lássák csak! A jelzőfény zöldről pirosra váltott a hüvelykujja alatt. Cyn keresztüllendült a helyiségen, artikulálatlanul felkiáltott, ahogy a légzsilip belső ajtaja bezárult. Naomi egy pillanatra azt hitte, a férfinak nem sikerül időben odaérnie, de Cyn elkapta az ajtó peremét, és közelebb húzta magát. Naomi megpróbálta visszalökni, de Cyn benyomakodott.

A légzsilip ajtaja bezárult mögötte, a mágneses szigetelés a helyére kattant. Naomi a vezérlőpanel melletti fogantyút szorította, várta, hogy Cyn megüti. Hogy megrúgja. Hogy fojtófogással elkapja a nyakát.

A légzsilip elég szűk volt ahhoz, hogy a férfi mindkét ajtóra rászoríthassa a tenyerét. Naomi nem tudott volna menekülni, ha Cyn rátámad, de nem tette. Az ajtó másik oldalán Sárta kiáltozott. Naomi beütötte a vészhelyzeti felülíró kódot. Három lehetőség jelent meg: „HAJÓ AJTAJÁNAK NYITÁSA”, „KÜLSŐ AJTÓ NYITÁSA”, „VISSZA A STANDARD NYITÁSI FOLYAMATHOZ.”

– Bokszi, no te hagas eso! – A férfi széttárta maga előtt két üres, lapátnyi tenyerét. – Bist bien. Bist bien alles.

– Elment az eszed? – kérdezte Naomi, és magát is meglepte a hangjából kiérződő fájdalom. – Ezt miért kellett csinálnod?

– Mert közénk tartozol, oké? Az Öv vagyunk. Az űrben születtünk. Te, én. Alles la. – Könnyek öntötték el Naomi szemét, hullámokban borították be a szivárványhártyáját és a pupilláját, mivel hiányzott a gravitáció, amely megtörhette volna a felületi feszültséget. – Annyira messze eljutunk, vide… uns az ígéret földjére. És mindannyian együtt megyünk. Tu y mé y alles.

– Nem tudsz megmenteni – jelentette ki Naomi.

A nagydarab férfi összefonta maga előtt a karját.

– Akkor meghalok, de megpróbálom. Az enyéim közé tartozol. Vigyázunk egymásra. Gondoskodunk egymásról. Nem nézem tétlenül, hogy meghalsz. Nem fogom.

Zihálnia kellett volna, oxigénnel feltölteni a vérét. Az ürességen kellett volna átrepülnie. Cyn előtte lebegett, fokonként elfordult az óra járásának irányában, összeszorított szájjal meredt Naomira, hogy merjen csak dacolni vele. Hogy merje nem észrevenni, hogy szeretik itt, hogy itt a családja, ide tartozik.

Valaki rácsapott a légzsilip belső ajtajára. A hangok egyre erősödtek. Egyre többen lettek. Naomi tudta, hogy kinyithatná az ajtót, de akkor nem Cyn lenne az egyetlen, aki kimegy. Ha Cyn akarta volna, már régen összeverhette volna. Vagyis úgy döntött, nem teszi. Naomi szíve mintha két szikla között rekedt volna. Nem robbanthatta le az ajtót. Meg kellett tennie. Nem ölhette meg Cynt. És nem menthette meg. Bármit teszel most, örökké bánni fogod. Másodpercek teltek el.

Újabb hang. Filip jelent meg a légzsilip ajtajának másik oldalán. Kétségbeesettnek tűnt.

Hogy a frászba sikerül folyton ilyen helyzetekbe keverednie?

– Légy erős! – kérlelte Cyn. – Filipito kedvéért légy erős!

– Rendben – felelte Naomi. Szélesre tárta a száját, megnyitotta a torkát és az Eustach-kürtöket. Cyn feljajdult, amint Naomi rácsapott a „KÜLSŐ AJTÓ NYITÁSA” opcióra. A levegő egyszer, keményen megrántotta, ahogy a zsilipből kiszökött az atmoszféra. Adrenalin áradt szét a testében, miközben teste minden négyzetcentiméterét láthatatlan támadás érte. A tüdejében lévő levegő rohanva távozott, próbálta magával rántani a hörgőket. Akadt, aki két percig is kibírta lélegzetvétel nélkül. A vákuumban, külső segítség nélkül Naomi talán tizenöt másodpercig bírhatta.

Ezeregy. Naomi egyik kezét a másik fölé csúsztatva megtámaszkodott a belső ajtón, és kinézett. A vákuum, a csillagok hatalmas kupolája odakint várta. A Chetzemoka fényesebben ragyogott a napfényben, mint amilyen tündöklőnek a Föld valaha látszott. A köldökzsinór tőle balra lebegett, túlságosan vakítóan, hogy közvetlenül rá lehetett volna nézni, és félig már behúzták. Naomi bordái sajogtak; a szeme fájt.

A rekeszizma a gyomrát rángatta, próbálta feltöltetni csomókba összeszoruló tüdejét. Manőverezhető szkafanderbe bújva használhatta volna a fúvókákat. Enélkül egyetlen kísérletet tehetett, és nem volt ideje átgondolni. Ezerkettő. Ellökte magát.

Egy pillanatra sápadt, villanó mozdulatként meglátta Cynt a szeme sarkából. A Nap alatta helyezkedett el, szélesen és ragyogón. Sugárzó hő perzselte a nyakát és az arcát. A Tejút szétterjedt, átívelte a végtelen égboltot. A szén-dioxid felgyűlt a vérében; érezte az égető kényszert, hogy lélegzetet vegyen. A Chetzemoka lassan növekedett előtte. Ezerhárom. Árnyékok csíkozták az oldalát, minden nyúlvány és szegecs a sötétség sávjaivá szaggatta szét a napfényt. Minden eltorzult kissé, ahogy Naomi szemének alakja megváltozott. A csillagok sugárzó fénypontokból előbb glóriává, majd felhővé terebélyesedtek, mintha az egész univerzum szétolvadt volna. Naomi azt hitte, néma csend lesz, de úgy hallotta a szívverését, mintha valaki egy szomszédos fedélzetet vert volna kalapáccsal.

Ha meghalok itt, merengett el, legalább szép halál lesz. Kellemesen fogok távozni. Ezernyolc.

A Chetzemoka légzsilipjének körvonalai lassanként kivehetően kirajzolódtak. Mágneses bakancsok híján a puszta kezével kell majd megkapaszkodnia, amint közel ért hozzá. A világ szűkülni kezdett előtte, a látómezeje peremén sorra kihunytak a fények, ahogy a nagy hajó egyre közeledett. Elájul. El fog ájulni. Kihúzta a fekete hüvelykujjat az övéből, elfordította, hogy szabaddá váljon a tű, aztán a lábába döfte. Ezertíz.

Hidegség áradt szét benne, de a színek visszatértek, ahogy az oxigénnel túltelített vér beleömlött a testébe. Egy kis pluszlevegő, a belélegzés luxusa nélkül. A Chetzemoka légzsilipjének jelzőfénye felvillant, észlelte a vészhelyzeti választ, megkezdődött a nyitási folyamat. A hajó fenyegetően növekedett. Naomi neki fog csapódni, márpedig nem engedheti meg magának, hogy visszapattanjon. Előrenyújtotta a kezét, és felkészült rá, hogy összezsugorodik, amint megérinti a burkolatot. A felszínen kapaszkodókat találhatott – némelyiket eleve erre tervezték, mások antennák és kamerák nyúlványai voltak. Ugyanazzal az erővel csapódott a hajótestnek, amivel ellökte magát. Naomi eleve számított erre. Felkészült rá. Az ujjai rácsukódtak az egyik kapaszkodóra. A teste lendülete kicsavarta a vállát és a könyökét, de a fogantyú nem csúszott ki a kezéből. Ezertizenhárom.

A szakadék túloldalán a köldökzsinór már behúzódott a Pellába. A hadihajó oldalán felfénylettek a manőverezőfúvókák, a túlhevített víz kidobódó tömege ragyogva lövellt ki. Cyn ernyedt teste – mostanra nyilván elveszítette az eszméletét – valahol ott volt, de Naomi nem látta. A férfi már nem tudott visszatérni, és legalább Sárta, Filip és még néhányan mindkettejüket látták. Cynt és Naomit a légzsilipben, szkafander nélkül, aztán ahogy eltűntek. Az űrbe lökődtek. Meghaltak.

De még nem volt halott. Haladnia kellett. Az elméje egy töredék másodpercnyi időre kihagyott. Ezt nem engedhette meg. Óvatosan, a hajó burkolatától csak centiméterekre előrehúzta magát. Ha túl gyors, nem lesz képes megállni. Ha túl lassú, elájul, mielőtt biztonságban tudhatná magát. Csupán reménykedhetett abban, hogy létezik arany középút. Ezer… Már nem tudta számon tartani. Tizenöt? Az egész testét összezavarta a fájdalom és az állatias pánik. Már nem tudta kivenni a csillagokat. A Pellát elmosódott foltnak látta. A szájában pezsegni kezdett a nyál. Felforrt. Magas, éles sivítás töltötte be a fülét, a hang illúziója, ahol nem lehetett hang.

Sok minden történhet, gondolta, és halványan emlékezett rá, hogy nemrégiben ugyanezt mondta valakinek. Még ez is. Érezte, ahogy szétárad benne a nyugalom. Az eufória. Ez rossz jel.

A légzsilip ott volt előtte, öt méterre. Aztán négyre. Az elméje kihagyott, és a nyílás elsuhant alatta. Hirtelen kinyújtotta a karját, utánakapott, és a keret megütötte a csuklóját. Próbálta megragadni, elkapni az ujjával, ahogy nemrég Cyn tette. Pörögni kezdett, az ütődéstől a lendülete már nem előrevitte, hanem kissé oldalirányba. De a légzsilip fölött lebegett. A sápadt száj előbukkant a lába alatt, majd eltűnt a feje felett, aztán megint előtűnt, és megint. Amikor Naomi odanyúlt, a keze ténylegesen a hajóban volt, de nem érte el a keretet. Nem tudta behúzni magát. A Pella lassanként elsodródott, a színét vesztette, ahogy Naomi agya fokozatosan kikapcsolt. Majdnem sikerült. Annyira közel járt hozzá. Még pár centiméter, és élhetett volna. De az űr kérlelhetetlen. Rendre emberi életeket követel. A Pella újabb csóvát lövellt ki a manőverezőfúvókákból, mintha így fejezte volna ki komor egyetértését.

Naomi anélkül, hogy átgondolta volna, behúzta a lábát, a pörgés felgyorsult, ahogy összegömbölyödött. Lehúzta a cipőjét, amit Sárta nem tépett le róla. Furcsának érezte a kezét. Sutának, otrombának, egészen zsibbadtnak. Aztán megint kiegyenesedett, a forgás a korábbi sebességre lassult vissza. Próbálta kikalkulálni, hogyan időzítsen, de az elméje már alig működött. Végül meglátta a Pellát egy távoli, sötétedő folyosó végén, és amennyire megfogyatkozott erejéből telt, eldobta a cipőt.

Kidobódó tömeg. A pörgés lelassult. Naomi karja messzebb beért a légzsilipbe. Lassan besodródott. A sarka az acélkerethez ütődött, és a fájdalom tantaloszinak és roppant távolinak hatott. Az elméje villant egyet. Felsejlett előtte a légzsilip vezérlőtáblája, a fények valamilyen létfontosságú információt próbáltak közölni vele. Nem látta sem a panel színeit, sem a szimbólumokat. A tudata elhalványult, és kialudt.

A saját köhögése ébresztette fel. A fedélzet hozzápréselődött az arcához. Nem tudta megállapítani, kétségbeejtően legyengült-e, vagy a hajó égetett erőteljesen. A légzsilip peremei elmosódottnak tűntek körülötte. Ismét felköhögött, mély, nedves hang tört elő belőle. Bevérzett tüdő képeit látta maga előtt, de a slejm, amit felköhögött, tisztának hatott. Az ujjai kolbásznyi méretűre dagadtak, vérplazmával és folyadékkal teltek meg. A bőre túlságosan fájt ahhoz, hogy hozzá merjen érni, mintha csúnyán leégett volna. Az ízületei a lába ujjától egészen a nyakcsigolyákig sajogtak. Úgy érezte, mintha valaki többször hasba rúgta volna.

Kikényszerített magából egy lélegzetvételt. Sikerült. Belégzés, kilégzés. Valami kotyogott a tüdejében. Viszont nem vér. Azzal nyugtatta magát, hogy nem vér. Az oldalára hemperedett, behúzta maga alá a lábát, felült, aztán visszafeküdt, ahogy a világ elfordult körülötte. Ezt több volt egy g-nél. Többnek kellett lennie egy g-nél. Nem gyengülhetett le ennyire, igaz?

A Chetzemoka halkan duruzsolt alatta. Halványan tudatosodott benne, hogy szavakat hall. Hangokat. Egyetlen hangot. Azt tudta, hogy ennek semmi értelme, azt ellenben nem, hogy miért nincs. Az arcához szorította a kezét. Érzelmek vihara zúdult rá: emelkedettség, gyász, diadal, düh. Az agya még nem működött megfelelően ahhoz, hogy ezeket bármihez kapcsolni tudja. Csak megtörténtek, ő pedig figyelt, várt, és összeszedegette szétesett énjének darabjait. A keze és a lába egyre elviselhetetlenebbül fájt, a megkínzott idegvégződések üvöltöztek vele. Ügyet sem vetett rájuk. A fájdalom végtére is csak fájdalom. Ennél rosszabbat is túlélt már.

A következő próbálkozáskor sikerült a talpára gördülnie. A dekompressziós készlet apró fekete gubója még mindig kiállt a lábából. Naomi kihúzta, vállmagasságig felemelte, és elejtette. Másfél, talán két g nehézkedésnek megfelelően zuhant le. Nagyszerű. Ha csupán egy g mellett ilyen pocsékul érezte volna magát, az aggasztotta volna. Valószínűleg mindenképp aggódott volna.

Kinyitotta a belső ajtót, aztán bebotorkált a silány raktárszobába.

A szekrények mind nyitva voltak, manőverezhető szkafanderek lógtak bennük, vagy hevertek szanaszét a földön. A légpalackok mind eltűntek. A hang – egyetlen hang volt csak, de a fülei mintha egyáltalán nem érzékelték volna a magasabb frekvenciákat, és kizárólag a mélyek érthetetlen zagyvalékát érzékelték – ismerősnek tűnt. Úgy érezte, tudnia kellene, kié. Megindult előre az üres hajóban. Azon tanakodott, vajon mennyi ideig lehetett öntudatlan állapotban, és hogy ki lehet-e valahogyan deríteni, hogy hol lehet, merre tart, és milyen gyorsan halad.

Elért egy vezérlőtábláig, és megpróbált bejutni a navigációs rendszerbe, de lezárták. Ahogy a kommunikációt, a rendszerállapotot, a javítást és a diagnosztikát is. A homlokát a panelhez szorította, inkább a kimerültség, mint a csüggedés miatt. A kerámiával való közvetlen kapcsolattól megváltozott a hang, érintkezéssel terjedt, mint amikor egymáshoz szorították a szkafanderek sisakjait, és kiabálva beszéltek. Felismerte a hangot. Felismerte a szavakat. „Itt Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák! Közöljék James Holdennel, hogy bajba kerültem! A kommrendszer nem reagál. Nem tudom irányítani a hajót. Kérem, továbbítsák!” Magában kuncogott, felköhögte az áttetsző folyadékot, a fedélzetre köpte, és megint felnevetett. Az üzenet Marco hazugsága volt, hogy halálos csapdába csalja Jimet.

Minden szava igaz volt.

Negyvenkettedik fejezet: Holden

Arnold Mfume, aki nem Alex volt, még mindig a haját szárítva jött elő a legénységi körletek felől. Amikor meglátta Holdent és Fostert – a két kapitányt – a kávégépnél, elfintorodott.

– Kissé késésben van, mister Mfume – jegyezte meg Foster Sales.

– Igenis, uram. Chava az imént emlékeztetett rá. Már megyek is.

– Kávét? – kérdezte Holden, és egy frissen lefőtt ivógumónyit nyújtott felé. – Egy kevés tejjel, cukor nélkül. Lehet, hogy nem így szereti, de kész van.

– Erre nem tudok nemet mondani – mosolyodott el egy pillanatra idegesen Mfume. Holden nem tudta hová tenni a férfi akcentusát. Zárt magánhangzók, elharapott mássalhangzók. Bárhonnan származott is, tetszett Holdennek.

Amikor Holden odaadta neki, Foster megköszörülte a torkát.

– Ugye tudja, hogy rossz szokás lekésni a műszakkezdést?

– Tudom, uram. Sajnálom, uram. Többé nem fordul elő.

Aztán már el is tűnt, a liftnél is gyorsabban megiramodott fölfelé a hágcsón a pilótafülkébe. Foster felsóhajtott, és a fejét ingatta.

– Jó lehet hozzád hasonlónak lenni – mondta –, de nem mindenkinek áll ennyire jól.

Holden rendelést ütött be még egy kávéra.

– Nem szeretném, ha az emberek az alapján ítélnének meg, amit huszonévesen csináltam. Na és te? Neked is készíttessek egyet?

– Én inkább teapárti vagyok – felelte a másik kapitány. – Ha van rá lehetőség.

– Nem hinném, hogy valaha próbálkoztam vele.

– Tényleg?

– Mindig volt kávé.

A reggeli megbeszélés csupán az összeszokás részeként indult. Az új legénység és a hajót övező bizonytalanságok miatt jó ötletnek tűnt, hogy Holden és Foster összejönnek, összevessék a meglátásaikat, ellenőrizzék, hogy minden úgy megy, ahogy mennie kell. Az a tisztelet, ahogyan Foster a Rocival bánt, sokat segített Holdennek. Az új legénység nem a sajátja volt, és nem érezte biztonságban magát velük, ugyanakkor a valódi legénység szekrényeit mégsem kutatták át, amikor senki sem figyelt. És a jelenlétük napról napra megszokottabbá vált. Kevésbé furcsává.

Amikor leszólt a gépterembe, és Kazantzakis vagy Ip felelt, már nem tűnt annyira oda nem illőnek a dolog. Már azt sem találta furcsának, sőt idővel jóformán aranyosnak tűnt, ha Sun-yire és Gorra VR-szemüvegben talált rá, ahogy csataszimulációkban lövik szét egymást – mivel fegyverzettechnikusként nem volt kire lőniük, nehezen bírtak magukkal. Maura Patel az irányítottsugárnyaláb-rendszer frissítésével töltötte álmatlan éjszakáit. Holden tudta, hogy ez Naomi tervezett teendőinek listáján is szerepelt, mégis hagyta, hogy Maura megcsinálja. És a dokkban töltött hosszú, tétlen napok után, amikor az ülésében aludt, és az üres hajóban ébredt, valahol még örült is a társaságnak. Lehet, hogy nem a megfelelő emberek, de legalább emberek voltak. Mivel vendégül kellett látnia őket, nem hagyhatta elhatalmasodni magán a félelmet és a szorongást. Csupán tettette a bátorságot, ám ettől ténylegesen bátrabbnak érezte magát.

– Még valami, amiről tudnom kellene? – érdeklődött Foster.

– Csak annyit, hogy szeretnék értesülni róla, ha bármi történik a Megatronnal vagy a Pellával – válaszolta Holden. – Vagy ha a Földről érkezik üzenet. Amos Burtontől vagy a családomtól, mindegy. – Mintha a kettő nem egy és ugyanaz lett volna.

– Szerintem ezt elég egyértelművé tetted a legénység előtt – mondta komolyan Foster, de a szemében derű villant. Holden valószínűleg jó néhányszor a lelkükre kötötte ezt. Mindenkinek elmondta. A kávégép jelzett, és friss ivógumót adott ki Holdennek. Foster a hágcsóhoz bandukolt, aztán megindult lefelé a torpedókamrába, ahol Kazantzakis a makulátlanul tiszta eszközöket tisztogatta. Holden kivárt néhány másodpercet, aztán a vezérlőterem felé vette az irányt. Útközben a lefelé tartó Chavával találkozott össze, aztán pár másodpercnyi suta udvariaskodás után végül kikerülték egymást.

Fred abban a présülésben ült, amelyet irodának sajátított ki. A pilótafülkébe vezető zsilipajtó zárva volt, Holden ennek ellenére hallotta a nyöszörgő rai dallamokat, amelyeket Mfume hallgatott előszeretettel a pilótaülésben ülve. Ennek és a kávénak köszönhetően biztosan nem aludt, de Fred fejhallgatót viselt, így aztán nem hallotta belépni Holdent. A kijelzőjén látható vonások ismerősnek tűntek. Marco Inaros, a Szabad Hadiflotta önmaga által kikiáltott feje és a Föld elpusztításához köthető arc. És – Holden alig mert belegondolni – amennyiben Naomi meghalt, valószínűleg őt is ez az ember ölte meg. A mellkasa fájdalmasan elszorult, ezért Holden elhessegette magától az elképzelést. Túl veszélyes volt Amosra vagy Naomira gondolnia.

Fred hirtelen hátrafordult, észrevette őt, és levette a fejhallgatót.

– Holden, mióta vagy itt?

– Ebben a pillanatban jöttem be.

– Jól van. Rossz rágondolni is, hogy esetleg annyira megöregedtem, hogy észre sem veszem, ha valaki itt van velem ugyanabban a helyiségben. Jól vagy?

– Attól eltekintve, hogy az egész Naprendszert érintő puccs közepén vagyunk, és a legénységem feléről semmit sem tudok? Pazarul. Mármint nem alszom, amikor pedig mégis, az első pillanattól az utolsóig rémálmokat látok, de pazarul.

– Ez valóban kissé hülye kérdés volt. Ne haragudj!

Holden leült a Fred melletti ülésre, és áthajolt hozzá.

– Mit tudunk erről a fickóról?

– Inarosról? – kérdezte Fred. – Többek között talán rá tippeltem volna, amikor ledobták a sziklákat. Nem őt tartottam a leggyanúsabbnak, de az öt közé bekerült volna. A legszegényebb övbéliek egyik szakadár csoportját irányítja. Olyanokét, akik ütött-kopott hajókkal repkednek, és terjengős fejtegetéseket posztol arról, hogy az adókkal meglopják az embereket. Egyszer-kétszer beszéltem vele, többnyire azért, hogy enyhítsünk valamilyen helyzeten, amit ő a robbanásig fokozni akart.

– Úgy gondolod, hogy ő áll az egész mögött?

Fred hátradőlt, az ülése gömbcsuklói sziszegve elmozdultak. Holden a fejhallgatóból egy férfi hangját hallotta kiszűrődni a rai muzsika dörmögése felett: „Újrakezdünk mindent, és az emberiséget a korrupció, a kapzsiság és a gyűlölet terhe nélkül formáljuk újjá, amelyen a belső bolygók képtelenek voltak felülemelkedni…”

Fred felhorkantott, és a fejét csóválta.

– Nem hinném. Inaros karizmatikus egyéniség. És eszes. A sajtóközleményéből ítélve egyértelműen úgy gondolja, hogy ő irányít, de így is kell gondolnia. A pacák abszolút narcisztikus, emellett szadista is. Ha rajta múlik, tudatosan senkivel sem osztozna a hatalmán. Viszont az ilyen szintű szervezés… és koordináció szerintem meghaladja a képességeit.

– Hogyhogy?

Fred a képernyő felé bökött. A kijelzőből áradó fény megcsillant a szemében; Inaros parányi másai emelték üdvözlésre a kezüket.

– Nem érzem elképzelhetőnek. Ő az a fajta ember, aki szűk körben óriási befolyással bír. Viszont nem az erőssége ilyen léptékben játszani. Nem rossz taktikus, és a csapásokat látványosan időzítették, ami arra utal, hogy valószínűleg ő tervezhette el őket. És elbűvölő a tárgyalóasztalnál. Viszont…

– Viszont?

– Viszont nem elsőrangú elme, ez pedig elsőrangúan kivitelezett hadművelet volt. Nem tudom, hogyan fogalmazhatnék pontosabban. Az ösztöneim azt súgják nekem, hogy hiába tulajdonítja magának az eredményeket, valaki irányítja őt.

– Mit súgtak volna az ösztöneid, mielőtt ledobták a sziklákat?

Fred hangosan felköhögött.

– Hogy bosszantó, pitiáner játékos. Vagyis igen, lehet, hogy savanyú a szőlő. Jobban szeretném azt hinni, hogy olyasvalaki járt túl az eszemen, aki az önmítoszteremtésnél jelentősebb dologban zseni.

– Van bármilyen elképzelésed róla, Naomi mit kereshet azon a hajón?

Fred tekintete a ködös félmesszeségről egyenesen Holdenre siklott.

– Valóban bele akarsz menni most ebbe?

– Van elképzelésed?

– Nincs. De találgathatok. Naomi övbéli, és amennyit tudok róla, abból arra következtetek, hogy ugyanazokban a körökben nőtt fel, mint Inaros és a csapata. Azt kell feltételeznem, hogy korábban keresztezték egymást az útjaik, és maradt valamiféle lezáratlan ügyük. Lehetséges, hogy ugyanazon az oldalon harcoltak, lehet, hogy ellenségek voltak, vagy mindkettő. De az egyik mindenképp.

Holden előredőlt, a térdére könyökölt. Bármennyire általánosan hangzottak is, bármilyen tapintatosan mondta ki őket, Fred szavai pörölycsapásokként hatottak rá. Nyelt egyet.

– Holden! Mindenkinek van múltja. Naomit felnőtt nőként ismerted meg. Ugye nem hitted azt, hogy akkor bontották ki a csomagolásból, amikor megakadt rajta a szemed?

– Nem. Persze hogy nem. A Canterburyre mindenki azért került, mert oka volt rá. Beleértve magamat is. Csak az zavar, hogy ha valami nagyszabásúról volt szó, mint hogy annak a titkos szövetségnek a tagja volt, amelyik aztán elpusztította a Földet, nem értem, miért nem beszélt róla.

– Kérdezted tőle?

– Nem. Mármint tudta, hogy érdekelne. Hogy bármit elmondhat nekem. Úgy gondoltam, hogy ha nem akarja, az ő dolga.

– Most pedig zavar, hogy nem mondta el. Mégis, mi változott? Mi jogosít fel arra, hogy most megtudj olyasmiket, amiket azelőtt nem tudhattál?

A pilótafülkéből kiszűrődő rai dallam elhallgatott, és csend telepedett a vezérlőteremre. Fred kijelzőjén a felvétel a kettévágott körhöz ért, ahogy a kép átúszik fehérbe.

– Lehet, hogy kicsinyes senki vagyok – felelte Holden. – De ha elveszítem őt, legalább azt szeretném tudni, hogy miért.

– Meglátjuk, el tudjuk-e érni, hogy személyesen kérdezhesd meg ezt tőle – válaszolta Fred. A pilótafülkében újra felharsant a zene, és Fred szigorú tekintettel a zsilipajtóra meredt. – Ha ez bármi vigaszt nyújt, úgy tűnik, van rá esélyünk. Nem hiszem, hogy sokat kell várnunk, mielőtt Inaros felajánlja, hogy tárgyaljunk vele.

– Nem? – kérdezte Holden. Annyira vékonynak tűnt a reménysugár, mégis érezte, hogy rögtön belekapaszkodik.

– Nem. Taktikai értelemben sikerült meglepnie minket. Ezt kétségkívül meg kell hagyni. A következő lépés viszont az lesz, hogy meg kell szilárdítania és meg kell tartania a hatalmát. Az már nem taktikai kérdés. Hanem stratégiai, és semmi olyasmit nem látok benne, ami azt sugallná, hogy bármennyire is értene ehhez.

– Én igen.

Fred legyezett a kezével, mintha Holden szavai füstként gomolyogtak volna, és meg akarná tisztítani a levegőt.

– Rövid játszmában gondolkozik. Elismerem, hogy pillanatnyilag magas az ázsiója, és egy darabig még az is marad. De elállja az utat a kapuk előtt. Ez az egész arról szól, hogy megakadályozza az embereket abban, hogy kijussanak, és új kolóniákat alapítsanak. A mohó vágyat viszont már nem lehet elfojtani. Smith nem tudta megakadályozni, hogy a Mars elnéptelenedjen. Avasarala nem tudta megfékezni a folyamatot, pedig Isten a tanúm, hogy megpróbálta. Marco Inaros úgy gondolja, sikerülhet neki, ha pisztolyt tart a fejünkhöz, de nem hiszem, hogy menni fog. Tartósan nem. És nem érti, mennyire törékeny a helyzet.

– A Földre gondolsz?

– Igen – felelte Fred. – Ez az övbéliek vakfoltja. Újra meg újra megtapasztaltam az elmúlt néhány évtizedben. A technikába vetik a hitüket. Abba az elképzelésbe, hogy fenn lehet tartani egy mesterséges ökoszisztémát. Növényeket tudunk termeszteni a Ganymedesen, ezért azt hiszik, hogy az emberiség megszabadult a Föld béklyójától. Nem gondolnak bele, mennyi munkát fektettek abba, hogy azok a növények megtermeszthetők legyenek. Annak kidolgozásába, hogyan lehet dús termőföldet előállítani szubsztrátumból és gombákból teljes spektrumú fénnyel. És az egészet a földi élet bonyolultsága alapozza meg. És most ezeké az új világoké… neked nem kell elmagyaráznom, mennyivel kevésbé barátságosak, mint az a dobozon szerepel. Amint egyértelművé válik, mekkorát tévedett…

– De nem tévedett – vágott a szavába Holden. – Jó, elismerem, ami az ökológiai részt illeti, talán nem gondolta rendesen át, de az Övvel kapcsolatban nem téved. Nézd csak azt a rengeteg embert, akik fogták a sátorfájukat, és megindultak a gyűrűk felé. Az Iloszra vagy Új-Földre, vagy bárminek nevezzük is. Rettenetes, tényleg szörnyű bolygó, mégis élnek rajta emberek. Azon a sok gyarmatosító hajón, amelyek a Marsról kerekedtek fel, hogy olyan helyeket földiesítsenek, ahol eleve találni levegőt és magnetoszférát, rengeteg rendkívül okos ember utazik. Az előbb, pár pillanattal ezelőtt mondtad, hogy sokkal nagyobb a nyomás, hogy kijussanak az új rendszerekbe, mint amennyivel az a fickó számol, és amire felkészült. Ez annyit tesz, hogy meg vannak számlálva a napjai. Azt viszont nem jelenti, hogy téved. Nekünk kell elérnünk, hogy tévedjen.

– Szerinted én nem vagyok tisztában ezzel? – kérdezte Fred. – Azzal, amit a Medina Állomással csináltam…

– Otthont teremtettél mindazoknak, akik a Medina Állomáson élnek. No de mi a helyzet az aszteroidabányászokkal? A vízszállítókkal? Azokkal a legénységekkel, amelyek alig tudják előteremteni a mindennapi betevő falatukat? Marco őket szólítja meg, és igaza van, mert senki sem veszi számításba őket. Még te sem. A jövőt fürkészik, és azt látják, hogy rájuk már senkinek sincs szüksége. Bármi, amihez értenek, sokkal könnyebben fog menni egy gravitációs kútban, oda pedig ők nem mehetnek. Olyan jövőt kell teremtenünk, amelyikben nekik is lesz helyük. Mert ha nem tesszük meg, szó szerint semmi vesztenivalójuk nem marad. Mert már mindent elveszítettek.

A rendszer kondulással jelzett, és Maura hangja szólalt meg a hangszórókból.

– Holden kapitány, uram?

– Itt vagyok – felelte Holden, de még mindig Fred dühös arcát nézte. – Magának nem pihennie kellene, Maura?

– Épp pihenek uram. De nem tudtam aludni, ezért lefuttattam pár diagnosztikát. És Sales kapitány azt mondta, hogy azonnal értesítsük, ha bármi változás áll be a Megatron és az üldözői helyzetében.

Holden szájában a félelem fémes íze áradt szét.

– Mi történt?

– Azt a jelentést kaptuk, hogy a Szabad Hadiflotta hajói felhagytak az üldözéssel, uram. Az EN erői még mindig fél nap távolságra járnak, de arra gondolunk, hogy a Szabad Hadiflotta naszádjai igyekeznek elkerülni mindenféle nagyszabású összeütközést.

– És a Pella? – kérdezte Holden.

– A Szabad Hadiflottával tart, uram, de amikor sor került a pályamódosításra, egy civil hajó elszakadt a csoporttól, és a másik irányban indult tovább. Rengeteg tehetetlenségi erőt kell leküzdenie, de hacsak nem változtat a gyorsítási profilon, úgy tűnik, hogy egymillió kilométerre megközelít minket.

– Ez nem lehet véletlen – jelentette ki Fred.

– Nem az, uram – értett egyet Maura. – A járművet Chetzemoka néven jegyezték be, és folyamatosan ismétlődő üzenetet ad le. Az üzenet a következő.

Holden ökle fájt, és kényszerítenie kellett magát, hogy engedjen a szorításon. Naomi hangja töltötte be a vezérlőtermet, és ez úgy hatott, mintha Holden egyszerre akarna elájulni a kiszáradástól, és kapna egy pohár vizet. Bármennyire csüggesztő volt az üzenet, Holden mégis úgy érezte, lassan oldódni kezdenek a görcsei. Amikor Naomi üzenete véget ért, Holden ernyedten, akár egy vizes rongy, hátrahanyatlott az ülésére. Naomi bajba került, de ezt a bajt orvosolni tudják. A kedvese hazafelé tartott hozzá.

– Köszönöm, Maura – mondta Holden. – „Köszönöm” alatt azt értem, hogy megkaphatja minden holmimat. Engem már nem érdekel belőlük semmi.

– A kávégépet is, uram?

– Majdnem minden holmimat.

Amikor Fred megszólalt, a hangja nyersnek hatott. Élesnek. Még mindig feszültnek.

– Maura, milyen felmentő hajók tartózkodnak a környéken?

– A transzponderek adatai szerint egy sem jár arrafelé. A belső rendszert gyakorlatilag lezárták. Az EN parancsára.

Holden az oldalára gördült, és kapcsolatot nyitott meg Mfuméhoz. Harsogó zene ordított a konzolból. A fedélzeten átszűrődő zajokkal együtt nagyobbnak érzékeltette a vezérlőtermet, mint valójában volt.

– Mfume! – üvöltött Holden, aztán pár másodperccel később: – Mister Mfume!

A zene elhalkult, de nem hallgatott el.

– Uram?

– Szeretném, ha ellenőrizné a Chetzemoka repülési útvonalát. És derítse ki, hogyan tudnánk ráállni a pályájára.

– Melyik hajóra gondol? – kérdezte Mfume.

– A Chetzemokára – válaszolta Holden. – Csak pillantson rá a hírcsatornákra! Ott megtalálja. És amilyen gyorsan csak tud, szóljon, hogy mit sikerült kitalálnia. A legjobb lenne most azonnal.

– Rajta vagyok – felelte Mfume, és a zene elhallgatott mind a konzolon, mind a zsilipajtó felől. Holden mély lélegzetet vett, aztán még egyet, majd felnevetett. A megkönnyebbülést nem érzelemként élte meg. Túlságosan testi és mélyreható volt ehhez. Inkább létállapotnak lehetett mondani. Drogként áramlott végig láthatatlanul az ereiben. Nevetni kezdett, aztán a kacaj nyögésbe váltott, amely fájdalomra vagy a fájdalom utóhatására emlékeztetett.

Fred csettintett a nyelvével.

– Na tehát. Mit szólnál, ha azt javasolnám, hogy ne randevúzzunk azzal a hajóval?

– Az odáig tartó úton bárhol szívesen kitennélek téged és a barátaidat – felelte Holden. – Mert hacsak nem határoztál úgy, hogy kalóznak csapsz fel, és kihajítasz egy légzsilipen, ez a hajó oda fog menni.

– Sejtettem – mondta erre Fred. – Legalább annyiban megegyezhetnénk, hogy óvatosan közelítsük meg?

Holden érezte, hogy apró dühbuborék kezd fölfelé kúszni benne. Legszívesebben leordította volna Fredet, büntetésképp, amiért a kétely mocskával szennyezte be ezt a pillanatot. Amiért felvetette annak lehetőségét, hogy csapdáról van szó, és nem Naomi tér végre haza. Holden fogta a megkönnyebbülés hatalmas és ragyogó érzetét, és a haraggal együtt félretolta azt.

– Igen. Igazad van – ismerte el. – Lehet, hogy csapda.

– Lehet, hogy nem az – válaszolta Fred. – Remélem, hogy nem az. De…

– De érdekes időket élünk – fejezte be a mondatot helyette Holden. – Semmi gond. Értem. Óvatos leszek. Óvatosak leszünk. De ha ő az, és tényleg bajba került, nekem ő a legfontosabb. Ez ellen nincs mit tenni.

– Tudom – felelte Fred, és azzal, ahogy mondta, azt sugallta: tudom, és aki ismer téged, mind tudja ezt. Épp ezért kell elővigyázatosnak lenned.

Holden a monitor felé fordult, és megnyitotta a navigációs adatokat. Miközben nézte, Mfume felrajzolta az útvonalat, amely eljuttatja őt Naomihoz. Vagy bármi volt is azon a hajón. A kétely csírája, amelyet Fred elültetett benne, már kisarjadt. Holden nem tudta, hálás legyen, vagy inkább nehezteljen ezért az öregre. A távolságok és az egymáshoz viszonyított sebességük alapján bonyolultnak ígérkezett a dolog. Naomi már egy ideje keményen égetett a Föld felé, és a sebesség vektora, amelyre a Chetzemoka időközben felgyorsult, épp az ellenkező irányba mutatott, mint amerre Holden utolérhette volna. Ha nem csapda volt, Naomi pedig valóban bajba került, még így is elképzelhetőnek tűnt, hogy későn ér oda. Az EN hadereje talán segíthetne, de Naomi már most egyre távolodott a repülési útvonaluktól.

Ami persze nem feltétlenül jelentette azt, hogy kifogyott a lehetőségekből. Átkapcsolt a kommunikációs rendszerre, és beindította a felvételt.

– Alex, mivel épp a környéken jársz, és annyira jól ment a dolog, amikor legutóbb megkértelek, hogy nézz utána egy titokzatos hajónak, arra gondoltam, hátha érdekelne egy kis kitérő.

Negyvenharmadik fejezet: Alex

A legrosszabbnak azt érezte, hogy semmit sem tud. A hírcsatornákat elöntötte az információ, de rendkívül kevés egyezés akadt. Négymilliárd ember halt meg a Földön. Vagy hét. A hamu és pára rétege, amely a kék üveggolyót fehérré változtatta, mostanra vékonyodni kezdett – sokkal hamarabb, mint azt a modellek előre jelezték. Vagy lehetséges, hogy a Föld még évekig nem lát majd nappali fényt és kék eget. Az emberiség csaknem teljes kihalásának köszönhetőn a természetes növény-és állatvilág újjáéledésének hajnala virradt fel, vagy az állandóan túlterhelt ökoszisztéma omlik végleg össze.

Újabb három gyarmatosító hajót fogtak el úton a gyűrűkapuk felé, és fordították vissza vagy foglalták el őket, hogy a legénységüket az űrbe hajítsák, vagy hetet támadtak meg, vagy csupán egyet. A Ceres Állomás közleménye, miszerint a Szabad Hadiflotta hajói használhatják a dokkjaikat, provokáció volt, esetleg annak bizonyítéka, hogy a KBSZ egységbe tömörült, vagy arra utalt, hogy az állomás vezetésén elhatalmasodott a félelem. Naprendszer-szerte kapcsolták ki transzpondereiket a hajók, a hajtóműcsóvák vizuális nyomkövetéséhez használatos rendszereket leporolták, és olyan nyelvekre programozták át, amelyeket a jelenleg létező rendszerek elemezni tudtak. Alex azzal nyugtatta magát, hogy mindez átmeneti csupán, hogy néhány hónap, talán egy év múlva mindenki újra transzponderekkel repül majd. Hogy a Föld az emberi civilizáció és kultúra központja lesz. Hogy megint a Rocin repül majd Holdennel, Naomival és Amosszal együtt.

Ezzel nyugtatta magát, de egyre kevésbé volt meggyőző. A legrosszabbnak azt érezte, hogy semmit sem tud. A második legrosszabbnak azt, hogy egy csapat legkorszerűbb technikával felszerelt hadihajó üldözte, amelyek tényleg végezni akartak vele.

A kijelzőn az egyik kísérő rakéta jelzőfénye zöldről sárgára, aztán villogó pirosra váltott.

– A francba! – szólalt meg Bobbie. – Elveszítettük az egyiket.

– Semmi gond. Van még elég.

Az elmúlt néhány órában a Pella és a falkája azzal a zseniális ötlettel állt elő, hogy a kommunikációs lézereiket összehangoltan ráirányították egy-egy kiszemelt rakétára, aztán addig pumpálták bele az energiát, amíg a vezérlés túl nem hevült. A rakéták szerencsére mozgásképtelenül kikapcsoltak, máskülönben csak akkor jöttek volna rá az ellenség haditervére, amikor a kísérők felhője gigászi láncreakcióban szétperzselődik. Ehelyett fél óra alatt négy rakétát veszítettek, és összerakták magukban, mi történik. Aztán Bobbie és a Megatron ósdi és erősen korlátozott erőforrásokkal felszerelt rendszere olyan forgó mintázatú alakzatot tervezett a rakéták számára, amely megakadályozta, hogy bármelyikük alkalmanként néhány másodpercnél hosszabb ideig látható maradjon. Ahogy a kamerákon figyelte a mozgásukat, Alexet a Föld tengeri halaira emlékeztette, amelyek hatalmas rajokban kavarogtak, mégis együtt maradtak. Ám számára ez a megmaradt rakéták kis csoportját jelentette.

A Szabad Hadiflotta bejelentése óta a miniszterelnök visszavonult a kabinba, a saját irányított sugárnyalábukat használta kívülről dühödtnek hangzó beszélgetésekhez, amelyek mintha mind ugyanabban a hangnemben folytak volna. Alex nem nagyon tudta kivenni a szavakat, és tudatosan ügyelt rá, hogy ne hallgatózzon, hátha később kifaggatják arról, hogy mit tud. Viszont a „nem bizonyított”, a „súlyos kudarc” és a „még mindig ezt próbáljuk kideríteni” kifejezések kellően sokszor elhangzottak ahhoz, hogy Alex felismerje őket, mint amikor az ember sokszor meghallgat valamilyen dalt, és fokozatosan letisztul benne a szöveg.

A kettéosztott kijelző nagyobb részén a Naprendszer nagy méretarányú térképe volt látható, a számára kritikus részek – a Megatron, a feléjük égető katonai EN-kíséret, a Rocinante, a Pella és a falkája, a Tycho Állomás, a Mars, a Föld és a Luna – kiemelésével, a kisebb ablakban pedig a Megatron belső rendszereinek diagnosztikája. A kis versenynaszádot nem teljes bolygóközi utakra tervezték, így a Föld és a Mars jelenlegi helyzetét figyelembe véve hajszálon múlhat majd a küldetésük sikere. A reaktorban elegendő fűtőelem volt ahhoz, hogy hónapokig égethessenek, ám amint kifogytak a kivethető tömegből, a hajtóműnek nem sok hasznát veszik majd. Mindeddig a hibasávokon belül maradtak. Ami Alex számára annyit jelentett, hogy még ha kifogynának is a kivethető tömegből, kellően lassan haladnának ahhoz, hogy valaki pányvát vessen rájuk. A győztes megoldásnak továbbra is azt tartotta, hogy hivatásosok mentik meg őket.

A navirendszer riasztást küldött a monitorjára. Alex megnyitotta.

– Mi az? – kérdezte Bobbie.

– A Pella és kis barátja megint leállították a hajtóműveiket – felelte Alex. – És… hohó! Szerintem… néhány hajó leszakad tőlük. Azt hiszem, feladják!

Bobbie kurjantott egyet örömében, Smith pedig félbeszakította a beszélgetését, hogy kilessen, és megtudakolja, mi történt. Mire Alex mindent elmagyarázott, a Pella újra beindította a hajtóművét, és a többiekkel együtt visszafordult. Nem teljes átfordulást és égetést hajtott végre, inkább kifarolt, amivel a lendülete java részét megtartotta, miközben az Öv és – plusz-mínusz néhány millió kilométer eltéréssel – a Jupiter-rendszer felé vette az irányt. A Chetzemoka az ellenkező irányban haladt tovább. Bármilyen küldetést teljesített is a Pella, most otthagyta a Megatront.

A feszültség, amelynek Alex nem is volt tudatában, lassanként elpárolgott Bobbie időnkénti kurjantásai és kacagása kíséretében. Bejelentkezett a kísérő EN-haderő. Attól nem kellett tartaniuk, hogy a napkitörések az útjukba kerülnének. A Megatron hőelnyelői elég jól megbirkóztak a sugárzó hővel. Alex megengedhette magának, hogy megnyugodjon.

Ez csaknem fél óráig így maradt.

„Itt Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből, Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák! Közöljék James Holdennel, hogy bajba kerültem! A kommrendszer nem reagál. Nem tudom irányítani a hajót. Kérem, továbbítsák!”

Aztán negyven perccel később:

„Alex, mivel épp a környéken jársz, és annyira jól ment a dolog, amikor legutóbb megkértelek, hogy nézz utána egy titokzatos hajónak, arra gondoltam, hátha érdekelne egy kis kitérő. Az ideiglenes pilótámmal épp azt kalkuláltatom ki, hogyan tudok gyors égetéssel eljutni Naomihoz, de te közelebb jársz hozzá, és majdnem ugyanabban az irányban haladsz. Elképzelhető, hogy a rosszfiúk igyekeznek átvágni minket, szóval tartsd nyitva a szemed! Ha viszont tényleg Naomi az, tegyél róla, hogy még mindig lélegezzen, amikor odaérek! Üzend meg, hogy mire jutottál!”

Alex olyan erővel szorította össze az állkapcsát, hogy belesajdultak a fogai. Eleve tudta, Bobbie mit fog mondani erre, ezért ahelyett, hogy őt megkérdezte volna, nekilátott betáplálni az adatokat a navigációs rendszerbe, hogy kiderítse, milyen lehetőségek közül választhat, attól függően, mennyire keményen óhajt égetni, mennyi üzemanyaguk maradt, valamint azt, hogy a telemetria mit mondott a kis hajóról meg a konvojról, amelytől az elszakadt. A fali képernyők a kinti látványt másolták, ezért amikor Alex felpillantott a navigációs adatokból, ki tudta venni a naszád hajtóműcsóvájának fénypontját. Ezenkívül megnyitotta a hajóról sugárzott hangcsatornát is: „Itt Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák…”

Érezte a háta mögül sugárzó helytelenítést. Bobbie először semmit sem szólt, még csak nem is mordult vagy fújt egyet. Nem számított. Alex tudta. Amikor a nő végül megszólalt, szinte megkönnyebbülésként hatott, hogy nyíltan kimondják, amire gondolnak.

– Mit művelsz, tengerész? – kérdezte Bobbie.

– Azt számolgatom, hogy tudnánk leggyorsabban elmenni Naomiért.

– Indokolja bármi, hogy ezzel foglalkozz?

– Csak az, hogy elmegyünk érte.

– Már majdnem az átfordulási ponthoz értünk. Ha most bármilyen pályamódosítást hajtunk végre, azzal rengeteg hajtóanyagot pocsékolunk el.

Alex nem nézett hátra. Csupán a képernyőre mutatott.

– Nekem ez egy segélykérésnek tűnik. Regisztráltuk. Kötelességünk megállni.

– Ne csináld ezt! – kérte Bobbie.

– Ez a szabály.

– Ne gyere nekem a szabályokkal! Küldetést kell teljesítenünk. Nekem sem tetszik jobban, mint neked, de tartanunk kell az állásunkat. Parancsot kaptunk.

Alex állkapcsa egyre jobban fájt. Ásítással próbálta enyhíteni a fájdalmat. Nem sikerült. Elfordította a présülését, hogy szembenézhessen Bobbie-val. Levett sisakkal és hátul praktikus copfba összefogott hajjal a nő feje kisebbnek tűnt. A motoros páncélzat továbbra is rögzítve állt, az ökölbe szorított kezek a hajó két oldalához préselődtek. Ha Bobbie úgy határoz, hogy harcképtelenné teszi őt, és átveszi tőle a versenynaszád irányítását, egyszerűen legyőzte volna. Alexnek emellett azt is figyelembe kellett vennie, hogy Bobbie-t kényszermegoldással tartották egy helyben, ezért valószínűleg nem vészelne át egy tényleg több g-s égetést úgy, hogy a páncélja ne szabadulna el.

– Így igaz – ismerte el. – Parancsot kaptunk. De te Nate és Avasarala parancsát teljesíted, és tökéletesen tiszteletben tartom, hogy mindkettővel törődsz. Én viszont a kapitányomtól kaptam parancsot, márpedig aki felett őrködnöm kell, abban az irányban található, és egyre távolodik tőlünk.

– Nem a fejeddel gondolkodsz – jelentette ki Bobbie. – Vedd figyelembe a kockázatokat, Alex, mert ha érte megyünk, azzal kockázatot vállalunk! Ha győzünk, kimentjük Naomi Nagatát a szorult helyzetből. Ha vesztünk, az emberiség egyik legfontosabb politikai szervezetének vezetőjét veszítjük el egy olyan időszakban, amikor az egység és a vezetés életbe vágó fontosságúak. Kérlek, hagyd abba! Tudom, mit gondolsz. Én is így gondolkodtam, csak másokkal kapcsolatban. Naomi közétek tartozik. A körötök egyik tagja, és egy frászt fogod kockára tenni az életét, a közjó valamiféle elvont eszméje érdekében pedig végképp nem áldozod fel, igaz?

Alex becsukta a száját, egy pillanatra elhallgatott.

– Igaz.

– Megértem – folytatta Bobbie. – Tényleg. Rengeteg kiképzés kellett ahhoz, hogy megértsem, ez nem így működik. Te is megkaptad ezt a kiképzést. Nem számít, aktív szolgálatban vagyunk-e, vagy sem.

A Marsot szolgáljuk, mert esküt tettünk erre. Ha az, hogy helyesen cselekszünk, egyet jelentene azzal, hogy a könnyebb megoldást választjuk, nem kellett volna esküt tennünk. A Mars miniszterelnöke utazik a hajón. Katonai kíséret tart felénk, hogy biztonságban elvigyék őt a Lunára.

– És számolnunk kell az ellenséggel – mondta Alex, és gyűlölte magát, amiért kimondta ezt. – Csapda, ugye?

– Nem tudom – felelte Bobbie. – Lehetséges. Mocskos húzás harcképtelenné tenni egy hajót, aztán lelőni a segítségére sietőket, de kinézem ezekből a szemétládákból.

– Nem látom be, mennyivel lenne veszélyesebb érte menni, mint tartani a jelenlegi irányt – vetette ellen Alex. – Ha sínágyúval céloznak ránk, itt ugyanúgy kilyukaszthatnak minket, mint amott.

– Trójai faló – válaszolta Bobbie. – Elég telerakni azt a hajót katonákkal. Ha összekapcsolódunk vele, hiába a rengeteg rakéta, rohadtul semmire sem megyünk velük. Vagy ha a Rocinante odaér, foglyul ejthetik Fred Johnsont.

– Annak esélye…

– Ne az esélyekre gondolj! – vágott a szavába Bobbie. – Hanem arra, mi forog kockán. Arra gondolj, mit veszíthetünk, ha kockázatot vállalunk, és balul sül el a dolog!

Alex tompának érezte a fejét, mint amikor valami betegség kerülgeti. Egy pillantást vetett hátrafelé a navigációs panelre. A Megatron és a Chetzemoka közötti távolság minden másodperccel növekedett. Alex mélyen beszívta a levegőt, kiengedte. Naomi hangja szólt halkan a csatornából. „Közöljék James Holdennel, hogy bajba kerültem! A kommrendszer nem reagál. Nem tudom irányítani…”

A kabinból megszólaló hang nyájas, könnyed, visszafogott volt.

– Érdekes helyzetértékelés, de közel sem teljes.

Nathan Smith állt az ajtónyílásban. Zsíros haja összevissza állt. A ruhája gyűrött volt, mintha abban aludt volna. Vérágas szemének pereme haragosan vöröslött. Alex úgy látta, mintha egy évtizedet öregedett volna azóta, hogy elindultak. A miniszterelnök rámosolygott Alexre, aztán Bobbie-ra, majd megint Alexre.

– Uram! – szólalt meg Bobbie.

– Figyelmen kívül hagyott egy fontos tényezőt, őrmester. Gondoljon bele, mit veszíthetünk, ha nem kíséreljük meg.

– Az okot, amiért ezt tesszük – értett egyet Alex. – Azt az okot, amiért bármit teszünk itt. Ha van rá esély… és szerintem átkozottul jó esély van rá, hogy Naominak sikerült megszöknie, és tényleg bajba került, és segítséget hív, akkor tudod, mik a szabályok? Megállunk, és segítünk. Még akkor is, ha nem olyasvalakiről van szó, akit ismerünk. Még ha más hangját halljuk is. Ez a szabály, mert mi épp itt vagyunk, és segítünk egymásnak. És ha mégsem tesszük meg ezt, mert fontosabbak vagyunk, vagy mert a szabályok már nem vonatkoznak ránk, akkor nehezen tudna bárki is megcáfolni, ha azt állítanám, hogy már nem mi vagyunk a jófiúk.

Smith arca ragyogott.

– Ez csodálatos volt, mister Kamal. Magam azt fontolgattam, elmagyarázom Chrisjen Avasaralának, hogy nem hagyhattuk itt az utolsó biztos tanút a Pelláról, de a te verziód sokkal jobban tetszik. Programozd be az útvonalat, és értesítsd az EN kísérőhajóit a változtatásról.

– Igenis, uram – válaszolta Alex. Amikor becsukódott az ajtó, Bobbie-hoz fordult. – Sajnálom.

– Ne sajnáld! – nyugtatta Bobbie. – Nem mintha én nem akartam volna érte menni.

– Na és ha kiderül, hogy a hajó tele van katonákkal?

– Járhatok egyet a páncéllal – felelte Bobbie. – Nem esne rosszul.

Alig néhány percbe telt megállapítani az optimális befogási útvonalat, és elküldeni a repülési tervet az EN kísérőhajóinak. Ezután felvett és irányított sugárnyalábbal elküldött egy üzenetet Holdennek:

– Helló, kapitány. Úton vagyunk, de óvatosan fogunk eljárni. Megközelítjük, alaposan körülnézünk, és ha bármit gyanúsnak találunk, nem szállunk át. Addig is mondd meg annak a pilótádnak, hogy bármelyikünk ér oda előbb, a másik egy sörrel jön neki.

Negyvennegyedik fejezet: Naomi

Még a tartós egy g-t is kellemetlennek érezte. A kettő g állandó nyomását lassú kínzásként élte meg. Alattomos sajgásként kezdődött a térdében és a gerince alján, aztán pillanatok alatt éles fájdalommá fokozódott, mintha tűvel döfködték volna az ízületeit. Naomi lépésenként derítette fel a Chetzemokát, végigjárt egy fedélzetet, aztán leheveredett, amíg enyhülni nem kezdett a fájdalom, aztán tovább a következő fedélzetre. A keze és a lábfeje még azután is hasogatott, hogy leapadt a duzzanat. A köhögése nem javult, de nem is romlott.

Az első csalódást az okozta, hogy minden vezérlőberendezést lezártak. Próbálkozott néhány jelszóval – SzadadHadiflotta, Marcoakirály és Filip –, de még ha eltalálta volna is, semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy kikapcsolták a biometriai azonosítást.

A légzsilip melletti szekrényeket üresen és nyitva hagyták. A három megmaradt manőverezhető szkafanderhez sem akkumulátort, sem légpalackot nem talált. A biztonsági élelmiszer-tartalék eltűnt. Arra eleve számított, hogy a szerszámosládákat is elvitték a gépészműhelyből, de még a kereteket is kiszerelték, ahol tárolták őket, emellett elvitték a fiókokat a szekrényekből és a LED-eket a fali lámpákból. A présüléseket felhasogatták, a gél és a párnázat mind kiömlött melléjük. A gyógyszerkiosztó rendszer és a víztárolók szintén eltűntek. Vizet kizárólag a hajtóművekben lehetett találni; a hajó hátulján kiköpött tömegként. Ennivalót egyedül a visszaforgatókból szerezhetett, a bennük rekedt maradék formájában, amit még nem alakítottak át valami ehetővé.

A hegesztőberendezések és az égett fém bűze még mindig megtöltötte a levegőt, vagyis a légvisszaforgató valószínűleg szűrő nélkül működött.

Naomi a fedélzeten feküdt lehunyt szemmel, a fejét a kezére támasztva. A hajót egy használatra tervezték, leírható tételként. A szolgálati ideje azzal kezdődött, hogy eldobhatóvá vált, onnantól pedig teljesen kifosztották. Még a fizikai szerelvényeket és monitorokat is kiszerelték, és elvitték. Filipnek szánt ajándékként voltaképp meglehetősen csapnivalónak számított. A fedélzet rázkódott alatta, a tolóerő keltette vibrációt semmiféle rendszer nem igyekezett tompítani. A két g-s nehézkedés és a vákuumban elszenvedett szervkárosodás miatt, amely folyadékkal töltötte meg a tüdejét, a légzés jóval több erőfeszítést igényelt, mint szabadott volna.

Ez nem hajó volt. Naomi nem gondolhatott rá hajóként. Bombává alakították át. Ő ugyanezt tette évekkel korábban az Augustín Gamarrával, és azóta ez a teher nyomasztotta. Jim jól ismerte az olyanokat, akik a Canterburyhez hasonló vízszállítókon kötöttek ki. Maga mondta, hogy mindenki okkal került oda. Oka volt annak is, hogy a hajót, amelyet a fiának akart adni, teljesen lecsupaszították, és arra programozták, hogy öljön. Nem csupán őt, hanem bárkit, aki a közelébe merészkedik. Oka volt ennek. Viszont ha sikerülne hatástalanítania, megszüntetnie a veszélyt, felgombolyíthatná a szálakat. Visszavihetné a Ceresre, ahol az egész kezdődött. Valahogy biztosan be tud jutni a gépészműhelyen keresztül.

Kinyújtotta a kezét, ám nem kéz volt. Naomi álmodott. Kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét, aztán kimerülten szipogva a hátára hemperedett.

Jól van. Ha most nem mozog tovább, megint elalszik. Ezt jó volt észben tartania. Felült, és a falnak támasztotta a fejét. Majd később alszol. Amikor már halott vagy. Vagy még jobb, ha akkor, amikor már biztonságban tudhatod magad. Elmosolyodott magában. Biztonságban. Jó tervnek hangzott. A változatosság kedvéért érdemes lenne próbálkoznia vele. Erősen ökölbe szorította a kezét. Az ízületeibe fájdalom nyilallt, de amikor újra kinyitotta a tenyerét, az ujjai már jobban mozogtak. Ez valószínűleg jelképezhetett valamit.

Fontossági sorrendet kellett felállítania. Nem sok erőforrásra támaszkodhatott. Ha fogja az első ötletet, ami az eszébe jut, és nekiáll megvalósítani, könnyen kimerítheti magát anélkül, hogy elvégezné a létfontosságú munkát. Élelmet és vizet kellett kerítenie, emellett gondoskodnia kellett róla, hogy megbízható legyen a levegőellátás. Figyelmeztetnie kellett a megmentésére sietőket, hogy ne közelítsék meg a hajót. Hatástalanítania kellett a csapdát. Talán kivetnie a reaktormagot, esetleg a meghajtók olyan változatait betölteni, amelyekből hiányzott az ő mérgezett kódja.

És mindezt azelőtt kellett megvalósítania, hogy felrobban a hajó. Két g nehézkedés mellett. Szerszámok és a vezérlőberendezésekhez való hozzáférés nélkül. Vagyis… valóban? A vezérlőberendezésekhez nehezen fog hozzáférni, de szerszámokat rögtönözhet. A szkafanderek nem voltak feltöltve sem energiával, sem levegővel, viszont voltak bennük tömítések és merevítők. Felhasogathatta az űrruhákat, hogy huzalokat szedjen ki belőlük. Talán valami olyasmit, ami elég merev ahhoz, hogy vághasson vele. Na és a sisak kapcsait vajon tudná használni leszorítóként vagy csíptetőként? Nem tudta biztosan.

Még ha sikerülne is, mit érne el vele?

– A mostaninál többet – mondta ki fennhangon. A hangja visszhangot vert az üres térben.

Rendben. Első lépés: készíts szerszámokat. Második lépés: vesd ki a reaktormagot. Vagy figyelmeztess bárkit, aki erre tart. Naomi felállt, és minden akaraterejét összeszedve visszabotorkált a légzsilip szekrényeihez.

Öt órával később a hajó hevenyészett kis géptermében zárta le manuálisan a zsilipajtót. Két szkafander szűkös készleteiből sikerült egy kicsi, kezdetleges szerszámkészletet összeállítania. A vezérlőberendezésekhez továbbra sem fért hozzá. Tehát lehet belőle ládába zárt patkány, vagy kiiktathatja a közvetítőt. Végtére is a vezérlők gépezetekhez kapcsolódtak, a gépezetek pedig – legalábbis némelyik – olyan helyen voltak, ahol hozzájuk férhetett.

A hajótestek közötti térben vákuum uralkodott, és Naomi nem bízott különösebben abban, hogy a külső hajótestet ténylegesen légmentesen lezárták. A még ép űrruhában nagyjából öt percre elegendő levegőt tárolhatott, Naomi pedig passzív üzemmódba állíthatta át a rádióját, hogy a vezetékekben megmaradt töltéssel halványan foghassa a saját hangján rögzített hamis üzenetet. A szervizjáratba és onnan visszavezető zsilipet kimentették, de Naomi az egész géptermet átalakíthatta rögtönzött légzsilippé. Csak le kellett zárnia a hajó többi részébe vezető zsilipajtót, aztán a szerelvényfedő lapot ki kellett löknie a két hajótest közötti űrbe. Két percet szánt arra, hogy valami hasznosat találjon – egy jeltovábbító erősítőt, amit tönkretehet, hogy leállásra kényszerítse a hajtóművet; a kommunikációs rendszer egyik vezetékét; egy nem védett vezérlőpanelt, amelynek révén kommunikálni tud a számítógépekkel –, aztán kettőt arra, hogy visszajusson. Harminc másodpercet arra, hogy becsukja és légmentesen lezárja a szervizjárat fedőlapját, és kinyissa a gépterem zsilipajtaját. Minden alkalommal egyhelyiségnyi levegőt veszítene, de csupán egyhelyiségnyit.

Felcsatolta a sisakot, és ellenőrizte a tömítéseket, aztán felnyitotta a szerelvényfedő lapot. Az eleinte ellenállt neki, majd egyszerre megadta magát. Naomi mintha a kiszökő levegő áramát érezte volna, de valószínűleg csak képzelődött. Már húsz másodperc telt el. Bekúszott a hajótestek közötti térbe. Odabent teljes sötétség honolt, mintha Naomi a szemét csukta volna le. Rákoppintott a szkafander vezérlőegységére, de nem fénylett fel a sisak lámpája.

Kihátrált, lezárta a szerelvényfedő lapot, kinyitotta a zsilipajtót, és levette a sisakját.

– Fény – mondta az üres helyiségnek. – Fényre lesz szükségem.

A monitor vezetékeken függött, a jelszót kérte. Épphogy befért a szerelvényfedő lap peremei közt, és olyan gyenge fénnyel világította meg a hajótestek közötti teret, hogy Naomi nem tudta kivenni a színeket. A merevítők és támgerendák árnyai helyenként még sötétebbé tették a sötétséget, és Naomi számára értelmezhetetlen alakokat rajzoltak ki. Naomi ötödik alkalommal próbált meg átvergődni a vezetékek burkolatán. Egy valódi hajón ez az egész csövekben futott volna. Ezen a vacakon a huzalokat közvetlenül a hajótesthez rögzítették megsárgult szilikonos epoxigyantával. Egyfelől hálás lehetett ezért. Másfelől viszont megrémítette a gondolat, hogy valaha erre a hajóra bízta az életét. Ha megvizsgálja a két hajótest közötti üreget, mielőtt elindulnak a Ceresről, szkafanderben aludt volna az egész úton, amíg meg nem érkeztek a Pellához.

A bevonat lehámlott. Harminc másodperc. Naomi fogott egy darab kiszerelt vezetéket, és rövidre zárta az áramkört. Kövér szikra pattant ki, és a világ megtántorodott. Valahol távolabb az egyik jelzőfény sárgára váltott, és Naomi oldalra zuhant. A pluszvilágításnak köszönhetően meglátta a manőverezőfúvóka fatörzsvastagságú testét. Előrenyúlt, megkapaszkodott az egyik acélmerevítőben. Amikor odaszorította hozzá a sisakot, a hajtómű zúgása elnyomta a szellemként susogó rádió halk sistergését. Naomi a vezetékért nyúlt, megszakította a kapcsolatot, és megszűnt a zúgás.

Az időből kiszaladva megfordult, a feje kóválygott. A hajó tehát pörgött. Nem állt módjában megállapítani, mennyire gyorsan, de a Coriolis-hatás elegendően erősnek bizonyult ahhoz, hogy Naomi csak botladozva tudjon visszajutni.

Miután lezárta a fedőlapot, kitárta a zsilipajtót, és ismét lecsatolta a sisakját, mozdulatlanul ült, amíg lassanként vissza nem tért az egyensúlyérzéke. Aztán óvatosan, tétován támolyogva felkarcolta az új információt a falra. A hajó rejtett belső tereinek durva térképét készítette el, és feljegyzett mindent, amit megtudott. Túl fáradt volt ahhoz, hogy megbízzon a memóriájában. A rovásokból tudta, hogy harminc kirándulást tett már. Most először sikerült elérnie valamit. Mindössze egy fúvókáról volt szó, de a hajó most már pörgött, körbe-körbe bukfencezett ahelyett, hogy egyenesen égetett volna előre. A teljes gyorsulást a változó impulzusnyomaték emészti fel, és már nem fog annyira gyorsan száguldani Jim felé. Vagyis ezzel talán némi időt nyert. Ez meg fogja nehezíteni a dolgát, viszont az Övben és hajókon nőtt fel.

A Coriolis-erő – és az émelyítő szédelgés leküzdése – nem számított újdonságnak neki. Tisztában volt vele, hogy aránytalanul nagynak érezte a teljesítményét, és amit elért a tényleges sikerhez képest, mégis szélesen elmosolyodott.

Harminc bevetés. Két és fél órára rúgott a pusztán a vákuumban eltöltött idő. Ebbe még nem számolta bele a szkafander levegőjének felfrissítését és a következő kirándulás eltervezését. Összesen talán öt óra telhetett el azóta, hogy hozzáfogott ehhez. Kimerült. Az izmait és az ízületeit gyötrő fájdalomban érezte ezt. Nem evett – nem ehetett. Szomjas volt, és lassanként rátört a vízveszteség miatt a fejfájás. Semmi oka nem volt azt hinni, hogy túl fogja élni ezt. Teljesen meglepte, hogy vidám. Nem az eufóriás roham erőteljes, ésszerűtlen és veszélyes örömét érezte, mégis egyfajta kellemes, felszabadult megnyugvást.

Először arra gondolt, talán azért, mert senki sem kísérgette, őrizte, ítélkezett felette. És megállapította, hogy ez is hozzájárulhatott. Ám ennél sokkal fontosabbnak érezte, hogy azt tette, amit tennie kellett, és közben nem kellett amiatt aggódnia, mások hogyan vélekednek erről. Akár Jim is. Hát nem furcsa? Másra sem vágyott jobban, mint hogy Jim is vele legyen – a sorban Amos és Alex, valami finom étel, egy ágy, végül pedig az elviselhető nehézkedés következett –, a lelke egy darabkája mégis kiterjeszkedett annak csendjébe, hogy pusztán önmaga és teljesen egymaga lehetett. Nem kínozták sötét gondolatok, sem bűntudat, sem a tudata peremén kotorászó önbizalomhiány. Vagy túl fáradt volt ehhez, vagy valami más történt vele, miközben egyéb dolgokra figyelt.

Ez jelentette a különbséget, állapította meg magában, a magány és az elszigeteltség között. És most megtudott valamit önmagáról, amit eddig nem is sejtett. Váratlan győzelemként élte meg.

Lassan előkészült a harmincegyedik bevetésre.

Majdnem egy perce volt, mivel mostanra rájött, hogy a kommunikációs rendszer tápegységén felmászni hosszabb időbe telt, mint lemenni rajta. Az ilyesmire sokkal hamarabb felfigyelt volna, ha az elméje nem működött volna kissé döcögve.

A kommunikációs rendszert nem csak epoxigyanta tartotta a helyén. Hosszú fémlapokkal rögzítették az adóvevőt, a hegesztés még mindig fénylett, mintha az előző nap készültek volna el vele. Három kirándulással korábban – a negyvennegyedik bevetésen – még úgy gondolta, lesz valahol egy diagnosztikai kéziberendezés. Nem mintha rá tudott volna mondani valamit, viszont begépelhetett volna egy üzenetet. Ám annak ellenére, hogy az ilyen kéziberendezések a szerkezet megszokott és kötelező tartozékainak számítottak, Naomi sehol sem lelt rá.

Időbe telt, amíg kidolgozott egy B tervet.

A végtelenített üzenet órákon át sustorgott a fülében a visszamaradt töltést felhasználva. „Itt Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák! Közöljék James Holdennel, hogy bajba kerültem! A kommrendszer nem reagál. Nem tudom irányítani a hajót. Kérem, továbbítsák…”

Tizenhárom másodperc hosszan, és alig hangosabban, mint a saját lélegzése, noha a feje egy méterre sem volt az adóegységtől. Miután lecsupaszította az adó vezetékeit, Naomi készen állt. Négyszer fog elhangzani a teljes üzenet. Ennek elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy ne higgyék véletlenszerű zavarásnak. A fejét a hajótesthez szorította, hogy elterelje a gondolatait belső fülének kavargásáról.

– Itt Naomi Nagata beszél – mondta, hamis énjéhez igazítva a ritmust és a hangsúlyt. – Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák. Közöljék James Holdennel, hogy… – A csupasz vezetékekre csapta a huzalt. Az áram még a szkafander kesztyűjén keresztül is vibrálón belemart az ujjaiba. A rádió elhallgatott, de Naomi némán tovább ismételte a szavakat, újrajátszotta magában a szöveget, mint valami dalt, amit nem tud kiverni a fejéből, egészen a megfelelő pillanatig, aztán elrántotta a drótot: „…tudom irányítani a hajót. Kérem, továbbítsák. Itt Naomi Nagata beszél a Rocinante legénységéből. Ha veszik az üzenetemet, kérem, továbbítsák. Közöljék James Holdennel, hogy… – Vágás, szünet. – …tudom irányítani a hajót. Kérem továbbítsák!”

A negyedik alkalom után fogta az acélrugó darabját, amelyet késnek használt, és levágta a vezetékről az adóegységet. A hamis hang elhallgatott. Naomi lekászálódott, merevítőről merevítőre haladt, minden mozdulatnál figyelte a lábát és a kezét, nehogy elkalkulálja magát. A gyorsítás keltette nehézkedés miatt bizonytalannak érezte a bokáját és a csuklóját. A szkafanderben lévő levegőt nem érezte állottnak vagy fojtónak; a szén-dioxid-szűrők passzívan is elég jól működtek ahhoz, hogy ne törjön rá a fulladás miatti pánik. Egyszerűen elájult és meghalt volna.

Lebukott a gépészeti fedélzetre, a helyére húzta a szerelvényfedő lapot. A zsilipajtó felé tartva megroggyant a térde. Kinyitotta a zsilipajtót, lerántotta magáról a sisakot, és levegőért kapkodva a földre rogyott. Tündöklő szikrák töltötték meg a látómezeje peremét. Öklendezett, kivárt, megint öklendezett, hagyta, hogy a teste súlya a fedélzetre húzza őt.

Közöljék James Holdennel, hogy a szó rendkívül tág értelmében irányítani tudom a hajót, gondolta magában, és felnevetett. Aztán köhögni kezdett, mígnem még jobban belefájdultak a bordái. Aztán megint felnevetett.

A hetvenötödik bevetés alatt hirtelen elfogyott minden ereje. Nem alig észrevehetően. Épp becsukta a hajó elsődleges részébe vezető zsilipajtót, lezárta a tömítéseket, és felvette a szkafander sisakját. Mielőtt a helyére csatolhatta volna, hogy belekezdjen a következő ötperces visszaszámlálásba, a keze az oldalához csapódott. Nem készült tudatosan erre; egyszerűen megtörtént. Különös, távoli riadalommal leült a fedélzetre, a hátát a falnak támasztotta, és próbálta megmozdítani a kezét. Ha megbénult vagy ilyesmi, az alapjaiban változtatott volna a helyzeten. Megengedhette volna magának, hogy leálljon. De még tudta mozgatni az ujjait; a válla is mozgott. Mindössze kimerült. Még a nyelés is hősies erőfeszítést kívánt. Lehunyta a szemét, eltűnődött, vajon azonnal elalszik-e, ám túl fáradt volt ehhez. Ezért csak ült.

Ha a szkafanderben lett volna akkumulátor, most valószínűleg azt listázta volna, mi mondja fel a szolgálatot a testében. Egyre jobban fájt a feje a kiszáradás miatt, és a fejfájás lassan émelygésbe csapott át. A bőre égett, ahol korábban az árnyékolatlan napsugárzás érte. Habár már kevesebb slejm jött fel, még mindig köhögött. És úgy számolt, hogy a vérét mostanra egyenlő arányban alkotta a plazma és a kimerültség miatt kiválasztott méreganyagok.

Naomi két kisebb diadalával – a fúvóka és az adóegység megbuherálásával – véget is ért a sorozat. Azóta vagy az erőfeszítéseibe nem tudott annyit beleadni, vagy a dolgok váltak valóban bonyolulttá, vagy mindkettő. A jeltovábbítókat, amelyekkel leállíttathatná a reaktormagot, vagy kihagyták a konstrukcióból, vagy olyan helyre dugták el, ahová nem lehetett elérni a két hajótest közötti térből. Csodás lett volna, ha hozzáfér az érzékelőrendszerhez, amely a mágnespalack hibáját előidézi, ha túl közel kerül a megmentésére siető hajó, de úgy tűnt, a hajó külső burkára szerelték fel azt, ahová Naomi nem tudott kijutni. Tucatnyi olyan hely létezett, ahonnan be tudott volna hatolni a számítógépes rendszerbe, de egyiknél sem talált interfészt, neki pedig nem volt sajátja, hogy odavigye. Időről időre más ötletek és módszerek villantak át az agyán, akár a szentjánosbogarak. Némelyik talán kivitelezhető lett volna. De nem tudta elegendő ideig a fejében tartani őket, hogy megállapíthassa.

Lehetséges, hogy aludt, vagy egyszerűen az agya működött most már időtlen kihagyásokkal. A hang, amit meghallott, a sajátjánál is halkabban suttogott, mégis azonnal felkapta rá a fejét.

– Helló, Chetzemoka! Itt Alex Kamal beszél, jelenleg a Megatron fedélzetéről. Naomi! Ha ott vagy, örülnék, ha valahogy jeleznél. Szeretném tudni, hogy valóban te vagy az, mielőtt átmegyünk. A hajód egy cseppet furcsán viselkedett mostanában, és kissé idegesek vagyunk. És ha mégsem Naomi Nagata lennél, tizenöt rakétát irányítok rád, szóval bárki vagy is, jó lenne, ha beszélnénk.

– Ne! – szólalt meg Naomi, habár tudta, hogy Alex nem hallhatja őt. – Ne közelíts! Ne közelíts!

Mindene fájt. Minden kavargott körülötte. Semmi sem ment könnyen. Amikor feltápászkodott, forgott körülötte a világ. Attól félt, hogy elájul, de nem volt biztos benne, hogy ha előrehajol, megint fel tud-e egyenesedni. Ki kellett találnia, hogyan hessegesse el Alexet. Meg kellett akadályoznia, hogy túl közel kerüljön, és elpusztítsa a robbanás. Az, hogy ezzel Naomi megmenekül-e, vagy sem, nem számított. Eddig jó napja volt. Ezzel többet elért, mint amire számított, és annyira végtelenül kimerült…

Zihálva még egyszer, utoljára kinyitotta a gépterem zsilipajtaját, és a lifthez botorkált. Aztán pedig a légzsiliphez.

Negyvenötödik fejezet: Amos

Jóllehet szigorúan helyi használatra, a Zhang Guo rendszerére kapcsolódva, mégis kellemes érzés volt, hogy megint működtek a kézi terminálok. Amos a két hajótest közti szűk térbe ékelt támasztékon feküdt. A brigádja rajta kívül csupán a mágneskapcsok halk kondulásaiból és a hegesztőpisztoly szelíd, megnyugtató szagából állt. Az elektromos vezetékhez csatlakoztatott műszer nullát mutatott.

– Na és most? – kérdezte Kisbarack.

– Semmi.

Két másodperc telt el.

– Na és most?

– Semmi.

Újabb másodperc. A műszer felzizzent, a kijelző nulláról nyolcvankilencre ugrott. Amos szélesen elmosolyodott.

– Ez az, Kisbarack. Itt majdnem kilencven.

– Rögzítem – válaszolta a lány, és ugyan a kézi terminálokat hangüzemmódra állították, Amos tudta róla, hogy mosolyog. Amos kihúzta a műszer csatlakozóját, tömítőanyagot permetezett a vezetékekbe vájt lyukakra.

– Erich, ha ott vagy, készen állunk egy újabb menetre.

– Persze hogy itt vagyok – válaszolta Erich. – Hová mentem volna? Most lefuttatom a diagnosztikát. Ti ketten addig nyújtóztassátok ki a lábatokat, vagy valami!

Amos füttyentett egyet a foga között, az éles visszhang felerősítette a hangot.

– Szünetet tartok. Ti nyissátok fel a vezetéket, de várjatok meg! Ne próbáljatok meg ügyeskedni!

Egyetértő csörömpölés hallatszott, ahogy felfelé kilendült, és a kapaszkodókon és tartószerkezeten lemászott a szerelvényfedő laphoz.

A B csapatnak nem sok hasznát tudta venni, viszont rengeteget elvégezhettek az időrabló könnyű feladatokból, amíg Amos, Kisbarack és Erich repülésképessé tette a Zhang Guót. Mindeddig majdnem annyi időt kellett eltölteni a szolgák ügyetlen javítási kísérleteinek rendbetételével, mint azzal, hogy kiderítsék, alapvetően miért nem tudott felemelkedni a hajó. Külsőre bármennyire hivalkodónak tűnt a jacht, a belső konstrukció majdhogynem tizenkettő egy tucatnak hatott. A gépteremben Amos keresett magának egy rongyot, és letörölte az ujjairól és a csuklójáról a lassan rákérgesedő tömítőanyagot. A legvékonyabb részeknél már teljesen megkeményedett, úgy hámlott le a bőréről, akár egy garnéla páncélja.

A légzsilip mindkét ajtaja nyitva volt, hordozható lépcső vezetett le a hangár padlójáig. Az ablakokon még mindig nem szűrődött be fény, mocskos, daraszerű eső verte az üveget. A levegőből az ózon és a hideg szagát lehetett kiérezni, Amos lehelete pedig áttetsző páraként gomolygott a szája előtt. A mennyezet LED-lámpái éles fényt árasztottak, az árnyak olyannyira tisztán kirajzolódtak, hogy hamisnak tűntek. Stokes és a többi szolga az egyik fal mellett csoportosul, szatyrokat és bőröndöket szorongattak a kezükben, és idegesen társalogtak maguk között. Leszbika a falnak támaszkodott, a kezét a füléhez szorította, mint aki erősen összpontosít. Amos őt figyelte, miközben lejött a lépcsőn. A nőből csak nehezen megfékezett erőszakosság áradt. Amos annak idején sok hasonló habitusú embert ismert. Némelyik bűnöző volt. Mások zsaruk. A nő észrevette, hogy Amos őt bámulja, aztán félig üdvözlésképp, félig kihívón felemelte az állát. Amos barátságosan visszamosolygott, és odaintett neki.

Nagyjából ugyanakkor ért le a hangár padlójára, amikor Kisbarack kimászott a légzsilipből a lépcsőre. Stokes kivált az összezsúfolódott társaságból, és az arcán ideges mosollyal odakocogott Amoshoz.

– Mr. Burton! Mr. Burton!

– Maradjunk az Amosnál.

– Igen, köszönöm. Azt szerettem volna megkérdezni, Natalia esetleg átmehetne-e a Silas-házba. A férje gondnok ott, és attól fél, hogy ha most nélküle megy el, többé nem láthatják már egymást. Rettenetesen aggódik, uram.

Kisbarack jött le a lépcsőn Amos háta mögött nesztelen léptekkel. Az árnyéka végigfolyt előtte a lépcsőfokokon. Amos megvakarta a karját.

– Elmondom, mi a helyzet. Egészen biztosra veszem, hogy úgy negyvenöt percen belül hozzáfoghatunk a végső ellenőrzéshez. Aki itt van, amikor végzünk, eljöhet velünk, feltéve, hogy van még hely. Aki nincs itt, az jobb, ha minél messzebb marad, nehogy atomjaira égjen szét, amikor felszállunk. Ezenkívül viszont rohadtul nem érdekel, ki mit csinál.

Stokes halkan elnevette magát, aztán kurtán, madárszerűen előrebillentette a fejét.

– Rendben, Mr. Burton. Értettem. Köszönöm.

Amos figyelte, ahogy visszaszalad.

– Mr. Burton, mi? – kérdezte Kisbarack.

– Úgy tűnik – felelte Amos, aztán a hüvelykujjával Stokes után bökött. – Azt hitte, viccelek, vagy micsoda? Mert lényegében annyit mondtam neki, hogy a nap keleten kel.

Kisbarack megrántotta az egyik vállát.

– Az ő szemében jó emberek vagyunk. Bármit mondunk, ő ez alapján ítéli meg. Ha azt mondod, nem érdekel, hogy életben marad-e, vagy meghal, ő ezt fanyar akasztófahumorként értelmezi.

– Komolyan?

– Aha.

– Ez roppant ostoba életfelfogás.

– Márpedig a legtöbb emberre ez jellemző.

– Akkor a legtöbb ember ostoba.

– És mégis eljutottunk a csillagokba – jegyezte meg Kisbarack.

Amos kinyújtóztatta a karját, a vállizmai kellemesen belefájdultak.

– Tudod, Kisbarack, jó érzés, hogy ennyi segítséget és cuccot szereztünk, de valahogy jobban tetszett, amíg csak te meg én voltunk.

– Ennél édesebbet nem is mondhattál volna. Megyek, kerítek kávét vagy teát. Vagy amfetamint. Neked is hozzak valamit?

– Kösz, nem. Minden klassz. – Nézte, ahogy a lány elballag. Clarissa még mindig túl girhes volt, de ahhoz képest, amikor Amos először lépett be a bethlehemi Veremben a cellájába, valamiképp magabiztosabbnak tűnt. Eltűnődött, vajon ha vissza kellene mennie, a lány még mindig végezni akarna-e vele. Valószínűleg érdemes rákérdeznie erre. Elfojtott egy ásítást, és rákoppintott a kézi termináljára.

– Mi a helyzet odafent?

– Egyelőre nem jelez hibát – felelte Erich. – Szóval most ezzel foglalkozol?

– Már évek óta ez a munkám.

– És meg lehet élni belőle?

– Persze, ha nem zavar, hogy időnként flúgos földön kívüli lények meg céges biztonsági seggfejek akarnak kinyírni.

– Eddig sosem zavart – válaszolta Erich. – Rendben, ez az. Lefutott a diagnosztika. Egy apró hibát jelzett a vízvisszaforgatónál, de minden más indulásra kész.

– Ha elég sokáig leszünk ebben a dobozban ahhoz, hogy vissza kelljen forgatni a vizet, akkor valami nagyon durván félrement.

– Én is erre gondoltam. Akarod, hogy felfűtsem a reaktort? Vannak hozzá parancsfájlok, meg itt az ellenőrző lista.

– Igen, szerintem jobb, ha én is…

A kézi terminálból Amos számára ismeretlen férfihang rikoltott fel.

– Főnök! Azt hiszem, társaságunk érkezik.

– Mit látsz? – kérdezte azonnal Erich.

– Három teherautót.

– Jól van, bassza meg – füstölgött Erich. – Beindítom a reaktort.

Amos a hangár elülső bejáratához kocogott. Az ablakokban posztoló őrök mind feszülten álltak. Tudták. A szolgálók még mindig a sarokban nyüzsögtek, hogy ne legyenek láb alatt.

– Én előbb végigmennék az ellenőrző listán – mondta. – Nagy kár lenne, ha csak azért csináltuk volna végig ezt az egészet, hogy tűzijátékot rendezzünk a vermontiaknak.

A csend ellenségesnek hatott. Amos nem értette, mi a probléma, amíg Erich újra meg nem szólalt.

– Nekem te nem parancsolgatsz, Burton.

Amos az égre emelte a tekintetét. Nem lett volna szabad nyílt csatornán mondania ezt. Annyi év és annyi katasztrófa után még mindig arról szólt az egész, hogy Erich ne égjen le mások előtt.

– Inkább szakértői tanácsként értettem – válaszolta Amos, aztán hozzátette: – Uram.

– Értem. Amíg én elintézem ezt, mi lenne, ha kimennél, és segítenéd tartani a területet? – kérdezte Erich, és Amos kis híján elvigyorodott. Mintha nem lett volna eleve úton oda. Erich folytatta: – Walt, tereld fel az utasokat a hajóra! Clarissa segíthet az indításban.

– Már megyek is – felelte a lány, és Amos látta, ahogy átvág a hangáron a lépcsőhöz. Stokes riadtan figyelte őt. Amos odaintette magához a férfit.

– Mr. Burton?

– Az a lány, aki a férjeurához akart átugrani, jobb lenne, ha átgondolná a dolgot.

Stokes elsápadt, aztán a napnál is vakítóbb reflektorok fényei zúdultak be a hangár ablakain. Egy hang harsant fel a megafonokból, a visszhang túlságosan összemosta a szótagokat ahhoz, hogy ki lehessen venni őket. Nem számított. Mindannyian megértették a lényeget. Mire Amos a kapuhoz ért, alakok sorakoztak fel a fényben. Rohamfelszerelésbe öltözött férfiak közeledtek, a kezükben inkább harctérinek tűnő, mintsem tömegoszlatáshoz szükséges gépkarabélyokkal. A szolgálók a hajó légzsilipjéhez vezető lépcsőn lépdeltek fölfelé, de nem különösebben nagy sebességgel. Erich egyik embere – talán húszéves lehetett, és piros sálat viselt a nyakában – egy puskát nyomott Amos kezébe, és szélesen elmosolyodott.

– A reflektorokra célozzunk?

– Bármilyen terv jobb a semminél – felelte Amos, és a fegyver tusával kitörte az ablakot. Eldördültek a fegyverek, mielőtt át tudta volna fordítani a csövet, hogy célozzon. A fegyverropogás viharra emlékeztetően zúgott, nem lehetett elkülöníteni egymástól a dörrenéseket. Valahol emberek jajveszékeltek, de Erich és Kisbarack a hajón volt, Holden, Alex és Naomi valahol távol a bolygótól, Lydia pedig biztonságban pihent a sírban. Nem kellett sok minden miatt aggódnia. A mellette lévő fickó artikulálatlan harci kiáltást hallatott. Amos célzott, kifújta a levegőt, és meghúzta a ravaszt. A puska hátrarúgott, és az egyik vakító reflektor kialudt. Aztán valaki más kilőtt egy újabbat. A Pinkwater katonáinak egyike hátralendítette a karját, hogy eldobjon valamit, de Amos csípőn lőtte. Egy másodperccel azután, hogy az alak összecsuklott, az elejtett gránát felvillant, és könnygázfelhő terjedt szét az esőben.

Valaki – a hangja alapján Leszbika lehetett – hátrakiáltott:

– Szorítsátok vissza őket! –, Amos pedig lekuporodott, és hunyorogva hátrapillantott a Zhang Guóra. A civilek már szinte mind felkerültek a hajóra, leghátul Stokes integetett nekik, hogy siessenek. Valami felrobbant, kitörte a még ép ablakok üvegeit. A lökéshullám keresztüldobogott Amos mellkasán, mintha a detonáció megrúgta volna. Amos felállt, egy pillanatra kilesett az ablakon, és arcon lőtte a hozzá legközelebb álló alakot. Kintről mélyebb kopogás hangzott fel, a szaggatott torkolattűz ragyogóbban fénylett a megmaradt reflektoroknál is. Lyukak jelentek meg a falban, fénypászmák törtek be a hangár hatalmas katedrálisterébe.

– Ki kell jutnunk innen! – üvöltötte Sálas Fiú.

– Jó ötletnek tűnik – felelte Amos, és hátrálni kezdett, miközben továbbra is kifelé tüzelt az ablakon. Fél másodperccel később Sálas Fiú már vele volt. A többiek vagy észrevették, mit csinálnak, vagy maguk is hasonló elhatározásra jutottak. Ketten már a lépcsőn jártak, fölfelé szaladva adtak le lövéseket. E pillanatban senki sem próbált eltalálni bármit is; mindössze azt igyekeztek elérni, hogy az ellenség ne nyomulhasson előre túl gyorsan, mielőtt mindenki a fedélzetre jutna. Amos puskájából kifogyott a lőszer. A földre hajította a fegyvert, és hátratrappolt a lépcsőhöz, menet közben a füléhez szorította a kézi terminálját.

– Hogy állunk? – kiáltotta.

– Igazán okos vagy – ordította vissza Kisbarack. – Beindításkor hibát észleltünk az energiaellátásban. Elveszítettük volna a manőverezőfúvókákat.

– Na és most?

– Nem hiszem.

– Remek.

Megállt a lépcső aljánál. Sálas Fiú odakuporodott mögé, és újratöltötte a gépkarabélyát. Amint bekattintotta a teli tárat, Amos kirántotta a kezéből, aztán az állával a lépcső felé bökött. Sálas Fiú egy biccentéssel köszönte meg, aztán behúzott nyakkal felsietett. Árnyak táncoltak az ablakokban, és háromfős csapat rontott be az oldalsó bejáraton. Amos lekaszabolta őket. Erich emberei közül már fél tucat a lépcsőn szaladt fölfelé, némelyik még mindig lövéseket adott le. Az egyikük – Leszbika – megbotlott, amint a negyedik lépcsőfokra ért. Vér öntötte el a karját és oldalt a nyakát. Amos felemelte a gépkarabélyt, megszórta a falakat, majd a nő mellé térdelt.

– Gyerünk! – biztatta. – Ideje lelépni.

– Nem hinném, hogy ez menni fog – válaszolta Leszbika.

Amos felsóhajtott. Zsebre dugta a kézi terminálját, az egyik kezével megragadta a nő gallérját, a másikkal a fegyver markolatát, és a saját karabélyának ropogása közepette felrohant a lépcsőn. A nő fájdalmában üvöltve szökdécselt. Valami felrobbant, de Amos nem torpant meg, hogy kiderítse, mi lehetett. Áthúzta Leszbikát a légzsilipen, még egy sorozatot leadott lefelé a lépcsőn, aztán rácsapott a kezelőpanelre, hogy beindítsa a zárómechanizmust.

Körötte Erich emberei és a szolgák kuporogtak. Némelyiküket vér borította. Amos szintén csupa vér volt. Meglehetősen biztos volt benne, hogy Leszbika vére lehetett az, de nem száz százalékig. Előfordult vele, hogy a csata hevében nem vett észre bizonyos dolgokat, például hogy meglőtték. Lefektette Leszbikát a fedélzetre, és elővette a kézi terminálját.

– Jól van – mondta. – Akár indulhatunk is.

– A hajtóműcsóva mindenkit meg fog ölni odakint.

– Érdekel ez minket? – kiáltotta Amos.

– Azt hiszem, nem.

A hajtómű mennydörögve életre kelt.

– Lefeküdni! – ordította Amos. – Nincs időnk, hogy eljussunk az ülésekig. Mindenki feküdjön le. A tolóerőnek a test egész felületén kell eloszlania!

Lefeküdt Leszbika mellé. A nő Amosra szegezte a tekintetét, amelyben talán fájdalom vagy düh tükröződött. Nem szólalt meg, ahogy Amos sem. Erich hangja harsant fel a hajó rendszeréből, utasította őket, hogy kapaszkodjanak, aztán Amos hirtelen sokkal többet nyomott, mint pár másodperccel korábban. Hangos ropogás rázta meg a fedélzetet: a Zhang Guo átszakította a hangár mennyezetét, ahogy az ég felé emelkedett. A hajó megrázkódott, hirtelen lejjebb ereszkedett, aztán újra felfelé tört. A fedélzet belenyomódott Amos hátába. Ha hirtelen fordulásra kerülne sor, legalább egytucatnyian préselődtek volna össze a sarokban, ahol a fedélzet a fallal találkozott.

Egy villanással életre kelt a gépterem vezérlőberendezése feletti képernyő; felhők és eső zuhogott az elülső kamerákra, ahogy a hajó a magasba emelkedett. Villámok cikáztak, mennydörgés rázta meg az egész hajót. Amos nem emlékezett rá, vajon a szökési sebesség eléréséhez három vagy négy g-re volt szükség, de bármennyi kellett is hozzá, sokkal szórakoztatóbb lett volna egy présülésben. Az állkapcsa fájt, és emlékeztetnie kellett magát, hogy összeszorítsa a karját és a lábát, nehogy elájuljon. Körülötte a többieknek nem jutott időben eszébe ez, vagy valószínűbb, hogy eleve nem is tudtak róla. A többség először hagyta el a kutat.

A hosszú percek alatt az eső és a felhők szertefoszlottak a képernyőn. Maguk mögött hagyták a villámokat. Aztán a monoton szürkeségből előtűntek az első csillagok. Amos felnevetett, és kurjantott örömében, de senki nem örült vele. Ahogy körbepillantott, úgy tűnt neki, hogy egyedül ő maradt öntudatánál, ezért aztán visszaheveredett a fedélzetre, és várta, hogy a tolóerő keltette nehézkedés lecsökkenjen, amikor keringési pályára érnek.

A csillagok lassanként egyre fényesebben ragyogtak; eleinte még pislákoltak, miközben a hajó áthaladt az utolsó, kőporral teli légrétegeken, aztán már egyenletesen tündököltek. A Tejút hátulról megvilágított sötét felhőnek hatott. A tolóerő keltette nehézkedés lassanként csökkent, Amos pedig felállt. Körötte sorra ocsúdtak fel az emberek. Sálas Fiú és a többiek Leszbikát vonszolták a lift és a gyengélkedő felé, feltéve, hogy a Zhang Guóban legalább az egyiket meg lehetett találni a kettő közül. Stokes és a társai nevettek, sírtak, vagy döbbenten és hitetlenkedve bámultak maguk elé. Amos ellenőrizte, nem sérült-e meg, és a bal combján lévő négy mély, barázdált karcolástól eltekintve, amelyeknek az eredetét nem tudta felidézni, mindent rendben talált.

A nyílt csatornára kapcsolta a kézi terminálját.

– Itt Amos Burton. Nem bánjátok, ha felmegyek a vezérlőterembe?

– Gyere csak nyugodtan, Burton – felelte Erich. Mintha egészen halvány önelégültséget lehetett volna kihallani a hangjából. Amos nem sokáig fogja már játszani ezt a megalázkodást Erich előtt, de e pillanatban túlságosan fel volt dobódva ahhoz, hogy érdekelje.

A vezérlőtermet bántóan fényűzőnek találta. A szilánkosodásgátló bevonatot úgy alakították ki, hogy vörösbársony tapétának tűnjön, a fény pedig a végig a fal mentén sorakozó arany és ezüst falikarokból áradt. Erich a kapitány ülését foglalta el. Az ép keze az ölében tartott vezérlőberendezés fölött mozgott, a rosszal a hevedert szorongatta. Kisbarack a navigátor helyére telepedett le, és lehunyt szemmel, üdvözülten mosolygott.

– Huppanj le valahová – üdvözölte széles mosollyal Erich. Az öreg barátja, nem pedig a gengszterfőnök, akinek emlékeztetnie kellett Amost, hogy hol a helye. Átkapcsolt a hajó hangrendszerére. – Mindenki készüljön fel a manőverekre! Ismétlem, mindenki készüljön fel a manőverekre!

– Valójában nem így szokott történni – jegyezte meg Amos, és beszíjazta magát a kommunikációs állomás ülésébe. – Ilyeneket csak a filmekben mondanak.

– Egyelőre megteszi – válaszolta Erich, és az ülések megmozdultak alattuk, ahogy a fúvókák elfordították a hajót. A Hold lassanként beúszott a látóterükbe, mögötte pedig a Nap ragyogott. A Luna fekete korongnak látszott innen, csupán a körvonal vékony fehér csíkja és a városi fények hálózata parázslott. Kisbarack gurgulázva nevetett magában, mostanra kinyitotta a szemét, a kezét a szájára szorította. Feltörő könnyei megcsillantak a fényben.

– Ugye nem hitted volna, hogy valaha láthatod még ezt, Kisbarack?

– Csodálatos – válaszolta a lány. – Minden csodálatos, és semmiről sem hittem volna, hogy valaha még megtörténhet.

Egy pillanatra mindannyian elhallgattak, aztán Erich átkapcsolta a képet, lassan lejjebb vitte a kamerát. Alattuk a Föld fehér és szürke maszatnak tűnt. Ahol a földrészeknek a fények szakadatlan tüzében kellett volna izzania, csupán parázsló pontokat lehetett látni. A tengereket és a szárazföldet eltakarta az egész bolygóra ráterített halotti lepel, és mindannyian tudták, mi megy végbe alatta.

– A büdös picsába! – káromkodta el magát Erich, és szavaiból az áhítat és a kétségbeesés súlya érződött.

– Hát ja – válaszolta Amos. Néhány hosszú pillanatig mindannyian hallgattak. Az emberiség szülőbolygója, a naprendszerbeli élet bölcsője gyönyörűnek mutatkozott haláltusájában, de egyiküknek sem voltak kétségei afelől, hogy a végóráit látják.

A kommunikációs konzol zavarta meg a merengésüket. Amos fogadta a kapcsolatkérést, és egy EN-egyenruhás fiatal nő jelent meg a magas prioritású ablakban.

– Zhang Guo, itt a Luna Bázis. Nem jegyeztették be a repülési tervüket. Közlöm, hogy lezárt katonai területen járnak. Haladéktalanul azonosítsák magukat, különben tüzet nyitunk a hajóra.

Amos megnyitotta a csatornát.

– Üdvözlöm, Luna Bázis. Itt Amos Burton beszél. Senkinek sem akarok a tyúkszemére lépni. Ha odafent tartózkodik maguknál egy Chrissie Avasarala nevű személy, egészen biztosra veszem, hogy kezeskedni fog értem.

Negyvenhatodik fejezet: Alex

– Helló, Chetzemoka! Itt Alex Kamal beszél, jelenleg a Megatron fedélzetéről. Naomi! Ha ott vagy, örülnék, ha valahogy jeleznél. Szeretném tudni, hogy valóban te vagy az, mielőtt átmegyünk. A hajód egy cseppet furcsán viselkedett mostanában, és kissé idegesek vagyunk. És ha mégsem Naomi Nagata lennél, tizenöt rakétát irányítok rád, szóval bárki vagy is, jó lenne, ha beszélnénk.

Alex kikapcsolta a mikrofont, és megdörgölte az állát. Tolóerő nélkül repültek, a pályájukat a titokzatos hajóéhoz igazítva, amely mindössze ötven kilométerrel fölöttük repült a képzeletbeli z tengelyen. A Nap, amely jóval nagyobbnak mutatkozott, mint amekkorának a Marsról valaha látta, alattuk izzott, csaknem az energialeadási képességének határáig felforrósította a kis versenynaszádot. Alex háta mögött Bobbie nézte ugyanazt a csatornát.

– Nem néz ki valami jól – állapította meg a nő.

– Bizony nem.

Kisfiúkorában, még a Marson időnként rögtönzött tűzijátékot készítettek szórakozásból a barátaival. Mindössze egy darab könnyű csővezeték, egy vastag szeg és egy egyszer használatos rakétameghajtó kellett hozzá. Úgy működött, hogy a cső egyik végét a fal egy sima részéhez szegezték, a másik végéhez ipari ragasztószalaggal vagy epoxigyantával odaerősítették a meghajtót, hogy a fúvóka az egyik oldalra mutasson. Beindították a motort, és az egész tűz-és füstkarikává változott, a cső pedig szemmel követhetetlen gyorsasággal pörgött a tengelye körül, a meghajtó csóvája vibrált, és elvakította őket. Előfordult, hogy a meghajtó leszakadt, és ugrálva végigcsúszott a folyosón, veszélyt jelentve mindenkire, aki nézte. Néha a szeg lazult ki. Többnyire pusztán körkörös karcolásokat és égésnyomokat hagyott a falon, ami teljesen kiakasztotta a karbantartókat. Tűzmenyéteknek nevezték ezeket. Alexnek fogalma sem volt, miért.

A Chetzemoka úgy pörgött, akár egy tűzmenyét. Nem igazán bukfencezett, de egy egészen szűk sugarú kör mentén keringett. A teljes gyorsítóerőt, amellyel korábban az Öv és Holden felé égetett, most felemésztette a forgás, a pályája minden pontja kioltotta a tőle száznyolcvan fokra lévőt. A hajtóműcsóva üveggé olvasztott volna bármit, ami a közelébe kerül, hacsak nem felülről vagy alulról érkezik. Márpedig ha ezt tennék…

– Szerinted mi történhetett? – kérdezte Bobbie.

– Besült a manőverezőfúvóka, de nem egyenlítették ki.

– Rá tudsz állni a pályájára? Mármint ha úgy döntenénk, hogy megkíséreljük.

Alex a fogához szorította a nyelve hegyét, és azt kívánta, bárcsak Naomi keresné őt. Valamiképp jelezné, hogy még életben van. Mivel nem volt hajlandó kockára tenni a hajót, valamint a saját és a vele utazók életét egy holttest kimentéséért.

– Valami okosat kellene kitalálnom hozzá.

Megnyitotta a taktikai kijelzőt. A Megatront látta rajta és a rakétafelhőt, amely most már senkire sem lőhetett. A Chetzemokát, ahogy a saját farkát hajszolja, mint egy élénkítőkkel totál bedrogozott terrier. Aztán jóval távolabb az EN-kísérőhajókat, amelyek mostanra lassításba kezdtek, hogy a Nap felől érkezve összehangolják a pályájukat, valamint a Rocit, amely az Öv felől égetve hajtott végre hasonló műveletet. Minden itt fog összetalálkozni – a KBSZ feje, a Mars miniszterelnöke, Avasarala elit lovassága –, mivel itt találhatták meg Naomi Nagatát, és amíg Alex és Holden ki nem leheli a lelkét, nem hagyják cserben a társukat.

A monitor bejövő üzenetet jelzett, de nem a Chetzemokától. Alex fogadta, és Holden jelent meg a képernyőn. A kapitány körülbelül négy másodpercig semmit sem csinált, csak a kamerába meredt, és az orrát vakarta. Fáradtnak és soványnak tűnt. Alex ugyanígy érezte magát. Aztán mosoly terült szét Holden arcán, és mintha kissé magára talált volna.

– Alex! Remek. Mesélj, mi a helyzet!

– Hát, azóta nem vettünk új üzenetet, hogy a rádió elhallgatott, de ha szándékosnak vesszük, akkor elég másként értelmezi az „irányítást”, mint ahogy én szoktam. A titokzatos hajó nem a saját tengelye körül pörög, de nem sok hiányzik hozzá. Ahogyan önmagát kergeti, elég nehéz lesz megközelíteni, de már gondolkodom a megoldáson. A Megatront nem közvetlen összekapcsoláshoz tervezték. Az ilyen hajókkal hangárokban szokás leszállni. De van manőverezhető szkafander számomra és Nate számára is. A miniszterelnökről beszélek. Összetegeződtünk. De ne irigykedj rám ezért! A lényeg, hogy szerintem a Megatront a kör középpontjába helyezzük, aztán összehangolom a perdületünket Naomi hajójának a forgásával. Aztán ha senki sem okádja tele a sisakját, valakit átküldhetünk a légzsiliphez. Nem biztos, hogy sikerülni fog, de ennél jobb ötlettel eddig nem tudtam előállni.

Előrehajolt, amíg az irányított sugárnyaláb meg nem tette a négy fénymásodpercet a Rocinantéig, aztán a négy fénymásodpercet vissza. Holden arcának alakjából ítélve, valószínűleg egy g-nél nagyobb gyorsulással haladt. Még ha a Chetzemoka nem kezd forogni, akkor is a Megatron ért volna elsőként oda. Holden ideiglenes pilótája meghívhatja majd egy sörre Alexet, feltéve, hogy nem robban az arcukba valami új és váratlan. Nem mintha ennek komoly esélyét látta volna.

Öt másodperc után eszébe jutott, hogy meg akarta említeni, Bobbie motoros páncélt visel. Mégsem mondta ki, mivel azzal megzavarta volna, amit Holden épp mond, aztán az jönne vissza néhány másodperccel később Alexhez. Az időeltolódásos beszélgetések lényege az etikett volt, és hogy felváltva beszéljenek.

– Mi lenne, ha megpróbálkoznánk vele? – kérdezte Holden. – Ha úgy tűnik, menni fog, a Roci átveheti a helyed, amikor odaérünk. Aztán, ha esetleg át kell vágnunk magunkat a hajótesten, megcsinálhatjuk. Halottál valamit Naomi felől?

– Még nem… – kezdte Alex, de kiderült, hogy Holden még nem végzett, csak lélegzetvételnyi szünetet tartott.

– Mert ez az egész „Közöljék James Holdennel, hogy irányítom a hajót” több szempontból is rettenetesen furcsa volt. Ellenőriztem a Chetzemokáról érkező üzenet hangprofilját… vagyis Fred ötlete volt. Nekem eszembe sem jutott volna. A lényeg, hogy pontosan ugyanúgy ejtette ki a nevemet az első üzenetben, amikor a hibás mágnespalackokra figyelmeztetett, meg ebben. Fred szerint könnyen lehet, hogy az üzenetet hamisították. Aztán meg ahogyan módosították, mielőtt elhallgatott… Valami nincs rendjén itt, Alex. Csak azt nem tudom, micsoda.

Alex ezúttal kivárt, amíg biztosra nem vette, hogy Holden befejezte, és csak utána szólalt meg.

– Egyelőre semmilyen konkrét jelet nem láttunk, de nekem úgy tűnik, hogy valaki a hajón figyelmeztetni akar minket. És a forgás miatt jóval kevésbé tűnik valószínűnek a trójai faló elmélet. Semmi mást nem érhetnek el vele, legfeljebb azt, hogy odabent mindenki ki akarja dobni a taccsot. Őszintén megmondom, fogalmam sincs, mi lehet ez, kapitány, és azt hiszem, addig nem is fogjuk megtudni, amíg valaki be nem megy oda.

Megint nyolc másodperc oda és vissza.

– Csak amiatt aggódom, hogy ha odabent van, és a hajó irányíthatatlan, mi idekint vacillálunk, miközben szüksége lenne ránk. Beleborzongok, ha rágondolok, hogy már egészen közel járunk, mégis elveszíthetjük őt. Tudom, hogy kissé eszelősnek tűnik, de most kicsit eszelősnek érzem magam. Folyton az jár a fejemben, hogy a falnak dobálja a pörgés, én meg kintről nézem, és semmit sem tudok tenni ellene.

– Hát igen, nem így szoktak besülni a fúvókák – értett egyet Alex.

– Nem keletkezhet oldalirányú lendület, hacsak nem köp egyet az a fúvóka. Ezután egy kis pergő állomásra kezd hasonlítani a hajó, és a perdület középpontjához közel hátrafelé tolja az embereket, attól távolabb pedig előre, de ez az egész igazodik a fúvóka tolóerejéhez, szóval valójában…

– Alex! – szólalt meg Bobbie. – Észleltünk valamit.

Alex egyenesbe csavarodott, aztán a nő felé fordította az ülést. Bobbie a fali képernyőre meredt. Egy ablakban a felső kamera által közvetített képet lehetett látni. A Chetzemoka továbbra is vadul pörgött, de valami elszakadt tőle, a szabad, üres térben sodródott, a mögötte fénylő csillagok egy hatalmas szem pupillájára emlékeztettek. A vihar szemére. Bobbie ugyanabban a pillanatban próbált ráközelíteni, mint Alex, mire a rendszer zavarodott, zaklatott harangjelzéssel felelt, a fókusz követhetetlenül ingadozott, mielőtt végül megállapodott. Egy manőverezhető szkafanderes alak. Az űrruhán semmi sem világított, és háttal fordult feléjük, az erős napfény olyan tündöklően csillogott a szürke anyagon, hogy alig lehetett kivenni a részleteket.

– Él még? – kérdezte Alex.

– Mozog.

– Mennyi ideje jött ki?

– Nemrég – felelte Bobbie. – Másodpercekkel ezelőtt.

A szkafanderes alak felemelte és a feje fölött keresztbe tette a karját. Az övbéliek jelnyelvével jelezte a veszélyt. Alex érezte, hogy szaporábban ver a szíve.

– Alex! – kiáltotta Holden négy másodperccel korábban. – Mi történt?

– Valaki kijött a hajóból. Kiderítem, mi ez, aztán jelentkezem – válaszolta Alex, és bontotta a kapcsolatot. Bobbie képernyőjén az alak helyét időjelzés vette át. Öt perc.

– Mit tudtunk meg? – kérdezte Alex.

– Ugyanazokat mutatja – felelte Bobbie. – Tessék. „Veszély. Ne közelítsetek. Robbanásveszély.” Aztán meg „fogytán a levegő” és „öt”… a francba, „négy perc”.

– Ő az? – kérdezte Alex, habár jól tudta, hogy erre nem kaphat választ. Még ha az alak feléjük fordult volna is, Alex kétségesnek tartotta, hogy a ragyogás és a sisak miatt azonosítani tudta volna Naomit. Csak egy személyt látott egy űrruhában, akinek hamarosan elfogy a levegője, és folyamatosan arra figyelmezteti őket, hogy ez csapda.

Ám Alex úgy vélte, hogy bárki is az, határozottan úgy mozog, mint Naomi. És mindketten egyértelműen őt látták benne. Talán nem tudhatták, de meglehetősen biztosra vették. A Megatron testét hirtelen túl szűknek érezte. Mintha azzal, hogy Naomi megjelent ott, ahol Alex jól láthatta, több mozgásteret igényelt volna. Elegendőt ahhoz, hogy elérhesse. Alex a gyémántként tündöklő szkafanderre állította a hajó rendszereit, és számolni kezdett.

– Merre tart? – kérdezte Bobbie.

– Úgy tűnik, vissza fog sodródni a hajó útjába – felelte Alex. – Ha az nem üti el, akkor a hajtóműcsóva végez vele.

– Vagy végignézzük, ahogy megfullad?

– Nem vihetem oda a hajót – jelentette ki Alex.

– Nehogy megpörköld lassítás közben?

– Hát… igen.

– Fel a sisakokkal! – ordította Bobbie, hogy a kabinban is hallani lehessen a hangját. – Odamegyek.

– Abban a páncélban van elég hajtóanyag, hogy kevesebb mint négy perc alatt átfordulásos égetéssel megtegye az ötven kilométert? – kérdezte Alex, de már fel is csatolta a sisakját, ahogyan Bobbie kérte.

– Dehogy – felelte Bobbie, és az egyik kezével a sisakjáért nyúlt, a másikkal pedig egy tartalék légpalackért. – De hihetetlenül erős a mágneses bakancsa és a kesztyűje.

Alex ellenőrizte a tömítéseit, és felkészült, hogy rányissa a vákuumra a Megatront.

– Nem értem, ez hogyan segíthet.

A miniszterelnök kabinja jelezte, hogy légmentesen lezárult. A képernyőn az alak – Naomi – továbbra is azt jelezte, hogy: „Veszély. Ne közelítsetek. Robbanásveszély.” Bobbie élesen kiáltott egyet, aztán mély, reszkető lélegzetet vett.

A hangja már az űrruha rádiójából jött.

– Az isten verje meg, már nem is emlékszem, mikor lőttek be utoljára lével. Átkozottul pocsék cucc.

– Bobbie, fogytán az időnk. Hogy fogsz a mágneses bakanccsal odajutni Naomihoz?

Bobbie szélesen elmosolyodott a sisak arclemeze mögött, és annyit kérdezett:

– Mennyire ügyesen tudod irányítani azokat a rakétákat?

Negyvenhetedik fejezet: Naomi

Naomi elképzelni sem tudott volna békésebbet annál, hogy most, még egyszer utoljára kilép a légzsilipen. Amint átjutott a külső ajtón, a Nap és a csillagok abbahagyták émelyítő kavargásukat. Hirtelen levált az élet örvénylő körforgásáról, és egy érintő mentén haladt tovább. Vagyis valójában nem érintő, inkább egy húr mentén, ezért arra ítéltetett, hogy újra keresztezze a hajó útját, habár talán már nem az életében.

Egy pillanatra megengedte magának, hogy élvezze a sodródást. A Nap melengetőn simogatta a hátát, a sugarai elsiklottak mellette, Naomi teste pedig csillagokra, egész galaxisokra vetett árnyékot. Az örvénylés érzete valamelyest csillapodott, és Naomi eltűnődött, vajon Alex merre lehet e rengeteg csillag között. Eszébe jutott, hogy számolnia kell. Ezer… mennyi ideje is volt már kint? Hét? Nyolc másodperce? Hát, akár a legrosszabbal is számolhat. Ezerharminc. Miért is ne? A feje fölé emelte a kezét. Veszély. Aztán: Ne közelítsetek. Aztán: Robbanásveszély. Úgy érezte, mintha a csillagokat próbálná figyelmeztetni. A Tejútrendszert. Ne gyertek ide! Maradjatok minél távolabb! Itt emberek tanyáznak, és nem bízhattok bennük.

Minden mozdulattal kinyújtózott, eleresztette a tagjait. Meg kellett volna rémülnie, mégsem félt. A halálba készült, és ez szívás volt. Szeretett volna még élni. Szerette volna látni még Jimet. És Alexet. És Amost. Szerette volna elmesélni Jimnek mindazt, amit mindeddig oly gondosan titkolt előle. Ezerhatvan. Ideje más jelre váltani. Négy perc maradt. Négy perc és egy egész élet.

Filip valahol az apjával lehetett, ahogyan évek óta. Egészen kisbaba kora óta. Cyn pedig, a szerencsétlen Cyn már halott volt, ő pedig azért fog meghalni, mert a férfi meglátta a légzsilipben, és azt hitte, ha megállítja, azzal megmenti őt. Azt, hogy érdemes lett volna leélnie Marcóval együtt az életét. Naomi eltűnődött, vajon mi történt volna, ha marad. Ha a Chetzemoka nélküle repül el. Vajon Jim közeledésére felrobbant volna a bomba? Abban kellett hinnie, hogy így történt volna. Jim nem arról volt híres, hogy meg tudná zabolázni a kíváncsiságát. A csillagok megremegtek, elmosódtak. Naomi könnyezett. Veszély. Ne közelítsetek! Robbanásveszély.

Ha a szkafanderben lett volna energia, mindenféle riasztásokat küld. Naomi szinte örült neki, hogy nem így volt. Még csak kóvályogni sem kezdett a feje. Látott már embereket elájulni. Ameddig működnek a CO_2-szűrők, békésen fog távozni. Nem fulladozik, nem esik pánikba. Csak pár pillanatra megzavarodik, aztán csendesen kihuny a fény. Na tessék, oly sok év után megint kivetette magát egy légzsilipen. Még mindig emlékezett az elsőre, annak idején, a Ceresen. Természetesen a padlóból nyílt, de még mindig fel tudta magában idézni az ujjaira ható nyomást, amikor nyitásra utasította a szerkezetet, még mindig elhitte, hogy a saját halálát fogja jelenteni. És még akkor sem akart meghalni. Mindössze azt szerette volna, hogy vége legyen. Hogy megszabaduljon az egésztől. Hogy elmúljon a fájdalom és a bűntudat. És az érzés, hogy csapdában vergődik. A többit talán sikerült volna elviselnie, a megbéklyózottság érzetét viszont sehogy sem tudta.

Ez a halál egyáltalán nem hasonlított arra. Most egy golyó elé vetette magát, nehogy az a barátait találja el. A családját. Azt a családot, amelyet ő választott. Amely azokból állt, akik az életüket kockáztatták érte. Sajnálta, hogy Cyn sosem találkozott Jimmel. Akkor megértette volna, milyen sokban különbözött már attól a lánytól, akit annak idején, a Ceresen megismert. Hogy egyszerűen mennyire nem Bokszi már.

Nem volt vallásos, de sokakat ismert, akik azok voltak. Robbanásveszély. Fogytán a levegőm. Három perc. Azon tűnődött, vajon szerintük az, amit csinált, bűnös cselekedet-e. Hogy kivetette magát az űrbe abban a reményben, hogy Alex meglátja, megérti, megmenti a saját életét.

És az övét. Mennyire jó lenne, ha Alex kitalálná, hogyan hozhatná vissza őt az életbe. Vagy ha Jim hirtelen lecsapna az égből, és magával ragadná őt. Halkan felnevetett. Isten a megmondhatója, Jim biztosan megpróbálkozott volna vele. Az ő Jimjének valahogy folyton a hős szerepe jutott. Most végre megtudja, mit érzett Naomi, amikor a kedvese összeszorított állkapoccsal belerohant a szinte biztos halálba, mert úgy érezte, hogy így cselekszik helyesen. Milyen kár, hogy ő már nem lesz ott, hogy ezt a fejére olvassa. Ő maga biztosan nem látja meg a párhuzamot. Vagy talán mégis. Sokat változott az évek során, és már nem fog visszaváltozni.

Veszély. Ne közelítsetek! Robbanásveszély. Már megint elvétette a számolást. Két perc? Egy? Fogalma sem volt. Azon kapta magát, hogy egy gyermekkorában hallott dallamot dúdol. A szövegére nem emlékezett. Az sem kizárt, hogy általa ismeretlen nyelven szólt. Nem számított. Örült a dal társaságának. Hálás volt neki. Azért pedig még nagyobb hálát érzett, hogy nem öklendezve kell meghalnia. Jól van, rendben. Ha ez jut nekem, hát ez jut nekem. Azt nem mondhatom, hogy semmit sem bánok, de semmi olyasmit nem tettem, amivel nem élhetek. Semmi olyat, amivel ne halhatnék meg.

Viszont, üzente gondolatban a világmindenségnek, ha nem gond, egy keveset még elviselnék belőle.

Valami mozgásra lett figyelmes. Balról, a háta mögül közeledett felé. Hatalmas volt, és fémből készült, és ragyogón csillogott a nap fényében. Rakétának látszott, és a Nap felé mutatott, ahogy hátrafelé haladt.

A hajtóműve nem működött. Ez furcsának és kissé ötletszerűnek hatott. Naomi eltűnődött, vajon…

A háta közepén találta el, keményen, mintha lerohanták volna. Egy kar zárult a vállára, egy láb pedig a csípőjére, hogy mozdulni sem tudott. Reflexszerűen vergődni kezdett, próbált kiszabadulni, de bárki kapta is el, szorosan fogta. Naomi nem menekülhetett. Érezte, ahogy a másik személy keze a szkafanderén matat. Valami kemény és fémes szorult a combjához, ahol a légpalackokat szokták tartani.

A füle pattogott, ahogy az űrruhában hirtelen megnőtt a nyomás. Tiszta, leheletnyit fanyar szag csapta meg az orrát. Egy friss palack. Kis híján felnevetett. Mentőfogással tartották. A jövevény még valamit csinált, amit Naomi nem egészen értett, aztán rácsatolt egy pányvát a derekára, és eleresztette őt. Amikor egymás felé fordultak, és szembekerültek egymással, a jövevény megragadta Naomi sisakját, és a sajátjához szorította.

– Bobbie? – lepődött meg Naomi.

– Helló! – kiáltotta boldogan az ex-tengerészgyalogos. A hangot a közvetlen érintkezés vitte át, így szörnyen távolinak tűnt olyasvalakiéhez képest, aki a karjaiban tartotta őt. – Nem gondoltad volna, hogy itt látjuk viszont egymást, igaz?

– Mondanám, hogy felettébb örülök a viszontlátásnak – ordította vissza Naomi –, de ez furcsamód enyhe kifejezés. A hajó! Úgy állították be, hogy csődöt mondjon a konténment, ha egy másik hajó beindítja a közelségi riasztást.

Bobbie összeráncolta a szemöldökét, és bólintott. Naomi látta mozogni a nő száját, ahogy valakinek továbbította az információt. Alexnek. Figyelte, ahogy Bobbie hallgat valamit, amit ő nem hallhatott. Bobbie idősebbnek tűnt, mint amikor Naomi utoljára látta. Szépnek. Bobbie mondott még valamit a mikrofonba, aztán megint Naomiéhoz szorította az arclemezét.

– Most visszafordulunk! – kiáltotta Bobbie. – A Nap felé kell fordítanunk a lábfejünket. Minél kisebb felületen érjen minket a fény. Hogy kevesebb hőt szívjunk magunkba, oké?

Naomi fejében kérdések cikáztak összevissza, amelyekre nem kellett választ kapnia.

– Oké! – ordította vissza.

– Azonnali orvosi ellátást igényelsz?

– Valószínűleg. Meglehetősen nehéz napom volt.

– Vicces – kiáltott vissza Bobbie olyan hangnemben, ami egyértelművé tette, hogy nem az. – Azonnali orvosi ellátást igényelsz?

– Nem. Nem hiszem.

– Rendben. Öleld át a vállamat, és kulcsold a kezed az alkarodra. – Bobbie hátrébb húzódott néhány centimétert, és megmutatta, milyen az alkarzár. Naomi azzal az övbéli mozdulattal felelt, amely nagyjából annyit tett: „Vettem és értettem.” Pár másodperccel később beindultak Bobbie páncéljának fúvókái, és Naomi súlya visszatért. Felemelték, a csillagok felé repítették. A Chetzemoka Napnál is fényesebb csóvája elhaladt alattuk, mellette eltörpült a hajó kis, sötét doboza. A Nap felé zuhant, majd lassan, hosszú, végtelen percek múltán eltűnt alattuk.

Nem fértek el a versenynaszádban. Nem igazán. A hajó egy, legfeljebb két személy számára készült, ők viszont négyen voltak, ráadásul az egyikük motoros páncélt viselt. A levegő forró és fullasztó volt, a visszaforgatók egyre gyakrabban riasztottak és jeleztek meghibásodást. Alex már leállította a reaktort, és az akkumulátorokra kapcsolt át, hogy ne termeljenek annyi energiát.

– Mármint próbálkozhatnánk az égetéssel – mondta Alex –, de mindkét irányból érkezik a mentőcsapat, és itt feleannyi az ülés, mint ahányan vagyunk.

Ő az egyetlen tényleges ülésben ült a versenynaszád elején. Bobbie a megcsonkított fedélzeten kuporgott, ahol egykor egy másik ülés helyezkedett el. A kabin ajtaja nyitva állt, és a Mars miniszterelnöke lebegett elő belőle verejtékben úszó atlétatrikóban. A jelenlététől álomszerűnek tűnt a hely. Ami Naomit illette, ő a mennyezettől nem messze lebegett. Alex átállította a fali képernyőket, hogy a külső panorámát mutassák, de a látvány meg sem közelítette az eredetit. Naomit nem tudta becsapni.

A Chetzemoka alattuk járt, fekete foltként forgott a Nap letaglózó fehér korongja előtt. Naomi időnként megpillantotta a padló peremén, ahol a képernyő véget ért. Alex ezenkívül úgy állította be a Megatron rendszerét, hogy kiemelje a közelgő EN-hajókat és kékkel a Rocinantét.

– Tehát – szólalt meg Alex. – PH. Öhm… itt vagy. Idekint. Ez kissé váratlanul ért.

– Én sem hittem volna, hogy találkozunk, Alex – válaszolta Naomi. A vérét furcsának érezte az ereiben. Egyszerre lomhának és élénknek. Nehezen tudott fókuszálni a szemével. Duzzadt keze viszont már valamennyire leapadt. A hajótestek közötti többórás munka minden jel szerint visszapumpált minden folyadékot oda, ahol lennie kellett. Valami ilyesmi. Az egész teste sajgott, és még mindig folyamatosan fedezte fel, milyen erősen hatalmába kerítette a hányinger, ahogy annak addig fel sem ismert rétegei sorra szertefoszlottak. A Pelláról való kiugrást követő húsz másodperces leégés miatt a bőre még mindig feldagadt, és fájt, ha megérintette, de nem hólyagosodott fel. Amint kellően meggyógyul, majd lehámlik. Amikor bekerült a Megatronba, egy teljes liter vizet megivott egy ivógumóból, és még mindig nem kellett pisilnie. A kiszáradás okozta fejfájás lassanként enyhült. Bobbie fájdalomcsillapítót kínált neki, de Naomi valamiért ódzkodott a gondolattól, hogy bármit tegyen a testével, mielőtt egy gyengélkedő megvizsgálta volna.

Csak akkor jött rá, hogy az öntudata ki-kihagyott, miután teljesen magához tért. Bobbie és a miniszterelnök a Londres Nova főbb kerületeiben működő jó kínai éttermekről diskurált. A levegő áporodottnak, fojtogatónak hatott, és állott testszagtól bűzlött. Naomi sűrűn verejtékezett silány űrruhájában. A Rocinantét jelképező kék pont körüli fényudvar kiszélesedett, a hajó hajtóműve feléjük mutatott, ahogy lelassítottak, hogy azonos pályára álljanak velük.

A szeme sarkában valami feketeség vibrált, aztán eltűnt.

– Alex! – mondta, aztán olyan hosszú köhögési roham jött rá, hogy Bobbie-nak kellett megtámogatnia. Amikor kitisztult a tüdeje, Naomi újra próbálkozott. – Alex! Tudnál nélkülözni néhányat azok közül a rakéták közül?

– Az attól függ, PH– felelte Alex. – Mire kellenének?

– Pusztítsd el azt a hajót! – kérte Naomi.

– Nem lesz gond vele – válaszolta Alex. – Mindenkit figyelmeztettem, hogy bomba. Senki sem fog a…

– Nem ezért. Hanem mert ideje felrobbannia.

Mert ezt akartam ajándékba adni a fiamnak normális gyermekkor helyett. Mert a saját pénzemet költöttem arra, hogy megszerezzem, végül nekem és a szeretteimnek állítottak csapdát vele. Mert azzal a hajóval kapcsolatban minden tévedés.

– Ah. Úgy tűnik, hogy az Edward Slight Kockázatcsökkentő Szövetkezet nevére lett bejegyezve. Nem fognak megharagudni ránk, amiért a Napba repítjük a madárkájukat?

– Nem lesz gond – nyugtatta meg Naomi.

A miniszterelnök felemelte az ujját.

– Nekem úgy tűnik…

– Rakéták kilőve – mosolygott bocsánatkérőn Alex. – Te vagy a bolygóm kormányának feje, Nate. De Naomi parancsnokhelyettesként rendelkezik velem.

– Nate? – hökkent meg Naomi. – Össze is tegeződtetek?

– Ne irigykedj – válaszolta Alex, és megnyitott egy vezérlőablakot. A Nap háttere előtt a hajó semminek tűnt. Aprócska sötét foltként pörgött alattuk, mint egy légy. Aztán eltűnt.

Sajnálom, Filip, gondolta magában Naomi.

A tekintetét a közelgő Rocinante felé fordította.

Negyvennyolcadik fejezet: Holden

Ha a gyengélkedő képes lett volna felvonni a szemöldökét, és mellé rosszmájúan ciccegni, ezt tette volna. Ehelyett borostyánszínű riasztásokat listázott ki olyan hosszan, hogy az első néhány már le is gördült a képernyőről, mire Holden beleolvashatott a lajstromba. Naomi felnyögött, amikor a tű a vénájába döfött, és az orvosi szakértői rendszer kifejezetten a számára kikevert koktélja a vérébe ömlött. Holden mellette ült, és a kezét fogta.

Nem sokkal korábban viszonylag könnyen ment az átszállás a Megatronról. Amint azonos pályára álltak, Alex egészen közel vitte a versenynaszádot a légzsiliphez, és egyszerre mint a négyen átjöttek. Holden a légzsilip másik oldalán várakozott, kissé nehezére esett elhinnie, hogy valóban visszaérkeztek. Fred Johnson szintén vele tartott a magas rangú politikus fogadásához illő szerelésben. Furcsa volt látni, hogy Fred egyértelműen más szerepbe bújik, megváltozik a tartása, az arcvonásai pedig szinte észrevehetetlenül, mégis mélységesen átalakultak, mintha a koponyacsontjának alakja formálódott volna át. Ez elgondolkodtatta Holdent arról, vajon a felé mutatott arcát mennyire igazította a helyzethez. Jó eséllyel sosem fogja megtudni a választ.

Amikor a belső ajtó kinyílt, teljesen megfeledkezett Fredről, a Mars miniszterelnökéről, a Föld pusztulásáról és Naomin kívül nagyjából minden másról. A nő bőre hamuszínűnek tűnt, ahol nem duzzadtan fénylett a sugárzás okozta égésektől. A szeme vérágas és homályos volt a mérhetetlen kimerültségtől. Óvatosan lépett be a helyiségbe, mintha egy váratlan zökkenő komoly fájdalmat okozhatna neki. Holden évek óta nem látott hozzá foghatóan szépet. Úgy érezte, mintha ő térne haza most, hogy Naomi itt volt. Amikor Naomi megpillantotta, elmosolyodott, Holden pedig visszamosolygott rá. Valahol, alig egyméternyire vagy néhány mérföldnyire Fred Johnson és Nathan Smith hivatalosan üdvözölték egymást. Holdent egyáltalán nem érdekelte.

– Szia! – köszönt.

– Szia! Felújíttattad az otthonunkat, amíg elvoltam?

– Akadt egy kis gond az alvállalkozóval, de azt hiszem, ezt sikerült megoldani – felelte Holden. Aztán Bobbie markolta meg a vállát széles, erős kezével, és finoman megrázta őt.

– Gyengélkedő!

Aztán Naomi Alexre támaszkodva megindult a lifthez. Sérültnek, kimerültnek tűnt, mint aki fél lábbal már a sírban van. De már találkozott Holdennel, és elmosolyodott, amitől hatalmas kő gurult le Holden szívéről.

Megszólalt a figyelmeztető sziréna, aztán a visszaszámlálás, és visszatért a nehézkedés. Naomi köhögni kezdett. Nyálkás, fájdalmas hangot adott ki, de a gyengélkedő nyilvánvalóan nem aggódott miatta. A gép nem is igyekezett pátyolgatni a beteg lelkét.

– Szerinted kerítsünk orvost? – kérdezte Holden. – Talán orvost kellene kerítenünk.

– Most rögtön? – értetlenkedett Naomi.

– Vagy később. A születésnapodra. Amikor kedved tartja. – A szavak gáttalanul zúdultak ki belőle, be sem köszöntek az agyába, Holden pedig nem foglalkozott azzal, hogy megzabolázza őket. Naomi visszajött. Itt volt vele. A mérhetetlen félelem, amelyről eddig gondosan tudomást sem vett, elárasztotta őt, aztán lassan eloszlott.

Naomi ugyanígy érezhette magát, gondolta Holden. Az Agatha King alkalmával, és amikor megindult az állomásra a lassú zónában. Amikor leszállt az Ilosz felszínére. Valahányszor azt gondolta, hogy Naomit védelmezi az általa vállalt kockázatoktól, pontosan ugyanezt tette Naomival.

– Pfú – mondta. – Micsoda seggfej vagyok.

Naomi két fényes résnyire kinyitotta a szemét, és halványan elmosolyodott.

– Kimaradtam valamiből?

– Úgy is mondhatjuk. Egy pillanatig máshol jártam, de már visszajöttem. Ahogy te is, és ez nagyon, rettenetesen jó dolog.

– Jó újra itthon.

– De amíg te… mármint amíg mi… Nézd, még a Tychón elbeszélgettem Monicával. És Freddel. Mármint elbeszélgettem Freddel rólad és rólunk és arról, hogy mit szabad tudnom, és egyáltalán miért hittem úgy. Monicával pedig arról, hogy miért hazudtam, és hogy az, amit ő tesz, mennyire befolyásolja az embereket, és hogy etikus és felelős dolog használni ezt a befolyást. És arra gondoltam…

Naomi csitítón felemelte a tenyerét. A homloka ráncokba gyűrődött.

– Ha azt akarod elmondani, hogy lefeküdtél Monica Stuarttal, nem ez a legmegfelelőbb alkalom.

– Hogy mi? Dehogy feküdtem le vele.

– Remek.

– Csak gondolkodtam. Sok mindenről, tényleg. És csupán azt szeretném, ha tudnád, hogy bármit tettél, bármin mentél is át, és bármiből akartál is kihagyni engem, nem kell mesélned róla, hogyha nem akarsz. Rettenetesen kíváncsi vagyok, és szeretnék tudni róla. De bármi volt is, csak akkor van közöm hozzá, ha azt akarod, hogy közöm legyen hozzá.

– Rendben – válaszolta Naomi, és újra lecsukta a szemét.

Holden megsimogatta a nő kezét. Az ökléről lejött a bőr, a csuklóján zúzódás sötétlett.

– Amikor azt mondod, hogy „rendben”…

– Nekem is hiányoztál, és örülök, hogy megint itt lehetek… és hoznál nekem egy ivógumó teát vagy valamit?

– Igen – felelte Holden. – Persze, rögtön.

– Ne siess vele! – nyugtatta Naomi. – Lehet, hogy szundítok egy keveset.

Holden egy pillanatra megtorpant a zsilipajtónál, hátranézett. Naomi is őt figyelte. A szeme fáradtnak tűnt, a testét letaglózta a kimerültség, mégis elmosolyodott egy kicsit. Sokat segített, hogy látta, örül a visszatérésnek.

A hajókonyhában fél tucat hang versengett egymással, locsogtak egymást túlharsogva a közösen megélt izgalom szimfóniájaként. Holden lassan bedugta a fejét. Alex az egyik asztal tetején ült, a lábát felrakta a padra, és Chava Lombaughnak és Sun-yi Steinbergnek magyarázott valamit a nagyfrekvenciás célzásismétlésről és a gyorsításról. Chava vele párhuzamosan beszélt, folyamatosan gesztikulálva szemléltette a szóban forgó valami fizikai megjelenését, miközben Sun-yi ámulva-bámulva egyikről a másikra pillantgatott. A szomszédos asztalnál Bobbie Draper ült, ám még így is Sandra Ip és Maura Patel fölé magasodott. Bobbie időközben a motoros páncélzatot egy kissé alulméretezett melegítőre cserélte le, amelynek hátán a „TACHI” felirat díszelgett. A marsi elkapta Holden tekintetét, elmosolyodott, és intett neki. Holden visszaintegetett, de Sandra Ip már újra magára vonta a figyelmét, Bobbie pedig a fejét csóválta, és egy kérdésre válaszolt, amit Holden nem hallhatott.

Holdenben hirtelen felrémlett egy beléivódott emlék, ahogy otthon van a családjával, a nyolc szülő a vacsoraasztalnál ül az egyetlen fiukkal, és fél tucat társalgást folytatnak egymással és egymással párhuzamosan. Jóllehet felismerte, hogy már előkészítették rá, mégis mélységes békesség és nyugalom áradt szét benne. Így nézett ki, ilyennek hangzott, így viselkedett egy család. Még az egészen idáig nehezményezett új legénységet is hosszabb látogatásra érkezett, távoli unokatestvéreknek, nem pedig betolakodóknak érezte.

Alex leugrott az asztalról, és odasietett hozzá, az arcán széles mosoly. Egy hosszú, kínos pillanatig csak álltak, mielőtt beadták a derekukat, és átölelték egymást, aztán nevetve meglapogatták egymás hátát.

– Többet nem mehetsz szabadságra – szólalt meg Holden.

– Hihetetlen. Ugye? – válaszolta Alex. – Elég pár hétre elmennem, és teljesen eluralkodik a zűrzavar.

– Ez bizony így van. – Holden a kávégéphez ment, Alex pedig szorosan a nyomában követte. – Azt hiszem, ennél pocsékabb vakációval senki sem dicsekedhet.

– Naomi hogy érzi magát?

Holden kiválasztotta a teát, amelyet Naomi a legjobban szeretett. A gép csendesen kondult.

– Leginkább hidratálja magát. Elküldött, hogy vigyek neki inni valamit, de azt hiszem, inkább arra vágyott, hogy hagyjam kicsit békén, és ne igyekezzek mindenképp beszélgetni vele.

– Valószínűleg időbe fog telni, hogy száz százalékon teljesítsen megint.

– Az eszemmel felfogom ezt – válaszolta Holden, és elvette az ivógumó teát. Citromfűtől és mentától illatozott, habár a hajón semmit sem lehetett találni, ami akár a legkevésbé is hasonlított ezekhez. Holden elvigyorodott. – Bámulatos dolog a kémia, tudod? Tényleg egészen bámulatos.

– Amosról semmi hír? – kérdezte Alex, és Holden tekintetét látva egy kissé elkomorodott. Próbálta visszacsempészni a hangjába a fesztelenséget, amikor megszólalt, de Holdent nem csapta be. – De hát ez semmit sem jelent. Nem először robbant fel alatta egy egész bolygó.

– Lassanként kiadják a halottak hivatalos listáit – mondta erre Holden. – Korai lenne. Odalent még rengeteg minden szétesőben van, és sokkal többen odavesznek még, mielőtt javulna a helyzet. De Amos eddig egyetlen listán sem szerepel.

– Vagyis ez jó hír. És ne már! Amosról beszélünk. Ha mindenki más meghalna a Földön, ő valószínűleg halomba rakná a tetemeket, és felmászna rajtuk a Lunáig.

– A végsőkig kitartana – értett egyet Holden, de a gyengélkedőbe már egy kissé kevésbé emelkedett hangulatban tért vissza. Naomi eltűnt, a tű, amely korábban a karjából állt ki, most a gélmatracon hevert, a szakértői rendszer pedig nyájasan arra sürgetett, hogy valaki tegyen valamit ezzel kapcsolatban. Holden – kezében a teával teli ivógumóval – gyorsan ellenőrizte a fejet és a hajókonyhát, mielőtt eszébe jutott, hogy a legénységi körletekhez menjen.

Naomi az ágyukon ült, a lábát felhúzta a melléhez, a szeme csukva volt, a haja előreomlott a zselére. Halkan horkolt, békés és elégedett állati hangot hallatott. Holden letette mellé a teát az íróasztalra, hogy ott várja, ahogy felébred.

A vezérlőteremben viszonylagos csend uralkodott. Gor Dorga, az egyik fegyverzettechnikus egy munkaállomás előtt ült, a hajót figyelte, a fejhallgatójából ritmikus hang szűrődött ki. Holden mindössze az alig változó basszust hallotta, meg néhány szövegfoszlányt, amikor Gor nem tudott ellenállni a késztetésnek, hogy együtt énekeljen a zenével. A szöveg kifejezetten hasonlított a franciához, noha nem franciául szólt.

A világítást levették, többnyire a monitorokból jött. Mivel nem volt kéznél másik fejhallgató, Holden kis hangerő mellett nézte a Monica Stuarttal készített interjút. A férfi, aki faggatta őt, egy L5-ös állomásról tette fel a kérdéseit, de az időeltolódás miatti szüneteket mind kivágták, hogy úgy tűnjön, mintha egy helyiségben lennének.

– Nem, egyáltalán nem lep meg, hogy a KBSZ hozzájárul Smith miniszterelnök védőkíséretéhez. Fred Johnson évek óta hangoztatja, hogy a KBSZ-nek részt kell vennie a diplomáciai tárgyalásokban, és tevékenyen küzd is ezért, gyakran a belső bolygók ellenállásával szemben. Azt hiszem, mindenképp rendkívül ironikus, hogy éppen a Szabad Hadiflotta támadása segítette elő, hogy a KBSZ a Föld és a Mars legitim partnere legyen.

A kamera a riporterre váltott.

– Tehát ön szerint a Szabad Hadiflotta nem a KBSZ égisze alatt működik?

Aztán vissza Monicára. Holden halkan elnevette magát. Monica új blúzt vett fel a két kérdés között. Eltűnődött, vajon milyen időeltolódással készülhetett az interjú, mielőtt megvágták, hogy leadhassák.

– Egyáltalán nem. A Szabad Hadiflotta részben azért érdekes, mert a KBSZ radikális szárnyát egy másik zászló alá tereli. Azoknak az elemeknek az önkéntes elkülönülése megy végbe, akik miatt az Övet mindeddig kevésbé tartották tiszteletben a belső bolygók. És ne feledjük, a Szabad Hadiflotta államcsínyének kiszemelt áldozatai közé nem csak a Mars és a Föld tartozott. A Tycho Állomás pontosan olyan sikertörténet az övbéliek számára, mint a Ceres, és azt is megtámadták.

– Más szakértők viszont ezt a KBSZ-en belüli őrségváltásként értelmezik. Ön miért véli ezt külső történésnek?

Monica megfontoltan bólintott. Jól begyakorolt mozdulat volt, és azt érte el vele, hogy intelligensnek és komolynak, mégis megközelíthetőnek tűnjön. Egyfajta művészet rejlett abban, amit csinált.

– Nos, Michael, amikor ilyen különbségeket teszünk, valójában létrehozunk valamit, nem pedig a már fennálló helyzetet írjuk le. Rendkívül átfogó újrarendeződést tapasztalunk egynél több oldalon. Egyértelműnek tűnik, hogy a marsi hadsereg bizonyos elemei aktívan támogatták a Szabad Hadiflottát, és hogy Smith miniszterelnök volt a célpontjuk. Szóval a Marstól elszakadt szélsőségeseknek kellene hívnunk őket, vagy belső hatalmi harcról beszéljünk? Valójában úgy gondolom, hogy jelenleg valószínűleg nem az EN, a Marsi Köztársaság és a KBSZ viszonylatában jellemezhetjük a helyzetet, hanem azt állapíthatjuk meg, hogy a hagyományos rendszer összefog a fenyegető új veszély ellenében. A mostani helyzetet a múltbeli konfliktusok sora idézte elő, ám új frontvonalak mentén.

Fred magában nevetett. Holden nem hallotta, hogy bejött, mégis ott állt, és a monitort figyelte Holden válla felett. Holden megállította az adást, amíg Fred leült a szemben lévő ülésre.

– Abból látni, hogy a médiakapcsolatokért felelős csoport jól végzi a munkáját, ha az újságírók egymással készítenek interjúkat – jelentette ki Fred.

– Szerintem Monica jól csinálja – válaszolta Holden. – Legalább igyekszik olyan kontextusba helyezni ezt az egészet, amelyben értelmezhető.

– Ezenkívül úgy tünteti fel magát, mint aki személyesen mindent tud róla. És ha már itt tartunk, rólad is.

– Jó, ez valóban furcsa egy kicsit. Van más hír, amiről tudnom kellene?

Fred odapillantott Gorra, aztán közelebb hajolt, és megkocogtatta a férfi vállát. Gor levette a füléről a fejhallgatót.

– Pihenjen egy kicsit! – mondta neki Fred. – Gondoskodunk róla, hogy minden a legnagyobb rendben legyen.

– Igenis, uram – válaszolta Gor. – De tudniuk kell, hogy a napkoronához ennyire közel egy kissé felgyűlik a hő.

– Majd odafigyelünk erre.

Gor kicsatolta magát, és lecsúszott a hágcsón. Fred sóvárgó mosollyal figyelte, ahogy távozik.

– Emlékszem, amikor még én is így tudtam használni a hágcsót. De ennek már több éve.

– Már én sem csinálok ilyet.

– Ekképp a kor belőlünk mind gyávát csinál.* Vagy az talán a lelkiismeret volt – sóhajtott fájdalmasan Fred. – Inaros és a hajói még a Szaturnusz keringési pályájáig sem jutottak el, és a külső bolygókon már most megugrott a kalóztámadások száma. A gyarmatosító hajók bőséges készleteket szállítanak, gyengén felfegyverzettek, és rengeteg van belőlük.

– Nem számítottak polgárháborúra.

– Ez az lenne?

– Nem az?

– Hát. Talán. Beszélgettem Smithszel. Ha jól sejtem, Alex és Bobbie nem sokat hallott abból, amit a Megatronon csinált.

Holden közelebb hajolt.

– Nem hiszem, hogy kémkedtek volna. Arra számítottál, hogy ezt teszik?

– Azt reméltem, hogy a te embered esetleg igen. Ez a Draper túlságosan szereti a hazáját. Szóval, ugyan máshonnan még nem erősítették meg, Smith szerint gondok vannak a haditengerészet vezérkarában. Lehetséges, hogy valaki eladta Inarosnak a fegyverzetük egy jelentősebb hányadát. Lehetséges, hogy volt még egy szereplő, aki hajlandó volt a cserére.

– A protomolekuláért? – kérdezte Holden. – Az volt a fizetség ezért az egészért, ugye?

– Senki sem tud arról, hogy eltűnt, csak te, én, Dobos emberei, és aki ellopta. Titokban tartom, amíg lehet, de amikor a Lunára érünk, azt hiszem, el kell mondanom Smithnek és Avasaralának.

– Nyilvánvalóan – állapította meg Holden. – Mi okod lenne rá, hogy ne mondd el?

Fred pislantott egyet. Aztán mélyen, harsányan felnevetett. A gyomrából jött a kacaj, tele levegővel.

– Amikor már azt hinné az ember, hogy megváltoztál, megint előállsz valami kizárólag James Holdenre jellemző dologgal. Fogalmam sincs, mit gondoljak rólad, de tényleg.

– Hm, hát köszönöm.

– Nincs mit – válaszolta Fred, aztán egy pillanattal később megválaszolta a kérdést: – Hajók égetnek a kapuk felé. Marsi hadihajók. Sokat segítene, ha tudnám, Inaros vagy más utasításait követik-e.

– Mint például azét, aki megszerezte a protomolekulát?

– Voltaképp bárkiét. Beszélnem kell Nagatával.

Egyszerre kihűlt kettejük közt a levegő.

– Ki akarod faggatni?

– Igen.

– És az engedélyemet kéred hozzá?

– Így tűnt illendőnek.

– Beszélek vele, amint egy kissé jobban felépült – válaszolta Holden.

– Többre nincs is szükségem – jelentette ki Fred, és nehézkesen lábra állt. A hágcsó peremén megtorpant. Holden figyelte, ahogy tanakodik, lecsússzon-e a szélén, mint az imént Gor. Látta, hogy Fred úgy dönt, inkább nem próbálkozik vele. Fred fokról fokra lépdelt le, és lecsukta maga mögött a zsilipajtót. Holden újra elindította a hírcsatornát, aztán gyorsan megint kikapcsolta. Úgy érezte, mintha vattával lenne tele a feje.

Olyan hosszú ideje koncentrált minden erejével arra, hogy elterelje a figyelmét Naomi hiányáról, hogy most, hogy a nő visszatért, szinte elviselni sem bírta a terhet. Monicának igaza volt. A dolgok megváltoztak, és ő már azt sem tudta, hol a helye az új felállásban. Még ha hátat fordítana is Frednek, Avasaralának és a saját csekély hírességéből fakadó kapcsolatrendszernek, mihez kezdhet egy független hajó ebben az új, átalakított Naprendszerben? Találhatna bankokat, amelyek fizetni tudnának neki azért, hogy a Jupiter holdjaira szállítson rakományokat? Na és a telepesek, akik már átkeltek a gyűrűkön az új, idegen világokhoz? Vajon a Szabad Hadiflotta tényleg megakadályozná, hogy eljussanak hozzájuk a további készletek, onnan pedig visszakerüljenek a cserébe küldött nyersanyagok és felfedezések?

A támadások mindenekelőtt elkerülhetetlennek és kicsinyesnek tűntek. Ha a belső bolygók nem azt igyekeztek volna bebizonyítani nemzedékeken át az övbélieknek, hogy nélkülözhetők, talán módot lehetett volna találni… kitalálni, hogyan igazíthatják a készségeiket és az életvitelüket ehhez a nagyobb terjeszkedéshez. Módot arra, hogy az egész emberiséget, ne csak egy részét juttassák előbbre.

Na és Inaros és a hozzá hasonlók vajon mennyi ideig akadályozhatják meg, hogy a telepesek kirajzzanak? Vagy előfordulhat, hogy volt még más is itt, a terv egy olyan rétege, amit eddig nem fedeztek fel? Az elképzelés egyfajta iszonyattal töltötte el, mivel ezt az elnevezést találóbbnak érezte, mint a félelmet.

Jelzett a monitor. Alex kapcsolatkérése jelent meg rajta. Holden örömmel fogadta a hívást.

– Helló, kapitány! – köszönt széles mosollyal Alex. – Hogy vagy?

– Jól, azt hiszem. Csak az időt próbálom elütni valahogy, hogy ne ébresszem fel Naomit a kabinban. Szerintem most tizenkét-tizennégy órán át aludni fog.

– Rendes tőled – állapította meg Alex.

– Na és te?

– Megmutattam az ideiglenes pilótádnak, milyen módszerekkel érhetett volna nálam előbb a Chetzemokához, ha eszébe jutottak volna.

– Légy kedves hozzá! – kérte Holden, de nem gondolta igazán komolyan. – Merre vagy? Odamegyek.

– A gépteremben – felelte Alex. – Részben ezért akartam beszélni veled. Az előbb jó híreket kaptam a Lunáról.

Negyvenkilencedik fejezet: Amos

Rakodólépegetők szállítottak át több raklapnyi szürke-fehér műanyag ládát az Aldrin dokkjai mentén, és fojtották el az emberi hangok zsivaját a gépek kattogásával és zúgásával. Stokes és a Rattlesnake-szigetről érkezett többi menekült kis csoportba kuporodott össze az egyik szürke fal mentén, igyekeztek kizárólag a kocsiforgalmat akadályozni egy darabig, miközben egy túlméretezett terminállal felszerelkezett köztisztviselő egyenként nyilvántartásba vette őket. A fekete páncélt viselő biztonságiak mogorva tekintettel sorakoztak fel a Zhang Guo légzsilipje előtt. A fali képernyő a kamionabroncs-szürke holdbéli tájat mutatta.

Chrisjen Avasarala piros szárija élénk színfoltként rítt ki környezetéből, a hangja úgy harsogta túl a lármát, mintha rajta kívül más nem is keltett volna zajt.

– Mi az, hogy nem léphetünk a hajóra, a rossebbe is? – kérdezte Avasarala.

– Nincs átkutatási parancs – felelte Amos. – Márpedig enélkül senki sem lép a hajómra.

Avasarala félrebillentette a fejét, aztán a biztonságiakat vezető nőre pillantott.

– Mivel úgy láttam, hogy önök jóban vannak egymással, asszonyom – felelte a biztonságiak főnöke –, nem kívántam erőltetni a dolgot.

Avasarala türelmetlenül intett, mintha füstöt legyezett volna el.

– Burton, először is ez nem a maga kibaszott hajója.

– Dehogynem – felelte Amos. – Megmentett roncs.

– Nem az. Ha betör egy magánhangárba, és elhozza onnan a tulajdonos hajóját, azt nem roncsmentésnek nevezik. Hanem lopásnak.

– Biztos ebben? Mert odalent szörnyen szétbarmoltnak tűnt minden. Egészen biztosra veszem, hogy ez roncsmentés volt.

– Ezenkívül statáriumot vezettünk be, vagyis gyakorlatilag azt teszek, amit csak akarok. Akár azt is megtehetem, hogy kipeckelt szájjal, csipkés bugyogóban és pórázon vezetem végig magát a hajón. Szóval ami a parancsát illeti, azt feldughatja az illatos seggébe. Most árulja el, mit keresek itt!

– Tudja, csak mert megtehet valamit, még nem jelenti azt, hogy érdemes is. Egyáltalán nem nézek ki jól fodros alsóban.

Avasarala összefonta maga előtt a karját.

– Mit keresek itt, Amos?

Amos megvakarta az arcát, és hátrapillantott a Zhang Guóra. Stokes és a szolgálók már mind leszálltak, Erich, Kisbarack és a baltimore-i banda viszont még odabent volt. Néhányan közülük, például Erich, vagy hamis személyazonosságot szereztek maguknak, vagy egyáltalán nem voltak a rendszerben.

– Az a helyzet – válaszolta végül Amos –, hogy ha bemennének, esetleg úgy éreznék, hogy valamit tenniük kell. Aztán én is úgy érezném, hogy valamit tennem kell. Aztán amikor megtennénk ezeket, általában véve mindenkinek sokkal rosszabb napja lenne.

Avasarala arcára nyugalom ült ki, a tekintetét néhány centiméterrel Amos mellé összpontosította. A biztonságiak főnöke már mondani készült valamit, azonban Avasarala csendre intette. A főtitkár pár másodperccel később mordult egyet, a fejét csóválta, aztán a biztonságiakhoz fordult.

– Hagyják csak! Igyanak meg inkább egy sört, vagy bármi! Nincs semmi gond.

– Igenis, asszonyom – felelte a biztonságiak főnöke.

– Burton! Tegyen róla, a rohadt életbe is, hogy ebből semmi baj ne származzon, aztán húzzon a picsába a holdamról, mielőtt bárki meglátná!

– Meglesz, Chrissie.

– És ne hívjon így, bassza meg! Az Egyesült Nemzetek ügyvivő főtitkára vagyok, nem a kedvenc sztriptíztáncosa.

Amos széttárta a kezét.

– Mindkettő belefér.

Avasarala nevetése betöltötte a dokkot. A biztonságiak itt már végeztek, továbbmentek. A rakodólépegetők visszatértek eredeti helyükre. A kocsik ide-oda száguldoztak különféle útvonalaikon, nyüzsögtek, akár egy felrúgott hangyaboly.

– Örülök, hogy sikerült eljönnie – szólalt meg Avasarala, miután összeszedte magát. – A világmindenség unalmasabb lenne maga nélkül.

– Ahogy maga nélkül is. Hogy halad a helyreállítás?

– Rémesen ótvarul – felelte Avasarala a fejét csóválva. – Még mindig naponta ezreket veszítünk. Talán tízezreket. Az élelem lassan elfogy odalent, és még ha lenne is elég rizsem, hogy mindenkinek jusson, az infrastruktúra annyira szétbarmolódott, hogy képtelenség lenne szétosztani. Arról nem is beszélve, hogy bármikor újabb sziklákat dobhatnak le.

– A gyerek jól van?

– Ashanti és a családja megúszta. Már idefent vannak a Lunán. Köszönöm, hogy érdeklődik.

– És a pasija? Arjun?

Avasarala mosolyra húzta a száját, de a szeme nem mosolygott.

– Egyelőre optimista vagyok – felelte. – A Rocinante már úton van ide. Hamarosan olyasmivel utazhat tovább, ami nem mutatja annyira csöppnyinek a pöcsét, mint az a hivalkodó trágyadomb.

– Ezt örömmel hallom. Az a hajó egyébként sem az én stílusom.

Avasarala elfordult, sután odacsoszogott a szolgálókhoz. Úgy tűnt, nincs hozzászokva az alacsony gravitációhoz. Amos arra a következtetésre jutott, hogy valószínűleg nem tölthetett túlzottan sok időt a kúton kívül. Az űr tanult készség. Amos nyújtózott egyet, lábujjhegyre emelkedett, és kivárta, amíg az utolsó biztonsági is eltűnik. Elhanyagolhatónak tűnt annak az esélye, hogy a letorkolásuk után erőltetnék az ügyet, Amos mégis jobbnak érezte, ha látótávolságon kívülre kerülnek.

Amíg várt, két övbéli sietett el mellette az Aldrin dokkmunkásainak egyenruhájában, szorosan egymás mellett, leszegett fejjel. A Luna egy ideig pocsék hely lesz minden övbéli számára, állapította meg magában Amos. Ugyanakkor valószínűleg sosem volt igazán nagyszerű. Visszament a Zhang Guóra, és a hajózsilip kinyílt a közeledtére, kitárulva üdvözölte.

A hajó belseje pokolian ízléstelen volt. A szilánkosodásgátló burkolat mélyvörös, bolyhos műbársony felületét arany Anjou-liliomok díszítették különös, ismétlődésmentes mintázatban. A zsilipajtók nyílásait királykékre és aranyra zománcozták. Mindenfelé túlméretezett présüléseket lehetett találni: a helyiségek sarkaiban, a folyosók falmélyedéseiben. A légvisszaforgatók a szantálfa füstölők bűzét árasztották, de a füst nélkül. Mindent egybevetve, a hajó a nyilvánosház sztereotípiájának megtestesülése volt, amelyet olyasvalaki tervezett, aki még sosem járt valódi bordélyban. A biztonsági állomást hanyagul, rosszul tervezték meg, és alig szerelték fel valamivel, de Erich emberei igyekeztek tőlük telhetően őrizni a helyet. Még a mindenfelé szorítókötést viselő Leszbika is újonnan betárazott karabélyt szegezett a folyosó túlsó vége felé.

– Helló! – köszönt Amos. – Minden rendben. Nem fognak bejönni.

A megkönnyebbülés friss fuvallatként hatott, amennyiben a friss fuvallatokat a gépkarabélyokból kicsatolt tárak kattogásával azonosítja bárki is.

– Jól van – szólalt meg Erich, és az ép kezével feltartotta a pisztolyát. – Tyce! Szedj össze minden fegyvert! Joe és Kin, ti pedig a hajózsilipnél őrködjetek! Nem szeretném, ha meglepetésként érne bárki felbukkanása.

– Nem fog idejönni senki – nyugtatta Amos. – De tegyél csak belátásod szerint!

– Van egy perced? – kérdezte Erich, aztán átadta a pisztolyt egy vastag nyakú férfinak, akiről Amos úgy sejtette, hogy Tyce lehet.

– Hát persze – felelte Amos. Besorolt Erich mögé, és a lifthez ballagtak.

– Ez tényleg az a nő volt, aki most a Föld kormányát vezeti?

– Hacsak nem engedélyezi, hogy választást tartsanak, azt hiszem. Sosem figyeltem oda igazán arra, hogyan működik ez a dolog.

Erich halkan, diplomatikusan hümmögött. A rossz karját a mellkasához szorította, apró keze ökölbe szorult. Az ép kezét a zsebében tartotta. Mindkettőből arra lehetett következtetni, hogy valami nem hagyja nyugodni.

– És te… neked az ismerősöd. Mármint olyan szinten, hogy szívességet kérhetsz tőle.

– Aha.

A liftbe lépve Erich megnyomta a vezérlőterem fedélzetének gombját. Amos nem ide akart menni, de úgy tűnt, hogy Erichnek határozott célja volt a beszélgetéssel, ezért Amos belement a dologba. A lift akadozva elindult, aztán komótosan felkúszott a magas mennyezetű fedélzetek során.

– Nehezen tudnám eldönteni, hogy ez a valami most hajó, vagy egy rohadt díszpárna – szólalt meg Amos.

– Tőlem ne kérdezd – válaszolta Erich. – Először ültem ilyenben.

– Komolyan?

– Még sosem jártam a légkörön kívül. Az az alacsony gravitáció izé. Egészen furcsa.

Amos aprót szökkent a lábujján. Nagyjából egyhatod g lehetett a nehézkedés. Eddig nem sokat gondolkodott ezen.

– Hozzá lehet szokni.

– Neked mindenesetre sikerült – válaszolta Erich. – Meséld el, hogyan ismerkedtetek meg!

– Nyakig ültünk valami szarban, és ugyanazok, akik ellene acsarkodtak, minket is ki akartak nyírni. Ő közbelépett, és segített, hogy életben maradjunk.

– És most barátok vagytok.

– Jó ismerősök – javította ki Amos. – Amit te barátnak hívsz, abból nekem nincs különösebben sok.

A lift parányi zökkenéssel állt meg, ahogy voltaképp nem lett volna szabad. A vezérlőterem csupa sötét felületből állt, a padozat sötét csokoládébarna, a falak mesterséges famintázatúak, a konzolokat és az üléseket műbőr borította. Vagy ki tudja, talán igazi bőr. Nem mintha Amos ránézésre meg tudta volna állapítani. Erich letelepedett az egyik ülésbe, és az ép kezével végigsimította a koponyáját.

– Tudod – mondta –, ez nélkülünk nem sikerülhetett volna. Nélkülem és a rab barátod nélkül. Most meg a kibaszott kormányfő nélkül, ami, már ne is haragudj, de sehogy sem fér a fejembe.

– Hát de…

– Hagyd, tudom, hogy kitaláltál volna valamit. De nem ezt. Nem valósíthattad volna meg ugyanezt a tervet. Ahhoz, hogy ez működjön, mi kellettünk. Mindannyian. És egyedül te voltál a közös pont.

Amos leült vele szemben. Erich nem nézett egyenesen a szemébe.

– A „terv” túlságosan erős kifejezés – felelte. – Csak megragadtam az épp kínálkozó lehetőségeket.

– Igen, de a lényeg, hogy volt mit megragadnod. Hosszú éveket eltöltöttem Baltimore-ban. Ismerem, mint a tenyeremet. Ismertem. Most itt vannak velem a legjobb embereim, és halványlila gőzöm sincs, hogyan működnek itt a dolgok, tudod? Kinek a kezében van a drogbiznisz? Hogyan juthatsz hamis személyazonossághoz? Mármint gondolom, hogy az alaplogikája itt is ugyanaz a dolognak, csak…

Erich úgy bámulta a falat, mintha lett volna mit néznie rajta. Amos a nyakát nyújtogatta, hogy biztos nincs-e ott semmi.

– Fogalmam sincs, hogyan folytatjuk. Fogalmam sincs, hogyan folytatom. Az embereim számítanak rám, hogy segítek nekik átvészelni a valaha volt legdurvább zűrzavart, és fogalmam sincs, hová vigyem őket, és mit csináljunk.

– Hát ez tényleg rohadt dolog.

– Te vagy az – jelentette ki Erich.

– Én vagyok rohadt?

– Te vagy az, aki ismeri ezt. Te éltél idekint. Ez itt a te környéked. Ismered az ittenieket. Tudod, hogyan működnek a dolgok. Tudod, hogyan érd el, hogy életben maradjanak az emberek.

– Azt hiszem, túlbecsülöd azt az időt, amit a dolgok elemzésére fordítottam – jegyezte meg Amos. – Van egy hajóm, meg három társam. Ez így épp megfelelt. A többi mind csak úgy megtörtént.

– De ide juttatott minket. – Erich elfordította a fejét. A tekintetéből keménység sugárzott. – Elég pénzt félretettem ahhoz, hogy ha hozzá tudok férni, megvehetek belőle egy kisebb hajót. Nem jót, de valamit. Vagy elköltöztethetem valahová a csapatom. Az egyik Lagrange-állomásra vagy a Pallasra… vagy bárhová. Hogy ott újrakezdjünk mindent. Megtaláljuk a helyünket. Ha szeretnéd átvenni az irányítást, szívesen lemondok.

– Ó – hökkent meg Amos. – Inkább nem.

– Jobban járnának veled, mint velem.

– Lehet, de nem ismerem eléggé őket ahhoz, hogy érdekeljenek. Van mit csinálnom. Maradok ennél.

Nem tudta megállapítani, vajon Erich tekintetéből megkönnyebbülést vagy inkább csalódottságot olvasott ki. Talán mindkettőt. Lydia tudta volna. Vagy Naomi. Vagy Holden. Valószínűleg Alex is. Ő csak apró változást észlelt abban, ahogy az izmok megfeszültek. Bármit jelenthetett.

– Akkor majd kitalálok valamit – vette tudomásul a választ Erich. – Ha minden jól megy, pár nap múlva továbbindulunk.

– Akkor jól van – felelte Amos. Úgy érezte, kellene még mondania valamit. Amióta az eszét tudta, ismerte Erichet. Még ha összefutnak is még egyszer-kétszer, a mostani beszélgetésük valaminek a végét jelezte. Mindkettejük élete egészen másként nézhetett volna ki, ha Amos más szavakkal felel. Úgy tűnt, erről kellene mondania valamit. Ám mivel semmi sem jutott az eszébe, csak visszabaktatott a lifthez, és lement a gépészműhelybe.

Ahogy a Zhang Guo technikai végébe lépett – azokra a helyekre, ahol a tulajdonosok és a vendégeik sosem jártak –, mintha egy másik hajóba került volna. A rengeteg csicsa és csillogás helyét a letisztult haszonelvűség vette át, amely ugyan meg sem közelítette a Rociét, de jobbnak tűnt minden más hajó konstrukciójánál, amelyeken eddig szolgált. Minden sarkot lekerekítettek és kipárnáztak, esetleges ütközésekkel számolva. Minden kapaszkodót kétszer lecsavaroztak. A gépészműhelyben minden fiókot és szekrényt két síkban lereteszeltek. A levegőben friss szűrők és kenőolaj szaga terjengett. Valaki tisztán és nagyobb rendben tartotta a helyet, mint azt egy ilyen űrkomp megérdemelte volna. Amos eltűnődött, vajon aki ezzel foglalkozott, életben van-e még. A kérdést azonban nem tudta megválaszolni, ezért nem sokáig merengett rajta.

Kisbarack az egyik munkapadnál ült. Az öltözete, amelyre a kerékpárral megtett út során tettek szert, meglehetősen hevenyészettnek tűnt a tiszta és takaros környezetben. A vállán elszakadt, és lötyögött rajta. Mintha Kisbarack úszott volna benne. A haját hátul copfba kötötte össze egy kábelrögzítővel, a keze sebesen cikázott egy moduláris áramkörökkel teli, felnyitott láda felett. A mozdulatai éppoly precíznek és áradónak hatottak, mint amilyeneket a zongoristákról készült régi felvételeken lehetett látni. Nem nézett fel, amikor Amos belépett, viszont elmosolyodott.

– Van valamim a számodra. Összeraktam egy kézi terminált. Egy csinos darabot. Még azt is sikerült elérnem, hogy kommunikáljon a helyi hálózattal. Befejezed a konfigurálást, és már használhatod is.

Amos kihúzta a hajó testéből a mellette lévő széket. A lány átnyújtotta neki a terminált, de még mindig nem nézett a szemébe.

– Chrissie szerint ez itt nem megmentett cucc.

– Akkor elcsaklizott. Magamnak is akartam készíteni egyet, de nem lehet. Nincs mihez kapcsolódnom.

– Használhatnád eldobható üzemmódban – válaszolta Amos, és nekilátott, hogy beüsse a konfigurációs adatokat. – Legalább a hírcsatornákat foghatnád.

– Lenne értelme?

– Hát ha nem érzed úgy, hogy lenne, akkor talán nem.

Kisbarack felsóhajtott. A szemébe könnyek gyűltek, az arca mosolyra húzódott.

– Megcsináltuk. Gond nélkül eljutottunk a Lunára. Ahogy reméltük.

– Igen.

– Tudod, mi hiányzott igazán, amíg a Veremben voltam? Bármi, ami tényleg jelentőséggel bírt. Adtak enni, és életben tartottak, és volt egy ilyen terápiás csoportunk, ahol beszélgettünk a gyerekkori traumáinkról meg hasonlókról. De semmi olyasmit nem tehettem, ami számított. Nem lehetett. Senkivel nem beszélgethettem a börtön falain kívülről. Csak tétlenül elvoltam, vegetáltam, amíg előbb-utóbb meg nem haltam volna, és valaki mást helyeztek volna el a cellámban.

Előrehajolt, a munkapadra könyökölt. Valamivel láthatólag megégette oldalt a hüvelykujját – egy forrasztópákával, egy pisztoly csövével, valamivel –, és a bőre simának, rózsaszínnek látszott, s úgy tűnt, fájhatott.

– Nem vagyok hajlandó visszamenni oda.

– Kisbarack, nincs hova visszamenni. Egyébként is egészen biztosra veszem, Chrissie tudja, hogy a fedélzeten vagy. Nem erőlteti a dolgot, amíg nyugton maradunk, és nem teszünk semmi feltűnőt…

A lány kurtán és keserűen felkacagott.

– Aztán mi lesz? Innen már nem vihetsz magaddal, Amos. Nem léphetek a Rocinantéra. Annak idején megpróbáltam megölni Holdent. Mindannyiótokat. És ténylegesen megöltem jó néhány embert. Ártatlan embereket. Ezt nem lehet semmissé tenni.

– Részemről ezzel nincs semmi gond – válaszolta Amos. – Megértem, hogy kissé ideges vagy, hogy viszontlátod a legénységet, de mindannyian tisztában vagyunk vele, ki vagy. Hogy mit csináltál. Azt is, amit velünk műveltél. Ez a legkevésbé sem új terep. Majd átbeszéljük. Kitalálunk valamit.

– Csak attól félek, hogy ha ő nem megy bele ebbe, akkor visszaküldenek, és…

Amos csitítón felemelte a kezét.

– Elfeledkezel egy fontos dologról, Kisbarack. Úgy tűnik, elég sokan így vannak ezzel. Még egyszer elmagyarázom. Nincs hova visszamenni, és nem csak az ingatlanról beszélek. Az a kormány, amelyik börtönbe dugott, csak nagyjából létezik. A bolygónak, amelyik börtönbe vetett, a közeljövőben több milliárd halottja lesz. Kurvára nem érdekli majd őket, hogy tényleg leülöd-e a büntetésedet. Egy új hadiflotta állt közénk és a Gyűrű közé, és még ezernyi naprendszer vár minket, amit ugyanúgy szétbaszhatnak, ahogy ezt szétbasztuk. Mert most mégis mit csinálsz? Igen, amiatt aggódsz, milyen sors várna rád, ha ez mind nem történt volna meg. És szerintem azért, mert nem veszed számításba a tényeket.

– Miféle tényeket?

– Már semmi sem ugyanaz, mint régen.

– Mi nem az?

– Semmi – felelte Amos. – Most, hogy a Föld halálra okádja magát, a Marsból meg csak egy szellemváros maradt, minden szabad préda. Hogy kié lehet valami. Hogy ki dönti el, kié lehet valami. Hogy hogyan működik a pénz. Hogy ki küldhet másokat börtönbe. Erich az előbb a valaha volt legdurvább zűrzavarnak nevezte ezt, és nem tévedett. Új játszma kezdődött, és…

Jelzett a kézi terminálja. Amos rápillantott. A konstrukciója csinosabbnak tűnt, mint a régié, az interfész viszont némileg különbözött tőle. Amosnak pár másodpercbe telt kisilabizálnia, mit akart közölni vele a kondulás. Aztán élesen füttyentett.

– Mi az? – kérdezte Kisbarack.

Amos a lány felé fordította a kijelzőt.

– 70 üzenet, 23 kapcsolatkérés. Azelőttről, hogy ledobták a sziklákat.

– Kitől?

Amos a listára nézett.

– Többnyire Alextől. Néhány a kapitánytól. A picsába. Hatórányi videót tárolok csak arról, hogy Alex beszélni próbál velem.

Kisbarack halványan, mégis őszintén elmosolyodott.

– Legalább tartozol valakihez.

Ötvenedik fejezet: Alex

– Biciklivel?

Amos a reggelizőpultra támasztotta a könyökét.

– Naná. Nem kell hozzá üzemanyag, és nem betegszik meg. A legtöbb javítást magad is el tudod végezni. Ha posztapokaliptikus közlekedési eszközre vágysz, a legésszerűbb a kerékpárt választanod.

Alex kortyolt egyet a söréből. Helyi márka volt a folyosón nem messze lévő kocsmából, erőteljesen komlós aromájú, vöröses színű ital.

– Azt hiszem, még nem gondoltam így erre.

A Lunán tágasabb lakosztályt kaptak, mint a Tycho Állomáson, a jellegében azonban nem sokban különbözött attól. Négy hálószoba nyílt egy széles, süllyesztett közös helyiségre. A fali képernyő a szoba ívét követte, és a valóságosnál mutatósabb, idealizált holdbéli tájat mutatott. Időről időre egy-egy animált „földön kívüli” lány bukkant fel valamelyik szikla mögül, aztán meglepett tekintettel el is iszkolt. Biztosan aranyos lehetett, de Alex szívesebben nézte volna a Hold valós arcát.

– A lényeg, hogy nem akartam átvágni Washingtonon. Túl sokan élnek ott, és ha a szivattyúk bedöglenek, semmi kedvem nem lett volna térdig érő iszapban pedálozni, rendben?

– Rendben – értett egyet Alex.

Holden átment a Rocinantéra. Naomi a szobájában aludt. Rengeteg időt töltött alvással, amióta a Rocinante mindnyájukat kikapta a vákuumból. Az orvosi rendszer szerint javult az állapota, a pihenés pedig jót tett neki. Alexet mégis aggasztotta a dolog. Nem azért, mert Naominak alvásra volt szüksége, hanem azért, mert talán nem volt, és csak úgy tett, mint hogyha lenne. Most, hogy megint együtt lehetett Holdennel, Amosszal és Naomival, mélységes megkönnyebbülés töltötte el. Azt szerette volna, ha ezzel véget érnek a külön utak, és hogy minden visszaáll a régi kerékvágásba, mintha mi sem történt volna.

Mégsem ez történt. Alex még Amosszal társalogva is apró változásokat érzékelt a férfiban. Egyfajta szórakozottságot, mintha folyamatosan valami másra gondolt volna, és csak tettette volna, hogy minden idegszálával Alexre figyel. Naomi egészségi állapotát rendszeresen ellenőrizték az ideérkezésük óta, és az orvosok Holdenen kívül senkit sem engedtek a közelébe. Ha Naomi ürügyet keresett, hogyan szigetelhetné el magát tőlük, az nem sok jót ígért. Még mindig nem tudták, pontosan min mehetett keresztül, hogy a Szabad Hadiflottánál kötött ki, aztán megszökött onnan, annyi azonban nyilvánvalónak tűnt, hogy traumatikus élmény lehetett. Alex ezért inkább igyekezett kiélvezni, hogy ismét vele vannak a társai, és nem törődni a tudata peremén növekvő szorongással, azzal az érzéssel, hogy – akárcsak a kormányok, a bolygók és a Naprendszer politikai felállása esetében – itt is változott a helyzet.

Amos kézi terminálja felzizegett. A gépész lehajtotta a sör felét, aztán elővillantotta a fogait.

– El kell intéznem valamit.

– Rendben – válaszolta Alex, és a mosogatóba öntötte a maradék sörét. – Hova megyünk?

Amos tétovázott, de csupán egy töredékmásodpercig.

– A dokkhoz. Valamit át kell hoznom a műhelyembe.

– Nagyszerű – vágta rá Alex. – Menjünk!

A Luna állomásai számítottak az emberiség legrégebbi nem földi lakóhelyeinek. Szétterültek a Hold felszínén, és lehatoltak a felszín alá. A falba ágyazott lámpák melegsárga izzással égtek, és a fény szétszóródott a boltíves mennyezeteken. A gravitáció – amely még a Marsénál, a Ceresénél és a Tychóénál is gyengébb volt – furcsának és kellemesnek hatott, mint amikor egy hajó különösebb sietség nélkül poroszkál az űrben. Csaknem sikerült elfeledtetnie a fejük felett alig kevesebb mint négyszázezer kilométerrel még mindig zajló tragédiát. Csaknem, de mégsem egészen.

Amos tovább mesélt mindarról, ami odalent történt vele a kútban, Alex pedig csak fél füllel figyelt. A történet részleteit még száz beszélgetés során ecseteli majd, amint visszakerülnek a hajóra, és elindulnak valahová. Nem zavarta, hogy már most mindent megtud, Amos megszokott hanghordozása pedig úgy hatott, mintha egy régi kedvenc dalát hallotta volna ismét hosszú idő után.

A dokknál Amos mindkét irányban körülnézett a folyosón, amíg meg nem látta az ismerős alakot, ahogy egy műanyag ládán üldögél. A láda kék volt, az oldalán fehér karcolások kanyarogtak, akár egy hullámokat ábrázoló festmény. A nő erős testalkatú, barna bőrű volt, csíkokba font fekete hajjal, a karja gipszben.

– Helló, Leszbika! – üdvözölte Amos.

– Nagydarab – köszönt a nő. Alexről tudomást sem vett. – Ez lenne az.

– Akkor köszönöm.

A nő biccentett, és elment, óvatos csoszogása kissé merevebbnek hatott, mint a körülötte lévőké. Amos bérelt egy rakodólépegetőt, megmarkolta a ládát, aztán megindult vele a Roci felé, miközben Alex mellette kocogott.

– Érdemes megkérdeznem, mi van benne? – érdeklődött Alex.

– Inkább nem – felelte Amos. – Tehát itt vagyunk ezen a szigeten, ahol a kőgazdagok laktak, mielőtt felrepesztettek a kútból, rendben? És a hajókból leginkább egyet sem találni…

A Rocinante tényleges, levegővel feltöltött hangárban állt, nem csak egy kilövőálláson, ahol cső vezetett a légzsilipjeihez. Az új külső hajótest titánötvözetből és kerámiából készült, a burkolat tompa fekete festését PVÁ-k és érzékelősorok törték meg. A hajógerinc mentén felszerelt sínágyú torkolata a meglepetéstől elkerekedett szájhoz hasonlított a hajó orránál. A hangár mesterséges megvilágításában kevésbé drámai hatást keltett, mint a nap szűretlen fényében, ám éppoly szépnek hatott. A sérülések mostanra mind eltűntek, de ettől a hajó nem kevésbé volt önmaga. Amos a tat felőli légzsiliphez irányította a lépegetőt, aztán beindította a nyitómechanizmust, miközben egy pillanatra sem tört meg a mesélés lendülete. Odabent Amos óvatosan lerakta a ládát, de nem aktiválta az elektromágneses rögzítőkapcsokat. Ehelyett kicsusszant a rakodószerkezetből, és bement a hajóba. A gépterembe, onnan a raktérbe, majd a gépészműhelybe. A hátsó fertály mindig is Amos birodalma volt.

– Azok a többiek – szólalt meg Amos. – Johnson emberei. Azóta nem babráltak a cuccaimmal?

– Nem – válaszolta Alex. – A hajó ismét a miénk. Csak a miénk.

– Remek. – Amos becsoszogott a raktérbe.

– Tehát a szolgálók, cselédek meg sofőrök, meg miegymás – váltott témát Alex. – Kihívták a biztonságiakat, aztán egyszerűen átálltak a másik oldalra? Vagy… mármint hogy ment ez az egész?

– Hát – felelte Amos, aztán felkattintotta a láda zárait. – Bemutattak nekik, tudod?

A láda fedele magától felnyílt. Alex hátrahőkölt, elkalkulálta a gravitációt, megbotlott. Fekete haj bukkant fel a láda pereménél, aztán egy kísértetiesen fehér arc és tusfekete szemek. Alex pulzusa a háromszorosára gyorsult. Clarissa Mao, a pszichopata és gyilkos mosolygott rá tétován.

– Helló! – köszönt a lány.

Alex mély, reszkető lélegzetet vett.

– Ah. Helló?

– Látod? – csapott a lány vállára Amos. – Megmondtam, hogy nem lesz gond.

– El kell mondanod neki – suttogta Alex. Bobbie épp arról mesélt Holdennek, hogyan segített a veteránoknak Londres Novában, a kapitány ezért nem figyelt rájuk.

– El fogom – nyugtatta Amos.

– Most kell elmondanod. Clarissa a hajón van.

Amos vállat vont.

– Hónapokig a hajón volt a visszaúton a lassú zónából.

– Akkor fogoly volt. Mert annyi embert megölt. Most pedig szabadon kószálhat a hajón.

– Abban igazad van, hogy ez valóban változtat valamit a helyzeten – ismerte el Amos.

– Valami gond van? – kérdezte Holden. – Miről beszélünk?

– Egy apróságról, amitől szerettelek volna megkímélni – felelte Amos. – Várjunk vele, amíg véget nem ér a cirkusz.

A biztonsági épületegyüttes tárgyalótermét ódivatúan építették meg: nyitott árkádsorokkal és széles, égszínkék mennyezettel, amit közvetett világítás és mértani mintázatok egészítettek ki. Minden hangsúlyozottan mesterkélt volt benne, mint a napozóterasz nap vagy terasz nélkül. Pattogó, türelmetlen hangja megelőzte Avasaralát. Amikor a főtitkár belépett az egyik árkádon, az oldalán egy fiatal, komolyságot sugárzó öltözetű férfival, Bobbie felpattant. Holden követte a példáját.

– …ha bele akarnak szólni a döntésbe. Nem fogunk baszakodni holmi barom álszavazásokkal.

– Igenis, asszonyom – mondta a fiatal férfi.

Avasarala intett, hogy üljenek csak le, miközben ő is elfoglalta a helyét, és tovább beszélt a titkárához.

– Először Kleinmann-nal beszéljen! Amint ő mellém állt, Castro és Najjar megkapják a szükséges védelmet.

– Ha ön mondja, asszonyom.

– Ha én mondom?

Az asszisztens kissé oldalra billentette a fejét.

– Ha megengedi, úgy vélem, hogy Chung befolyása nagyobb Kleinmannénál.

– Most felül akar bírálni, Martinez?

– Igenis, asszonyom.

Avasarala vállat vont.

– Akkor legyen Chung! Most menjen! – amint a fiatalember távozott, Avasarala hozzájuk fordult. – Köszönöm, hogy mind… Hol van Nagata?

– A gyengélkedőben – felelte Holden. – Az orvosok egyelőre nem tudták eldönteni, eléggé megerősödött-e ahhoz, hogy kiengedjék.

Avasarala felvonta az egyik szemöldökét, és bepötyögött valamit a kézi termináljába.

– A rohadt életbe is, ez egyszer kivételt tehetnének, basszameg. Azt akarom, hogy ő is itt legyen. Mindenesetre köszönöm, hogy a többség itt van. Szívesen jópofiznék kicsit, és eljátszanám a vendégszerető házigazdát, de az elmúlt harminchat órát értekezleteken töltöttem, és kissé nyűgös vagyok. Az ugyebár mindenki előtt tiszta, hogy a Földnek lőttek?

– Tiszta bizony – vágta rá Amos.

– Remek – mondta Avasarala. – Akkor nem kerülgetem a lényeget. Ezzel együtt a Marsi Hadiflottát is szilánkokra zúzták, és Smith túlságosan be van szarva ahhoz, hogy ezt hazaárulásnak nevezze.

– Kérdezhetek? – csúszott előbbre a székén Bobbie. Az asztalon szétnyitott ujjaival úgy nézett ki, mint aki valamilyen csapásra készíti magát. – Mennyire tűnik rossznak a helyzet?

– Nem nyilatkozhatunk hivatalosan, különösen úgy, hogy James Holden is a teremben tartózkodik. Nem bántani akarom, de legendaszámba megy, hogy hányszor kotyogott ki érzékeny információt a legalkalmatlanabb pillanatokban.

– Már sokat javultam ebben – jegyezte meg Holden. – De oké. Megértem.

– Van valami, ami olyankor történik – folytatta Avasarala –, amikor az elképzelhetetlen elképzelhetővé válik. Eluralkodott körülöttünk a káosz. Minden szabad préda lett. Maga a legitimáció is esetleges. Itt tartunk most. Ez a szarlepény Inaros épp a Jupiter holdjai körül furikázik, ahol végignézhetjük, hogyan játssza a kalózkapitányt. A kis játékával elérte, hogy ő határozza meg a narratívát. Az Öv többnemzedéknyi elnyomás után fellázadt, és most jogosan elveszi a bla, bla, bla. Ami az én helyzetemet illeti…

– Viszont téved – vetette közbe Holden, mire Avasarala tekintete megkeményedett. Ha egy pillantással ölni lehetett volna, Holden hullazsákban hagyja el a termet, de ő csak a fejét csóválta. – Ha az övbéliek beleszeretnek ebbe a Szabad Hadiflotta dologba, csak azért lesz, mert más reményük nem kínálkozik. Az új rendszerek és kolóniák…

– …miatt többé nincs rájuk szükség – vágott a szavába Avasarala. – És ez szar dolog, és talán kitalálhattuk volna, hogyan támogassuk őket. Valamiféle közös alapjövedelmet ítélhettünk volna meg nekik, de ők fogtak egy bombát, és feldugták a rendszer legnagyobb működő ökoszférájának a seggébe, ezért aztán jó ideig sem a gyakorlatban, sem politikai megfontolásokból nem tartom lehetségesnek, hogy ingyenételt osztogassak nekik.

– Sosem fogják befogni a szájukat, és nem fognak elfogadni holmi alamizsnát – jegyezte meg Amos. – Azok a szemétládák három-négy generáció óta azért élnek odakint, mert nem akartak alapon tengődni. Én sem támogatom a fajnemesítést, de az Öv nem olyanokat nevelt ki, akik elégedetten hátradőlnek, és elszórakoznak azzal, hogy dugnak, amennyit bírnak, meg szórakoztató csatornákat bámulnak, amíg fel nem fordulnak.

– Tisztában vagyok a kulturális problémával – válaszolta Avasarala. – És mint már mondtam, egyébként sem számít. Ha hajlandóak lennének elfogadni, akkor sem kapnának semmit tőlem. Így más módszerrel kell megbénítanom a Szabad Hadiflottát. Ám mivel a Föld hadiflottáját még egy ideig az fogja lefoglalni, hogy ne dobjanak le ránk újabb, radarok számára láthatatlan sziklákat, a Mars pedig arról igyekszik nem tudomást venni, hogy kisebb államcsínyt követtek el a berkeiben, problémás lesz a dolog. Holnap bejelentést teszek. Maguk előre megnézhetik. Micsoda megtiszteltetés. Az Egyesült Nemzetek a Marsi Köztársaság segítségével és a KBSZ közreműködésével akciócsoportot hoz létre a Szabad Hadiflotta néven garázdálkodó kalózok és terroristák törvényszegő összeesküvésének felszámolására. Nem háborúról beszélünk. Rendfenntartó akciócsoportról. És itt jönnek a képbe maguk.

– Azt akarja, hogy én vezessem – állapította meg Holden.

– Igen – válaszolta Avasarala –, mivel a szó legszorosabb értelmében az EN haditengerészetének minden olyan tisztje, akit nem szereltek le fegyelmi vétség miatt, egyszerre eltűnt a föld színéről. Az anyja bús picsájába is, Holden, többládányi herpeszgyógyszerem van, amit inkább lehetne az EN Haditengerészete részének nevezni, mint magát.

Az idős asszony hitetlenkedve és undorodva csóválta a fejét. Holden haragos tekintetére az egyre vörösödő arc volt a válasz. Bobbie próbálta elfojtani a nevetését, de Alexnek el kellett ismernie, hogy kissé valóban viccesnek hatott a helyzet. Még ha csak maga előtt is. Végül Bobbie lépett közbe.

– Egész pontosan mit vár tőlünk?

– Először is azt, hogy jelen legyenek és együttműködjenek az eligazításon. De sokkal fontosabb, hogy mindent tudnom kell, amit maguk tudnak. Azt, hogy mit derítettek ki. Rá kell jönnünk, hogyan játszhatott ki minket minden egyes alkalommal egy harmadrangú kis bandavezér…

– Nem így volt – lépett be Naomi az egyik terebélyes árkád alatt egy biztonsági őrrel az oldalán. Furcsán törékenynek tűnt az árnyéktalan fényben. A bőre hámlott, és a nő minden lépésnél óvatosan mozdult, mint aki felkészült rá, hogy bármelyik pillanatban beléhasíthat a fájdalom. De a szeme fehérje véres velőszínűből elefántcsontsárgává halványodott, ami ténylegesen egészségesebbnek tűnt, a hangjából pedig már nem érződött ki kásásság. Alex szívéről mintha hatalmas kő esett volna le.

– A fogoly, asszonyom – jelentette be a biztonsági őr.

– Igen, köszönöm, magam is észrevettem – válaszolta Avasarala, aztán Naomi felé fordult. – Hogy érti, hogy nem így volt?

– Gondoljon csak bele, mennyi mindennel próbálkozott, amivel kudarcot vallott. Nem ölte meg Fred Johnsont. Nem ölte meg Smith miniszterelnököt. Nem foglalta és nem pusztította el a Tycho Állomást.

A Rocinante még egy darabban van. Nem sikerült rajtam tartania a kezét. Ő már csak ilyen. Ha győz, azt állítja be fontosnak. Ha veszít, egyszerűen eltűnik.

– És a protomolekula-minta, amit ellopott?

Naomi értetlenül pislogott, egy pillanatra maga elé meredt, aztán megrázta a fejét.

– Ilyesmit nem is említett.

– Megtette volna?

Naomi leült a Holden melletti székbe. Holden megfogta a kezét, Naomi pedig hagyta, a figyelmét azonban Avasaralára összpontosította. Alex nem igazán értette, miért zavarja ez őt annyira. A megbeszélés nem arról szólt, hogy kiderítsék, hogy áll a kettejük kapcsolata. És mégis, ha Naomi egy kissé kevésbé tartózkodón viselkedett volna a kapitánnyal…

– Igen – felelte Naomi. – Megtette volna. Imád hencegni. – Az információ intimitása mélységes balsejtelemmel töltötte el Alexet. Holden arca nyugodt maradt. Kifürkészhetetlen.

– Remek – mondta éles hangon Avasarala. – Határozottan jó tudni ezt. – Némán fürkészte Naomi tekintetét. – Úgy tűnik, jobban érzi magát. Hallott valamit abból, amit kifejtettem?

– Épp eleget – felelte Naomi.

– Képes lesz segíteni nekünk?

A kérdés egyelőre megválaszolatlanul maradt, teli nüanszokkal és bonyolult hangsúlyokkal. Nem: Mit keresett a hajóján? Nem: Honnan ismeri őt? Nem: Kije annak a férfinak, hogy dicsekszik magának? Csak annyi, hogy: Képes lesz segíteni nekünk?

– Jól vagy? – dörmögte Amos.

– Tessék? Igen, jól – felelte Naomi.

– Mert mintha tétováznál – mondta ki Amos ugyanabban a pillanatban, mint Naomi azt, hogy: – Mentességet akarok a bűnvádi eljárás alól.

Mintha megfagyott volna a levegő a teremben. Nem vallomás volt, mégis olyan lehetőséget sejtetett, amelyről egyikük sem ismerte volna el, hogy elképzelhető. A bűnvádi mentesség a bűnösség beismerésével ért fel, még akkor is, ha nem tudták, miféle bűnt követhetett el Naomi.

Avasarala elnézően és barátságosan elmosolyodott, de Alex szinte biztosra vette, hogy hamisan.

– Általános mentességet?

– Mindannyiunk számára.

– Kit ért „mindannyiunk” alatt? – kérdezte Avasarala, gondosan formálva a szavakat. – A Szabad Hadiflottánál lévő barátait?

– A Rocinante legénységét – felelte Naomi, aztán dadogni kezdett. Elhallgatott egy pillanatra. – És talán még egy személyt.

Alex gyors pillantást vetett Amosra. Vajon tudhatott Clarissáról? Rá gondolt volna? Amos kedvesen és kifürkészhetetlenül mosolygott. Avasarala rákoppintott az asztalra.

– A Földért nem – jelentette ki Avasarala. – Azt, hogy sziklákat dobott le, senki nem úszhatja meg büntetlenül.

Alex látta, hogy ez telibe talált. Könnyek gyűltek fel Naomi szemében, és ezüstösen csillogva lecsordultak.

– A Rocinante legénységének – mondta. – A másik személynek… később talán kegyelmet kérek. Alkalomadtán.

– Inarosnak?

– Dehogy – vágta rá Naomi. – Ő égjen csak a pokol tüzében!

– Ezt előbb tisztáznom kell – válaszolta Avasarala. – Maga, Inaros csoportjának egykori tagja hajlandó teljes körű és pontos információkkal szolgálni Inaros tevékenységéről mind a Föld bombázása előtti, mind az azutáni időszakról, cserébe a Rocinante legénységének általános büntetőjogi mentességéért a jelenlegi támadásokat nem érintő ügyekben?

Az, hogy a kérdésben egyetlen trágárság sem hangzott el, olyasfajta komolyságot sugallt, amely megrémítette Alexet.

– Igen – felelte Naomi. – Így van.

Az Avasarala arcáról leolvasható megkönnyebbülés keménynek tűnt, akár a kova.

– Örülök, hogy ezt hallom, kedvesem. Már attól féltem, félreismertem. – Felállt, aztán halkan elkáromkodva magát, megragadta az asztalt. – Hiányzik a súlyom. Állandóan úgy érzem magam, mintha egy redves trambulinon ugrálnék. Most lefekszem, és beveszek egy altatót, mielőtt idegrohamot kapnék, viszont az eligazítás holnap reggel kezdődik.

– Ott leszünk, ahova rendel minket – válaszolta Holden. – Semmit sem fogunk eltitkolni. – Még mindig Naomi kezét szorongatta, az ujjai a nő ujjai köré fonódtak. Vagyis ez talán reménykeltő lehetett. Ami pedig a titkolózást illette… Hát, Amos még mindig nem szólt semmit.

A megbeszélés véget ért, de nem számukra. Avasarala távozott, a többiek viszont, beleértve Bobbie-t is, a biztonsági épület előcsarnokába mentek, át az ellenőrző ponton, aztán együtt ki a nyilvános előcsarnokba. A komoly csendet lassan köznapi témák váltották: vajon akadt-e a közelben olyan hely, ahol jobb ételt kaphattak, mint a Rocin. Vagy ha jobbat nem is, legalább mást. Vajon Naomi ihatott-e már alkoholt, mert az egyik lejjebbi szinten volt egy kis kocsma, ahol elvileg egészen jó söröket csapoltak. Senki sem kérdezte, Bobbie velük tart-e. Egyszerűen adottnak vették. Ahogy a gyenge gravitációban csoszogtak és szökdécseltek, Naomi és Holden végig egymás kezét fogták. Amos és Bobbie malac viccekkel szórakoztatta egymást. Ez a mérhetetlenül ordenáré szöveg csepegtetett némi reményt Alexbe. Mert mindannak ellenére, ami eddig és ami jelenleg történt, és ami még a jövőben várt rájuk, még mindig akadtak efféle pillanatok. És végül talán minden rendben lesz.

A Chandrayaan tér széles lejtőjéhez érve, ahol a kocsik, lépegetők és csúszkáló-ugrándozó gyalogosok forgalma megindult lefelé egy rámpán a Hold kérgének egy mélyebb részébe, Amos megköszörülte a torkát.

– Mi volt ez a dolog a teljes legénység büntetőjogi mentességéről?

– Nem csak rólad szólt – válaszolta Naomi viccesen, ugyanakkor komolyan.

– Igen, rájöttem – felelte Amos. – De van itt valami. Arra gondoltam, felvehetnék magam mellé egy tanoncot. Tudjátok, hogy valamivel többen legyünk. Hogy legyen, aki beáll helyettem, ha kell.

– Kiváló ötlet – vágta rá Holden. – Van konkrét jelölted is?

Ötvenegyedik fejezet: Naomi

– Nem – jelentette ki Jim, amikor kettesben maradtak a lakosztályukban. – Az teljesen kizárt. Szó sem lehet róla, basszameg. Milliárdnyi módja lehet annak, hogy nemet mondjak, mégis jó párszor végig kellene mennem mindegyiken, hogy kifejezzem, milyen mélységesen nem akarom ezt. Clarissa Mao? A Rocin? Hogy lehetne másképp, mint hogy ne csináljuk?

– És mégis azt mondtad Amosnak – vetette ellen Naomi, és hagyta, hogy lassan lelebegjen az ágyra –, hogy átgondolod.

Jim próbált fel-alá járkálni a szobában, de a gyér lunai gravitáció jócskán megnehezítette a dolgát. Aztán feladta, és leült az ágy végébe.

– Csak most jött össze újra a legénység. És Bobbie is velünk volt. Nem akartam tönkretenni a pillanatot.

– Ah. A pillanatot.

Naomi lehunyta a szemét. Mindene fájt. Sajgott a bőre. A szeme gyulladt volt és duzzadt. A keze és a lába ízületei hasogattak. Szaggatott a térde. Az ujjbegyein mintha nem lett volna bőr, a legkisebb érintésre is érzékenyek voltak. A fejfájása mélységes sebezhetőséget sugallt, mindaddig, amíg egy túl gyors mozdulatot nem tett, és akkor már lüktetni kezdett. Viszont javult ahhoz képest, amilyen korábban volt. És még javulni fog. Lassan, az elmúlt napok, talán hetek során Naomi megint a régi önmaga lett. Vagy legalábbis annak valamilyen változata. De még ha némelyik sérülése maradandónak bizonyul is, jobban fogja érezni magát, mint most. Egyelőre nem, de hamarosan.

Alex, Amos és Bobbie kiment. Sörért és ételért. A magukfajtáknak való ételért. Pizzáért, falafelért vagy szasimiért. Földi ételért. A Lunán nem lehetett kapni egy kis finom vörös darát, vagy ha mégis, nem olyan helyeken, ahová elmennének. A lelke mélyén valahol szerette volna, ha van elég ereje, hogy elmenjen velük. Ugyanakkor azt sem bánta volna, ha Jim inkább velük megy. Valahol végtelenül örült annak, és legszívesebben elsírta volna magát a boldogságtól, amiért megint itt lehetett, hogy elmenekült, hogy vége volt. Még mindig úgy érezte, hogy a lelke maroknyi dobókocka, amelyek még görögnek az asztalon, és amilyen eredmény kijön, az határozza majd meg élete hátralévő részét.

– Mármint… Clarissa Mao? – folytatta Jim. – Hogy merülhet fel bárkiben, hogy ez jó ötlet?

– Amos nem fél a szörnyetegektől – felelte Naomi. A szavak íze keserűnek hatott, ám nem teljességgel. Vagyis nem is keserűnek. Viszont összetettnek.

– Rengeteg ember haláláért felelős – merengett tovább Jim. – Felrobbantotta a Seung Unt. Kinyírta a csapata negyedét. És az a holttest, amire ráakadtak. Amelyiket a szerszámosládájában hozott magával. Emlékszel még rá?

– Persze.

– Az a fickó a barátja volt. Nem arctalan ellenségeket gyilkolt meg. Közvetlen, bensőséges barátokkal végzett. Akiket kedvelt. Hogyan lehet eljutni innen oda, hogy „tudom, de hadd jöjjön velünk”?

Naomi tudta, hogy le kellene állítania Jimet. A férfi persze nem róla beszélt, és nem az Augustín Gamarráról, és nem a többi hajóról, amelyeket azóta szabotáltak az általa írt kóddal. Nem Cynről beszélt, és nem arról, hogy az öreg barátja megpróbálta megakadályozni a félig előkészített öngyilkossági kísérletét. Ha így lett volna, nem ért volna véget a lista. Hogyan hagyhatta ott a fiát? Hogyan engedhette, hogy Filip azt higgye, megölte magát? Hogyan titkolhatott el valamit, ami ennyire lényeges, olyanok elől, akikről azt állította, hogy fontosak neki? Csupa olyan bűn, amelyekhez hasonlót még Clarissa Mao sem követett el.

Tudta, hogy le kellene állítania, mégsem tette. Jim mintha fekete varokat tépkedett volna fel a hangjával. Fájdalmat okozott neki vele, a nyers, fedetlen seb a legkisebb érintésre is érzékennyé vált, és Naomi kellemesnek érezte a fájdalmat. Ami még rosszabb, helyénvalónak.

– Nem azt mondom, hogy ki kellene végezni. Ez az egész arról, hogy ha valaha vissza kell mennie a börtönbe, Amos inkább lelövi… Értem, hogy viccel…

– Nem viccel.

– Jól van, úgy teszek, mintha viccelne, de nem támogatom az ötletet, hogy megöljék. Nem akarom, hogy meghaljon. Még azt sem szeretném, hogy valami embertelen, pocsék börtönbe zárják. De nem erről beszélünk. Ha valakivel együtt hajózol, szó szerint az életedet is rá mernéd bízni. És elismerem, a Canterburyn szolgáltam, és ott néhányan tényleg eléggé megbízhatatlannak tűntek. De még Byers is csak a férjét ölte meg. Clarissa Mao azt határozta el, hogy kifejezetten engem semmisít meg. Engem. Egyszerűen… nem is… Hogy gondolhatja bárki is, hogy ez jó ötlet? Ha valaki olyanokat tesz, mint ő, nem változik meg.

Naomi mély lélegzetet vett, teleszívta megviselt tüdejét. Még mindig hörgött egy kicsit, de kellően sok reflexgátlót kapott, hogy ne kezdjen ösztönösen köhögni, amíg el nem szédül. Nem akarta kinyitni a szemét, semmi kedve nem volt beszélni. Mégis kinyitotta a szemét, felült, a fejét az ágytámlának támasztotta, és átkarolta a térdét. Holden elhallgatott, érezte a súlyát annak, ami most következik. Naomi a fürtjeit rángatta, fátyolként a szeme elé húzta a haját, aztán már-már mérgesen kifésülte az arcából.

– Na szóval – mondta. – Beszélnünk kell.

– Mint kapitány a PH-jával? – kérdezte óvatosan Holden.

Naomi megrázta a fejét.

– Naomi Jimmel.

Fájdalmas volt látnia a férfi tekintetében fellobbanó rettegést, de Naomi számított is rá. A saját keblében talált visszhangra. Furcsának hatott, hogy mindazok után, amit tett – miután megküzdött a démonokkal, és elszökött tőlük –, ez még mindig ennyire nehéznek bizonyulhat. Holden kézi terminálja jelzett, de a férfi még csak rá sem pillantott a kijelzőre. A szája körüli redők ugyanúgy gyűrődtek még mélyebb ráncokba, mint amikor valami kellemetlen ízűbe harapott. Az ujjait egymásba fonta, erőt, önuralmat, nyugalmat árasztott magából. Naominak eszébe jutott, amikor először találkoztak, emberöltőkkel ezelőtt, a Canterburyn. Hogy miféle vonzerő és magabiztosság áradt a férfiból, amit eleinte gyűlölt benne. Mennyire utálta benne, hogy túlságosan hasonlít Marcóra. Aztán mennyire megszerette azért, mert egészen más volt.

És most megszegi a hallgatási fogadalmát, és ami kialakult kettejük között, vagy túléli ezt, vagy nem. Rettenetes volt rágondolni is. Marco még mindig elérheti, hogy semmije se maradjon, és még csak arra sem kellett vennie a fáradságot, hogy ennek tudatában legyen. Elég volt léteznie hozzá.

– Nem akarom – kezdte Jim, aztán elhallgatott. Felpillantott Naomira a szemöldöke alól, mintha neki kellett volna bűntudatot éreznie. – Mindannyiunknak van múltja. Vannak titkaink. Amikor elmentél… elveszettnek éreztem magam. Összezavarodtam. Mintha az agyam egy darabja tűnt volna el. És most, hogy visszajöttél, végtelenül örülök annak, hogy látlak. Ez, ami most van, elég.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nem vagy kíváncsi rá?

– Ó, dehogyis. Nem, a nagylábujjamat is levágatnám érte. Alapvetően tomboló kíváncsiságból és lebegő féltékenységből raktak össze. De ezekkel elboldogulok. Most sincs több jogom bármi olyasmit elmeséltetni veled, amit nem akarsz, mint korábban. Ha van valami, amit nem szeretnél elmondani…

– Semmit sem szeretnék elmondani ebből – szakította félbe Naomi. – De azt akarom, hogy tudd. Tehát ezen túl kell esnünk, nemde?

Jim fészkelődött, maga alá húzta a lábát, az ágy végéhez térdelt, szembefordult Naomival. A haja színe egy kevés tejszínnel kevert kávéra emlékeztetett. A szeme kékje a mély tengerére. Amilyennek az alkony előtti égboltnak kellett volna lennie.

– Akkor túlesünk rajta – felelte Holden egyszerű, határtalan optimizmussal, amivel teljesen meglepte, és még ebben a helyzetben is kacagásra késztette Naomit.

– Na tehát – kezdett bele. – Kamaszként egy Tia Margolis nevű nővel laktam, és eszeveszett tempóban átrágtam magam a hálózaton elérhető összes mérnöki kurzuson, és rendszeresen hajók érkeztek a dokkokba. Övbéli hajók. Keményvonalas övbéliek.

Jim bólintott, aztán – Naomi meglepetésére – innen már könnyen ment. A puszta elképzelésre, hogy kitárulkozzon Jim – vagy bárki – előtt, mindeddig haraggal, undorral, tiltakozva gondolt. Vagy ami még rosszabb, szánalommal. Jim, aki minden hibája ellenére képes volt a tökélyre, figyelmesen és teljes odaadással végighallgatta őt. Naomi egykor Marco Inaros szeretője volt. Fiatalon teherbe esett tőle. Részt vett – habár a tudtán kívül – a belső bolygók elleni első szabotázsakciókban. Született egy Filip nevű fia, akit aztán elvettek tőle, hogy hatalmuk legyen felette. Naomi leírta a sötét gondolatokat, aztán rájött, hogy lényegében először mesélt róluk nyíltan, mindenféle iróniát mellőzve. Megpróbáltam végezni magammal, de nem sikerült. Azzal, hogy kimondta a szavakat, mintha valami álomba került volna. Vagy épp most ébredt volna belőle.

Aztán valahol a vallomás, sérült lelkének kitárulkozása közepén, amire mindig úgy gondolt, hogy traumaként és iszonnyal fog megélni, egyszerűen csak Jimmel társalgott már. A csata közben sikerült megtalálnia a módját, hogy átadja neki az üzenetet, Jim pedig megnyugtatta őt, hogy megértette, és mesélt a Monica Stuarttal folytatott beszélgetésről, és arról, miért érezte úgy, hogy félrevezette a nőt. Aztán visszatért az újságíró elrablására, és a nő ötletére, hogy Ouija-táblaként használják a protomolekulát, és így járjanak utána az eltűnt hajóknak. Aztán vissza a Chetzemokára és Marco B tervére, aminek kapcsán előkerült, hogy a férfi miként ágyaz a mesterkedéseibe egyéb cselszövéseket, és mire sor került volna Cynre, Alex, Amos és Bobbie visszaért, és a hangjuk csivitelő madarak csacsogására emlékeztetett. Jim magukra csukta a hálószoba ajtaját, és amikor visszament, letelepedett Naomi mellé, és ő is az ágytámlának vetette a hátát.

Amikor Naomi elmesélte, hogyan ölte meg Cynt az átugrás során, Jim megfogta a kezét. Egy pillanatig mindketten hallgattak, amíg Naomi megvizsgálta a gyászát. Valódi volt és mély, ugyanakkor bonyolította a régi barátja és fogvatartója iránt érzett harag. Amikor megtörtént, nem hagyta, hogy ez tudatosodjon benne, de most, visszatekintve, a Pellán töltött egész idő mintha az önmagába zárkózásra irányuló gyakorlat lett volna. Kivéve, amikor ellenszegült Marcónak. Eszébe jutott, amikor azt mondta neki, hogy Jim ténylegesen az, aminek Marco kiadni igyekszik magát, eltűnődött, vajon ezt is elmondja-e, aztán úgy döntött, megteszi. Jim szemmel láthatóan elborzadt ezen, aztán felnevetett. Már nem tudták követni egymás történeteit, aztán tíz percig az események sorrendjén tanakodtak: a Chetzemoka vajon azután vált le a Pelláról, hogy Jim és Fred már elindult a Tychóról, vagy azelőtt? Jim vajon még azelőtt kérte meg Alexet, hogy nyomozzon a Pau Kant után, hogy a sziklák lehullottak a Földre? Ó, igen. Jól van. Naomi már értette.

Együtt elálmosodtak, Naomi karja Jimébe fonódott. A szünetek egyre jobban elnyúltak, halkabbá váltak. Ó, tényleg beszélnünk kellene Amosról és Clarissa Maóról, gondolta Naomi, de már azt álmodta, hogy egy hajón van, amelyik mindenki más számára egy teljes g-vel éget, míg ő csak lebeg benne. A többiek mind a fedélzethez szorultak, míg ő a levegőben úszott, és elérte a szerszámokat és csővezetékeket, amiket nekik nem sikerülhetett. Az álomban Alex azt magyarázta, mindez azért van, mert Naomiban olyan sok tehetetlenségi erő gyűlt fel, amit a többieknek időbe telik majd behozniuk. Ebben a kontextusban ésszerűnek tűnt az érvelése.

Naomi felébredt. Fogalma sem volt, mennyi idő telhetett el, de a közös helyiségből nem hallott hangokat átszűrődni. Jim mellette feküdt összekuporodva, háttal neki. Mélyeket és lassan lélegzett. Naomi óvatosan kinyújtózott, nehogy felébressze őt. Az izmaiban, az ízületeiben és a bőrén érzett fájdalom valamelyest javult, és melegséget érzett a mellkasában. Mintha valamilyen feszültség feloldódott volna.

Éveken át őrizgette a titkait. Úgy tartotta őket, akár egy kézigránát biztosító sasszegét. A félelem, a szégyen és a bűntudat észrevétlenül növekedett benne. Mindaz, amiben hibázott – márpedig rengeteget hibázott –, egyre erősödött. Most furcsának érezte, hogy nem rágják belülről a bordáit. Üresnek érezte magát valamiképp, de békésen üresnek.

Nem mintha hirtelen csupa fény és boldogság töltötte volna el. Cyn továbbra is miatta volt halott. Filipet még mindig a sorsára hagyta. Újra a sorsára hagyta. Marcóban továbbra is egyre gyűlt a düh és gyűlölet. Ezekkel kapcsolatban semmi sem változott, mégis minden más lett. A régi kép megújult, miután kicserélték a keretét. Jim megmozdult álmában. A tarkóját borító vékony, sötét hajszálak közé halványabbak is keveredtek. Az első őszülő tincsek.

Valami megváltozott kettejük között. Nem csupán a pokolban eltöltött vakáció során, hanem most, miután a saját alvilágát megjárva visszatért onnan. Nem tudta biztosan, hogy kijei egymásnak Jim meg ő, csupán annyit tudott, hogy mostantól minden más lesz. Mert ő megváltozott, és ez a változás nem fogja tönkretenni Jimet. Jim nem igyekszik majd mindenáron elérni, hogy Naomi olyan maradjon, amilyennek ő elképzelte.

A dolgok változnak, és nem változnak vissza. Időnként azonban jobbá válnak.

Lassan leszállt az ágyról, odacsoszogott a szoba sarkában álló kis íróasztalhoz. Ott hevertek a kézi termináljaik és Jim rák elleni gyógyszere, mivel nem a Rocin tartózkodott. Naomi a termináljáért nyúlt, megtorpant, aztán Jimét fogta a kezébe. Meg kellett volna kérdeznie előbb, de Jim aludt, ő pedig nem akarta felébreszteni, és egyébként sem gondolta, hogy bánná.

Monica Stuart felvétele a gyűrűkapun áthaladó Rabia Balkhiról mindennaposnak tűnt. Látszólag semmi különös nem történt, kivéve az ezt illető történetet. Naomi eltűnődött, vajon Marco mit érhetett el vele. Vajon miért vághatott neki a kalózkodásnak jóval a tényleges puccs előtt, amely lehetővé tette, hogy ilyen nagyszabású tetteket vigyen végbe? Pusztán azzal, hogy meghamisítja a Medina hajónaplóit, felesleges kockázatot vállalt. Az egész talán azzal a bolygórendszerrel állhatott kapcsolatban, ahová a Balkhi tartott…?

A saját termináljára váltott, rákapcsolódott a Roci rendszerére, és beütött néhány egyszerű mintailleszkedési kérést. Nem volt nehéz dolga. Az információ java része, amellyel Stuart dolgozott, bárki számára hozzáférhető volt. Az optikai teleszkópokat pedig az egész rendszerben a Szabad Hadiflottára irányították attól a pillanattól fogva, hogy Marco megtámadta a marsi konvojt. Az eltűnt hajókhoz kapcsolható bolygórendszerek listája nem volt hosszú, ugyanakkor a mintázat sem tűnt nyilvánvalónak. Naomi megpróbálta felidézni magában, a Pellán megemlítették-e bármelyiket: a Tasznimot, a Jeruzsálemet, az Új-Kasmírt. Természetesen a névadás konvenciói szintén teljesen zűrzavarosnak számítottak. Az Új-Kasmírt hívták például Sandalphonnak, Magas-Texasnak és LM–422-nek is. Kikereste a többi rendszer alternatív elnevezéseit is. Most, hogy Jim megismerte a múltja legsötétebb pillanatait, Naomi szinte alig várta már, hogy Avasarala csapata kikérdezze, és ha a Pellán eltöltött időből bármi segíthetne közelebb jutniuk a megfejtéshez…

A szemöldökét ráncolva meredt maga elé. Módosított tűréshatárokkal újra lefuttatta a mintailleszkedési keresést. A háta mögött Jim ásított egyet. Amikor felült, a lepedő halkan surrogott alatta. A Roci kilistázta a lehetséges válaszokat, Naomi pedig végigpörgette a lajstromot. Az Ankarai Ingovány paraméterei nagyjából megegyeztek a Rabia Balkhiéval, de amikor átnézte a különbségeket, látta, hogy a hajtóművek jellegzetes jegyei nagymértékben eltértek. Kevesebbe került volna új hajót építeni, mint egy hajtóműegységet áthelyezni egy már létező naszádból. A nagyszobában Alex mondott valamit, amire Amos válaszolt. Aztán – ez egy pillanatra meglepte Naomit – Bobbie. Jim keze érintette meg a vállát.

– Szia! Minden rendben?

– Igen – felelte Naomi. – Persze.

– Mióta vagy ébren?

Naomi megnézte, mennyi az idő, és felnyögött.

– Három és fél órája.

– Mit szólnál egy reggelihez?

– Az bizony jólesne.

A háta tiltakozott, ahogy Naomi felállt, de nem meggyőzően. Naomi hetek óta először érezte úgy, hogy az elméje éles, eleven, és teljesen az övé. Talán azóta, hogy megkapta Marco első, mérgező üzenetét. Nem önmagával állt háborúban, és ez jó érzéssel töltötte el. Viszont…

Jim haja összevissza állt, ám még így, kócosan is jóképű maradt. Naomi megfogta a férfi kezét.

– Valami baj van? – kérdezte Jim.

– Nem tudom – felelte Naomi.

– Egy kávé javítana a helyzeten?

– Ártani biztosan nem árthat.

A lakosztály fő helyiségében Amos és Bobbie a motor nélküli közlekedés módszereiről diskurált, mindketten finoman rálicitáltak a másikra, miközben egyértelműen tisztában voltak ezzel, és élvezték. Alex széles mosollyal üdvözölte Naomit és Jimet, amikor leültek a reggelizőpulthoz, aztán mindkettejüknek egy-egy kis csésze lassan lefőzött eszpresszót töltött sűrű barna habkoronával a tetején. Naomi lassan kortyolgatta, élvezte a kesernyésségbe rejtett forróságot és dús komplexitást.

– Jobban nézel ki – jegyezte meg Alex.

– Jobban is érzem magam. Köszönöm. Bobbie, azok az eltűnt hajók, amelyek után nyomoztál, ugye mind az MEKH flottájához tartoztak? A hadiflottához?

– A hajók. A fegyverek. A készletek. Az egész – válaszolta Bobbie. – Azt hiszem, már tudjuk, mi lett velük.

– Viszont nem voltak köztük gyarmatosító hajók?

A nagydarab nő a homlokát ráncolta.

– Olyanok után nem kutattam.

– Miről van szó? – kérdezte Jim.

Naomi megkeverte a kávéját a kis csontszínű csészében, figyelte, ahogy az örvények kialakulnak és eltűnnek az alacsony gravitációban.

– Az eltűnt hajók két kategóriába sorolhatók. Egyrészt ott vannak a marsi hadi járművek, amelyekkel most már a Szabad Hadiflotta rendelkezik, aztán ott vannak a gyarmatosító hajók, amelyek útban az új rendszerek felé tűntek el. És úgy látom, hatvan, talán hetven százalékban egyeznek a Szabad Hadiflotta hajóinak paraméterei a régi hadi nyilvántartásban szereplőkével. Egyetlen egyezést sem találtam az eltűnt gyarmatosító hajókkal. Nem tudok felfedezni semmiféle szabályszerűséget abban, hogy milyen rendszerekbe tartottak, vagy mit szállítottak. És azt sem értem, Marco mit nyerhetett azzal, hogy eltérítette őket.

Amos halk mordulással felelt.

– Igen – felelte Naomi, mintha a horkantásban szavak rejlettek volna. – A gyűrűkapuknál valami felfalja a hajókat.

Epilógus: Sauveterre

– Megvan az azonosítószám – ismételte el a kis szállítóhajó kapitánya már hatodszorra vagy hetedszerre is. – Megvannak a leszállási papírjaim és az azonosítószám, egyenesen az Amatix Gyógyszerészeti Vállalattól. Tudom, hogy a szállítmány hat hónappal ezelőtt megérkezett a Medinára. Megvan az azonosítószám.

Sauveterre füstös teát ivott egy ivógumóból, miközben ezt hallgatta. Inkább whiskyt ivott volna pohárból, de szolgálatban volt, a Barkeith pedig leállított hajtóművel haladt. Az első a whiskyt zárta ki, a második a poharat. Igaz ugyan, hogy a kapitány irodája felett kizárólag ő rendelkezett, így azt tehetett volna, amit akar. És voltaképp azt is tett. Abban, hogy teljesítette a kötelességét, több örömét lelte, mint a whiskyben, és ennek így is kellett lennie.

– Sabez, hogy megvan az azonosítószám, Toreador – felelte a hang a Medina Állomásról. – De hogy az Amatixtól? Esa es földi cég. A Medinán nincsenek földi cégek.

A Barkeith a Donnager-osztályú csatahajók egyike volt. Űrbéli kisváros, amelyet gépiesített pontossággal működtettek, és nemcsak egy apró teherhajót, hanem az egész Medina Állomást is a homokszemeknél kisebb darabjaira tudott volna szétrobbantani. Ám Duarte flottájának többi hajójával együtt arra várt, hogy a Medina forgalomirányításától megkapja az engedélyt a következő gyűrűkapun való áthaladásra, ahol megkezdhetik útjuk második, furcsább szakaszát. A flotta túlságosan is ragaszkodott az etiketthez, ezt azonban több nyomós érvvel tudta volna indokolni. Nem utolsósorban azzal, hogy nem szívesen vetett be nehézfegyvereket a gyűrűk közötti nem térben lebegő idegen állomáshoz ilyen közel. Nem állt készen rá, hogy ismét felébressze. Még nem.

Halkan bekopogtak az ajtón. Sauveterre megigazította a zubbonyát.

– Tessék! – Babbage hadnagy nyitott be, és markolta meg a keretre erősített egyik kapaszkodót. A nő mintha szorongva szalutált volna. Sauveterre hagyta, hogy egy pillanatig kitartsa a mozdulatot, és csak ezután viszonozta a tisztelgést, és engedélyezte, hogy belépjen.

– Tíz hónapja vagyok úton! – üvöltötte a Toreador kapitánya. – Ha nem jut el a szállítmány a kolóniára, akkor nekik annyi.

– Hallgatta ezt? – biccentett Sauveterre a hangszóró felé.

– Nem, uram – felelte Babbage. A bőre hamuszürkének tűnt a barnaság alatt. A szája vonallá préselődött.

– Üzgün, Toreador – jelentette ki a Medina Állomás. – Dokkolnia kell az orvosi vizsgálathoz, wir können…

– Nem kell dokkolnom semmiféle vizsgálathoz! A kibaszott ellátmányom kell! Megvan az azonosítószám, ami szerint az állomáson találom azt, és nem vagyok hajlandó…

Sauveterre kikapcsolta a csatornát, és még egyet kortyolt a teájából.

– Már jó egy órája ez megy. Rendkívül kínos nekik.

– Igenis, uram.

– Tudja, miért akartam, hogy maga is hallja?

A nő elfojtotta a félelmét, ami jó jelnek számított, a hangja pedig nem remegett, amikor megszólalt, és ez még jobbnak.

– Hogy szemléltesse, mi történik, ha felbomlik a fegyelem, uram.

– Legalábbis hogy mi lesz a vége. Igen. Úgy hallom, megszegte az öltözködési szabályokat. Igaz ez?

– Egy karkötőről van szó, uram. Ez édesanyámé volt, és úgy gondoltam… – a hangja elcsuklott. – Igen, uram. Amit jelentettek, igaz.

– Köszönöm, hadnagy. Értékelem az őszinteségét.

– Beszélhetek nyíltan, uram?

Sauveterre elmosolyodott.

– Beszéljen!

– Ne vegye zokon, uram, de az öltözködési szabályokat az MEKH hozta. Ha fel akarnánk sorolni, hányszor sértették meg azt a szabályzatot, több ennél jelentősebb esetet találhatunk, amelyeket érdemes lenne kivizsgálni. Uram.

– Úgy érti, azt, hogy egyáltalán itt vagyunk?

A nő szigorú tekintettel nézett vissza rá. Túl sokat feltételezett, és tudta ezt. Megtörtént. Kínban érezte magát, gyerekesen dobbantani szeretett volna, és kijelenteni, hogy ez nem igazságos. Sauveterre nem került volna ilyen helyzetbe a helyében. Ám mivel így alakult, így alakult. Továbblépni csak előre lehetett.

– Sok minden változik mostanában, ez igaz. Mivel a megválasztott kormány képtelen teljesíteni a kötelességét, Duarte admirális magára vállalta a flotta irányításának felelősségét. Én, a hatalmi hierarchiában közvetlenül alatta állóként, az ő parancsait teljesítem. Magától, aki a hatalmi hierarchiában alattam áll, ugyancsak elvárható, hogy teljesítse az én parancsaimat. A flotta önálló kezdeményezéséről beszélünk. Nem arról, hogy mindenki megy a saját feje után.

– Uram – felelte a nő. Úgy értette: „Igenis, uram”, de nem mondta ki az „igenis” szót.

– Tudja, mi történik, ha jegyzőkönyvbe veszem, hogy nem tartotta be a flotta szabályzatát?

– Lefokozhatnak, uram.

– Igen. Ha pedig így folytatja, elbocsáthatják. Felfüggeszthetik a szolgálatból. Fegyelmi vétség miatt leszerelhetik. Természetesen nem emiatt. Ez túl apró vétség, viszont ha valami komolyabb történik, azért igen. Megértette?

– Megértettem, uram.

– Ha leszerelnék, mit gondol, mi történne?

A nő zavartan ránézett. A férfi a szabad kezével széles mozdulattal jelezte neki, hogy beszélhet.

– Nem… nem is tudom… – dadogta a hadnagy.

– Én sem tudom – válaszolta Sauveterre. – Odahaza, a Marson visszakerült volna a civil életbe. Ott viszont, ahová mi megyünk, nincs civil élet. Semmiféle emberi élet nem létezik. Szabadon eresszem talán, hogy gondoskodjon magáról a helyi táplálékláncban? Időt és erőforrásokat pazaroljak arra, hogy visszaküldjem magát, ráadásul hova vissza? Azok az erők, amelyek átvették az uralmat a Marson, ugyanúgy árulónak tekintenék magát, mint engem. Életfogytig börtönbe vetnék, hacsak együtt nem működik velük. Ha viszont együttműködne velük, akkor eleve semmi értelme nem lenne visszaküldenem magát. Ugye?

– Nem, uram. – Sauveterre látta a nő tekintetén, hogy lassanként felfogja a helyzetet. Habár csak lassanként. Az emberiség annyira gyarló volt. Nemcsak a nő, hanem mindenki. Az emberiség felének az átlag alatt maradt az intelligenciaszintje. Az odaadása. A kötelességtudata. A statisztika kegyetlen törvénye. Döbbenetesnek tűnt, hogy fajként ilyen sokat sikerült elérniük.

– Most, hogy magunkhoz ragadtuk a kezdeményezést – folytatta a férfi –, minden korábbinál fontosabb, hogy szigorúan fenntartsuk a fegyelmet. Az Epstein-hajtómű előtti idők első hosszú küldetéseiről visszatérőkhöz hasonlítunk. Akik harcosokként és felfedezőkként hónapokat, talán éveket töltöttek együtt közösségként. Nincs hely kívülállóknak, amikor nem létezik semmi rajtunk kívül. Tudom, hogy bosszantja, amiért…

– Nem, uram, nem bosszant…

– Tudom, hogy bosszantja, amiért egy ilyen apróság miatt, mint egy karkötő, lehordom magát. Semmiségnek tűnik, és az is. Viszont ha kivárom, hogy ne semmiség legyen, nagyon gyorsan eljutunk az élet-halál kérdésekhez. Nincs elég mozgásterem ahhoz, hogy a gavallért játsszam.

– Megértem, uram.

– Örülök, hogy ezt mondja.

Felfelé fordított tenyérrel kinyújtotta a kezét. Babbage a kézfejével kitörölt egy könnycseppet a szeméből, aztán egy darabig a zsebében keresgélt. Amikor a karkötőt a férfi kezébe tette, egy pillanatig habozott, a kelleténél egy másodperccel később eresztette el. Bármit jelentett is neki, áldozatot hozott azzal, hogy lemondott róla. Sauveterre ráhajtotta az ujjait a vékony ezüstláncra és a parányi, veréb alakú függőre. Próbált épp annyira gyengéden mosolyogni, mint ahogy beszélt.

– Távozhat.

Amikor a hadnagy becsukta maga mögött az ajtót, Sauveterre visszafordult a rendszeréhez. Új üzenet érkezett Cortazártól. Kissé borsózott tőle a háta. Duarte kedvenc tudósa egyre többször küldött üzenetet, amióta az övbéliek meghúzták a ravaszt. A férfi lelkesedése nyugtalanította Sauveterre-t. Az egyénisége egyértelműen a hátborzongató kategóriába tartozott, az a kéjes gyönyör pedig, amit az új Laconia Állomáson végzett projektből merített, mintha már-már szexuális izgalommal ért volna fel a számára.

A kötelesség azonban kötelesség maradt. A visszaforgatóba helyezte Babbage ékszerét, és megnyitotta az üzenetet. Cortazár túl közel hajolt a kamerához, vagy sajátos megfontolásokból döntött úgy, hogy kissé elmosódottak legyenek a vonásai. Széles arcában és gyér fekete hajában semmi különös nem volt. Sauveterre összedörzsölte a két kezét, mintha oda sem figyelve próbálta volna megmosni.

– Sauveterre kapitány! – szólalt meg a furcsa kis férfi. – Örömmel jelenthetem, hogy a minta sértetlenül megérkezett. Hálásan köszönöm, hogy őrizte, miután sikerült megkaparintanunk. Ugyanakkor szomorúan értesültem róla, hogy a flotta késésben van.

– Pár napról van szó egy több hónapos időtartamból – dörmögte maga elé Sauveterre. – Majd behozzuk.

– Tudom, tisztában van vele, hogy az időből és a készletekből egyaránt kevés áll a rendelkezésünkre, amíg a leletet meg nem zabolázzuk. E hiányt kompenzálandó, a kutatócsoport összeállított néhány tervet és paramétert a Barkeith átalakításához, hogy a hajó összekapcsolódhasson a lelettel. Többet közülük útközben kivitelezhetnek a mérnökcsapataink. És amennyiben kérdése lenne, bármikor a rendelkezésére állok. Cortazár, vége.

A képernyő tervrajzok sorára váltott. Ezekben a kelleténél jóval több minden zavarta őt is. Minden idegen technológiát protomolekulának hívtak, noha a csillagközi tereket átszelő mikrorészecskék, amelyek eltérítették az evolúciót, mindössze egyetlen eszközt jelentettek a mérhetetlenül nagyobb szerszámosládából. És ha Cortazár helyesen értelmezte az MEKH szondáiból érkező szigorúan titkos adatokat, azt, amit talált, sokkal könnyebb lesz megszelídítenie az emberiségnek, hogy a hasznát vegye.

A Barkeithen Cortazár kérésére elvégzendő módosítások mégis kellemetlenül organikusnak tűntek. Nem annyira új konstrukciójú légzsilippel szerelték fel a hajót, inkább úgy tűnt, mintha valamiféle óriás művégtaggá faragták volna át.

Valami egészen új és egészen hatalmas kezdete ez, és ha a jóravaló emberek nem fogadják el ezt a hatalmat, a rosszak fogják megtenni helyettük. Ezt mondta neki Duarte admirális aznap este, amikor befogadták maguk közé Sauveterre-t. Az állítás helytálló volt akkor is, és most is. Sauveterre bekapcsolta a kamerát, megigazította a frizuráját, és beindította a felvételt.

– Megkaptam az üzenetet. A terveket haladéktalanul továbbítom a mérnökeimnek. Ha bármiféle probléma merülne fel náluk, értesítem. – Rövid, lényegre törő, minimalista, mégsem udvariatlan. Hatékony. Remélte, hogy hatékonynak találják. Még egyszer megnézte, hogy biztos lehessen benne, megfordult a fejében, hogy újra rögzíti, és a „problémák”-at „kérdések”-kel helyettesíti, aztán úgy határozott, hogy túlanalizálja a dolgot. Amint elküldte, jelzett a rendszere.

– Kapitány, megkaptuk az engedélyt a Medinától.

– Csakugyan, mister Kogoma? Mennyire kedves tőlük. Hogyan oldották meg az azonosítószám problémáját?

– A teherszállító már megindult, hogy összekapcsolódjon az állomással, uram.

Újabb hajó, amit a nyápicok rekvirálhatnak. Ha a Toreadoron tudták volna, mire számíthatnak, azonnal kifarolnak, hogy visszaiszkoljanak arra a sovány megélhetést nyújtó bolygóra, ahonnan jöttek, és megpróbáltak volna ellenni anélkül, amiről mostanra egyébként is lemondhattak már. A jelen állás szerint a Szabad Hadiflotta folyamatosan bekebelezi majd a visszaérkező hajókat, és kiéhezteti a kolóniákat. Legyengíti őket. Mire az övbéliek rájönnek, hogy utóvédharcot folytatnak a történelem ellen, Duarte már elfoglalja a helyét. A háború, merengett magában Sauveterre, ahogy áthúzta magát a vezérlőfedélzetre, már régóta nem a területek feletti uralomról szólt. A hadsereg feladata az ellenség zavarása volt. A többnemzedéknyi kisebb összetűzés az Övben nem a Vesta Állomás, a Ceres vagy a végtelen űrben keringő tucatnyi elosztóközpont elfoglalására ment ki. Mindig is az volt a cél, hogy megakadályozzák, hogy a KBSZ vagy bármely más övbéli erő szervezett haderővé álljon össze. Mígnem megváltoztak a szabályok, és hasznát vehették e szervezett haderőnek. A Szabad Hadiflotta már évtizedekkel ezelőtt létrejött volna, ha a Duartéhoz hasonló emberek engedik. Most, hogy az Öv végre szert tett rá, hamar rá fognak jönni, mennyire hasznos.

Amennyiben néhány évig leköti a Földet, és ami még megmaradt a Marsból. Utána viszont… A bátorság jutalma a történelem alakítására kapott esély lesz.

A vezérlőteremben tökéletes rend uralkodott. Mindenki az ülésében, a kijelzőket nemrég tisztították, a műszerfalakat fényesre törölték. A Barkeith ugyanolyan fessen és frissen fog megérkezni a Laconia Állomásra, mint ahogy elindult a Marsról. És senki sem fog karkötőt viselni. Lehúzta magát a parancsnoki állomáshoz, és becsatolta a hevedereit.

– Mister Taylor, adja le a gyorsítási figyelmeztetést. Mister Kogoma, értesítse a flottát és a Medina Állomást, hogy megindulunk.

– Uram! – szólalt meg a hadászati tiszt. – Engedélyt kérek a lőrések megnyitására.

– Ellenállásra számítunk, mister Kuhn?

– Nem számítunk ilyesmire. Mindössze óvatosan szeretnénk eljárni.

Kuhn sem bízott meg a nyápicokban. Jogosan. Csak egy gengszterekből és cowboyokból álló szedett-vedett bagázs volt, akik azt hitték, hogy mert fegyverük van, rögtön hatalmuk is. Sauveterre úgy vélte, túl korai lett volna, hogy a Szabad Hadiflotta keresztbe tegyen Duarténak, ugyanakkor ostobák és meggondolatlanok voltak. Felelőtlenség lett volna azt feltételezni, hogy egy amatőr haderő ugyanolyan döntéseket hoz, mint egy hivatásos.

– Engedélyt megadom. És ha már benne van, melegítse be a PVÁ-kat is! Mr. Kogoma, kérem, közölje a flottával, hogy járjanak el ugyanígy!

– Igenis, uram – felelte Kogoma.

Megszólalt a sziréna, Sauveterre pedig belesüppedt az ülésébe, a súly érzete másodpercek alatt visszatért. Az átkelés a Laconia-gyűrűbe nem tartott soká. A gyűrűkapuk közötti tér majdhogynem fojtogatóan szűkösnek érződött a valódi, nyílt világűrhöz képest. És sötét volt. Csillagtalan. A fizikus lángelmék szerint a gyűrűk másik oldalán nem volt semmiféle tér. Bármiféle buborékban léteztek is, az nem határmezsgyében végződött, hanem ennél valami sokkal szélsőségesebb formában, amit elképzelni sem tudott volna. Nem is volt rá szüksége.

A Laconia-kapu egyre közeledett, maroknyi csillag ragyogott egyenletes, tiszta fénnyel a túloldalán, és növekedett, ahogy lassan közelebb került. A flotta élcsapatának hajtóműcsóvái felragyogtak, amint átjutottak a kapun. Ott ismeretlen csillagképek várják őket. Más szögből látják a galaxist, egészen másnak mutatkozik majd az égbolt.

– Megközelítjük a gyűrűt, uram – jelentette Keller a navigációs műszerfal mellől. – Átkelés három. Kettő…

Keller szétesett. Nem, ez így helytelen fogalmazás lett volna. Keller ugyanott ült, ahol eddig is. Ám most felhővé vált. Mindannyian felhővé váltak. Sauveterre felemelte a kezét. Tökéletesen ki tudott venni mindent: az ujjbegyein lévő barázdákat, a molekulák közötti tereket, alattuk a vére kavargását és áramlását. Látta a levegő molekuláit: ahogy a nitrogén, az oxigén és a szén-dioxid féktelen táncot járnak, ütköznek egymással, és egy köztük lévő mélyebb teret homályosítanak el. A mindnyájukat átjáró vákuumot.

Agyvérzést kaptam, gondolta magában. Aztán: Nem, valami más nincsen rendjén.

– Állítsák le a hajtóművet! – ordította. – Visszafordulni!

És a szavai keltette hullámok szétterjedő gömbként hatoltak át a látható, de láthatatlan levegőn, visszapattantak a falakról, megreszkettek, ahol keresztezték a megrettent jajkiáltásokat és a bömbölő szirénát. Gyönyörűnek látta. A felhő, amely mister Keller volt, megmozdította a kezét, és csodálatos módon nem csúszott át a műszerfala mérhetetlen ürességén.

Még mielőtt meghallotta volna a szavakat, a molekulák rohamaként látta a hangot.

– Mi történt? Mi ez?

Ugyanakkor nem látta a képet a kijelzőkön, hogy megtudja, ott vannak-e a csillagok. Mindössze magának a tárgynak az atomjait és fotonjait érzékelte, nem a mintázatot, amelyet alkottak. Valaki felsikoltott. Aztán még valaki.

Odafordult, és mozogni látott valamit. Valami mást, nem egy hozzá vagy a többiekhez, az anyaghoz hasonló felhőt. Valami határozottat, amit úgy fedett el az anyag üressége, mint a köd a belevesző alakot. Több alakot, amelyek sem világosak, sem sötétek nem voltak, hanem valami más, ugyanannak az éremnek valamiféle harmadik oldala, amelyek áttörtek a terek közötti tereken. Feléjük száguldottak. Felé.

Sauveterre nem vette észre a halálát.

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Értékeld a könyvet a molyon!

Ha tetszett a könyv, és szeretnéd a polcodon is tudni, igazold felénk az e-könyv vásárlást és megkaphatod a nyomtatott kötetet óriási kedvezménnyel, féláron!

Table of Contents

- Címoldal

- Copyright

- Ajánlás

- Prológus: Filip

- Első fejezet: Holden

- Második fejezet: Alex

- Harmadik fejezet: Naomi

- Negyedik fejezet: Amos

- Ötödik fejezet: Holden

- Hatodik fejezet: Alex

- Hetedik fejezet: Amos

- Nyolcadik fejezet: Holden

- Kilencedik fejezet: Naomi

- Tizedik fejezet: Amos

- Tizenegyedik fejezet: Alex

- Tizenkettedik fejezet: Amos

- Tizenharmadik fejezet: Holden

- Tizennegyedik fejezet: Naomi

- Tizenötödik fejezet: Alex

- Tizenhatodik fejezet: Holden

- Tizenhetedik fejezet: Alex

- Tizennyolcadik fejezet: Holden

- Tizenkilencedik fejezet: Naomi

- Huszadik fejezet: Alex

- Huszonegyedik fejezet: Naomi

- Huszonkettedik fejezet: Amos

- Huszonharmadik fejezet: Holden

- Huszonnegyedik fejezet: Amos

- Huszonötödik fejezet: Naomi

- Huszonhatodik fejezet: Amos

- Huszonhetedik fejezet: Alex

- Huszonnyolcadik fejezet: Holden

- Huszonkilencedik fejezet: Naomi

- Harmincadik fejezet: Amos

- Harmincegyedik fejezet: Alex

- Harminckettedik fejezet: Naomi

- Harmincharmadik fejezet: Holden

- Harmincnegyedik fejezet: Alex

- Harmincötödik fejezet: Naomi

- Harminchatodik fejezet: Holden

- Harminchetedik fejezet: Alex

- Harmincnyolcadik fejezet: Amos

- Harminckilencedik fejezet: Naomi

- Negyvenedik fejezet: Amos

- Negyvenegyedik fejezet: Naomi

- Negyvenkettedik fejezet: Holden

- Negyvenharmadik fejezet: Alex

- Negyvennegyedik fejezet: Naomi

- Negyvenötödik fejezet: Amos

- Negyvenhatodik fejezet: Alex

- Negyvenhetedik fejezet: Naomi

- Negyvennyolcadik fejezet: Holden

- Negyvenkilencedik fejezet: Amos

- Ötvenedik fejezet: Alex

- Ötvenegyedik fejezet: Naomi

- Epilógus: Sauveterre

- Kövesd a kiadót a Facebookon!

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Prológus: Filip

Első fejezet: Holden

Második fejezet: Alex

Harmadik fejezet: Naomi

Negyedik fejezet: Amos

Ötödik fejezet: Holden

Hatodik fejezet: Alex

Hetedik fejezet: Amos

Nyolcadik fejezet: Holden

Kilencedik fejezet: Naomi

Tizedik fejezet: Amos

Tizenegyedik fejezet: Alex

Tizenkettedik fejezet: Amos

Tizenharmadik fejezet: Holden

Tizennegyedik fejezet: Naomi

Tizenötödik fejezet: Alex

Tizenhatodik fejezet: Holden

Tizenhetedik fejezet: Alex

Tizennyolcadik fejezet: Holden

Tizenkilencedik fejezet: Naomi

Huszadik fejezet: Alex

Huszonegyedik fejezet: Naomi

Huszonkettedik fejezet: Amos

Huszonharmadik fejezet: Holden

Huszonnegyedik fejezet: Amos

Huszonötödik fejezet: Naomi

Huszonhatodik fejezet: Amos

Huszonhetedik fejezet: Alex

Huszonnyolcadik fejezet: Holden

Huszonkilencedik fejezet: Naomi

Harmincadik fejezet: Amos

Harmincegyedik fejezet: Alex

Harminckettedik fejezet: Naomi

Harmincharmadik fejezet: Holden

Harmincnegyedik fejezet: Alex

Harmincötödik fejezet: Naomi

Harminchatodik fejezet: Holden

Harminchetedik fejezet: Alex

Harmincnyolcadik fejezet: Amos

Harminckilencedik fejezet: Naomi

Negyvenedik fejezet: Amos

Negyvenegyedik fejezet: Naomi

Negyvenkettedik fejezet: Holden

Negyvenharmadik fejezet: Alex

Negyvennegyedik fejezet: Naomi

Negyvenötödik fejezet: Amos

Negyvenhatodik fejezet: Alex

Negyvenhetedik fejezet: Naomi

Negyvennyolcadik fejezet: Holden

Negyvenkilencedik fejezet: Amos

Ötvenedik fejezet: Alex

Ötvenegyedik fejezet: Naomi

Epilógus: Sauveterre

Kövesd a kiadót a Facebookon!

Table of Contents

Címoldal

Copyright

Ajánlás

Prológus: Filip

Első fejezet: Holden

Második fejezet: Alex

Harmadik fejezet: Naomi

Negyedik fejezet: Amos

Ötödik fejezet: Holden

Hatodik fejezet: Alex

Hetedik fejezet: Amos

Nyolcadik fejezet: Holden

Kilencedik fejezet: Naomi

Tizedik fejezet: Amos

Tizenegyedik fejezet: Alex

Tizenkettedik fejezet: Amos

Tizenharmadik fejezet: Holden

Tizennegyedik fejezet: Naomi

Tizenötödik fejezet: Alex

Tizenhatodik fejezet: Holden

Tizenhetedik fejezet: Alex

Tizennyolcadik fejezet: Holden

Tizenkilencedik fejezet: Naomi

Huszadik fejezet: Alex

Huszonegyedik fejezet: Naomi

Huszonkettedik fejezet: Amos

Huszonharmadik fejezet: Holden

Huszonnegyedik fejezet: Amos

Huszonötödik fejezet: Naomi

Huszonhatodik fejezet: Amos

Huszonhetedik fejezet: Alex

Huszonnyolcadik fejezet: Holden

Huszonkilencedik fejezet: Naomi

Harmincadik fejezet: Amos

Harmincegyedik fejezet: Alex

Harminckettedik fejezet: Naomi

Harmincharmadik fejezet: Holden

Harmincnegyedik fejezet: Alex

Harmincötödik fejezet: Naomi

Harminchatodik fejezet: Holden

Harminchetedik fejezet: Alex

Harmincnyolcadik fejezet: Amos

Harminckilencedik fejezet: Naomi

Negyvenedik fejezet: Amos

Negyvenegyedik fejezet: Naomi

Negyvenkettedik fejezet: Holden

Negyvenharmadik fejezet: Alex

Negyvennegyedik fejezet: Naomi

Negyvenötödik fejezet: Amos

Negyvenhatodik fejezet: Alex

Negyvenhetedik fejezet: Naomi

Negyvennyolcadik fejezet: Holden

Negyvenkilencedik fejezet: Amos

Ötvenedik fejezet: Alex

Ötvenegyedik fejezet: Naomi

Epilógus: Sauveterre

Kövesd a kiadót a Facebookon!