PERSZEPOLISZ FELEMELKEDÉSE

A TÉRSÉG HETEDIK KÖTETE

JAMES S. A. COREY

FORDÍTOTTA

GALAMB ZOLTÁN

COPYRIGHT © 2017 BY DANIEL ABRAHAM AND TY FRANCK

James S. A. Corey: Persepolis Rising

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2018

Hungarian translation © Fumax Kft., 2018

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Tördelő: Oszoli Judit

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Daniel Dociu

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét

sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-470-035-7

DR. SHANKNEK AJÁNLJUK

Velünk sosem könnyű

PROLÓGUS: CORTAZÁR

Csaknem három évtized telt el az óta, hogy Paolo Cortazár és a szakadár flotta átkelt a Laconia-kapun. Elegendő idő ahhoz, hogy felépítsenek egy kisebb civilizációt, várost, kultúrát. Elegendő idő ahhoz, hogy megbizonyosodjanak: a földön kívüli mérnökök egykor hídépítőnek tervezték a protomolekulát. Kilökték a csillagok közé, hogy eltérítsenek minden organikus életet, amellyel találkoznak, és egy zsebuniverzumba nyíló gyűrűkapukat hozzanak létre. Amíg ki nem haltak, a lassú zóna és annak gyűrűi képezték az egy ember számára felfoghatatlan birodalom központját. És most ismét azzá lesz. Egy kicsiny hídépítő mechanizmus, amely a lokalitáson felülkerekedve mindent alapjaiban megváltoztatott az emberiség számára.

Nem mintha Paolót érdekelte volna az emberiség. Számára a protomolekula létezésének ténye és a belőle kibontható technológiák határoztak meg mindent. Nemcsak az őt körülvevő világmindenség alakját változtatták meg, hanem személyes és szakmai szinten az életét is. Évtizedeken át megszállottként egyedül ezzel foglalkozott. Legutóbbi partnere egyenesen azzal vádolta meg a kapcsolatukat lezáró veszekedés közben, hogy szerelmes a protomolekulába.

Paolo nem cáfolhatta ezt. Már annyira régen nem érzett semmit, amit egy másik ember iránti szerelemre emlékeztetőnek mondhatott, hogy nem tudta mihez mérni, mi számít annak, és mi nem. A protomolekula és a belőle kiágazó miriádnyi tudományos felfedezés tagadhatatlanul magának követelte jóformán minden idejét és figyelmét. Nemzedékek munkája kell annak megértéséhez, miféle kölcsönhatásokkal kommunikál a többi idegen tárgyi emlékkel és technológiával. Nem mentegetőzött rajongása miatt. Abban a parányi, gyönyörű cseppben, amelyben oly rengeteg sejtetett információ bújt meg, és folyton nyíló rózsabimbóhoz hasonlított. Szépségéhez soha semmi másé nem lesz fogható. A szeretője nem volt képes elfogadni ezt, és visszatekintve elkerülhetetlennek tűnt a szakítás. Valamilyen elvont módon határozottan hiányzott Paolónak. Mint amilyennek egy pár kényelmes cipő elvesztését érezte volna.

Oly sok más csodálatos dologgal tölthette ki az idejét.

Az előtte lévő kijelzőn egy szénrácsozat csipkéje növekedett és bomlott ki tekervényes, egymásba fonódó mintázatokban. A megfelelő környezeti feltételek mellett és tenyészközegben a protomolekula az efféle rácsozatok felépítéséhez tért vissza. Az így létrehozott anyag könnyebbnek bizonyult, mint az azonos térfogatú szénszálak, és nagyobb szakítószilárdságúnak, mint a grafén. A Laconiai Katonai Tanács technológiai igazgatósága őt kérte fel, hogy derítse ki, felhasználható-e a gyalogsági egységek páncélzatában. Mérnöki szempontból ezt jelentősen megnehezítette, hogy a rácsozat rendszerint véglegesen az emberi bőrhöz kötődött, ám még ez is gyönyörűnek mutatkozott.

Paolo beállította az elektronnyaláb érzékenységét, és a monitor fölé hajolva figyelte, ahogy a protomolekula begyűjti a szabadon lebegő szénatomokat, majd ügyesen beleszövi őket a hálózatba, akár egy minden idegszálával a játékára összpontosító kisgyerek.

– Doktor Cortazár! – szólította meg egy hang.

Paolo egy horkantással és intéssel felelt, amely bármely nyelven annyit tett volna, hogy: Ne zavarj, dolgozom!

– Doktor Cortazár! – ismételte meg állhatatosan a hang.

Paolo elszakította a tekintetét a képernyőtől, és hátrafordult. Meghatározhatatlan nemű, sápadt bőrű személy állt ott laborköpenyben, egy jókora kézi terminállal. Paolo úgy emlékezett, mintha Catonnak hívták volna. Vagy Cantonnak? Cantornak? Valami ilyesminek. A laboratórium seregnyi technikusának egyike volt. És, amennyire Paolo fel tudta idézni, kellően rátermett. Most viszont megzavarta munka közben, és ennek következményei lesznek. Caton/Cantor/Canton ideges ábrázata arról árulkodott, hogy tökéletesen tisztában van ezzel a ténnyel.

Mielőtt Paolo megszólalhatott volna, a technikus belevágott:

– Az igazgató megkért, hogy emlékeztessem a megbeszélésére. Öhm… – a technikus szinte suttogóra vette – …vele. Mármint Ővele.

A technikus nem az igazgatóra utalt. Csupán egy Ő létezett.

Paolo kikapcsolta a kijelzőt, és mielőtt felállt, ellenőrizte, hogy a figyelőrendszerek mindent rögzítsenek.

– Igen, természetesen – válaszolta. Aztán, mivel mostanában igyekezett, még hozzátette, hogy: – Köszönöm. Cantor?

– Caton – felelte megkönnyebbülve a technikus.

– Természetesen. Kérem, szóljon az igazgatónak, hogy elindultam!

– El kell kísérnem önt, doktor – közölte Caton, miközben megérintette a kézi terminált, mintha valamilyen listán szerepelt volna a feladat.

– Rendben.

Paolo leemelte a kabátját az ajtó melletti fogasról, és megindult kifelé.

A Laconiai Egyetem biomérnöki és nanoinformatikai laborjánál nagyobbat nem lehetett találni a bolygón. Valószínűleg az űr emberiség által birtokolt részében sem. Az egyetem campusa közel negyven hektáron terült el a laconiai főváros peremén. Paolo laboratóriuma ennek a területnek csaknem a negyedét foglalta el. Mint minden más a Laconián, nagyságrendekkel hatalmasabb volt, mint amennyire az ott dolgozóknak szükségük lett volna. A jövőnek építették. Mindazoknak, akik majd később érkeznek ide.

Paolo fürge léptekkel megiramodott a kavicsos úton, menet közben rá-ránézett az alkarjára erősített monitorra. Caton mögötte szedte a lábát.

– Doktor! – kiáltott utána a labortechnikus, aztán az ellenkező irányba mutatott. – Hoztam magának egy kocsit. A C parkolóban áll.

– Hozza át a Karámhoz! Még el kell intéznem ott valamit.

Caton egy pillanatig tétovázott, a tőle származó közvetlen parancs és a kísérőként vállalt felelősség között viaskodott.

– Igenis, doktor – felelte végül, majd elszaladt a másik irányba.

Gyaloglás közben Paolo átfutotta az aznapi feladatainak listáját, hátha valami kiment a fejéből, aztán a csuklójára húzta az ingujját, és felnézett az égre. Gyönyörű nap volt. A Laconia ege élénk azúrkékben tündökölt, mindössze néhány bárányfelhő úszott rajta. Halványan felsejlett a bolygó körül keringő összeszerelő állomás óriás szerkezete, a rengeteg hosszú nyúlvány és a közöttük tátongó üres terek, mintha egy gigászi oligonukleotid lebegett volna az űrben.

A lágy fuvallat egy xenogombából – a gombának megfeleltethető helyi létformából – kiszabaduló spóraszerűség égett műanyagra emlékeztető szagát sodorta. A szél kutyasípok tekervényes, hosszú leveleit fújta át előtte az úton. A növényeken csimpaszkodó ganészok – amelyek ökológiai szempontból a tücskökének megfelelő helyet töltötték be, és morfológiai hasonlóságokat is mutattak velük – rásziszegtek, amikor túl közel került hozzájuk. Fogalma sem volt, miért kutyasípnak nevezték el a gyomot. Inkább a fűzfabarkára emlékeztette őt. Az pedig, hogy egy négylábú, tücsökre emlékeztető xenorovart miért éppen ganésznak neveztek el, még kevésbé értette. Mintha a helyi állat-és növényvilág elnevezése mindenféle tudományosságot nélkülözött volna. Az emberek egyszerűen kitaláltak ilyen meg olyan neveket, míg végül megegyeztek valamiben. Bosszantotta a dolog.

A Karám különbözött a többi laborépülettől. Paolo összefüggő, nagy teherbírású páncéllemezekből építtette, melyeket kilencvenfokos szögben légmentesen egymáshoz hegesztettek, hogy egy huszonöt méteres élű, sötét fémkockát készítsenek. Az épület egyetlen bejáratát négy könnyű páncélzatú, gépkarabéllyal felszerelkezett katona őrizte vigyázzállásban.

– Doktor Cortazár! – szólalt meg az egyik a négy közül, és a Ne jöjjön tovább! egyetemes jelzéseként odatartotta elé a tenyerét.

Paolo a zsinórjánál fogva előhúzta azonosítójelvényét az inge alól, és megmutatta az őrnek, aki egy leolvasóba helyezte azt. Aztán Paolo csuklójának bőréhez érintette a leolvasót.

– Szép napunk van – jegyezte meg nyájasan mosolyogva az őr, miközben a szerkezet összevetette Paolo azonosítóját a testméreteivel és meghatározó fehérjéivel.

– Csodálatos – válaszolta egyetértőn Paolo.

A gép csipogással jelezte, hogy valóban Paolo Cortazár, a Laconiai Egyetem rektora és az exobiológiai tanulmányok laboratóriumának feje áll előttük. Az őrök természetesen azonnal felismerték, de a szertartás több okból is fontosnak számított. Az ajtó oldalra siklott, és a négy őr ellépett az útból.

– Szép napot, doktor!

– Magának is – felelte Paolo, amint belépett a biztonsági légzsilipbe. Az egyik fal felsziszegett, ahogy a rejtett fúvófejek erőteljesen levegőt fújtak rá. A szemközti fal érzékelői robbanószerek és fertőző anyagok jelenlétét vizsgálták. És alighanem a rossz szándékét is.

Kisvártatva megszűnt a sziszegés, és oldalra siklott a zsilip belső ajtaja. Paolo csak ekkor hallotta meg a nyöszörgést.

A Karám – ahogy mindenki hívta, hiába nem szerepelt hivatalos elnevezésként egyetlen iratban sem – okkal volt a második legbiztonságosabb épület a Laconián. Paolo itt tartotta a gulyáját.

A név az exszeretőjével folytatott egyik korai veszekedés során született. A pasija sértésnek szánta, de találó analógia volt. A Karámban a protomolekulával szántszándékkal megfertőzött emberek és állatok élték le, ami az életükből megmaradt. Amint az idegen nanotechnológia kisajátította a sejtjeiket, és szaporodni kezdett, Paolo alkalmazottai leszívhatták a testekből a folyadékot, és kiszűrhették a létfontosságú részecskéket a tenyészszövetből. Miután kiürítették a testeket, a megmaradt nedveket bármiféle értékes anyag elvesztése nélkül elégethették. Huszonnégy fülkét alakítottak ki, de pillanatnyilag csupán tizenhetet foglaltak el. Egy nap majd, nagyobb népesség mellett, több alany áll majd a szolgálatukra.

Laconia hatalmas munkája a rég halott civilizáció technológiájával való kommunikáción alapult. A protomolekulát nem univerzális vezérlő interfésznek tervezték, az idegen technológiában rejlő modularitás mégis lehetővé tette, hogy kellő gyakorisággal ekként működjön, hogy ezáltal haladhasson a munka. Paolo feladata volt, hogy biztosítsa a szükséges aktív mintákat. Az egyik feladata.

Ahogy az épület hátsó részében lévő irodájába tartott, egy pillanatra megállt az egyik fülke felett. Fél tucat, a fertőzöttség korai szakaszában járó ember bolyongott ide-oda a szűk, fémfalú helyiségben. Még mindig a kvázi vérzéses láz fázisában jártak, amit a technikusok okádóként emlegettek. A tántorgásnál és az időnkénti hányásrohamoknál többre nem futotta az erejükből. A protomolekula ezáltal biztosította, hogy a fertőzés minél gyorsabban terjedjen. Amint a testeket eltávolították a helyiségből, a fémből készült falak és padló minden négyzetcentiméterén lángszóróval pusztították el az esetleges biológiai maradványokat.

Mindössze egyszer történt véletlenszerű fertőzés a labor történetében, és Paolónak feltett szándéka volt, hogy ez így is maradjon.

Dr. Ochida, a Karám főnöke és Paolo első tisztje észrevette őt az elkerített terület túlsó végéből, és odasietett hozzá.

– Paolo! – köszöntötte Ochida barátságos vállveregetéssel. – Épp időben. Egy órája különítettük el az őssejtkultúrákat, és előkészítettük a beinjekciózást.

– Azt ott ismerem valahonnan – mutatott Paolo egy szőrös és izmos férfira.

– Hm? Ó. Igen, az őrök közé tartozott, azt hiszem. A felvételi papírokon „szolgálatszegés” szerepel. Talán elkapták, ahogy őrségben aludt?

– Te ellenőrizted őket? – kérdezte Paolo. Valójában nem érdekelte a szőrös férfi a Karámban, és Ochida válasza kielégítette a kíváncsiságát.

Ochidának pár pillanatba telt, míg rájött, hogy visszatértek az eredeti témához.

– Hát persze. Háromszor ellenőriztem a minták tisztaságát. Személyesen.

– Innen egyenesen a Kormányzóságra megyek – közölte Paolo, és Ochida szemébe nézett.

Az asszisztense tudta, mit kér tőle, és azt válaszolta:

– Értem. Ezek az injekciók pontosan megfelelnek az előírásaidnak.

Mindketten tudták, hogy amennyiben bármibe hiba csúszna, legközelebb ők kerülnének a Karámba. Értékesnek számítottak, de nem pótolhatatlannak. Senki sem volt az. A Laconia ezt jelentette.

– Nagyszerű – nyugtázta Paolo, és tettetett barátságossággal Ochidára mosolygott. – Magammal viszem őket.

Ochida intett valakinek a terem sarkában, és egy technikus szaporán odakocogott egy ezüstös színű, fém aktatáskával. A táskát átadta Paolónak, majd távozott.

– Még valami? – érdeklődött Ochida.

– Úgy látom, lassan beindul a növekedés – közölte Paolo, és a szőrös férfi gerincéből kiálló csontnyúlványra mutatott.

– Igen – ismerte el Ochida. – Már majdnem készen állnak.

Abban az időben, amikor Winston Duarténak dolgozott, Paolo sok mindent csodált a férfiban. A főkonzul intelligens volt, elképesztő gyorsasággal látott át bonyolult témákat, döntéseit mégis megfontoltan és figyelmesen hozta meg. Duarte értékelte mások tanácsait, ugyanakkor határozottan kitartott álláspontja mellett, amint összegyűjtötte az információt. Karizmatikus és barátságos tudott lenni anélkül, hogy hamisnak és őszintétlennek látszana.

Ám Paolo mindenekelőtt az önhittség teljes hiányát tisztelte benne. Sok nála kisebb kaliberű személy egy teljes bolygó abszolút katonai diktátoraként pompával és csillogó palotákkal vette volna körül magát. Duarte ehelyett Laconia Kormányzóságát építtette meg. A masszív kőszerkezet a főváros többi része fölé tornyosult, valahogy mégis megnyugtatónak, nem pedig fenyegetőnek hatott. Mintha szilárdsága és mérete mindössze a jelentős problémák megoldására szolgált volna. Nem pedig arra, hogy előkelőbbnek tüntesse fel a falai közt élőket és dolgozókat.

Caton az épület főbejáratához vezető széles utcán hajtott Paolo kis kocsijával. Senki más nem járt arra. Az utca egy magas kőfalban, egy keskeny kapuban és egy őrbódéban végződött. Paolo kiszállt a kocsiból, és magával vitte a fém aktatáskát.

– Nem kell megvárnia – közölte Paolo Catonnal.

A technikus egyetlen szót se szólt, amióta felvette őt a Karámnál, és szemmel láthatóan megkönnyebbült, amiért nem volt tovább szükség a szolgálataira.

– Igenis, doktor. Hívjon, ha…

De Paolo már otthagyta. Hallotta a távozó autó elektromos nyüszítését.

A keskeny kapu kinyílt a közeledtére, és két katona lépett ki az őrbódéból, hogy szó nélkül besoroljanak elé. Nem is hasonlítottak a könnyű páncélt viselő őrökre, akik az egyetemet vigyázták. Ízelt kompozitlemezekből készült erőnövelő páncélzatot viseltek, különféle beépített fegyverekkel. A páncél sötétkék színe megegyezett Laconia zászlajáéval, és ugyanolyan stilizált szárnyak díszítették. Egy főnix, gondolta, de lehet, hogy valamiféle raptor. A szemnek kellemes szín sehogy sem illett az alatta megbúvó halálos harci gépezetekhez. A kövezett udvaron döngő lépteiken és a motoros szkafander duruzsolásán kívül semmilyen más hang nem kísérte őket a Kormányzóság bejáratáig.

Az ajtónál a két őr megállította, aztán oldalra léptek, és közrevették. Paolo azt képzelte, érzi a csiklandozó röntgensugarakat, és ahogy a milliméteres hullámok visszapattannak a testéről, miközben a két őr tetőtől talpig letapogatta őt. Pár hosszú másodperc után megszólalt az egyikük:

– A főkonzul a gyógyászati szárnyban várja – aztán mindkettő hátrafordult, és elmasírozott.

– Szigorúan véve igen. Az álmok elmúltak – válaszolta Duarte, miközben Paolo katétert csúsztatott alkarjának erébe, aztán leragasztotta. Tapasztalatból tudta, hogy Duarte a figyelmét igyekszik lekötni, nehogy le kelljen néznie, ahogy a tűk behatolnak a bőre alá. Megnyerőnek hatott, hogy a világmindenség legnagyobb hatalmú embere még mindig tartott egy kissé a tűktől.

– Valóban? – kérdezte Paolo. Nem csak úgy odavetette a kérdést. Duarte hihetetlenül kísérleti jellegű kezelést kapott, amelynek mellékhatásaira szigorúan oda kellett figyelni. – Mennyi ideje?

Duarte felsóhajtott, és lehunyta a szemét. Vagy ellazult, ahogy a nyugtató keverék szétáradt az ereiben, vagy a pontos időpontot próbálta felidézni, vagy mindkettő.

– Az utolsó tizenegy napja volt.

– Biztos ebben?

– Igen – felelte mosolyogva Duarte, de a szemét nem nyitotta ki –, biztos. Utoljára tizenegy napja aludtam.

Paolo kezéből kis híján kiesett az intravénás cső, amit a fecskendőbevezetéshez csatlakoztatott.

– Tizenegy napja nem aludt?

Duarte szeme végre kinyílt.

– Egyáltalán nem érzem fáradtnak magam. Épp ellenkezőleg. Inkább mindennap energikusabbnak és egészségesebbnek, mint az előző nap. Biztosan a kezelés egyik mellékhatása.

Paolo rábólintott, habár egyáltalán nem számított ilyesmire. A gyomrába parányi görcs állt az aggodalomtól. Ha egy ennyire szélsőséges váratlan mellékhatás jelentkezik, akkor mi várhat még rájuk? Eleinte arra kérte Duartét, hogy várjon, amíg több adat gyűlik össze, ám a férfi mindenáron bele akart vágni, Paolo pedig hogyan is vitatkozhatott volna vele?

– Látom, milyen képet vágsz, öreg barátom – mosolyodott el még szélesebben Duarte. – Felesleges aggódnod. Figyeltem magam. Ha bármi rendellenességet tapasztalok, már egy hete hívtalak volna. De fantasztikusan érzem magam, nem gyűlnek fel bennem méreganyagok a fáradtság miatt, a vérképem alapján pedig nincsenek pszichés zavaraim. És így mindennap nyolc órával többet dolgozhatok. Ennél jobban semmi sem dobhatna fel.

– Hát persze – válaszolta Paolo. Végzett a protomolekulával módosított emberi őssejtekkel teli infúziós tasak csatlakoztatásával. Duarte parányi szisszenést hallatott, ahogy a folyadék beömlött az erébe. – De kérlek, mindenképp tájékoztass az efféle részletekről, még akkor is, ha látszólag nem jelentenek gondot. Az állatkísérletek eredményei sosem tökéletesek, és te vagy az első személy, aki ezt a kezelést kapja. A hatások nyomon követése hihetetlenül fontos a…

– Így lesz – vágta rá Duarte. – Feltétlenül megbízom a laborodban, hogy mindenben úgy jár el, ahogyan el kell járnia. De gondoskodni fogok róla, hogy a személyi orvosom minden feljegyzését elküldje neked.

– Köszönöm, főkonzul uram – válaszolta Paolo. – Egy kis vért is veszek, és kielemeztetem az embereimmel. Csupán a biztonság kedvéért.

– Amit csak szükségesnek látsz – egyezett bele Duarte. – De négyszemközt, kérlek, ne hívj „főkonzul uramnak”! A Winston tökéletesen megteszi. – Duarte hangja kissé kásássá vált, és Paolo látta, hogy hatnak a nyugtatók. – Azt szeretném, ha mindannyian együttműködnénk.

– Együttműködünk. De a testnek agyra van szüksége. Irányításra, igaz? – válaszolta Paolo. Hagyta kiürülni az infúziós tasakot, a csövön át mintát vett le Duarte véréből, a fém aktatáskába tette azt, majd szótlanul folytatta a teljes testletapogatást. A kezelésnek köszönhetően Duarte testében lassanként kisszámú új szerv fejlődött ki, amelyeket a bolygó legkiválóbb kísérleti fiziológusai terveztek, és az örökös protomolekula-virágzásból eltanult leckék alkalmazásával valósítottak meg. De még mindig rengeteg minden félresikerülhetett, és a Duartéban végbemenő változások nyomon követése jelentette Paolo munkájának legfontosabb aspektusát. Duarte nyájasságának és őszinte barátságának dacára, ha bármi történne Laconia első emberével, Paolót röviddel utána kivégeznék. Azzal, hogy Paolo biztonságát a sajátjához kötötte, garantálta, hogy a tudós minden tőle telhetőt megtegyen érte. Mindketten tisztában voltak ezzel, és tudták, hogy emögött nem bújik meg semmiféle rosszindulat. Paolo halála nem igazán büntetés lenne. Csupán attól tántorította el határozottan, hogy hagyja meghalni a páciensét.

Ami az emberi kapcsolatait illette, alighanem ez lehetett a legőszintébb Paolo egész életében.

– Tudod, Winston, ez rendkívül hosszú folyamat lesz. Elképzelhetők olyan parányi kiegyensúlyozatlanságok, amelyek csupán évek múlva mutatkoznak meg. Vagy évtizedek múlva.

– Vagy évszázadok múlva – bólogatott Duarte. – Még tökéletlen, tudom. De megtesszük, amit tennünk kell. És nem, öreg barátom. Sajnálom, de nem gondoltam meg magam.

Paolo eltűnődött, vajon a gondolatolvasás is a kezelés nem várt mellékhatásai közé tartozott-e. Ha igen… nos, az érdekes lenne.

– Nem azt sugalltam, hogy…

– Hogy neked is alá kellene vetned magad a kezelésnek? – fejezte be a mondatot Duarte. – Dehogynem. És ezt is kell tenned. A lehető legerősebb érveket kell felhoznod mellette. Nem hiszem, hogy meggondolnám magam, viszont örülnék, ha te igen.

Paolo lenézett a kezére, kerülte Duarte tekintetét. Az ellenszegülés könnyebben ment volna. A férfi hangjából kiérződő búskomorság felkavarta, habár nem értette, miért.

– Hogy mi ebben az ironikus? – folytatta Duarte. – Mindig elvetettem a nagyember-elméletet. A hit, hogy az emberiség történelmét rendkívüli egyének, és nem átfogó társadalmi erők alakították? Romantikus, de… – Határozatlanul legyintett, mintha a ködöt igyekezne megkavarni. – A demográfiai trendek. A gazdasági ciklusok. A technikai haladás. Mind sokkal erőteljesebb indikátorok, mint egyetlen személy. És mégis itt vagyok én. Magammal vinnélek, ha tehetném, te is tudod. Nem én döntöttem. Hanem a történelem.

– A történelemnek felül kellene vizsgálnia a döntését – jelentette ki Paolo.

Duarte halkan felnevetett.

– A nulla és egy közötti különbség varázslatos. De ennél varázslatosabb nem lehet. Legyen kettő. Három. Száz. Csupán újabb oligarchiává válik. Az egyenlőtlenség állandó motorjává, amely azokat a háborúkat szüli, amelyeknek véget vetni igyekszünk.

Paolo hümmögött egyet, amit akár egyetértésnek is lehetett vélni.

– A történelem legjobb országirányítói királyok és császárok voltak – merengett tovább Duarte. – A legrosszabbak is. Egy filozófus-király hatalmas eredményeket érhet el élete során. Az unokái pedig az egészet elfecsérelhetik.

Duarte felmordult, amikor Paolo kihúzta a katétert a karjából. Nem kellett ragtapaszt tennie a sebre. A lyuk bezárult, mielőtt egyetlen csepp vér kiszökhetett volna. Még csak nem is hegesedett.

– Ha maradandó, stabil társadalmi rendet akarsz – fejezte be mondandóját Duarte –, csupán egyvalaki lehet halhatatlan.

ELSŐ FEJEZET: DOBOS

Az L5 Lagrange-ponton keringő transzferállomás lakógyűrűjének átmérője a háromszorosa volt annak, ahol Dobos korábban a Tycho állomáson élt fél emberöltővel ezelőtt. A TL5-ben egy kisvárosnyi hivatalnok dolgozott a műmárvány falak között, a lágy, teljes spektrumú lámpák fényében, mint amilyet neki is adtak, ugyanolyan présülés-ágyakat és zuhanyzót használtak, mint amilyennel a nő ottani szállását felszerelték. A levegőben állandóan a terpénvegyületek szaga terjengett, mintha az állomás a világmindenség legnagyobb krizantémja lett volna. Az állomás közepén lévő kupola több száz hajót tudott fogadni a kikötőállásaiban, és úgy tűnt, ha a számtalan mély raktárat megtöltenék, a Föld kiürülne, akár egy kipréselt ivógumó. A rengeteg hajóállás és raktár most pihent, ám másnaptól fogva minden megváltozik, a TL5 megnyitja kapuit, és bármennyire elfáradt már Dobos, bármennyire bosszantotta, hogy végig kell vonszolnia magát a fél rendszeren egy voltaképpeni ünnepélyes szalagátvágáshoz, lelkesítette is a dolog. Több évtizedes küszködés után Föld anyánk újra működésbe lendült.

A bolygó ragyogott a falképernyőjén, magas fehér felhők örvénylettek, alóluk itt-ott a még mindig zöldes színű tenger bukkant elő. A nap-éj határvonal lomhán kúszott előre, a sötétség városi fényekkel foltozott takaróját húzta maga után. A Föld–Mars Koalíciós Flotta hajói keringtek körülötte, sötét pontokként úsztak a légkör óceánjában. Dobos sosem ment le a kútba, és most már, a békeszerződés feltételei értelmében, amit a szövetség részéről aláírt, soha nem is fog. Nem bánta. A térde már így is zavarta néha. Műalkotásként azonban a Terrát nehezen lehetett volna felülmúlni. Az emberiség mostanra minden tőle telhetőt megtett, hogy szétcsessze a lassan pörgő tojást. A túlnépesedéssel, a nyersanyag kitermeléssel, a légkör és a tengerek egyensúlyának kibillentésével, majd a három hadászati meteorcsapással, amelyek bármelyike önmagában elég lett volna a dinoszauruszok kipusztításához. És mégis itt volt, mint valami katona. Sebhelyesen, felszabdalva, újragondolva, újjáépítve és újjáalkotva.

Az időről úgy tartják, minden sebet begyógyít. Dobos szemében ezzel csak annyit mondtak ki szebben, hogy ha eleget vár, semmi, amit fontosnak tart, nem fog számítani. Vagy legalábbis nem úgy, ahogy gondolta.

Az idő, plusz a megbízás érvénytelenítésétől megroggyant marsi terraformáló projekt során szerzett tapasztalat, a Föld politikai ágazatának könyörtelen adminisztrációja és az ezerháromszáz bolygóból álló hatalmas piac, amelyeknek mind biológiai szubsztrátumra volt szüksége, hogy ténylegesen emberi fogyasztásra alkalmas ételt termelhessenek, együttesen lassan és akadozva bár, de újra beindította a Földet.

Dobos rendszere udvarias kis pattanással jelzett, mint amikor valaki kettétör egy bambuszt. A magántitkára hangja ezután úgy hatott, mint egy pohár finom whisky.

– Elnök asszony!

– Egy percet kérek még, Vaughn – felelte Dobos.

– Igenis, asszonyom. De Li főtitkár beszélni szeretne önnel a ceremónia előtt.

– A Föld–Mars Koalíció várhat a koktélok utánig. Nem fogom úgy megnyitni az állomást, ha ugranom kell, valahányszor az FMK megköszörüli a torkát. Ez nemkívánatos precedenst teremtene.

– Értettem. Megoldom.

A rendszer apró, tompa koppanása azt jelentette, hogy újra magára maradt. Hátradőlt a székében, odanézett az íróasztala mögötti falba helyezett képekre. A Szállítószövetség összes korábbi elnöke sorakozott előtte: Michio Pa, aztán Tjon, Walker, Sanjrani és a saját vékony, szigorú arca nézett vissza rá a legszéléről. Gyűlölte ezt a képet. Úgy nézett ki rajta, mintha valami keserűbe harapott volna. Az első változat mintha egy ismerkedős oldalhoz készült volna. Ez legalább méltóságteljesnek hatott.

A Szállítószövetség legtöbb tagja más képet sosem fog látni róla. Ezerháromszáz világ, és tíz éven belül a legtöbb, ha nem is mindegyik, megkapja majd a saját TL5-ét. A határkőállomásokat, amelyek azt az űrbuborékot jelölik ki, ahol a bolygó illetőségi területe megszűnik, és átadja helyét a szövetségének. Mindent, amire a kolóniáknak az emberiség első lakóhelyéről vagy egymástól szükségük volt, felhoztak a gravitációs kutakból. Ez a belsősök gondja maradt. Az Öv felelt azért, hogy mindezt eljuttassa az egyik rendszerből a másikba. Elavult kifejezések. Belsősök. Övbéliek. Használatban maradtak, mert a nyelv így működik, még akkor is, ha közben a valóság megváltozik.

Egykor a Föld–Mars Koalíció jelentette az emberiség központját – a belsősök legbelsőbb körét. Most fontos küllőnek számított abban a kerékben, amelynek agya a Medina Állomás lett. Ahol a furcsa idegen gömb lebegett a gyűrűkapukat összekapcsoló nem-tér közepén. Ahol a civil lakásába visszatérhetett az űrvárosokra tett látogatások között. Ahol Saba élt, amikor nem a hajóján utazott, vagy Dobost kísérte. A Medina Állomás volt az otthona.

Viszont a Föld kék-fekete korongja, amit a képernyőn látott, még számára is szintén az otthont jelentette. Ez talán nem lesz mindig igaz. Már éltek olyan szavazókorú gyermekek, akik elképzelni sem tudták, milyen, ha csupán egy nap létezik. Dobos nem tudhatta, nekik mit fog jelenteni a Föld, a Mars vagy a Sol. Lehet, hogy ez az atavisztikus sóvárgás, amit a mellkasában érzett, a nemzedékével együtt elenyészik.

Vagy lehet, hogy csak fáradt és nyűgös volt, és le kellett volna pihennie.

A bambusz megint elpattant.

– Asszonyom!

– Már úton vagyok.

– Értem, asszonyom. De elsőbbségi üzenet érkezett a medinai forgalomirányítástól.

Dobos előrehajolt, két tenyerét az asztal hűvös felszínéhez szorította. A francba. A francba a francba a francba.

– Megint elveszítettünk egyet?

– Nem, asszonyom. Nem veszett el hajó.

Érezte, ahogy a félelem szorítása enyhül egy keveset. De nem teljesen.

– Akkor mi történt?

– Nem betervezett átlépésről küldtek jelentést. Egy teherhajó, de nem szerelték fel transzponderrel.

– Ez komoly? – kérdezte. – Azt hitték, nem vesszük észre?

– Erről nem tudok mit mondani – felelte Vaughn.

Megnyitotta a Medina adminisztratív csatornáját. Itt mindent előhívhatott a birodalmáról: forgalomirányítást, környezeti adatokat, energiafogyasztást, az elektromágneses spektrum bármely szeletét lefedő érzékelőrendszereket. A késleltetés miatt azonban minden adat négy órával korábbról származott. Bármilyen parancsot adott, annak teljesítéséről a kérés elküldésétől számított nyolc, nyolc és fél óra múlva értesült. A mérhetetlen idegen intelligencia, amely egykor megszerkesztette a gyűrűkapukat és a rendszerekben talált kiterjedt romokat, kimódolta, hogyan manipulálhatja a távolságot, a fénysebesség azonban fénysebesség maradt, és úgy tűnt, hogy ez sosem fog megváltozni.

Dobos végiggörgette a naplókat, megtalálta a vonatkozó bejegyzést, és lejátszotta.

Itt a Medina. Conferme! A Forgalomirányítás megszokott nyugalma.

A választ adó hang kissé sercegett. A kapuk interferenciája. Itt a Durva Leszállás teherszállító, a Castiláról közelít, Medina. Azonnal átküldjük a helyzetünket.

Új ablak jelent meg. A hajó könnyű teherszállítói státusa. Marsi konstrukció. Régi, de nem elavult. A Forgalomirányításnak pár másodpercbe telt válaszolni.

Visé bien, Durva Leszállás. Megadjuk az engedélyt az átkelésre. Az ellenőrző kód… a picsába! Leállni, Durva Leszállás! Ne keljenek át!

A biztonsági görbe értékei egy pillanatra a magasba szöktek, és a riasztás vörösre váltott. Újabb hajtómű energiamintázata jelent meg a vezérlőpulton, a hajtóműcsóva csíkot húzva suhant át a lassú zóna csillagtalan sötétjén.

Már megtörtént. Ez az egész órákkal korábban lezajlott, Dobos mégis érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. A forgalomirányítás üvöltve kérte az új hajót, hogy azonosítsa magát, a sínágyúállások aktív állapotba kapcsoltak. Ha tüzet nyitnak, akkor az azonosítatlan hajón most mindenki halott.

A biztonsági görbe lejjebb húzódott, a gyűrűn áthaladó tömeg és energia okozta ingadozás fokozatosan csökkent, amíg a küszöbérték alá nem ért. A betolakodó hajó oldalra perdült, kemény égetésbe kezdett, átszáguldott egy másik kapun, és ahogy kiszökött, újra felcsapta a görbét.

A forgalomirányítás több nyelven átkozódott, három befelé tartó hajónak üzent, hogy várakozzanak. A Durva Leszállás néma maradt, de a rendszerükből érkező adatok kegyetlenül kemény égetésre utaltak, miközben leváltak, és megszakították közeledésüket a Castila-kapu felé.

Dobos visszatekert, és az épphogy elkerült szerencsétlenség megfordítva pergett le újra. Egy meggondolatlan seggfej érkezett a Szabadbirtokról, és távozott az Auberon irányába. Mert persze ez történt. Az Auberon-kapu felől szüremlő sugárzás jelezte, hogy a hajó átjutott. Igaz, hogy épp csak a biztonsági görbe határain belül maradt, nem tűnt el nyomtalanul. Viszont ha a Durva Leszállás a tervek szerint áthalad, az egyik vagy mindkét jármű beleveszett volna oda, ahová a hajók kerültek, amikor nem sikerült az áthaladás.

Hirtelenjében ez annyit tett, hogy a Durva Leszállás átkelését későbbre suvasztották be. Ez sokakat hátráltathatott. Akár több tucat hajónak is módosítania kellett az égetésén, és át kellett ütemeznie az áthaladást. A dolog nem jelentett fenyegetést, de rettenetesen idegesítő volt.

És nem kifejezetten jó precedens.

– Én válaszoljak – kérdezte Vaughn –, vagy inkább személyesen intézkedik, asszonyom?

Kiváló kérdés. A választott eljárás beakadt, akár egy retesz. Ha most meghúzza a ravaszt, és kiadja a parancsot, hogy a következő, bejelentés nélkül áthaladni kívánó hajóból fémforgácson és megbánáson kívül semmi se maradjon, többé nem visszakozhat. Valaki, aki nála sokkal jobban értett ehhez, megtanította neki, hogy rendkívül óvatosan tegyen meg olyasmit, amit utána nem feltétlenül tenne meg minden alkalommal.

De az ördögbe is, csábította a lehetőség.

– Naplóztassa a Medinával az átkelést, a teljes költséget terheljék rá a Szabadbirtokra és az Auberonra, és adják hozzá az okozott késlekedések miatti büntetéseket – felelte.

– Igenis, asszonyom – nyugtázta Vaughn. – Még valami?

Igen, gondolta magában Dobos, de még nem tudom, micsoda.

A konferenciatermet ehhez a pillanathoz tervezték. A boltíves mennyezet fensége egy katedráliséval vetekedett. Li, a Föld főtitkára a pódiumán állt, komoly, de elégedett tekintetét a többtucatnyi, gondosan megválogatott hírcsatorna kamerája felé fordította. Dobos próbált ugyanígy tenni.

– Dobos elnök asszony! – szólalt meg az egyik riporter, és felemelt kezével jelezte, hogy figyelmet kér, ahogy valószínűleg egykor a római forumon szokták. A szónoki emelvénye közölte vele, hogy a férfit Carlisle Hayyamnak hívják, és a Munhwa Ilbo ceresi szerkesztőségénél dolgozik. Egyszerre még tucatnyi újságíró kezdett kiáltozni, hogy kérdezni szeretne.

– Hayyam! – válaszolta mosolyogva, és a többiek elcsendesedtek. Az igazat megvallva eléggé szerette a dolognak ezt a részét. Rég elfeledett színészi vágyainak hízelgett, és azon kevés alkalmak közé tartozott, amikor úgy érezte, ténylegesen ura a helyzetnek. A munkája java része ahhoz hasonlított, mintha egy szivárgó léggömbbe próbálná visszatömködni a levegőt.

– Hogyan vélekedik Martin Karczek aggályairól a transzferállomást illetően?

– Hallanom kellene őket – válaszolta. – A napom nekem is huszonnégy órából áll.

Az újságírók felkacagtak, és Dobos hallotta derűs reakciójukat. Igen, az első határkőállomást nyitották meg. Igen, a Föld kitántorog a környezeti krízis hosszú esztendeiből, és felpörgeti az aktív kereskedelmet a kolóniákkal. Az emberek mindössze annyira vágytak, hogy két politikus egymáson élezze a nyelvét.

És ez rendben is volt. Amíg ők az apróságokra figyeltek, addig ő dolgozhat a nagyobb feladatokon.

Li főtitkár, akinek széles arcát dús bajusz díszítette, kérges keze pedig egy munkáséra hasonlított, megköszörülte a torkát.

– Ha nem bánja – szólalt meg. – Mindig akadnak olyanok, akik tartanak a változástól. És ez így jó. Fontos, hogy a változást szemmel tartsuk, mérsékeljük és megkérdőjelezzük. De ennek a konzervatív szemléletnek nem szabad visszafognia a haladást, vagy lehűteni a reményeinket. A Föld az emberiség első és legigazabb otthona. Az a termőtalaj, amelyből mindannyian kisarjadtunk, függetlenül attól, jelenleg melyik bolygót népesítjük be. A Föld mindig, mindig központi szerepet fog játszani az emberiségnek a világmindenségre kiterjedő munkájában.

Fütyüljünk a nehézségekre. A Föld hatalmas történelmi mérföldkövet ünnepelt, és ez talán a harmadik legfontosabbnak számított Dobos teendői közül. No de hogyan lehet közölni egy bolygóval, hogy a történelem már átlépett felette? Jobb bólogatni és mosolyogni, élvezni a pillanatot és a pezsgőt. Amint vége ennek, visszasiet dolgozni.

Sorra feltették a várt kérdéseket: a díjszabási egyezményeket Dobos vagy Sanjrani korábbi elnök fogja-e újratárgyalni, a Szállítószövetség semleges marad-e a Nova Catalunya vitatott választásainak kérdésében, a Ganymedes státusáról folyó megbeszélésekre a Lunán vagy a Medinán fog-e sor kerülni. Egyetlen kérdést feltettek még a halott rendszerekről – a Charonról, az Adróról és a Narakáról – is, ahol a gyűrűkapuk a lakható zónájú bolygórendszereknél furcsább helyekre vezettek. Li főtitkár ezt elhárította, amit kifejezetten jól tett. A halott rendszerektől Dobosnak borsódzott a háta.

A sajtótájékoztató végeztével Dobos a főtitkárral, az FMK magas szintű vezetőivel és a bolygókról ideérkezett hírességekkel fényképezkedett: egy élénkkék szárit viselő, sötét bőrű nővel, egy öltönyös, sápadt férfival, egy egyforma arany szmokingban feszítő, egymáshoz nevetségesen hasonlító ikerpárral.

Valahol a lelke mélyén ezt is élvezte. Úgy sejtette, hogy öröme, amiért a földiek az övbéliek fejével közös emlékekért tülekednek, egyfajta spirituális értelemben nem sok jót árult el róla. Egy olyan világban nőtt fel, ahol a hozzá hasonlókat eldobhatónak tekintették, és elég hosszú ideig élt ahhoz, hogy a szerencse kereke a Föld egénél magasabbra emelje. Mindenki az Öv barátságát kereste most, hogy a szó többet jelentett a Mars és a Jupiter között keringő, félig kitermelt törmelékdarabok felhőjénél. A ma születő gyerekek szemében az Öv az egész emberiséget kötötte össze. A szó értelme a politikai átalakulással együtt változott. Ha a részéről egy kis kárörömnél rosszabb nem fakadt ebből, emiatt nem fog fájni a feje.

Vaughn egy kis előszobában várakozott. Az arcát redők hálózata borította, amely még egy hegyvonulatnak is büszkeségére vált volna, neki mégis jól állt valahogy. Az öltönye szabása a régimódi szkafandereket idézte. Elnyomottságuk jegyeit a legkifinomultabb divatba oltották át. Az idő minden sebet begyógyított, a sebhelyeket azonban nem tüntette el, inkább dísszé tette.

– Egy órája van még a fogadásig, asszonyom – jelentette, amint Dobos leült a szófára, és megdörgölte a lábát.

– Értettem.

– Szolgálhatok valamivel?

– Titkosított irányított sugárnyalábbal és azzal, hogy magamra hagy.

– Igenis, asszonyom – felelte rezzenetlen arccal a férfi.

Amikor a tolóajtó bezárult Vaughn mögött, Dobos bekapcsolta a rendszer kameráját, és összeszedte magát. A terv, amely az ünnepség alatt fogalmazódott meg benne, végül összeállt. A megvalósításához szükséges minden darabkája a helyére került. És jobb mielőbb hozzálátni. A büntetés akkor bizonyul a leghatásosabbnak, ha nem telik el idő a vétség és a következmények között, neki legalábbis ezt mondták. Ugyanakkor jelentős előnyökkel járt, ha az elkövetőnek időt hagyunk, hogy megbánja a tettét.

A legjobb megoldásnak pedig az ígérkezett, ha mindkettőt megteheti.

Beindította a felvételt.

– Holden kapitány! – kezdte. – Átküldöm a Szabadbirtokról az Auberonra ma végrehajtott illetéktelen átkelés adatainak hivatkozását. Ezenkívül hozzáférést adok a Szabadbirtok-rendszer biztonsági felülvizsgálatához. Nem sokat találni ott. Egyetlen lakható bolygót, amely valamivel kisebb a Marsnál, valamint egy másikat, amit ki lehet használni, ha valakit nem zavar a légkör magas nitrogén-és cianidtartalma. A Szabadbirtok kormányzóját…

Belepillantott a feljegyzéseibe, majd lenézőn, nevetve köhintett.

– Payne Houstonnak hívják. Felteszem, hogy maga választotta ezt a nevet, és nem az édesanyja adta neki. Bárhogy legyen is, teljes körű felhatalmazással küldöm oda, hogy azonnal indulhasson. Ráveszem Emily Santos-Bacát és a biztonsági bizottságot, hogy bólintsanak rá, mielőtt odaér, hogy minden rendben legyen.

Azt az üzenetet kell átadnia, hogy miután a Szabadbirtok többször nem tartotta magát a Szállítószövetség irányelveihez, büntetőintézkedéseket kell foganatosítanunk, épp ezért három évre megtiltok bárminemű forgalmat a Szabadbirtokról és oda. Amikor rákérdez, hogy földi éveket kell-e értenie ezen, igennel feleljen! Ebből elvi kérdést fog csinálni, mert ennyire idióta.

A nem hivatalos küldetése, hogy ne siessen. Azt akarom, hogy a Szabadbirtok és a hozzá hasonló rendszerek lássák, amint egy nehézfegyverzetű hajó heteken át tart kényelmesen feléjük, miközben fogalmuk sincs, hogy mit fog tenni, amikor odaér. A beosztottaimmal elkészíttetem a megszokott munkaszerződést. Ha nem tudja elvállalni, mielőbb értesítsen. Máskülönben jegyzékbe veszem soron kívüli hajtóanyag-feltöltésre, hogy tizenöt órán belül útnak indulhasson.

Átnézte az üzenetet, majd elküldte, egy másolatot pedig Ahmed McCahillnek, a biztonsági bizottság elnökének címzett. Aztán elnöki utasítással a készletfeltöltési és az átkelésengedélyezési lista élére helyeztette a Rocinantét. És ekkor Vaughn diszkréten bekopogott az ajtón.

A férfi engedélynek vette a mordulást, és Dobos annak is szánta.

– Li főtitkár érdeklődik, hogy esetleg gyengélkedik-e, asszonyom – közölte. – Kezd aggódni.

Dobos megnézte, mennyi az idő. A pihenésre szánt egy óra már húsz perce lejárt.

– Szóljon neki, hogy elindultam! – kérte Vaughnt. – És van egy váltás ruhám?

– A ruhásszekrényben – válaszolta Vaughn, miközben csendesen, akár egy szellem, kisurrant az ajtón. Dobos gyorsan átöltözött; ledobta magáról a hivatalos zakót és nadrágot, és helyettük bambuszselyem blúzt és önigazító szoknyát húzott magára, az anyagába szőtt ideghálóval, amelynek intelligenciája csupán egy rovaréval ért fel, hogy megfelelően formálja a szövetet. Néminemű elégedettséggel megbámulta magát a tükörben. Csak azt sajnálta, Saba nem volt vele, hogy elkísérhesse. De a kedvese alighanem túl sok királynői ágyasokkal kapcsolatos poént sütött volna el. Dobos kikapcsolta a tükröt, és a monitor visszaváltott a Föld képére.

A bolygó több mint felét sötétség borította, kék-fehér sarlónak mutatkozott. Az övbéliek már megpróbálták elpusztítani a Földet, most mégis itt pörgött előtte. Megpróbálták szétégetni a belső bolygók hajóit, ám felállt az FMK hadiflottája, miután nagy nehezen újra összerakták, és repült.

Másrészt viszont a Föld nemzedékeken át igyekezett eltaposni és megfojtani az övbélieket, és most itt állt Dobos. Idővel szövetségesekké váltak a civilizáció mérhetetlen terjeszkedésében a csillagok között.

Legalábbis addig, amíg valami más meg nem változik.

MÁSODIK FEJEZET: BOBBIE

Már maguk mögött tudták az átkelést a lassú zónán, a Szabadbirtoktól pedig még több hét választotta el őket, ám ma már közel sem tűnt annyira triviális feladatnak a légkörön át letenni egy olyan régi hajót, mint a Rocinante. A kor váratlan módokon mutatkozott meg. Egykor megbízhatóan működő dolgok mondtak csődöt. Amennyire lehetett, fel kellett készülni erre.

Bobbie hunyorogva nézte a gépterem egyik vezérlőpaneljét, és figyelte a legördülő adatokat, az utolsó sorban a hajó ígéretével, hogy legalább még egy leszállást elbír anélkül, hogy elégne.

– A légköri fékezőrakéták mind tökéletesen működnek – jelentette be Bobbie.

– Hmmm? – válaszolta Alex álmos hangja a vezérlőből.

– Ébren vagy odafent? A te átkozott leszállás-előkészítő listádról beszélünk. Én idelent gürcölök. Legalább egy kis érdeklődést mutathatnál.

– Persze, nem alszom – felelte a pilóta –, csak nekem is meg kell csinálnom egy rakás dolgot.

Bobbie kihallotta Alex hangjából a mosolyt.

Bezárta a diagnosztikai képernyőt. A fékezőrakéták állapotának ellenőrzése utolsó helyen szerepelt az elvégzendő feladatok lajstromán. És hacsak űrruhát nem ölt és ki nem megy, hogy fizikailag ellenőrizze a fúvókatölcséreket, sok mást már nem tehetett.

– Egy kis rendet rakok, aztán felmegyek – közölte.

– Ühüm.

Bobbie elrakta a szerszámait, aztán egy gyenge oldószerrel letörölte a kiömlött kenőanyagot. A gépolaj édes és csípős szagot árasztott, mint amit Bobbie főzött volna annak idején, amikor még egyedül élt a Marson. A szorongás miatt még többet készült a küldetésre, miután már teljesen felkészült rá. Egykor régen ezen a ponton tisztította meg és javítgatta a motoros páncélját újra meg újra, amíg a rutin egyfajta meditációvá nem lényegült át. Most a hajót ellenőrizte ugyanígy.

Mostanra több ideje lakott a Rocinantén, mint bárhol máshol valaha is. Hosszabb ideje, mint a gyermekkori otthonában. Hosszabb ideje, mint a tengerészgyalogság szolgálatában.

A gépterem Amos birodalmának számított, és a gépész mindig rendben tartotta a műhelyét. Minden szerszám a helyén, minden felület makulátlanul tiszta volt. Az olaj és az oldószer szagán kívül egyedül az ózonéra lehetett felfigyelni a szakaszban, ami arra utalt, hogy a közelben erős elektromos áram folyhatott. A padló az egy fedélzettel lejjebbi fúziós reaktornak, a hajó lüktető szívének rezgését vette át.

Az egyik válaszfalra Amos az alábbi feliratot festette fel:

VIGYÁZ RÁD

TE IS VIGYÁZZ RÁ!

Bobbie az ujjaival megérintette a szavakat, ahogy elhaladt mellettük, és megindult felfelé a hágcsóliften, amely a hajó közepéig futott. A Roci egészen enyhe 0,2 g-vel égetve lassított, és nem is olyan régen még, ha a lifttel vitette volna fel magát, és nem a hágcsón mászik fel, a vereségét ismerte volna el még akkor is, ha a hajó tízszer ilyen keményen éget. Ám az elmúlt néhány évben Bobbie fájlalni kezdte az ízületeit, és már nem annyira számított, hogy fel tud-e kapaszkodni a hágcsón.

Úgy tűnt neki, hogy az öregedés valódi jele az, ha valakinek már nem fontos mindenáron bizonyítania, hogy nem öregszik.

A fedélzeteket elválasztó zsilipajtók sorra szétcsúsztak a felvonó közeledtére, aztán csendben összezárultak, miután elhaladt. Lehet, hogy a Roci szavatossága már egy vagy két évtizede lejárt, de Clarissa nem tűrte, ha bármi beragad vagy csikorog a hajóján. Claire legalább hetente egyszer alaposan ellenőrzött minden környezeti rendszert és légmentesen záródó zsilipajtót. Amikor Bobbie megemlítette ezt Holdennek, a kapitány azt válaszolta, hogy: Mivel egyszer megpróbálta tönkretenni a hajót, még mindig azon igyekszik, hogy megjavítsa.

A lift duruzsolva megállapodott a vezérlőfedélzeten, és Bobbie lelépett róla. A pilótafülkébe nyíló zsilipajtó nyitva állt. Alex barna és szinte teljesen kopasz feje nyúlt elő a pilóta présülésének háttámlája mögül. A legénység a vezérlésnél töltötte ideje zömét, és a levegő itt alig érezhetően más volt. A présülésekben töltött hosszú órák miatt az izzadságszag sohasem tűnt el teljesen, bármennyire nagy kapacitáson dolgoztak is a légvisszaforgatók. És ahogy bármely másik helyiségben, ahol James Holden huzamosabban tartózkodott, a régi kávé kellemes illata lengte körül a tárgyakat.

Bobbie végighúzta egyik ujját a válaszfalon, érezte, ahogy a szilánkosodásgátló szövet megroppan a nyomás alatt. A sötétszürke szín mostanra kifakult, és egyre nehezebben lehetett megállapítani, vajon a szövet azért nem passzolt valahol, mert megsérült és befoltozták, vagy mert nem egyenletesen öregedett. Hamarosan ki kell cserélni. A szín nem zavarta, a ropogás viszont arra utalt, hogy veszít a rugalmasságából. Túlságosan rideggé válik ahhoz, hogy elláthassa a feladatát.

Bobbie mindkét válla sajgott, és egyre bonyolultabbnak tűnt megállapítani a különbséget az évekkel korábban, egy kézitusaedzésen durván kificamított válla és a másik között, amelyik csupán amiatt fájt, mert évtizedeken át nem kímélte a testét. Élete során rengeteg harci sérülést szerzett, és egyre nehezebben tudta megkülönböztetni ezeket az egyszerű elhasználódástól. Akárcsak a Roci válaszfalainak elszíneződött foltjai, lassanként minden egyformává fakult.

Felmászott a zsilipajtó rövid létráján a pilótafülkébe, és próbálta ugyanúgy élvezni a vállában érzett fájdalmat, mint hajdanán az izomlázat egy kemény edzés után. Amint egy kiképző őrmestere mondta neki: a fájdalom a harcos barátja. A fájdalom arra emlékeztet, hogy még nem vagy halott.

– Helló! – köszöntötte Alex, amikor Bobbie lehuppant mögötte a tüzérülésbe. – Hogy érzi magát a lánykánk?

– Öregnek, de még elboldogul.

– A hajóra gondoltam.

Bobbie elnevette magát, aztán megnyitotta a taktikai kijelzőt. Messze távol a Szabadbirtok bolygó. A küldetésük.

– A testvérem folyton amiatt panaszkodott, hogy túl sok időmbe telik kihámozni a metaforák értelmét.

– Egy korosodó marsi harcos lakozik a korosodó marsi harcosban – válaszolta a hangjából jól kiérezhető mosollyal Alex. – Itt nem kell túl sokáig keresgélni.

– De nem túl vén ahhoz, hogy szétrúgja a seggedet. – Bobbie a taktikai képernyőn ráközelített a Szabadbirtokra. Egy barna kontinensekkel és zöld óceánokkal foltozott üveggolyót látott maga előtt, itt-ott fehér felhőforgatagokkal. – Mennyi idő még?

– Egy hét múlva ott leszünk.

– Beszéltél mostanában Gecellával? Hogy van a leendő apuka?

– Giselle-lel minden a legnagyobb rendben, és azt mondta, hogy Kit is nagyszerűen van. Bolygómérnöki szakra jelentkezett a Mariner Műszaki Egyetemen.

– Manapság viszik őket, mint a cukrot – helyeselt Bobbie.

Alex őt kérte fel násznagynak, amikor feleségül vette Giselle-t, és Bobbie a kórházban várakozott a Ceresen, amikor tizenhárom hónappal később Kit megszületett. És most Kit már a felső egyetemre készül, Alex pedig több mint tíz éve elvált. Bobbie őt tartotta a legjobb barátjának, férjanyagnak azonban csapnivaló volt. Miután másodszor is kudarcot vallott a házassággal, Bobbie megjegyezte, ha Alex csupán a fájdalomra vágyik, szívesen eltöri a karját, hogy mindenkinek időt spóroljon vele.

Viszont a sok szükségtelen dráma ellenére Alex és Giselle rövid életű, kisiklott frigyéből megszületett Kit, és ettől az univerzum jobb hellyé vált. A fiú egyaránt örökölte Alex szűkszavú sármját és az édesanyja fenséges vonásait. Valahányszor a fiú lenénizte őt, Bobbie legszívesebben olyan erősen magához szorította volna, hogy a csontjait is szétroppantja.

– Amikor válaszolsz, mindenképp említsd meg Gecellának, hogy elküldtem a picsába – mondta Bobbie. A házasság nem kizárólag Giselle hibájából futott zátonyra, de Bobbie Alex mellé állt a váláskor, ezért amikor mindenért az exet hibáztatta, a legjobb baráti egyezséghez tartotta magát. Alex ellenkezett, de Bobbie tudta, mégiscsak értékeli, hogy helyette kimondja mindazt, ami a pilóta száját nem hagyhatta el.

– Átadom Giselle-nek a jókívánságaidat – válaszolta Alex.

– És mondd meg Kitnek, hogy Bobbie néni üdvözli, és új képeket szeretnék. Amim csak van róla, minden egyéves. Szeretném látni, hogyan kerekedik ki az én kis legényem.

– Ugye tudod, hogy a frászt hozza rám, amikor egy olyan gyerekkel flörtölsz, akit egész életében ismertél?

– A szeretetem a lehető legtisztább – felelte Bobbie, aztán a küldetés paramétereire váltott a taktikai képernyőről. A Szabadbirtok lakossága mindössze háromszáz főből állt, csupa földi születésűekből. Független Polgárok Tömörülésének hívták magukat, bármit jelentett is a név. A gyarmatosító hajó menetlevelén azonban rengeteg tűzfegyver és muníció szerepelt. És a több hét alatt, amíg a Roci a Szabadbirtok napja felé zuhant, a helyieknek bőségesen maradt idejük felkészülni.

Alex, aki Bobbie-val együtt olvasta az információt, megjegyezte:

– A kapitánynak támogatásra lesz szüksége odalent.

– Igen. Mindjárt egyeztetek is erről Amosszal.

– Hogy vigye magával Betsyt?

– Nem valószínű, hogy ez egy Betsy-szintű helyzet lenne, tengerész – felelte Bobbie. Betsynek a Marsi Tengerészgyalogság felderítőinek páncélját becézte Alex, amit Bobbie a hajó rakterében tárolt. Már évek óta nem öltötte magára, ennek ellenére ügyelt rá, hogy működőképes és mindig feltöltött legyen. Megnyugtatta és gyengédséggel töltötte el a tudat, hogy ott van. Csupán a biztonság kedvéért.

– Vettem – mondta Alex.

– Egyébként merre kószál Amos?

Csak nagyon odafigyelve lehetett észrevenni a különbséget aközött, amikor Alex nyugodt volt, és amikor nyugodtnak tetteti magát.

– A hajó szerint a gyengélkedőben – válaszolta.

Clarissa, gondolta magában Bobbie. Ó, a francba!

A Rocinante gyengélkedője fertőtlenítőtől és hányástól bűzlött.

A fertőtlenítőszag a kis padlósúrolóból áradt, amely a helyiségben duruzsolva fényes fémfelületet hagyott maga után. A savas-epés szag Clarissa Maótól származott.

– Bobbie! – köszönt egy mosoly kíséretében a nő. A gyengélkedő egyik présülésében feküdt, az autodoki vérnyomásmérőjének időnként zümmögő és kattogó mandzsettájával a felkarján. Claire arca minden kattanásnál megfeszült. Talán injekciókat kapott, vagy még rosszabb.

– Helló, Babika! – szólalt meg Amos. A hatalmas darab gépész Claire ágya mellett ült, és a kézi terminálján olvasott valamit. Nem nézett fel, amikor Bobbie belépett a terembe, de üdvözlésképp felemelte a kezét.

– Ma hogy érzed magad? – kérdezte Bobbie, és magában elfintorodott, ahogy kimondta ezt.

– Pár perc múlva felkelhetek – felelte Claire. – Kimaradtam valamiből a leszállás előtti ellenőrzéskor?

– Nem, dehogy – rázta a fejét Bobbie. Attól félt, hogy Claire kitépi a csöveket a karjából, és felpattan, ha esetleg igennel felel. – Semmi ilyesmi. Csak kölcsön szeretném venni egy percre az izompacsirtát.

– Igen? – nézett oda végre Amos. – Nem bánod, Kisbarack?

– Vidd, amire csak szükséged van – felelte Claire, és körbemutatott a gyengélkedőn. – Engem később is megtalálsz idebent.

– Rendben. – Amos felállt, és Bobbie kivezette őt a folyosóra.

A fakuló szürke falaktól körülvéve, és miután becsukta maga mögött a gyengélkedő zsilipajtaját, Amos kedve mintha kissé lelohadt volna. Hátát a falnak vetette, és felsóhajtott.

– Nehéz végignézni ezt, tudod?

– Hogy van?

– Akadnak jó napok és rosszak, mint mindenkinél – felelte Amos. – Azokból az utángyártott mirigyekből, amiket beültettek, megállás nélkül szivárog a patkányszar a vérébe, mi meg folyton kiszűrjük belőle. De ha kivetetnénk őket, az még jobban szétcseszné a szervezetét, szóval…

Amos megint vállat vont. Fáradtnak tűnt. Bobbie-nak sosem sikerült igazán rájönnie, miféle kapcsolat lehetett a Roci gépésze és apró termetű kolleginája között. Nem feküdtek le egymással, és minden jel szerint korábban sem került soha sor erre. Többnyire nem is szóltak egymáshoz. Ám amikor Claire egészségi állapota rosszra fordult, Amos általában mellette üldögélt a gyengélkedőben. Bobbie emiatt elgondolkodott, hogy neki is megtenné-e ugyanezt. Vagy hogy bárki hajlandó lenne-e erre.

A tagbaszakadt gépész mostanában mintha maga is lefogyott volna. Habár a legtöbb nagydarab férfi az évek múlásával még jobban kiszélesedik, Amos a másik irányba indult el. Ami zsír volt rajta, eltűnt, a karja és a nyaka izmai pedig feszesen dagadoztak közvetlenül a bőre alatt. Szívósabbá vált a cipőbőrnél is.

– Szóval – mondta –, mi a helyzet?

– Olvastad a Szabadbirtokról szóló jelentésemet?

– Átfutottam rajta.

– Háromszáz ember, akik gyűlölik a központosított hatalmat, viszont odavannak a fegyverekért. Holden ragaszkodni fog hozzá, hogy a saját terepükön fogadják, mert mindig ilyeneket művel. Támogatásra lesz szüksége.

– Aha – értett egyet Amos. – Majd rajta tartom a szemem.

– Arra gondoltam, ezt talán nekem kellene elvállalnom – biccentett Bobbie a gyengélkedő zsilipajtaja felé. Nem mondta ki, hogy: Claire nem néz ki valami jól. Amos elgondolkodva szorította össze a száját.

– Igen, jól van – szólalt meg végül. – Az, hogy leszálláskor áthaladunk a légkörön, valószínűleg teljesen szétrázza majd az átkozott hajót. Bőségesen lesz itt tennivalóm.

Bobbie indulni készült, aztán valamiért megtorpant. Mielőtt ráeszmélt volna, hogy kimondja, feltette a kérdést:

– Még mennyi ideje van?

– Amennyi az életéből hátravan – felelte Amos, aztán visszament a gyengélkedőbe, és becsukta maga mögött a zsilipajtót.

Bobbie a hajókonyhában, reggeli közben talált rá Holdenre és Naomira. A hagymaporral és valamilyen paprikapótlékkal megszórt rántotta illata a lefőzött kávéjáéval vetekedett. Bobbie gyomra kordult egyet, amint belépett a helyiségbe, Holden pedig szó nélkül elé tolt egy tányért, és egy kis szétomló tojást mert bele.

– Élvezd ki, mert ez lesz az utolsó igazi tojásunk, amíg vissza nem érünk a Medinára – figyelmeztette Holden, miközben kiszolgálta.

Naomi lenyelte a megrágott falatot, és megkérdezte:

– Mi történt?

– Olvastátok a Szabadbirtokról készített veszélyértékelésemet?

– Átfutottam – felelte Holden.

– Első generációs kolónia – mondta Naomi. – Nyolc év telt el a megalapítása óta, és még mindig csak egyetlen településsel büszkélkedhet egy félsivatagos mérsékelt égövi területen. Alacsony szintű mezőgazdaság, de az élelmiszer-ellátás nagy részét roncsmentett hidroponikus berendezések biztosítják. Néhány kecskét és csirkét is tartanak, de a jószágot is a hidroponika táplálja, tehát nem a leghatékonyabb modellt választották. Lítium található a bolygó kérgében, és furcsa uránium-lelőhely a sarki gleccserek fogságában, ami remélhetőleg könnyen kinyerhető héliumot jelent majd, amint kiépül az infrastruktúra, hogy valamit bányásszanak. A kitermelési engedélyben radikális személyi autonómiát rögzítettek, amit a kolónia teljes lakosságából álló polgári csendőrség juttat érvényre.

– Komolyan? – képedt el Holden. – A teljes lakosság?

– Vagyis háromszáz fegyverimádó – kommentálta Naomi, aztán Holdenre mutatott. – Ez itt ragaszkodni fog hozzá, hogy kiszálljon a hajóból, és személyesen tárgyaljon velük.

– Tényleg? – kérdezte Bobbie, majd gyorsan a szájába lapátolt egy jókora halom tojást. Pontosan olyan ízletes volt, amilyennek az illata ígérte.

– Ezt szemtől szemben kell elintézni – magyarázkodott Holden. – Ha nem így lenne, egyszerűen rádióüzenetet is küldhettünk volna a Medináról, és megspórolhattuk volna az utat.

– A diplomácia a te asztalod – hagyta rá Bobbie. – Engem szigorúan csak a taktikai problémák érdekelnek. És amikor leülünk tárgyalni a szabadbirtoki fejesekkel, azt fogjuk közölni velük, hogy semmi okuk elkezdeni a lövöldözést, és a legjobbakat remélni.

Holden eltolta magától félig kiürült tányérját, és a homlokát ráncolva hátradőlt.

– Ezt elmagyaráznád?

– Tényleg érdemes lenne elolvasnod az elemzésemet.

Naomi fogta Holden bögréjét, és a kávégéphez sétált.

– Azt hiszem, tudom, mire akar kilyukadni ezzel. Kérsz egy kis kávét, Bobbie?

– Igen, köszönöm – felelte Bobbie, aztán a kézi terminálján megnyitotta a veszélyértékelést. – Ezek az emberek azért jöttek el a Földről, hogy egy személyi szuverenitáson alapuló kolóniát hozzanak létre. Hisznek abban, hogy minden polgárnak teljes körű joga van megvédenie önmagát és a tulajdonát, ha szükséges, akár mások életét fenyegető erővel is. És alaposan felfegyverkeztek, ha netán szükség lenne ilyesmire.

– Ez nekem is átjött – válaszolta Holden.

– Ezenkívül pillanatnyilag évek választják el őket attól, hogy önellátók legyenek. Azért támaszkodnak a hidroponikára, mert nehézségekbe ütközik, hogy termőtalajt állítsanak elő az üvegházaikhoz. Az ásványianyag-tartalom lehet a felelős ezért. A pénzt, amit az előzetes bányászati határidős ügyletekért kaptak, mind az Auberonnak fizetik ki mezőgazdasági készletekért, hogy megoldhassák ezt a problémát. Nem értenek egyet azzal, hogy a Szállítószövetség díjat számítson fel bármilyen létfenntartáshoz szükséges alapélelmiszer kereskedelme után. És épp ezért kellett idejönnünk.

Naomi odanyújtott neki egy bögre gőzölgő kávét rengeteg tejszínnel, pontosan úgy, ahogy Bobbie szerette. Holden bólintása azt sugallta, hogy alighanem gond lesz. Értette, mit akar mondani Bobbie.

– Mennyi idő kell még ahhoz, hogy helyi terményeik lehessenek? – kérdezte Naomi, miközben áthajolt Bobbie válla felett, hogy belepillanthasson a jelentésbe.

– Nem tudom, de nem ez a probléma…

– A probléma az – vágott a szavába Holden –, hogy a halálos ítéletüket kézbesítjük. Nem igaz? Leszállunk, és közöljük velük, hogy mostantól nem kereskedhetnek a többi kolóniával. És tudják, hogy pár hónap múlva elfogy a felhasználható élelmük, és még évekig nem tudják maguk megtermelni a sajátjukat. A szövetség lehetetlen helyzetbe hozza őket. És a szövetség alatt most magunkat értem. Minket.

– Így van – helyeselt Bobbie, és örült, hogy Holden egyértelműen felfogta a helyzetet. – Ezek azok az emberek, akik elvitathatatlan joguknak tartják, hogy akár halált okozó erőt is használhassanak az életük védelmében. Amikor leszállunk, és közöljük velük, hogy minden kapcsolatot meg kell szakítaniuk, semmi sem fogja visszatartani őket attól, hogy elorozzák a hajót.

– Nem értem a büntetést – merengett Naomi. – Túl szigorú.

– Dobos már régóta várhatott erre, azt hiszem – válaszolta Holden. Nem tűnt boldognak. – Hogy valamelyik kolónia elsőként próbálja ténylegesen kideríteni, meddig hajlandó elmenni a szövetség a kapuhasználati monopóliuma megtartásáért. És olyan keményen fog lesújtani erre az elsőre, hogy többé senki más nem fog kísérletezni ilyesmivel. Azért pusztít el egyetlen kolóniát most, hogy később ne kelljen elpusztítani ezerháromszázat.

A gondolat úgy lebegett köztük a levegőben, akár a füst a pókerasztal felett. Naomi arckifejezése Bobbie aggodalmát tükrözte. Holden befelé koncentrált, ahogy olyankor szokott, amikor egy biztonságosan túl nehezen megvalósítható feladat kötötte le a gondolatait. Háromévnyi elszigeteltség kemény megtorlás. És ha már az első évben éhezni kezdenek, az még rosszabb. Legalábbis indítékul szolgált az erőszakos fellépéshez. Vagy tán többhöz is.

– Egy szó, mint száz – összegezett Bobbie –, ez érdekesnek ígérkezik.

HARMADIK FEJEZET: SANTIAGO JILIE SINGH

Singh bizsergést érzett a csuklóján, és feljebb húzta az ingujját. Az alkarjára csatolt monitor látta, hogy ránéz, és megjelenítette következő legfontosabb teendőjét: a közelgő audienciát a főkonzullal.

Átállította a figyelmeztetést félórával a tényleges találkozó előttre. Az adatlapkát már közel öt éve hordozta vagy a karján, vagy a zsebében. A szerkezet mindent tudott, amit tudni lehetett róla. A főkonzullal esedékes audienciáját úgy kezelte, mintha az lenne életének messze legfontosabb eseménye.

Tévedett.

Singh visszahúzta a helyére a mandzsettáját, majd gyors mozdulattal megrántotta, hogy kisimuljanak a friss ráncok, aztán szemügyre vette magát a tükörben. Kék-fehér díszegyenruháját mintha ráöntötték volna, és kiemelte izmos testét, amelynek alakításáért naponta egy órát töltött az edzőteremben. Az újonnan szerzett századosi csillagok aranysárgára fényesítve csillogtak a gallérján. Állát és fejét frissen borotválta, amitől úgy vélte, hogy katonához illő, vadállatias, ragadozóra emlékeztető küllemet kölcsönöz neki.

– Még mindig tollászkodsz? – kérdezte Natalia a fürdőszobából. Kinyitotta az ajtót, aztán gőzfelhőbe burkolódzva, csöpögő hajjal kilépett. – Egy ennyire jóképű férfit végig kell tapogatni, azt hiszem.

– Ne! – hátrált el tőle Singh. – Ha összevizezel…

– Már késő – nevetett fel a felesége, és meglódult, hogy elkapja a férfit. Szorosan átkarolta a derekát, vizes fejét Singh vállára fektette.

– Nat! – mondta panaszosnak szánt hangon a férfi, de rájött, hogy nem tud haragudni. A törülköző lecsúszott, amikor Natalia megragadta őt, és Singh a tükörben meglátta felesége csípőjének lágy ívét. Odatette a kezét, és megszorította. – Most már csuromvíz vagyok.

– Ne félj, megszáradsz – nyugtatta a nő, aztán a háta mögé nyúlt, hogy megcsípje a férje fenekét. A laconiai haditengerészet újonnan előléptetett századosa rangjához nem illőn feljajdult. Megint bizsergést érzett a csuklóján, és egy pillanatig azt hitte, hogy a lapka helyteleníti az ilyen etyepetyét.

Megint felhúzta az ingujját, és látta, csupán arra figyelmezteti egy üzenet, hogy húsz perc múlva érkezik a fuvarja.

– Mindjárt itt az autó – jelentette be sajnálkozva, és egy pillanatra felesége nedves hajába temette az orrát.

– És ideje felkelteni Elsát – értett egyet Natalia. – Ez a te nagy napod. Választhatsz: felébreszted a Szörnyecskét, vagy reggelit készítesz.

– Ma reggel a szörnyszolgálatot vállalom.

– Csak óvatosan! Ő még kevésbé fog vigyázni arra, nehogy összekoszolja a patyolattiszta új egyenruhádat – figyelmeztette Natalia, és magára húzta a fürdőköpenyét. – Tíz perc múlva reggeli, tengerész.

De csaknem negyedórába telt kirángatni Elsát a kiságyából, kicserélni a pelenkáját, felöltöztetni, és felcipelni őt a konyhába. Natalia már telerakta palacsintával és friss almával a tányérokat, a levegőt a chai illata lengte be.

Singh csuklója bizseregni kezdett, és nem kellett rápillantania, hogy tudja, arra figyelmezteti, öt perc múlva odaér az autója. Bekötötte Elsát az etetőszékbe, és a lányka elé tette a legkisebb tányér almaszeletet. Elsa viháncolva rácsapott a tenyerével, és mindenfelé almalécseppek permeteztek.

– Lesz időd enni? – kérdezte Natalia.

– Sajnos nem – felelte Singh, és felhúzta az ingujját, hogy átnézze az aznapi beosztását. – Szörnyecske ma reggel sehogy sem akart bugyit húzni.

– Azt hiszem, leginkább azzal az óvodai követelménnyel nem ért egyet, hogy bugyit kell hordania – jegyezte meg mosolyogva Natalia. Aztán lepillantott a találkozók listájára a férje karján, és kijózanodott. – Hány órára várhatunk haza?

– A megbeszélést tizenöt percesre tervezték kilenckor, utána pedig semmi más dolgom nem lesz… – válaszolta Singh. Azt viszont nem mondta ki, hogy: De Winston Duarte főkonzullal találkozom, ezért nincs beleszólásom arra, mikor kezdődik, és mikor fog véget érni.

– Rendben – nyugtázta Natalia, és arcon csókolta férjét. – Legalább hatig a laborban leszek, de az édesapád beleegyezett, hogy vállalja a szörnyszolgálatot, ha mégsem tudnál elmenni érte az oviba.

– Jól van, remek – mondta Singh. – Akkor viszlát!

A haditengerészet sötét szolgálati autója megállt a ház előtt. Singh egy pillanatra megállt az ajtó melletti tükörnél, hogy még egyszer utoljára szemügyre vegye magát, és lesöpörje Szörnyecske reggelijének egyik eltévedt repeszét. Natalia már leült az asztalhoz, és enni próbált, miközben Szörnyecske ételét a kislány szájába igyekezett juttatni a saját blúzáról.

Rémület áradt szét Singh gyomrából, öntötte el a szívét. Fél tucatszor nyelnie kellett, mielőtt meg tudott szólalni. Kimondhatatlanul szerette a nejét és a kislányukat, és egy kicsit mindig nehezére esett magukra hagyni őket. Ez most más volt. A haditengerészetnél szolgáló férfiak nemzedékeinek kellett már szembenéznie ehhez hasonló reggelekkel. A felettesekkel való találkozók változást jeleztek előre. Persze ha mások kibírták, neki is menni fog.

A birodalmi szemlélet – magyarázta egyszer az egyik történelemprofesszora a Haditengerészeti Akadémián – távlatokban gondolkodik. Az egyének azért hoznak létre birodalmakat, mert azt szeretnék, ha a nevük hosszú idő múltán is fennmaradna. Kőből és acélból masszív építményeket emelnek, hogy a leszármazottak emlékezzenek azokra az emberekre, akik megteremtették mindazt, amibe ők beleszülettek. A Földön akadtak több ezer éves épületek, olyan birodalmak létezésének egyedüli bizonyítékai, amelyekről azt hitték, örökre fenn fognak maradni. A professzor hübrisznek nevezte ezt. Amikor valaki építkezik, valamely törekvésének fizikai formát próbál adni. Amikor meghal, a céljait vele együtt eltemetik. Mindössze az épület marad.

Noha a Mars törekvéseit sosem lehetett nyíltan birodalminak nevezni, jókora adag volt bennük ugyanebből a hübriszből. Átmeneti lakóhely gyanánt a Mars szikláiba építették az alagútjaikat és bérkaszárnyáikat, aztán nekiláttak a felszín lakhatóvá tételének nemzedékeken átívelő munkájához.

Ám az első generáció úgy halt meg, hogy a munka még befejezetlen maradt. Aztán a következő is, és így tovább, gyermekek léptek apáik nyomdokaiba, mígnem a gyermekek már csak az alagutakat ismerték, és nem tartották őket annyira elviselhetetlennek. A nagy álom már nem lebegett a szemük előtt, mivel nem az ő álmuk volt. Amint az alkotók és az ő szándékaik eltűntek, kizárólag az alagutak maradtak.

Ahogy Singh kinézett a kocsi ablaka mellett elsuhanó laconiai fővárosra, ugyanezeket az anyagtömegeket és szándékokat látta. A gigantikus kő és acél épületeket arra tervezték, hogy egy még nem létező birodalom kormányának biztosítsanak helyet. Kiterjedtebb infrastruktúrát hoztak létre, mint amennyire Laconiának az elkövetkező néhány évszázadban szüksége lehet. Oszlopaik és tornyaik a földi és marsi kultúra évezredeit idézték, és egy sajátságosan emberi jövő látomásává gyúrták át őket.

Ha a birodalmi álmok szertefoszlanak, nem marad belőlük más, csak használatba sem vett hatalmas épületek.

A laconiai hadsereg magas rangú tisztjei körében nyílt titoknak számított, hogy a főkonzul laboratóriuma hihetetlen eredményeket ért el az emberi gén módosításában. Az egyik legfontosabb projektjüknek a főkonzul életének drámai mértékű meghosszabbítása számított. A századost, aki alatt Singh korábban hadnagyként szolgált, hivatalos megrovásban részesítették, amikért lerészegedett, és a főkonzult a „mi kis isten-királyunknak” nevezte.

Singh azonban értette, miért ennyire fontos a főkonzulnak ez a kutatási feladat. A birodalmak, akárcsak az épületek, anyaggá lényegített törekvések voltak. Amikor az alkotó meghal, a szándék is odavész.

Ezért nem hagyhatták meghalni az alkotót.

Ha igaz volt a szóbeszéd, és a főkonzul tudósai valóban azon dolgoztak, hogy őt halhatatlanná tegyék, esélyük nyílt arra, hogy olyan birodalmat teremtsenek, amiről a történelem addig csak álmodott. Amit a vezetés stabilitása, a cél folytonossága és egyetlen maradandó jövőkép jellemzett. Ami szép és jó, de nem magyarázta meg, miért hívatták be személyes találkozóra Duartéval.

– Mindjárt odaérünk, uram – szólalt meg a sofőr.

– Készen állok – hazudta Singh.

A Laconiai Kormányzóságra a nevétől eltekintve minden tekintetben ráillett a birodalmi palota megnevezés. A főváros messze leghatalmasabb épülete volt. Egyszerre működött a kormányzat székhelyeként, valamint a főkonzul és a lánya személyes lakóhelyeként. Miután a legmodernebb laconiai motoros páncélt viselő katonák szigorú biztonsági ellenőrzésnek vetették alá, Singhet életében először végre bekísérték a főbejáraton.

A belső némileg csalódást okozott.

Singh nem igazán tudta, hogy mire számított. Tizenöt méter magas mennyezetre talán, amit vaskos kőoszlopok tartanak. Vörös bársonyszőnyegre, ami a magas aranytrónushoz vezet. Miniszterek és szolgák sorára, hogy szót válthassanak a főkonzullal, miközben suttogva ármánykodnak. Ehelyett egy előcsarnok és egy kényelmes székekkel körberakott váróterem fogadta, könnyen megközelíthető mosdókkal és a kormányzóság biztonsági rendszabályait mutató fali képernyővel. Az egész rendkívül hétköznapinak tűnt. Rendkívül kormányzatinak.

Kis termetű, vörös zakót és fekete nadrágot viselő, mosolygós férfi lépett be a terem legnagyobb ajtaján, és szinte észrevehetetlenül meghajolt.

– Santiago Singh százados – állapította meg.

Singh felállt, és csak az utolsó pillanatban állította meg tisztelgéshez felkapott kezét. A férfi nem viselt katonai egyenruhát, sem rangjelzést, de az uralkodójuk otthonában fogadta őt. Ez a protokollnál nagyobb súlyt képviselt.

– Igenis, uram. Singh százados vagyok.

– A főkonzul reméli, hogy vele együtt reggelizik a rezidenciában – közölte a kis termetű férfi.

– Természetesen megtisztel vele.

– Kövessen! – kérte az alacsony férfi, és kiment ugyanazon a nagy ajtón. Singh utánaeredt.

Ha a kormányzóság előcsarnoka nem nyűgözte le, a többi része kifejezetten haszonelvűnek hatott. Minden irányba irodákkal szegélyezett folyosók sugároztak szét. Az előcsarnokokban nyüzsögtek az öltönyös, egyenruhás és a vezetőjééhez hasonló vörös zakós, fekete nadrágos emberek. Singh gondosan tisztelgett mindenkinek, akinek a rangja megkövetelte ezt, és igyekezett mindenki mást figyelmen kívül hagyni. Laconia teljes népessége az eredeti gyarmatosítókból, Duarte flottájából és az elmúlt néhány évtizedben már ott született gyerekekből állt össze. Singh nem is sejtette, hogy ennyi ember akad a bolygón, akivel még sohasem találkozott. Kis termetű vezetője úgy vágott át közöttük, mintha nem is látná őket, és mindvégig ugyanaz a határozatlan mosoly játszott a száján.

Miután tíz percig gyalogoltak a folyosók és csarnokok labirintusában, megérkeztek egy dupla üvegajtóhoz, amely egy tágas teraszra nézett. A vezetője kinyitotta neki az egyik ajtót, és áttessékelte, aztán visszament, és eltűnt az épületben.

– Singh százados! – üdvözölte Winston Duarte főkonzul, Laconia hadseregének teljhatalmú főparancsnoka. – Kérem, üljön ide az asztalomhoz! Kelly, tegyen ki egy tányért a százados elé!

Egy másik vörös zakós, fekete nadrágos férfi – ezt a jelek szerint Kellynek hívták – kirakott egy terítéket, aztán kihúzta neki a széket. Singh leült, kábán és hálásan, amiért nem kell azon igyekeznie, hogy ne inogjon a lábán.

– Főkonzul uram, én… – kezdte Singh, de Duarte leintette.

– Köszönöm, hogy idefáradt ma reggel. Azt hiszem, magunk között használhatjuk a katonai rangunkat. Duarte admirális, de egyszerűen az admirális megteszi.

– Ahogy óhajtja, admirális.

Kelly egyetlen tojást helyezett az előtte lévő lágytojástartóba, aztán a kenyércsipesszel egy zsemlét tett a tányérjába. Singh egyszer már evett egy tojást, így ugyan fényűzésnek számított, mégsem jelentett abszolút rejtélyt a számára. Az asztalt kicsinek találta – négyen már bajosan fértek volna el mellette –, és gondosan ápolt, földinek tűnő gyepre lehetett rálátni mellőle. A pázsit közepén egy tizenkét év körüli kislány üldögélt, és játszott egy kiskutyával. Valódi csirkék és földi kutyák. Ellentétben a történetbeli Noé bárkájával, a flotta első hajói csupán néhány állatfajt hoztak magukkal a Laconiára. Kettő jelenlétének bizonyítékát látni egyazon helyen egy kissé lehengerlően hatott. Singh a kanalával megkocogtatta a tojás héját, hogy feltörje, és igyekezett összeszedni magát.

Duarte Singh kávéscsészéje felé intett, mire Kelly öntött neki.

– Elnézését kérem, amiért ennyire korán reggel elszakítottam a családjától – szabadkozott Duarte.

– A főkonzul bármikor rendelkezhet velem – vágta rá automatikusan Singh.

– Igen, persze – válaszolta az admirális. – Natalia, igaz? És egy kislány?

– Igenis, admirális. Elsa. Már majdnem kétéves.

Duarte admirális rámosolygott a fűben játszadozó kislányra, és bólintott.

– Elég jó kor. Nem a bilire szoktatás ideje, de végigalussza az éjszakát?

– A legtöbb éjszakát, uram.

– Elragadó figyelni, ahogy az elméjük fejlődni kezd velük. Megtanulják a nyelvet. Megtanulják különálló lénynek tekinteni önmagukat. A nem szó hirtelen varázserővel bír.

– Így van, uram – értett egyet Singh.

– Kóstolja meg azt a péksüteményt! – javasolta az admirális. – A pékünk egy zseni.

Singh bólintott, és harapott egyet belőle. Túl édesnek találta, de a keserű feketekávéval tökéletesen kiegészítették egymást.

Duarte admirális megint rámosolygott.

– Meséljen nekem Iwasa századosról!

Az édes zsemlefalat, amit az imént lenyelt, egyszerre ólomgolyóvá nehezedett a gyomrában. Iwasa kapitányt lefokozták és leszerelték Singh jelentése alapján, amelyet az admiralitásnak leadott. Ha korábbi felettese a főkonzul személyes ismerőse volt, Singh karrierjének talán befellegzett. Vagy akár rosszabbra is számíthat.

– Sajnálom… – kezdte Singh.

– Ez itt nem egy kihallgatás – vágott közbe végtelenül nyájasan Duarte. – Tisztában vagyok az Iwasa századost illető tényekkel. A maga verziójára lennék kíváncsi. Eredetileg maga adta le a kötelességszegésről szóló jelentést. Mi ösztökélte erre?

A katonai akadémián az egyik professzora egyszer azt mondta: Amikor nem találsz fedezéket, az egyetlen észszerű megoldás az, ha a lehető leggyorsabban átvágsz a harcmezőn. Singh kihúzta magát a székében, amennyire lehetett, megpróbált ülve vigyázzállásba helyezkedni.

– Igenis, uram. Iwasa százados nem tartotta be a haditengerészekre vonatkozó, frissen bevezetett szabályokat, és amikor közvetlenül rákérdeztem ezekre az irányelvekre, a jelenlétemben hazudott Goyer admirálisnak, a felettesének. Ezt követően emlékeztetőt küldtem Goyer admirálisnak, amelyben vitattam Iwasa százados állításait.

Duarte eltűnődve meredt rá, haragnak nyomát sem lehetett felfedezni az arcán. Ez semmit sem jelentett. Mindenki azt mesélte róla, hogy Duarte nem mutatja ki az érzelmeit.

– A módosított szabályzatról, amely a kötelességszegést a Karámba záratással bünteti? – kérdezte Duarte admirális.

– Igenis, uram. Iwasa százados eltúlzottnak tartotta a büntetést, és nyíltan kritizálta azt. Amikor két tengerészgyalogost rajtakaptak, hogy szolgálat közben alszanak, adminisztratív megrovásban részesítette őket ehelyett.

– Ezért a szolgálati utat megkerülve Goyer admirálist kereste meg.

– Nem, uram – vágta rá Singh. Lejjebb eresztette a tekintetét, hogy egyenesen a főkonzul szemébe nézzen. – Tanúja voltam, amikor egy tiszt hazudott a felettesének a szolgálati úttal kapcsolatos egyik kérdésre. Ezt a kötelességemet teljesítve jeleztem a tisztnek.

Singh elhallgatott, de Duarte semmit se szólt. Csak nézte őt, akár egy parafa táblára feltűzött, különösen érdekes rovart. Aztán, mintegy mellékesen, nekiszegezte a kérdést:

– Nem kedvelte Iwasát?

– Beszélhetek őszintén, uram? – kérdezte Singh. Amikor Duarte bólintott, folytatta. – Minden tiszt és közkatona esküvel fogadja, hogy tartja magát a katonai szabályzat rendelkezéseihez. Ezzel az eszközzel érjük el, hogy hadsereg legyünk, és ne csak egy űrhajókkal és fegyverekkel felszerelkezett csapat. Amikor egy tiszt semmibe veszi ezt, többé nem nevezheti tisztnek magát. Amikor Iwasa ismételten és szándékosan nem érvényesítette a szabályzatot, megszűnt a felettesemnek lenni. Pusztán a hierarchiában közvetlenül felette állót értesítettem erről a tényről.

– Most, annak tudatában, hogy ez milyen következményekkel járt Iwasa számára, úgy érzi, hogy helyesen cselekedett? – kérdezte az admirális. Az arca és a hangja semmit sem árultak el a témáról alkotott véleményéről. Akár azt is kérdezhette volna Singhtől, kér-e még egy kis cukrot.

– Igenis, admirális – felelte Singh. – A kötelesség nem svédasztal, ahol kiválogatom, ami tetszik, a többire pedig oda sem figyelek. A feltételes lojalitás nem lojalitás. Iwasa százados kötelessége az lett volna, hogy betartassa a rendszabályokat a parancsnoksága alatt állókkal. Amikor letagadta, hogy mégsem tette meg, kötelességemnek éreztem értesíteni a parancsnokát.

A főkonzul bólintott. A gesztus bármit jelenthetett.

– Hiányzik?

– Igen. Ő volt az első parancsnokom, amikor kikerültem az akadémiáról. Ő tanított meg mindenre, amit tudnom kellett. Mindennap érzem a hiányát – felelte Singh, és rádöbbent, hogy nem túloz. Iwasa végzetes hibája éppen a parancsnoksága alá tartozók iránti szeretete volt. Emiatt könnyen meg lehetett kedvelni.

– Százados! – mondta erre Duarte. – Új megbízatásom van a számára.

Singh felpattant, kis híján feldöntve a széket, és szalutált.

– Santiago Singh százados szolgálatra jelentkezem, főkonzul uram.

Tudta, hogy ez nevetséges, de az egész beszélgetésben volt valami szürreális és abszurd, és az adott pillanatban ezt érezte helyesnek. Duarte szerencsére tisztelettel fogadta.

– A projektünk első fázisa hamarosan lezárul. Rátérünk a második fázisra. Magára bízom a Közelgő Vihar parancsnokságát. A részletes utasításokat megtalálja a jármű kapitányi széfjében.

– Köszönöm, admirális – válaszolta Singh hevesen zakatoló szívvel. – Megtisztelve érzem magam, hogy pontosan végrehajtsam az utasításokat.

Duarte a kutyájával játszadozó kislány felé nézett.

– Elég hosszan rejtőztünk már az emberiség többi része elől. Ideje megmutatnunk nekik, hogy mivel foglalkoztunk.

NEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

Holden a húszas éveit taposta, amikor a Földi Haditengerészet kirúgta. Ugyanazzal a megengedő szeretettel tekintett vissza akkori énjére, ahogy az emberek általában azokhoz a kölyökkutyákhoz viszonyulnak, akik túlzottan büszkék magukra, mert elkergettek egy mókust. Azzal a meggyőződéssel állt munkába egy jégszállítón, hogy végre hátat fordít a fajtája egész korrupt, tekintélyelvű, cinikus történelmének. Még a kiválasztott cég neve – Pur’n’Kleen, azaz „makulátlan és tiszta” – is sokatmondóan csengett. Tartást és tisztaságot ígért. Habár kissé rajzfilmbe illőnek tűnt, akkoriban nem érezte annak.

Abban az időben az Öv még zord határvidéknek számított. Az EN és a Marsi Elnöki Köztársaság politikai istenségként uralkodott a Naprendszeren, amely elszigeteltebb volt, mint egy őskori sziget az óceán közepén. Az övbéliek létminimum alatti osztályként azért küzdöttek, hogy a belső bolygókon élők egyáltalán észrevegyék őket, amikor haldokolnak.

Az emberiség most több mint ezerháromszáz új naprendszerben elszórva élt, és a Föld immár nem feltétlenül az emberi élet számára legbarátságosabb bolygónak számított. Valahányszor hasonelvűek egy csoportja össze tudta szedni a kolóniaalapításhoz szükséges készleteket, valamint a díjat, hogy átkelhessenek a gyűrűkapukon, új társadalom magvait vethették el a csillagok között. Még a legnagyobb népességű új rendszerekben is legfeljebb nyolc-tíz várost lehetett találni egy egész bolygón. Az emberi kollektívák lehetséges formáinak párhuzamos kísérlete folyt, esély nyílt rá, hogy magát a kultúra szerkezetét alakítsák át. Az egész valahogy mégis ismerősnek tűnt.

– Miből gondolják maguk, hogy joguk van megszabni a független államok közötti kereskedelem szabályait? – kérdezte Payne Houston, a Szabadbirtok kormányzója. – Szabad nép vagyunk. És dacára annak, amit a medinai gazdái gondolnak, nem maguknak tartozunk felelősséggel.

Amikor Houston megérkezett a találkozóra, már meglehetősen felhúzta magát, Holdennek pedig nem sok lehetősége adódott érvekkel rávenni arra, hogy értelmes, termékeny szinten verje ki a balhét. Ehelyett hallgatott, figyelt, és megpróbálta eldönteni, vajon a kormányzó dühe félelemből, frusztráltságból vagy önbálványozásból fakad-e. A félelmet Holden meg tudta érteni. A frusztráltságnak is lett volna alapja. Az összes bolygó, amelyet a gyűrűkapu összekötött, saját biomokkal, saját biológiával és sajátos váratlan akadályokkal szembesítette az ökoszisztémába beilleszkedni igyekvő embereket. A szükséges ellátmány beszerzésének lehetősége gyakran az élet és halál közti különbséget jelentette. Bárki, aki úgy gondolná, önkényesen megakadályozzák abban, hogy hozzájuthasson a számára szükséges dolgokhoz, minden porcikájában rettegne.

Minél tovább magyarázott viszont a kormányzó, annál inkább úgy tűnt, hogy csak egy seggfej.

– A Szabadbirtok szuverén állam – csapott az asztalra széttárt tenyerével Houston. – Azzal kereskedünk, aki hajlandó erre, és nem fogunk adót fizetni utána a magukhoz hasonló élősködőknek, uram. Nem fogunk.

A tanácstermet bírósági tárgyalóteremhez hasonlóan alakították ki, ahol Holdent és Bobbie-t egy alacsony asztalhoz ültették le, a kormányzó és kabinetének tizenegy tagja pedig felülről tekintettek le rájuk, mint egy ítélőszék. Az asztaluk sötét árnyalatú xenofából készült. A Houston és társai mögötti ablakok élesen kirajzolták a körvonalaikat. A belsőépítészet mint politikai eszköz. A marokfegyverek, amelyek mindegyik szabadbirtoki pisztolytáskájában ott lapultak, még inkább hangsúlyozták az üzenetet.

Oldalra pillantott Bobbie-ra. A marsi arckifejezése nyugodt maradt, a tekintete azonban végigsiklott a rájuk lenézőkön, majd az őrökön. Azt mérlegelte, kit pécézzen ki elsőként, hogyan fegyverezze le, hová húzódjon fedezékbe, hogyan meneküljön el. Bobbie-nak ez éppoly természetes volt, mint másoknak a kötögetés.

– Akkor elmondom, mi a helyzet – használta ki az alkalmat Holden, amint Houston szünetet tartott. – Azt hiszik, tárgyalni jöttem. De nem.

Houston összevonta a szemöldökét.

– Isten minden szabad embert jogokkal ruházott fel, és nem tűrjük, hogy zsarnokok és királyok…

– Értem, mi zavarta össze – szakította félbe Holden valamivel hangosabban, de még mindig barátságosan. – Látja, hogy egy nehézfegyverzetű hajó közeleg. Hetekbe telik, amíg ideér. Azt hiszi, nyilván valami adok-kapokról lehet szó. A késleltetés erősen megnehezítené az üzenetváltást, ezért észszerűnek tűnik, hogy valaki idejöjjön, és a maguk levegőjét lélegezze be, igaz? Mond valamit, amire mi is mondunk valamit. Nincs késedelem. Viszont az a helyzet, hogy a Szállítószövetség már eldöntötte, mi fog történni. Nem közvetítők vagyunk. Nem békés megoldást keresünk.

A Houston balján ülő nő a férfi karjára tette a kezét. Houston hátradőlt. Ez érdekesnek tűnt. Holden parányit változtatott a tartásán, és a kettejük közötti térhez beszélt, hogy a nőt is bevonja a társalgásba.

– Mindannyian felnőttek vagyunk – folytatta Holden. – Szükségtelen színlelnünk egymás előtt. A szövetség azért küldött ide minket személyesen, hogy ne kelljen újra meg újra eljátszaniuk ugyanezt a többi kolóniával. Biztosra akartak menni, hogy mindenki más figyelemmel követi a helyzet alakulását. Különösen az auberoni barátaik és kereskedelmi partnereik.

– Politikai színjáték – jegyezte meg megvetéssel a hangjában Houston. Ami meglehetősen viccesen hangzott olyasvalakitől, aki a kelleténél másfél méterrel magasabban ült.

– Persze hogy az – értett egyet Holden. – A lényeg, hogy a helyzet a következő. Engedély nélkül átküldtek egy hajót a kapukon. Ezzel veszélybe sodorták a gyűrűkapukon áthaladó többi hajót…

Houston sértődötten fújt egyet, és rálegyintett.

– …és az ilyesmi következményekkel jár – folytatta Holden. – Csupán azért jöttünk, hogy közöljük, melyek ezek.

Bobbie úgy fordította a székét, hogy a lába szabad legyen. Lezser mozdulatnak is lehetett volna vélni, de nem az volt. Holden végigsimította az asztal lapját. Bármiből készült, nem fa lehetett, mégis ugyanolyan keménynek és finoman erezettnek érződött. Houston és a kabinetje elnémult. Most már mindenki Holdenre figyelt.

Holdennek el kellett döntenie, mihez kezd ezzel. Követi-e az utasításokat, vagy eltér tőlük egy kissé.

– Kétféle kimenetel lehetséges – mondta végül, egy kissé eltérve az utasításoktól. – Az egyik, hogy a szövetség három évre eltiltja a kapuk használatától a Szabadbirtokot.

– Még nem vagyunk önellátók – szólalt meg a kabinet egyik tagja. – Háromszáz ember halálos ítéletéről beszél.

– Ezt a döntést maguk hozták meg, amikor engedély nélkül átküldték a hajójukat a kapukon – válaszolta Holden. – Vagy esetleg kitalálhatják, hogyan gyorsítsák fel az ütemtervet. Hogyan lássák el hamarabb élelemmel az embereket. Maguktól függ. Viszont az elkövetkező három évben, ha bármilyen hajó ki-vagy belép a Szabadbirtok-kapun, figyelmeztetés nélkül megsemmisítik. Nincs kivétel. A kommunikációt mindkét irányban blokkolták a kapunál. Magukra maradtak. Vagy a másik lehetőség, hogy Houston kormányzó velünk jön, bíróság elé áll, és valószínűleg csupán jó pár év börtönbüntetést kap.

Houston fújt egyet. Elfintorodott, mintha rothadt ételbe harapott volna. A bírói kar többi tagja nem mutatta ki ilyen egyértelműen az érzelmeit. A Szabadbirtokon meglehetősen jól értettek ahhoz, hogyan bámuljanak faarccal maguk elé.

– Elfeledkezett a harmadik lehetőségről – jelentette ki Houston. – A zsarnokság követének lenni kockázatos feladat, Holden kapitány. Nagyon. Nagyon. Kockázatos.

– Rendben, akkor számoljunk! – felelte Holden. – Itt vagyunk mi, maguk pedig tucatnyian odafent, plusz négy őr az ajtóknál…

– Hat – helyesbített Bobbie.

– Hat őr az ajtóknál – folytatta szemrebbenés nélkül Holden. – Ha kizárólag ennek az épületnek a nagyjából százméteres körzetét vesszük, vitathatatlan a létszámbeli és erőfölényük. Viszont ha fél kilométerrel kitágítjuk a kört, ott a nehézfegyverzetű hajóm. PVÁ-kkal. Sínágyúval. Húsz torpedóval felszerelve. Az ördögbe is, az Epstein-hajtóműve üveggé olvaszthatja az egész települést, ha megfelelő szögbe állítjuk.

– Vagyis pusztító erő – állapította meg a fejét ingatva Houston. – Az adóztatáshoz mindig ott a fegyver.

– Inkább hathatós érvnek mondanám a követek lelövetése ellen – válaszolta Holden. – Most visszamegyünk a hajónkra. Tizenkét órával azután, hogy odaértünk, indulunk. Ha Houston kormányzó a fedélzeten lesz, újra megkezdhetik a hajók ütemezését a szövetséggel. Ha nem, három év múlva visszaküldünk valakit, hogy megnézze, mi a helyzet.

Holden felállt, Bobbie pedig annyira gyorsan követte a példáját, hogy még nála is előbb talpon volt. Houston előrehajolt, a bal kezével az asztalra támaszkodott, a jobbját pedig a pisztolya markolatára helyezte. Mielőtt a kormányzó bármit szólhatott volna, Holden megindult az ajtó felé. Az őrök figyelték, ahogy előlép, a tekintetük Bobbie-ra siklott, aztán fel, Houstonra. Holden a szeme sarkából látta, hogy Bobbie egy kissé megereszkedik, a súlypontja szilárdabbá válik. A marsi halkan dudorászott, de Holden nem igazán tudta kivenni a dallamot.

Amikor az ajtóhoz értek, az őrök félrehúzódtak, és Holden újra lélegezni kezdett. Egy rövid folyosó vezetett az előszobába, aztán ki a földes utcára. Menet közben óvatosan kihúzta a kézi terminálját a zsebéből. Alex azonnal fogadta a hívást, amint Holden elküldte a kapcsolatkérést.

– Hogy mennek a dolgok odalent? – kérdezte Alex.

– Épp visszafelé tartunk – felelte Holden. – Figyelj oda, hogy a légzsilip nyitva legyen, amikor odaérünk!

– Sietős lesz a dolgotok?

– Meglehet – válaszolta Holden.

– Vettem. Kirakom a lábtörlőt az üdvözlésetekre, és bemelegítem a PVÁ-kat.

– Köszönöm – válaszolta Holden, és bontotta a kapcsolatot.

– Szerinted tényleg vannak annyira ostobák, hogy megpróbálnak elkapni minket? – kérdezte Bobbie.

– Nem merném arra feltenni az életem, hogy mások elég okosak – felelte Holden.

– A tapasztalat mondatja veled?

– Előfordult már, hogy ráfáztam.

A települést, a bolygót és a naprendszert is Szabadbirtoknak hívták. Holden nem tudta volna megmondani, melyik kapta elsőként ezt a nevet. A városka két hegylánc között feküdt egy völgyben. A lágy szellő enyhe acetát-és mentolillatot sodort magával, azoknak a vegyi folyamatoknak a melléktermékeit, amelyek révén a helyi bioszféra fenntartotta az életciklusát.

A nap árnyalatnyival vörösebben sütött, mint amire Holden számított, kékre színezte az árnyékokat, és így az állandó alkonyat érzetét keltette. Vagy a hajnalét. Egy csapat helyi xenomadár repült el felettük V alakzatban, széles, áttetsző szárnyuk hátborzongató összhangban zizegett. A maga módján gyönyörű volt a bolygó. A fél g-nél valamivel gyengébb gravitáció inkább a Marséra, mint a Földére hasonlított, a bolygó forgástengelyének dőlésszöge és a forgás sebessége nyolc óránál kissé hosszabb nappalokat és kilencnél valamennyivel hosszabb éjszakákat eredményezett. Két kötött keringésű, kisebb hold tartozott egy harmadik nagyobbhoz, amelynek tömege a bolygóénak csaknem a harmadát tette ki. A nagy holdnak még vékony légköre is volt, de semmi sem élt odafent. Legalábbis egyelőre. Ha a Szabadbirtok még néhány nemzedékig fennmarad, valaki alighanem ott is létesít majd egy kisebb települést, ha másért nem, azért, hogy megszabadulhasson a helyiektől. Az emberek láthatóan ezt a sémát követték: kimerészkedtek az ismeretlenbe, aztán ugyanolyanná változtatták, mint ahonnan eljöttek. Holden tapasztalata szerint az emberiség terjeszkedési késztetéséért legfeljebb egy részben lehetett felelőssé tenni a kalandvágyat és a felfedezés utáni éhséget, két részt pedig az tett ki, hogy szerettek volna minél messzebb kerülni a többiektől.

Mindig furcsán hatott a hasán elfekve látni a Rocinantét. A hajót olyannak tervezték, hogy a gravitációs kútba leereszkedve így állapodjon meg. Egyszerűen helytelennek tűnt. Az oldalából kiálló PVÁ-k éberen és nyughatatlanul változtatták a helyzetüket a közeledtükre. A legénységi légzsilip nyitva állt, a hágcsója a földig leeresztve. Amos lógatta le a lábát a légzsilip pereméről, a combján egy karabély hevert. Holdent egy kissé meglepte, hogy Clarissa nincs vele. Bobbie intett, ahogy közelebb értek, Amos pedig válaszképp felemelte a kezét, de egy pillanatra sem vette le a szemét a mögöttük húzódó ösvényről.

Holden ment fel elsőként, aztán megfordult, és megállt a hágcsó és Amos között, amíg Bobbie felmászott hozzájuk. A városka irányában négyen ácsorogtak egy csoportban, nem mentek közelebb, de egyértelműen őket figyelték. Ebből a távolságból Holden nem tudta biztosan, vajon ott lehettek-e a tárgyaláson, vagy újonnan érkeztek. Bobbie megérintette a kezelőlapot, és a hágcsó visszahúzódott a hajóba.

– Hogy ment? – kérdezte Amos, ahogy feltápászkodott, és hátrébb lépett a külső ajtótól.

Bobbie bezárta az ajtót, és feljebb kellett emelnie a hangját a rásegítő motorok zúgása miatt.

– Visszaértünk, és egyetlen lövés sem dördült el. Ezt győzelemnek veszem.

Kinyílt a belső ajtó, és Amos betette a karabélyt egy szekrénybe, amely fura elhelyezkedése miatt inkább fióknak tűnt. Holden megindult a falon a vezérlőfedélzet felé. Aminek felül kellett volna lennie, pillanatnyilag azonban balra volt.

– Már alig várom, hogy elhúzzunk innen – közölte.

Amos elmosolyodott, arcán a szokásos nyájas és üres kifejezéssel, és követte őt. Naomi és Alex a présülésükben ültek, egy bonyolult harcszimulációs játékot játszottak, amelyre az utóbbi pár évben szoktak rá. Holden fellélegezve nyugtázta, hogy mindkettejük képernyője a városba vezető ösvény külső képét mutatta. Bármi mással múlatták is az idejüket, mindenki szemmel tartotta a települést. Csupán a biztonság kedvéért.

– Helló, kapitány – köszönt Alex a megszokottnál erősebb marsi tájszólással. – Szedhetjük a sátorfánkat, és továbbállhatunk?

– Még várunk tizenkét órát – felelte Holden, és leült az ülésébe. A gömbcsuklók meg sem mozdultak. A bolygó állandó gravitációja miatt az összes ülést rögzítették, a munkaállomásaikat a megfelelő irányba fordították. Naomi odafordult felé.

– Tizenkét órát? Minek?

– Lehet, hogy egy picikét változtattam a feltételeken – válaszolta a kapitány. – Azt mondtam nekik, ha átadják a kormányzót, hogy bíróság elé állíthassuk, nem lesz karantén.

Naomi felvonta az egyik szemöldökét.

– A szövetség tud erről?

– Arra gondoltam, küldök nekik egy üzenetet, amikor visszaértem.

– Szerinted Dobos nem fog kiakadni?

– A kapitány módosít a szabályokon? – vonta meg a vállát Amos. – Amennyire én látom, ez is csak egy olyan nap, mint a többi. Ha Dobos nem hagyott neki semmi mozgásteret, az az ő hibája.

– Nem vagyok hajlandó az egész kolóniát felelősségre vonni azért, amit néhány vezetőjük művelt – jelentette ki Holden. – Kollektív büntetés lenne, és a jófiúknak nem szokásuk az ilyesmi.

– Tizenkét órás figyelmeztetés nélkül legalábbis nem? – kérdezte Naomi.

Holden vállat vont.

– Ennyi időt hagytam nekik, hogy döntést hozzanak. Így egy kicsit kevésbé zavar, ha le kell zárni őket. Legalább megpróbáltuk.

– A „kicsit kevésbé zavar” annyit tesz, hogy „nem mardos totálisan a bűntudat”?

– Nem totálisan – válaszolta Holden, és hátradőlt. A gél hűvösen simult a tarkójához és a vállához. – Azért továbbra sem tetszik ez az egész „elvágjuk az embereket a szükséges ellátmánytól” dolog.

– El kellett volna vállalnod a szövetség vezetését, amikor megvolt rá a lehetőséged – jegyezte meg Alex. – Akkor minden úgy működhetne, ahogy szeretted volna.

– Legalábbis jó így gondolni – válaszolta Holden.

Tizenkét óra. Egy éjszaka, plusz a nappal egy része a Szabadbirtokon. Ahhoz nem teljesen elegendő idő, hogy eljusson a Roci üzenete a Medinára a Szállítószövetség elnökéhez, és megérkezzen a válasz. Ha Dobos esetleg idegrohamot kap, még mindig a Medina felé fognak égetni, mire megkapják az üzenetét. Holden több időt adott volna a szabadbirtokiaknak, ha megteheti. De a fénysebesség fénysebesség marad.

Ironikus volt fenyegetőzni, ha a tömeg mögötted állt. Az üzenetek és hangok, a kultúra és a beszélgetés még a leggyorsabb hajónál is sokkal sebesebben tette meg a távolságokat. A legjobb esetben jóval fontosabb szerepet kapott volna a rábeszélés és az érvelés. A gondolatokat könnyű eljuttatni egyik bolygóról a másikra. A tárgyak mozgatása nehéz. Ez viszont azt jelentette, hogy a másik oldalon lévő félnek meg kellett hallgatnia, és hajlandónak kellett mutatkoznia arra, hogy változtasson az álláspontján. Minden más esetben a nehézfegyverzetű hajókra és a fenyegetésekre támaszkodtak, ahogy öröktől fogva mindig.

Holden aludt, amikor megérkezett a válasz.

– Ébresztő – keltegette Naomi. – Vendégeink jöttek.

Holden megdörgölte a szemét, átlendítette a lábát a falra, amely átmenetileg padlóként funkcionált, beletúrt a hajába, és álmos szemekkel a képernyőre pillantott. Kisebb csoportosulás állt a hajó előtt. Holden felismert néhány arcot a megbeszélésről. A csoport közepén pedig Houston kormányzó ült megkötözött kézzel és lábbal egy széles, szürke kerámiatalicskában. A Holden testében szétáradó megkönnyebbülést csupán egy kicsit mérsékelte a tudat, hogy hónapokat kell eltöltenie

a kegyvesztett kormányzóval a fedélzeten.

Megnyitott egy csatornát.

– Itt Holden kapitány a Rocinantéról. Várjanak! Mindjárt kimegyünk.

– Légy óvatos! – figyelmeztette Naomi. – Csak mert valami egy bizonyos dolognak látszik, még nem biztos, hogy nem egészen másvalami.

– Igaz – válaszolta a kapitány, és kapcsolatot létesített a vezérlőteremmel. – Alex! Ott vagy?

– Alszik – felelte Clarissa. – Bemelegítettem a PVÁ-kat, Amos és Bobbie pedig a légzsiliphez tart. Ha kelepcét akarnak állítani, akkor eléggé elbaltázták.

– Köszönöm – válaszolta Holden, ahogy a felvonóakna oldalán a légzsilip irányába ballagott. Bobbie és Amos egymással keveredő hangja már visszhangozva szűrődött kifelé.

– Jelezz, ha többre lenne szükséged annál, hogy csupán figyeljek! – mondta Clarissa, aztán bontotta a vonalat.

Miután kinyílt a légzsilip, és leengedték a hágcsót, Holden ment ki elsőként. Éles vonású, dús, kontyba összefogott őszesfekete hajú nő lépett ki felé.

– Holden kapitány! – üdvözölte. – Semple Marks ideiglenes kormányzó vagyok. Ezennel elfogadjuk a kormánya követeléseit.

– Köszönöm – nyugtázta Holden, miközben Bobbie lecsúszott mögötte a hágcsón. Amos követte, vadászpuskája kopogásától kísérve.

– Hivatalos panaszt nyújtunk be a szövetségnek a szuverenitásunk megsértése miatt – közölte Marks. – A Szabadbirtok belső ügyeként kellett volna kezelni ezt.

– Nyugodtan vitassák meg ezt a szövetséggel – felelte Holden. – Köszönöm, hogy hajlandók engedni ebben. Nem szerettem volna, ha karantén alá helyezik a rendszerüket.

Marks tekintetéből azt lehetett kiolvasni, hogy: Szerintem pedig igen, mégis csendben maradt. Bobbie talpra segítette a foglyot. Houston egykor pirospozsgás arca most szürkének hatott. Egy kissé mintha támolygott is volna.

– Helló! – üdvözölte Amos. Houston egy pillanat késéssel rátalált

a tekintetével. Amos bátorítón biccentett. – Amosnak hívnak. Ő itt Bobbie. Már teljesítettünk ilyen feladatot, ezért le kell fektetnünk néhány szabályt, amiket érdemes figyelmesen végighallgatnia…

ÖTÖDIK FEJEZET: DOBOS

Dobosnak semmi kedve nem volt ébren lenni, de nem tehetett ellene. Az ülést kettejüknek készítették: Sabának és neki. A keretre helyezett gyorsulásierő-elnyelő zselé lehetővé tette, hogy egymáshoz bújjanak, miközben a Nép Otthonát, az első és legnagyobb űrvárost felpörgették, vagy enyhébb tolóerővel hajtották – vagy hogy elválassza őket, amikor alvás közben váratlanul kemény égetésbe kezdtek. Egyensúlyozva, nehogy megmozdítsa az ülést, és megzavarja Saba álmát, Dobos rápillantott az ő oldalához közelebbi fali konzolra. Még mindig két órája volt hátra, mielőtt fel kellett kelnie. Nem elegendő egy teljes alvásciklusra. Ám ahhoz nem elég rövid, hogy ne törődjön vele. Bizonyos fokig az ezerháromszáz világ legbefolyásosabb asszonyának számított, de ez nem jelentett gyógyírt az álmatlanságára.

Saba mocorgott álmában, és érthetetlenül motyogott valamit. Dobos a férfi hátára tette a kezét, végigsimította a gerincét; nem igazán tudta eldönteni, megnyugtatni akarja-e, hogy újra békésen aludjon, vagy felébreszteni. Saba az elsőt választotta, és belefúrta magát a zselébe, ahogy az állatok tették a fészkükben időtlen idők óta, már jóval azelőtt, hogy az ember önhitt hörcsögként igyekezett kitérni a dinoszauruszok útjából.

Dobos elmosolyodott a sötétben, és próbálta elhessegetni a csalódottságot. Pisilnie kellett, de ha most felkel, azzal biztosan felébreszti Sabát, és emiatt rosszul érezné magát. Ehelyett szenvedhet még egy keveset. A Nép Otthona úgy mormogott körülötte, mint ami örül, hogy viszontlátja.

Bizonyos szempontokból immár nem volt otthona. Azóta, hogy elfogadta az elnöki kinevezést. A Medina igazgatási szintjéhez közeli szállás. Saba hajójának, a Malaclypse-nek a kapitányi kabinja. Egykor régen, mielőtt a Szállítószövetség vezetője lett, ezt a kettőt elégnek érezte. Most viszont több hely állt a rendelkezésére, mint amennyit valaha látni fog. Akár egy szétvagdalt és fényévnyi távolságokban elszórt palota. A Medina Állomás, a Ganymedes, a Ceres, a Pallas, a Iapetus, az Europa. A Vanderpoele, amelyet bármikor igénybe vehetett, amíg ebben a tisztségben maradt. A TL5-ön kabint tartott fenn neki, ahogy minden transzferállomáson, amelyet megépítettek. Ezekhez jött hozzá az övbéliek birodalmának gerincét alkotó három űrváros: a Függetlenség, az Átjáró Őre és a Nép Otthona.

Nyugalmi állapotban a Nép Otthonának központi magja tolóerő nélkül repült, hetvenfedélzetnyi állandó létesítmény és infrastruktúra viselte köpönyegként a forgódobegységet. Az egyik végén helyezkedett el a dokk, a másikon a hajtómű. A mágnesvasutakénál sokszorta erősebb mágneses mezők gondoskodtak a mag és a dobszintek elkülönítéséről, és korrigáltak, amikor a dob felpörgött, tartották egy helyben a magállomást, miközben a test a tolóerő biztosította gravitációról perdületire váltott át. A dobban lévő szobákat és folyosókat elmozdíthatóvá alakították ki, a padlók mindig derékszöget zártak be a tolóerő irányvektorával, nyugalmi állapotban pedig az emberek lába a csillagok irányába mutatott lefelé, állandó egytized g mellett. Ami éppen elegendő ahhoz, hogy egyértelmű legyen a le és a fel iránya, mégis kellően enyhe a súlytalansághoz szokottak számára. Nem hajó volt, hanem város, amelynek még sosem kellett elviselnie gravitációs kutat.

Saba még mindig csukott szemmel ásított és nyújtózott egyet. Dobos megsimogatta a férfi drótkefeszerű haját, de ezúttal egy kissé határozottabban. Saba szeme felnyílt, egy pillanatra felvillant, aztán rögtön el is tűnt gonosz kis félmosolya.

– Már fent vagy? – kérdezte Dobos, amennyire lehetett, halkan, valójában azonban azt szerette volna, ha a férfi igennel válaszol.

– Igen.

– Hála az égnek – válaszolta Dobos, majd lekászálódott az ülésről, és kiment a fejhez. Mire visszaért, Saba már pucéran állt a kis teaautomata mellett, amelyet az elnök kizárólagos használatára állítottak be. Saba immár csaknem egy évtizede élt Dobossal, és ugyan a korral kissé megereszkedett a hasa és kikerekedett az arca, még mindig csinos férfinak számított. Néha, amikor így látta Sabát, Dobos elgondolkodott, vajon ő is ugyanilyen szépen öregedett-e. Remélte, hogy igen, vagy ha mégsem, Saba nem vette észre.

– Újabb csodás reggel a hatalom legfelső köreiben? – köszöntötte

Saba.

– Délelőtt költségvetési meghallgatások, délután kereskedelmi jóváhagyás. És Carrie Fisk meg az ő rohadt Bolygótársulása.

– És fiskális finomítások – mosolyodott el Saba, és odafordult hozzá, hogy átnyújtsa neki az ivógumó teát. Amennyit a Nép Otthona tolóerő nélkül repült, akár földi bögrét is használhatott volna. De ilyesmi szóba sem jöhetett nála. – Mi a csuda ez a Bolygótársulás?

– Ez a nagy kérdés, nemde? – válaszolta Dobos. – Pillanatnyilag pár tucat kolónia, amelyek úgy vélik, hogy inkább odafigyelek rájuk, ha egy hangon szólnak hozzám.

– És jól gondolják?

Elvett magának is egy ivógumót, és nekitámaszkodott a falnak. Furcsa intenzitással szokott figyelni. Nemcsak a szeme tette őt jóképűvé. Dobos elhelyezkedett az ülésben, és összevont szemöldökkel meredt maga elé a semmibe és általában mindenre.

– Igen – bökte ki végül.

– Neked pedig nem tetszik?

– Nincsenek ellenérzéseim – felelte Dobos, és ivott egy kortyot a teájából. A mézzel ízesített zöld teát parányit melegnek találta. – Sanjrani ideje óta működnek ilyen vagy olyan formában. Mindeddig kizárólag szigorúan megfogalmazott sajtóközleményekkel és hangzatos politikai lózungokkal álltak elő.

– És most?

– Szigorúan megfogalmazott sajtóközlemények és hangzatos lózungok, elvétve megbeszélések – válaszolta Dobos. – De valójában ez semmit sem jelent. Régebben nem szorítottam be őket a napirendembe. Úgy tűnik, most megteszem.

– Na és a Szabadbirtok?

– Inkább az Auberon a gond. Azt rebesgetik, hogy eredményeket sikerült elérniük egy egyetemes polipeptidlánc-előállító fejlesztésében.

– És egy laikusnak elmagyarázva ez mit jelent?

Egy olyan szerkezetről beszéltek, amelynek az egyik végébe beleöntötték a szétszórt bolygók bioszfériájában előállított mérgező, fogyasztásra alkalmatlan levest, a másikon pedig olyasmi jött ki, amit az emberiség megehetett. Ami annyit tett, hogy az elkövetkező tíz-tizenöt évben vége szakad a Sol rendszer termőtalajra és gazdasági szubsztrátumra vonatkozó monopóliumának. Vagyis az Auberon lesz a következő szuperhatalom az emberi diaszpóra messze nyúló útjain, hacsak a Föld és

a Mars ki nem küldi a hadiflottáját a kapukon, és ki nem robbantja az első csillagközi háborút.

Feltéve persze, hogy az áttörés nem bizonyul porhintésnek, amit Dobos egyelőre nem akart kizárni. Ahogy mondani szokták, minden nagy nemzetet egy pengével és egy hazugsággal alapítottak.

– Nem szabad beszélnem róla – válaszolta végül. – Ne haragudj. Nem kellett volna megemlítenem.

Saba arcvonásai egy pillanatra megkeményedtek, aztán a férfi egy mosollyal elnyomta a szigort. Utálta, amikor Dobos kizárta valamiből, de a nő bármennyire megbízott benne – bármennyire tisztának találta is a férfit a szövetség biztonsági részlege –, Saba nem tartozott bele

a hatalmi láncba. Dobos élete túl nagy részében hajtatott végre biztonsági előírásokat ahhoz, hogy most ne törődjön velük.

– A lényeg az – folytatta a nő, és próbált eleget elárulni ahhoz, hogy enyhítsen a férfi sértettségén, miközben semmi kompromittálót nem ad ki –, hogy a Szabadbirtok egyebek mellett figyelmeztetés az Auberonnak, hogy ne pimaszkodjanak túl sokat, Carrie Fisk és a Bolygótársulás pedig azt igyekszik kiszimatolni, kínál-e bármilyen lehetőséget ez nekik. Például azt próbálják kipuhatolni, meddig mehetnek el velem.

Saba bólintott, aztán Dobos kisebb megrökönyödésére öltözni kezdett.

– Vagyis még több ármánykodás folyik a palotában, savvy sa? – kérdezte.

– Alapvetően igen – szabadkozott Dobos, és rögtön meg is haragudott magára, amiért ezt tette, még ha csupán közvetve is.

Saba szinte előbb látta meg a nőben kitörni készülő vihart, mint hogy Dobosban tudatosodott volna a jelenléte. A férfi odalépett hozzá, letérdelt a lába elé, és Dobos ölébe hajtotta a fejét. Dobos köhintve nevetett, és megint megsimogatta Saba haját. A férfi nem őszintén hajtott fejet előtte, és Dobos tudta ezt. Ahogy Saba is. Ám hiába nem gondolta komolyan, ténylegesen megalázkodott előtte, és ez jelentett valamit.

– Maradhatnál még egy éjszakát – kérte Dobos.

– Nem lehet. Szabad emberként gondoskodnom kell a legénységemről, a rakományomról és a hírnevemről.

A hangját színező nevetés egy kissé tompított a kijelentés élén.

– Akkor mielőbb vissza kellene jönnöd – noszogatta a nő. – És felhagyhatnál azzal, hogy minden nővel összejössz a Medinán.

– Sohasem lennék hűtlen hozzád.

– Ó, persze, soha – válaszolta Dobos, de már ő is nevetett. Tisztában volt vele, hogy nem könnyű szeretni őt. Vagy együtt dolgozni vele. Nem sokan akadtak széles e világmindenségben, akik követni tudták a hangulatváltozásait, és Saba e kevesek közé tartozott. Sőt, mindenki másnál jobban ment neki.

A rendszer újra bambuszroppanást hallatott. Vaughn aznapi első kapcsolatkérése érkezett be. Hamarosan jönnek az eligazítások, megbeszélések és nem hivatalos tárgyalások azokkal, akiket Dobos kedvelt, akikben megbízott, vagy akikre szüksége volt, de egyszerre mindhárom sosem jött össze. Saba sóhaját inkább érezte, mint hallotta.

– Maradj! – kérlelte a férfit.

– Gyere velem!

– Szeretlek.

– Te amo, Camina – válaszolta Saba, és felegyenesedett. – És egy szemvillanás alatt megjárom a Medinát, hogy szinte észre sem veszed majd, hogy elmentem.

Megcsókolták egymást, Saba elindult, és a kabin hirtelen üresnek hatott. Akár egy harang belseje. A rendszer újabb kis pattanással jelzett.

– Öt perc, és ott vagyok – mondta Dobos.

– Igenis, asszonyom – válaszolta Vaughn.

Dobos felöltözött, rendbe rakta a frizuráját, és valamivel kevesebb mint negyedóra múlva megérkezett az irodába, de Vaughn nem rótta meg ezért.

– Mi a mai program? – kérdezte Dobos, amint Vaughn odanyújtotta neki a kis darás-szószos bögréjét.

A férfi tétovázását szinte észre sem lehetett venni. De csak szinte.

– Üzenet érkezett Holden kapitánytól a Rocinantéról.

– Foglalja össze!

A habozás ezúttal sokkal határozottabban megmutatkozott.

– Talán szerencsésebb lenne, ha megnézné.

A tárgyalóterem a Nép Otthona dobjának legkülső fedélzetén helyezkedett el. Az űrvárosban tapasztalható Coriolis-hatás mindennaposnak számított mindenki számára, aki valaha elidőzött valamelyik gyűrűállomáson, a kívülállók azonban, akik korábban kizárólag a tömeget és

a gyorsulási nehézkedést ismerték, még mindig idegesítőnek találták.

A falak gyöngyházfényű szürke színben vibráltak, a közvetlenül a fedélzethez csavarozott asztal titánlapját aranysárga bambuszburkolat fedte. Dobos az asztalfőn foglalt helyet tajtékozva. A körötte ülők többsége – Emily Santos-Baca, Ahmed McCahill, Taryn Hong, valamint a vezetőség és a költségvetési bizottság tagjai – elég jól ismerték őt ahhoz, hogy felmérjék, milyen hangulatban van, és óvatosan bánjanak vele.

A beszámolót elővezető szerencsétlen férfi még sosem találkozott vele.

– Prioritások kérdése volt – magyarázta a férfi. Fayez Okoye-Sarkisnak hívták, és valamilyen nem egyetemi civil csoport nevében beszélt, amely tudományos kutatásokhoz kért engedélyt. A Chernev Intézetet képviselte, amely a Ganymedesen és a Lunán működött. – Az elmúlt évtizedekben, voltaképp a Földet ért támadás óta a kutatások jelentős, igen jelentős része a terményhozam és az infrastruktúra növelésére összpontosított. És többnyire a protomolekulát és a gyűrűállomást létrehozó technológiákon alapuló visszatervezésről beszélünk. Minden bolygón, amelyikre eljutottunk, találtunk tárgyi emlékeket és régi technológiákat.

– Igen – válaszolta Dobos. Ami alatt azt értette, hogy: Bökd már ki! Okoye-Sarkis úgy mosolygott, mint aki hozzászokott, hogy az emberek elbűvölőnek tartják.

– Amikor annak idején a feleségem egyetemre járt – folytatta –, a terepmunkája során rágcsálófajokat figyelt meg, amelyek alkalmazkodtak a magas sugárzási zónák életkörülményeihez. Régi reaktoroknál és maghasadásos tesztek helyszínein. Átalakultak, hogy beilleszkedhessenek

a célzatosan megalkotott környezetekbe. Amelyeket az ember hozott létre. Nos, most mi vettük át ezeknek a rágcsálóknak a szerepét. Mi alkalmazkodunk olyan terekhez és környezetekhez, amelyeket egy kipusztult faj vagy kipusztult fajok csoportja hagyott hátra, amelyik mindezt megalkotta. A technika terén tapasztalt változások mérhetetlenek, és csupán a kezdetnek ígérkeznek.

– Értem – mondta Dobos. Okoye-Sarkis ivott egy korty vizet az ivógumójából. A homlokán mélyülő ráncok arról árulkodtak, hogy tudja, Dobos nem igazán követi őt. Emiatt remélhetőleg rövidebbre fogja az előadását, átugorja az unalmas részeket, és eljut a mondanivalója lényegéhez, hogy Dobos nemet mondhasson rá, és folytathassa a munkáját.

– Rengeteget találgatták, miféle lények építhették meg mindazt, amire rátaláltunk. Hogy hozzánk hasonlóan tudatos egyének lehettek-e, vagy valamilyen csoportelme. Hogy egyetlen faj alkotott-e közösséget, vagy egymással kölcsönös kapcsolatban álló, együttműködő fajok sokasága. Hogy… és tudom, hogy ez furcsán hangzik… ugyanolyan viszonyban álltak-e az anyaggal, mint mi. Rengeteg nagyszerű gondolat született. Nagyszerű elméletek. Ami hiányzott, az a tesztelés. A Chernev Intézet a tudományos kutatás új generációjának élharcosa szeretne lenni. Hogy választ találjunk a gyűrűkapuk által megtestesített, legnehezebben megválaszolható kérdésekre. Ki vagy mi építette őket? Mi történt ezzel a fajjal a Phoebe útnak indítása és a Sol-kapu megalkotása között eltelt időben? Hagytak hátra feljegyzéseket, amelyeket lefordíthatunk és megérthetünk? Úgy hisszük, hogy valahol a kapuk másik oldalán vagy magukban a kapukban fellelhetünk valamit, ami egyfajta rosette-i kőként működhetne. Valamit, ami minden más felfedezést kontextusba helyez. A célunk, hogy kiterjesszük a jelenleg folyó munkát az anyagtudomány, a nagy-és kisenergiájú fizika, a biológia, a botanika, a geológia, sőt a tudományfilozófia terén.

Dobos hátradőlt a székében, félrebiccentette a fejét.

– Vagyis maga szerint az a gond, hogy nem elég gyors a fejlődés?

– Nos, úgy vélem, hogy gyorsabb és hatékonyabb a haladás, amikor…

– Mert nekem úgy tűnik – szakította félbe Dobos –, hogy már így is alig tudunk elboldogulni a megoldandó feladatokkal. Nem látom be, hogyan segíthetne nekünk még több növekedési fájdalom.

– Ez épp a növekedési fájdalmakat lenne hivatott enyhíteni – felelte a férfi. A választ olyan bizonyossággal és határozottsággal mondta ki, amit Dobos kénytelen volt szép teljesítményként elismerni. A krapek karizmatikus kis pöcs volt. Dobos belátta, miért őt küldték. A balján Emily Santos-Baca köszörülte meg a torkát oly módon, hogy az semmit sem jelentett, vagy ha mégis, akkor kifejezetten sokat. Dobos seggfejként viselkedett. Bár nehezére esett, elfojtotta a bosszúságát.

– Jogosnak tűnik – válaszolta. – És a szövetségnek mi lenne ebben

a szerepe?

– A Szállítószövetség többféle módon támogathatná az erőfeszítéseinket. Először is természetesen egy szerződéssel, amely engedélyezi az átkelést az intézet hajóinak. Fél tucat helyszínen ajánlottak terepmunka-lehetőséget, ahol az előzetes felmérések a legígéretesebbnek tűnnek. De előbb oda kell jutnunk.

Széles mosolyát felhívásnak szánta, hogy Dobos visszamosolyogjon.

– Észszerűnek hangzik – felelte Dobos. A mosoly határozatlanabbá fakult.

– A másik téma, amiről tárgyalni szeretnénk… a Szállítószövetség különleges helyzetet élvez. A munkánk gyümölcse éppúgy, ha nem még inkább hasznára válhat a szövetségnek, mint a rendszerben bárki másnak.

– És ezért azt szeretnék, ha finanszíroznánk a munkájukat – vonta le a következtetést Dobos. – Erre akart kilyukadni?

– Szerettem volna részletesebben előkészíteni a miért kérdését – felelte Okoye-Sarkis –, de igen.

– Nyilván tisztában vannak vele, hogy nem kormányzat vagyunk – vetette ellen Dobos. – Hanem szállítmányozási szövetség. Dolgokat juttatunk el egyik helyről a másikra, és védelmezzük az infrastruktúrát, amely lehetővé teszi számunkra ezt. Kutatási szerződésekkel nem foglalkozunk.

Okoye-Sarkis körbenézett az asztalnál ülőkön, szimpatizáló tekinteteket keresett. Talán talált is néhányat. Dobos tudta, hogy talán másképp reagált volna, ha egy nappal korábban terjesztik ezt elé. Holden Szabadbirtokról küldött üzenete viszont…

– Az intézet tiszteletben tartja ezt, asszonyom – válaszolta Okoye-Sarkis. – Egy rendkívül új elképzelésről beszélünk, amely mindenkinek nagy hasznára lehet. Itt hagyhatom a javasolt feladatok lebontását, ha ön vagy a beosztottjai közül bárki bele szeretne nézni.

– Rendben – egyezett bele Dobos.

– És az átkelési megegyezés. Nem szeretnék tolakodónak tűnni, de még csak most szedjük össze a támogatóinkat, és a díjak…

– Adja át a javaslatokat! A vezetőség majd átvizsgálja őket. Elfogadom, bármilyen döntést hoznak a szerződéses díjak csökkentéséről vagy elengedéséről.

– Köszönöm, elnök asszony. Ez csodálatos. Igazán köszönöm.

A tudós gyakorlatilag hajlongva távozott a teremből. Dobos kipipálta a délelőtti utolsó feladatot. A délutáni lista ugyanolyan hosszúnak és legalább ugyanennyire idegesítőnek tűnt. Santos-Baca elkapta a tekintetét, és kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Érdekes ajánlat. Nyilván élénk vita lesz róla – mondta, de úgy értette: Látom, megint lepasszoltál egy problémát a vezetőségnek.

– Fontos, hogy a vezetőség minden jelentős döntés meghozatalában részt vegyen – felelte Dobos, de úgy értette: Kapd be! Emily Santos-

Baca halkan elnevette magát, mire Dobos többé-kevésbé akarata ellenére elmosolyodott. De csupán pár másodpercig.

Végigszenvedte az üres csevegést, amely – akár valamiféle lepedék –

a megbeszéléseket megelőzte és követte, aztán amint tudott, visszament a saját irodájába. Vaughn vagy valamelyik embere egy tál gombás szójatésztát és egy pohár bort hagyott ott neki. Dobos a borral kezdte.

A képernyőn megnyitotta a teljes Sol-rendszer térképét. A bolygók, űrvárosok, állomások helyzetét. Az aszteroidákét, amelyek bonyolult keringési táncukban forogtak-pörögtek, ahol a rendszer földrajza a stabilitás foltjait hozta létre. Egy földi hóviharról készült képekre emlékeztetett. Dobos sosem látott még havat, hogy eldönthesse, mennyire pontos a hasonlat.

Kikapcsolta a legtöbb adatot, kellően leegyszerűsítette a képet ahhoz, hogy az emberi szem értelmezni tudja. Megkereste a Nép Otthonát

a Mars pályáján, de nem a bolygó közelében. Egy másik helyen, a gyűrűkapu közelében pedig a Függetlenséget. Beírt egy kérést, mire megjelent a Malaclypse – egyetlen élénksárga pont, amely látszólag a Nép Otthona felett helyezkedett el. Mintha a hajó el sem indult volna.

A méretarány hibája volt. A képen egymást fedő fények mostanra több százezer kilométerre távolodtak el egymástól. A Föld kerületének több mint a kétszerese választotta el őket, és a hajó minden másodperccel egyre messzebb került tőle. Mindössze annyi történt, hogy a Saba és közötte nyílt áthidalhatatlan távolság semminek tűnt az őket körülvevő mérhetetlen űrhöz képest. Itt, ebben a rendszerben és a kapuk mögötti összes többi rendszerben.

A hatalmas térség még egy űrben született nőnek is szédítőnek hatott. És úgy tűnt, mindenki azt várja el tőle, hogy igazgassa helyettük. Hogy az egészért ő vállalja a felelősséget, hogy úgy érezhessék: valaki, valahol irányít.

Sosem mondta volna ki, de valahol hiányzott neki a fiatalkorában ismert világ. Az Öv a KBSZ-t jelentette. A Föld és a Mars számított az ellenségnek. Akkoriban ez is szédítőnek hatott. Csupán az azután történtekhez viszonyítva tűnt mindez aprónak és kezelhetőnek. Nosztalgiát érzett a kor iránt, amely azzá tette, ami. Amely felvértezte az összes szükséges készséggel, aztán olyan hellyé változott, ahol gyakran úgy érezte magát, mint egy saját ruháiba bújt csaló.

A Rocinante több fényórányira járt tőlük a gyűrűk másik oldalán. Hagyományosabb útvonalakon fényévszázadokra lettek volna. Dobos úgy képzelte maga elé Holdent, mintha a kapitány az asztal túloldalán ült volna. Mély levegőt vett, lassan kiengedte, aztán beindította a felvételt.

– Holden kapitány! Megkaptam a jelentését a Szabadbirtokon kialakult helyzetről. Finoman fogalmazva az ön által javasolt megoldás nem kivitelezhető…

HATODIK FEJEZET: HOLDEN

– Finoman fogalmazva – közölte a képernyőn Dobos – az ön által javasolt megoldás nem kivitelezhető. Amit tesz, alapjaiban változtatná meg a szövetséget. Nem szokásunk börtönbe vetni senkit. Szállítószövetség vagyunk, nem rendőrség. Nincsenek börtöneink. Nincsenek elítéltjeink. Nincsenek bíróink. Szerződéseket kötünk. Ha valaki megszegi a szerződésben foglaltakat, kifogást emelünk. Aztán pénzbírságot és büntetést rovunk ki. Aztán, ha még továbbra sem állják a szavukat, nem játszunk velük tovább. Viszont senkit sem tartóztatunk le.

– Zabosnak tűnik – állapította meg Alex.

Holden megállította a lejátszást. A vezérlőfedélzet félhomályba borult, ahogy Alex szerette. A légvisszaforgató kattogott, a hajtómű a hajó csontjaiban duruzsolt, minden éppoly megszokott volt, akár a csend.

– Aha – ismerte el Holden. – Ez nem a vidám hangja, ugye?

Alex megvakarta a szakállát, és együttérzőn vállat vont.

– Szeretnél elvonulni valahová, hogy ott fejezd be?

Holden feloldotta a pillanatálljt, és Dobos újra megmozdult.

– Ezenkívül azt sem szokásunk hagyni, hogy a nyilvántartásunkban szereplő hajók kapitányai a szövetség egésze nevében hozzanak döntéseket arról, hogyan járnak el. A maga megoldása nem fog precedenst teremteni azt illetően, mit kell tennem, ha a többi rendszer úgy határoz, hogy megszegi a szabályokat. Azzal a megbízatással küldtem oda, hogy adjon át egy üzenetet. Nem azért, hogy tárgyaljon. Nem azért, hogy alkudozzon. Azért ment oda, mert fontos volt, hogy mindenki, aki figyeli, márpedig mindenki figyel, láthassa, mi történik, amikor valaki felrúgja

a Szállítószövetséggel megkötött szerződés feltételeit.

– Vagyis színjátéknak indult, aztán kivégzés lett belőle – válaszolta

a képernyőnek Holden. Nem mintha Dobos hallhatta volna. Dobos mégis elhallgatott egy pillanatra, leszegte a tekintetét, és összeszedte magát, mintha ez történt volna.

– A gondom most az – mondta –, hogyan orvosoljam a legkevesebb kárt okozva azt, amit tönkretett. Konzultálni fogok a vezetőséggel és

a jogi képviselőnkkel, és miután eldöntöttük, minek kell történnie, közlöm magával. Maga pedig megteszi. Remélem, hogy eléggé érthetően fogalmaztam ahhoz, hogy ne értse félre.

– Kezdem úgy érezni, hogy valójában nem kedvel engem – jegyezte meg Holden.

– Egy kicsit felhúzta magát – szólalt meg Alex. – A helyedben nem venném magamra.

– Addig is – folytatta Dobos – kérem, hogy folytassa az útját a Medinára Houston kormányzóval a fedélzeten. Gondoskodni fogok róla, hogy dokkoláskor valaki fogadja önöket. Akkor fel fog olvasni egy nyilatkozatot, amelyet összeállítok magának. Lehet, hogy bocsánatkérés lesz. Lehet, hogy a Szállítószövetség szabályainak tisztázása. Bármi lesz is, eljuttatom magához, mielőtt ideérne. És szóról szóra ezt fogja mondani. A puszta szavával nem alakíthatja olyanná a világot, amilyennek akarja. Mások is élnek itt. Legközelebb mutasson tiszteletet!

Az üzenet véget ért. Alex hosszan, lassan kifújta a visszatartott levegőt.

– Hát, lehet, hogy egy kicsit mégiscsak magadra kell venned – mondta, miközben Holden lezárta az üzenetet. A képernyőn újra a legördülő rendszerjelentések tűntek fel. Hajtómű-teljesítmény, környezetstabilitás, hulladékhő-kezelés. A Rocinante azzal foglalatoskodott, amihez a legjobban értett. Amit mindig csinált. Holden gyomrában csendben megmaradt a görcs. Nem tudta volna megmondani, hogy dühöt, csalódottságot, vagy valami mást érzett.

Alex megropogtatta az ujjait.

– Már megint úgy nézel – mondta.

– Dehogy – ellenkezett Holden. – Sehogy sem nézek.

– Van valami abban, amit Dobos mond. Rengeteg a kolónia. Ha mindegyikből behozzuk a rosszfiúkat… akkor feleslegesen kibővítjük a megbízatásunkat. Ha kijelentjük, hogy nem játszhatnak, ha nem hajlandók szépen játszani? Kemény, de nem változtat a Szállítószövetség mibenlétén, tudod.

– Sokkal kényelmesebb – ismerte el Holden, habár élesebb hangnemben, mint szerette volna. – Tényleg. Nem, komolyan értem. Megértem, hogy könnyebb úgy működtetni a szövetséget, ha minden arról szól, hogy ki szegte meg a szerződésben lefektetett szabályokat, és megtagadni tőlük a szolgáltatást… aztán pár évtized múlva, amikor a kolóniák már mind képesek ellátni önmagukat, lehet, hogy ez egészen enyhe büntetés lesz. De most még halálos ítélet.

– Meglehet – válaszolta Alex. – A Bara Gaon Komplexumról és az Auberonról úgy hallottam, hogy ők már…

– Most nem a Bara Gaon Komplexumról és az Auberonról beszélünk. Hanem a Szabadbirtokról. Ha három évig elszigeteljük őket, a kolónia összeomlik, ők pedig éhen halnak. Szóval igen, Dobos pillanatnyilag azt mondja, hogy meg kell ölnie őket. Csupán úgy fogalmaz, mintha ez az ő döntéseik természetes következménye lenne, nem a miénk.

– Hát igen – látta be végül Alex, de Holden még nem végzett. Visszafojthatatlanul buktak elő belőle a szavak.

– Nem szavaztak Dobosra – koppintott keményen a képernyőre. – Nem fellebbezhetik meg a döntését, és Dobos élet-halál uraként rendelkezik felettük. Magasabb színvonalat kellene képviselnie annál, mint hogy „mi a legkényelmesebb”. És a történelem során minden hadseregben, ha a parancsnok erkölcsbe ütköző parancsot adott, a katonák kötelessége volt megtagadni azt.

– Minden hadseregben?

– Minden jó hadseregben.

– Rendben – hagyta annyiban Alex. Aztán egy pillanat múlva hozzátette: – Minket sem választottak meg.

– Pontosan! Épp ezt akartam mondani.

– Oké.

– Akkor tehát egyetértünk?

– Igen. Egy kissé mégis úgy hangzik, mintha harcolnánk.

– Így van – dőlt hátra Holden. A présülése sziszegve elmozdult alatta. A gyomrát szorító görcs egyáltalán nem oldódott. Pedig komolyan remélte, hogy így lesz. – A francba.

– Szerinted megint ki fogja zárni őket? Újra érvénybe lépteti a karantént?

– Nem tudom – felelte Holden. – Viszont ha mégis erre készülne, valószínűleg visszavitetné velünk Houstont, hogy a barátaival együtt haljon meg. És nem igazán használ a politikai cirkusznak, ha a kedvenc nehézfegyverzetű naszádod kapitánya megtagadja a parancsodat. Ebben most engednie kell nekünk.

– Alighanem igazad lehet – ismerte el Alex. – A következő viszont érdekesnek ígérkezik.

– Bizony.

Egy darabig hallgattak. Holden tudta, hogy Alex mindjárt megszólal, mielőtt a pilóta száját elhagyták volna a szavak. A több évtizednyi összezártság és közös munka azt jelentette, hogy sosem kellett megkérni senkit, adja oda a sót, amikor a hajókonyhában üldögéltek. Ez is ehhez hasonlított.

– Ha gondolod, ordítozhatunk egy kicsit egymással.

– Köszönöm – válaszolta Holden. Alex bólintott. Felhívásnak szánta, és csak félig-meddig tréfából. Holden újra konzultált a gyomrával, aztán felhúzta magát, és megindult a lifthez. Alex nem kérdezett rá, hogy hova megy. Valószínűleg tudta.

A hajókonyhában még mindig ott lebegett a gyömbértea szelleme, amellyel Clarissa a gyomrát nyugtatta le, de Holden sem a nőt, sem Amost nem találta ott. Az ételautomata kijelezte a készletek szintjét, Holden pedig anélkül nyugtázta ezt, hogy ténylegesen odafigyelt volna. Hosszabb ideje élt a Rocinantén, mint bárhol másutt életében. Jobban ismerte a hajót, mint önmagát.

Ahogy a folyosón végigballagott a szobájukhoz, megpróbálta lerázni magáról a keserűséget és a haragot. A bűntudatot, amely a torkát szorítva tört elő. Ám tudta, hogy Naomi még így is észreveszi rajta.

Naomi a présülésben hevert, karját a szemén nyugtatva, ám nem lélegzett mélyen, ahogyan alvás közben szokott. A sziesztája már véget ért, vagy még el sem kezdődött. Elmosolyodott, és a szája körüli mély ráncok gyönyörűen mutattak.

– Mennyire vészes a helyzet? – kérdezte, mielőtt Holden elhúzhatta volna a karját.

A kapitány mély levegőt vett, aztán sziszegve szűrte ki a foga közt.

A görcs továbbra sem oldódott a gyomrában, de máshová vándorolt. Dühe lassanként valami súlyosabba ment át. Talán fájdalomba. Összefonta maga előtt a karját. Naomi odafordult felé. Pár éve jelentek meg az első ősz hajszálak a halántékánál, és egyre többet lehetett találni belőlük. A szeme körüli szarkalábakat az öregedésgátló gyógyszerek sem simíthatták ki. Holden ezeket is szépnek találta.

– Azt hiszem, ideje lenne valami másba kezdenünk – jelentett ki Holden. – Legalábbis nekem valami mással kellene foglalkoznom.

Naomi teljes testével feléje fordult, a présülés elmozdult, hogy igazodjon a helyzetéhez. Ha valamilyen viccet készült elsütni, hogy oldja a feszültséget, a szándék abban a pillanatban elenyészett, hogy a nő Holdenre nézett. Holden Naomi reakciójából leszűrte, hogy mennyire komolyan gondolta, amit mondott. Mennyire pocsékul nézett ki.

– Magyarázz el mindent sorjában! – kérte Naomi.

Holden elmondta a leglényegesebbeket – amit Dobos üzent, amiről Alexszel beszélgettek, amilyen következtetést levont ebből –, és minden szó, minden kifejezés után érezte, hogy a zavarodottság, amelyről nem is tudta, hogy hatalmába kerítette, lassanként tisztulni kezdett. Mindössze azzal, hogy elmondta Naominak, és tudta, hogy még ha nem

a megfelelő szavakat és gondolatokat használja is, a nő meg fogja érteni a mögöttük húzódó jelentést, és hagyja, hogy maga tisztázza ezeket.

A Holden gyomrát szorító görcs mégsem oldódott.

– Amikor kalózokra vadásztunk, el tudtam fogadni, hogy megadják magukat – mondta. – Még a Szabad Hadiflotta is letette volna a fegyvert, és letartóztattuk volna őket. Most viszont egy olyan bürokratikus rendszernek dolgozom, amelyik elvi megfontolásokból hajlandó embereket ölni. Nem a szabályok érvényesítőjének érzem magam, hanem hóhérnak, és… nem hiszem, hogy ez menne nekem.

Naomi odébb csusszant, helyet csinált Holdennek maga mellett a présülésben. Holden leheveredett mellé. Az ülés alkalmazkodott kettejük együttes tömegéhez. Naomi halk hangot adott ki, egyszerre hümmögött és sóhajtott.

– Tehát nehéz lenne elvégeznünk a ránk bízott feladatokat.

– Ezek a kolóniák most mind a Szállítószövetségtől függenek, és talán nem örökké. De amíg önellátóvá nem válnak, beleszólásuknak kellene lennie abba, hogy a szövetség miféle szabályokat hoz. Hogy hogyan érvényesíti azokat. Nem ők választották meg Dobost.

– Egyiküket sem ők választották meg. Sem Walkert, sem Sanjranit, sem Pát.

– A többiek senkivel sem szüntették be a kereskedést. Dobos viszont ezt teszi. És igen, tudom. Ha belegondolunk, valószínűleg elkerülhetetlen lehetett. Talán kész csoda, hogy eddig nem került sor ilyesmire. De most megtörtént, és…

– És amikor valami megváltozik, más is változni fog.

Egy hang szűrődött ki a hajókonyhából. Bobbie beszélt valakihez – Alexhez, Amoshoz vagy Clarissához. Holden nem hallotta a választ, de Bobbie nevetett rajta. Holden gyomra még erősebb görcsbe szorult.

– Kiadhatok egy sajtóközleményt – vetette fel, és a szavak mintha még jobban belepréselték volna a zselébe. – Egyértelművé tehetném az összes kolónia számára, hogy mire készült Dobos, és miért tartom helytelennek ezt. Megpróbálhatnék összekovácsolni valamilyen… nem is tudom, reformkoalíciót. Esetleg beszélhetnék a Bolygótársulással, hátha felvállalják az ügyet.

– Komoly ütközetre számíthatnál – jegyezte meg Naomi sem helyeslőn, sem helytelenítőn. Egyszerűen kijelentette, mert így volt igaz.

– Azt jelentené, hogy a Roci nem szállhat fel, vagy egy ideig egyetlen rendszerben kell maradnia. Még mindig jelentős a kereskedelem a Föld és a Mars között. A Ganymedesszel. A Ceresszel. Talán akad olyan kolónia, ahol kiépült már elegendő infrastruktúra, hogy megtaláljuk a helyünket benne. Vagy megteremtsük. Vagy elmondhatnám néhány embernek, mi folyik…

– Már tudják – vágott a szavába Naomi. – Dobos azért küldött ide minket, hogy üzenjen nekik. Eleve mindenki minket figyel. Egyetlen szavad sem maradt ki a hírekből és a kolóniákon működő vitaműsorokból.

– Akkor talán hagyhatnám, hogy valaki más álljon az élre ebben

a csatában – válaszolta Holden, és lehunyta a szemét. – Szerzünk néhány rendszeren belüli megbízást, és meglátjuk, mi lesz. Ez valóban fontos. De… nem is tudom. De túl fáradt vagyok. Túl fáradt ahhoz, hogy megvívjam ezt a harcot.

– Vagy?

Holden kinyitotta a szemét, átfordult az oldalára. Naomi félrebiccentette a fejét, ahogy olyankor szokta, amikor a haja mögé bújik, csakhogy most nem rejtőzött. A szája megfeszült. A tekintete találkozott Holdenéval.

– Emlékszel még arra, amikor megszereztük a Rocit? – kérdezte. – Menekültünk, hm, azt hiszem, mindenki elől. Ezzel a lopott hajóval repültünk. Megkérdezted, el akarjuk-e adni, hogy megosztozzunk a pénzen, és mindannyian fiatalon nyugállományba vonuljunk.

Holden halkan felnevetett magában.

– Akkoriban még sokkal többet ért.

– Annak idején a „nyugállomány” is sokkal többet jelentett – vágott vissza Naomi. Nem nevetett. – Mi van, ha ezt a döntést nem hozhatod meg mindenki helyett?

– Vagyis?

– Mindketten tudjuk, hogy Alex abból a pilótaülésből fog a másvilágra távozni. Bobbie otthon érzi magát itt. Clarissa enyhén szólva nem csattan ki az egészségtől. És nem is tudom, de ha úgy határoz, hogy kipróbál egy hivatásos ápolóintézetet a Ceresen vagy valahol, Amos esetleg vele tart.

Holden egy ideig emésztgette a gondolatot. Nem értette Amos és Clarissa kapcsolatát, mindössze annyit látott, hogy vad és plátói, és éveken át megmaradt. Ha szerelem volt, még sosem tapasztalta meg ezt a fajtáját, ugyanakkor semmi máshoz sem hasonlított. Elképzelte, hogy Amos még a Rocinantén él Clarissa nélkül. Korábban eszébe sem jutott a lehetőség. Lehangolónak tűnt.

– Igen, talán – ismerte el Holden. Majd szinte rögtön hozzátette: – Igen.

– Lassanként annyi idősek leszünk, mint Fred volt, amikor égetés közben agyvérzést kapott. Te pedig életed nagyobbik részében rákgyógyszereken éltél. Nem számít, mennyire hatásosak, ez megviseli a szervezetedet. Egy kissé törékenyebbé tesz. Vagyis mi a másik, amit tehetünk? Eladjuk a részesedésünket. Elmegyünk a Titanra, kiválasztunk egy üdülőt, és élvezzük a nyugállományban töltött éveinket.

Nem, gondolta Holden. Nem, sosem fogom itthagyni ezt a helyet és ezeket az embereket. Ez itt az otthonom, és nem számít, miféle veszélyekkel és fenyegetésekkel kell megküzdenünk, állni fogom a sarat. Ide tartozom. Mindannyian ide tartozunk.

A száján viszont az szaladt ki, hogy:

– Te jó ég, ez csodásan hangzik. Csináljuk ezt!

Naomi előredőlt, a homlokát ráncolta.

– Tényleg? Mert még fél tucat érvet tudok felhozni amellett, miért nem borzalmas ez az ötlet.

– Igen, ne felejtsd el őket! – válaszolta Holden. – Még hetekig folyton meg fogom gondolni magam. Ebben a pillanatban viszont el sem tudok képzelni annál csábítóbbat, mint hogy veled éljek egy kupola alatt a Titanon.

– Ettől nem éreznéd kevesebbnek magad?

– Dehogy.

– Nem éreznéd úgy, hogy cserben hagyod a világmindenséget, mivel nem vállalsz fel minden lehetséges küzdelmet? Mert egy ideje sokat gondolkozom ezen. Begyakoroltam néhány frappáns mondatot.

– Tartsd észben őket! – tanácsolta Holden. – Később még szükséged lesz rájuk. De pillanatnyilag vevő vagyok a dologra.

Naomi feszültsége felengedett. Holden még mindig ugyanazt a nőt látta maga előtt, akit a Canterburyn megismert. Az idő és a kor, a bánat és a derű ellopott valamennyit arca kerekségéből, a bőre kissé megereszkedett a nyakánál. Már nem voltak fiatalok. Lehet, csak akkor lehet megállapítani, hogy valaki valaha szép lehetett, miután önmagává érett. Holden odafordult felé, hogy megcsókolja…

…és lelebegett a présülésről.

A tolóerő hirtelen megszűnése miatt a mozdulat a kabinba lendítette őt, Holden lassan pörögve úszott a súlytalanságban. Önkéntelenül visszanyúlt a lábával, próbálta beakasztani az egyik fogódzkodóba, de

a hajó épp átfordult, ezért többször is próbálkoznia kellett, mire sikerült. Naomi már belekapaszkodott a présülés keretébe.

– Nos – szólalt meg Holden. – Úgy tűnik, Dobos meggondolta magát, és mégsem hagyja, hogy Houston a Medinára jöjjön. Ez elkeserítő.

– Viszont furcsa, hogy Alex nem figyelmeztetett minket előbb – jegyezte meg Naomi, aztán rákoppintott a rendszervezérlőjére. – Alex! Minden rendben?

– Épp titeket akartalak kérdezni – válaszolta a pilóta a hangszóróból. – Változott a terv?

Holden előhúzta zsebéből a kézi terminálját.

– Amos! Te fordítottad át a hajót?

– Helló, kapitány! – szólalt meg Amos tényleges hangja Holden mögött, ahogy a nagydarab férfi belebegett az ajtókeretbe. – Nem én voltam. Valami gond van?

Hideg futott végig Holden hátán, pedig a hőmérséklet nem változott. Naomi már a Roci rendszernaplóit és vezérlőrendszereit ellenőrizte, de Clarissa hangja már azelőtt megszólalt a hangszóróból, hogy találhatott volna valamit.

– Riasztást kaptam a légvisszaforgatókból – közölte, és vékonyka hangja a megszokottnál erősebbnek hatott. – Kézzel beírt parancsot kaptak a gépteremből, hogy csökkentsék nullára az oxigénkibocsátást, és nitrogénnel árasszák el a hajót.

– Ez rosszul hangzik – hümmögött Holden. – Nem lenne szerencsés ilyet tennünk.

– Korábban beépítettem egy utángyártott parancsfelülírót. Senki sem módosíthat a környezeti beállításaimon a hozzájárulásom nélkül – válaszolta Clarissa teljes nyugalommal, mintha nem azt akarta volna mondani, hogy: A paranoiám épp most mentette meg az életünket. – Szeretném tudni viszont, hogy mi folyik.

– A gépterem, a gépészműhely és a reaktor mind le lett zárva – felelte Naomi, miközben Holden számára követhetetlen sebességgel végiggörgetett a rendszerképernyőkön. – Azt hiszem, a hajtómű is leállt, de nem tudom…

Ám Holden már kifelé húzta magát a kabinból. Amos a folyosó falához simult, ahogy a kapitány elúszott mellette, majd megindult utána. Keresztül a hajókonyhán a liftig, aztán egy szinttel lejjebb. A szíve alig bírta a tempót, a pulzusa a dobhártyáján kalapált, de csak az adrenalin hatott. A félelem. Semmi probléma nem volt a levegővel.

Remélte, hogy igaz.

A hajóbörtön nem börtöncella volt, csupán az egyik legénységi kabint különítették el erre a feladatra, az ajtóvezérlést leválasztották a rendszerről, és belülről letiltották. Az évek során csaknem egy tucat fogoly töltött napokat, heteket, hónapokat odabent. Az ajtó most félig nyitva állt,

a vezérlőpanel vibrált, és hibaüzeneteket dobott fel. Holden óvatosan közelebb húzta magát – sarkok és ajtónyílások, ott szokták meglepni az embert –, de amikor odaért, már tudta, mit fog találni.

A kabin a lebegő törmeléktől eltekintve üresen állt. A szilánkosodásgátló szövet szalagokban lifegett. A matracból kiszakadt tömítésdarabok soha földet nem érő februári hópelyhekre emlékeztettek. Fényes csíkok jelezték a helyet, ahol a szekrényfiókot lefeszítették a görgőiről, és letépték a sín egy darabját. Egy fali képernyő lebegett a priccs mellett, és a fedetlen áramkörön jól látszott, hogyan zárták rövidre a zárakat.

A Szabadbirtok kormányzójának híre-hamva se volt.

– Hát – szólalt meg Amos. – Ez új.

HETEDIK FEJEZET: BOBBIE

Volt némi luxus az állandó gyorsítás keltette nehézkedésben. Az, hogy az embernek szorosan a vákuumvécéhez kellett illesztenie az alfelét, csupán egyike volt a megalázó helyzeteknek, amelyeket az űrutazás rákényszerített. Épp ezért méltányolni lehetett, ha a legénységi fejben egyszerűen ráülhetett a vécére, és egy pillanatra ellazíthatott, miközben elintézte az elintézendőket. Alaposabban belegondolva persze az sem számított túl méltóságteljesnek, hogy már ezt luxusnak lehetett érezni.

Bobbie épp a háta mögé nyúlt a válaszfalra szerelt törlőkendő-automatához, amikor minden előzetes figyelmeztetés nélkül megszűnt a gravitáció. Elforduló törzsének lendülete még mindig térdig lehúzott nadrággal a levegőbe repítette őt a vécéülésről. A Roci szerencsére azon nyomban bekapcsolta a vécé vákuumrendszerét, és megkímélte őt attól, hogy lebegő bélsarat kelljen kerülgetnie.

Miközben a derékszíját ráncigálva bukfencezett a levegőben, azt kiáltotta:

– Roci, azonnal kapcsold a hidat!

– Lökjed! – válaszolt szinte azonnal Alex. – Hol vagy…

– Még csak egy rohadt figyelmeztető lámpára se tellett? A fejben könnyítek magamon, erre egyszerre súlytalanságban kell felhúznom

a gatyámat.

– Nem én akartam így – védekezett Alex. – Úgy tűnik… Ah. Várj csak!

A rendszer egy másik csatornájából Naomi hangja szólalt meg. Alex! Minden rendben?

– Épp titeket akartalak kérdezni. Változott a terv? Naomi! Hm, Bobbie! Azt hiszem, van egy kis problémánk.

Mindössze Alex hanghordozását kellett hallania. Bobbie a válaszfalnak támasztotta az egyik lábát, a másikat beakasztotta egy fogantyúba, és felrántotta a nadrágját.

– Vettem – felelte az egykori tengerészgyalogos tompa, érzelemmentes hangján. – Indulok.

Holden és Amos épp belépett a hevenyészett hajóbörtön ajtaján, amikor odaért. A falból kifeszegetett képernyőt vizsgálgatták. A fogoly nem volt odabent.

– Mennyi ideje szabadulhatott ki? – kérdezte Bobbie, amint egyik kezét az ajtókeretnek támasztva megállította magát.

– A Roci csaknem egy órával ezelőtt adott ki először hibajelzéseket az ajtóból – fintorgott Amos. – Az én hibám, kapitány. Figyelnem kellett volna, de…

– Felejtsd el! – vágott a szavába Holden. – Csak ne hagyjuk, hogy még több kárt okozzon!

– Nyilván a gépteremben lehet, ha le tudta állítani a hajtóművet, és megfordította a hajót – állapította meg Bobbie.

– Ott lesz – értett egyet Holden. – Naomi igyekszik megakadályozni, hogy túl nagy galibát csináljon, de a távolból dolgozik, a fickó pedig meglepően jól ért a technikához.

– Lehetőségek? – érdeklődött Bobbie. Taktikai szempontból a helyzet nem tűnt optimálisnak. Ha a fogoly bezárkózott a gépterembe, és sikerült elszigetelnie a felette lévő gépészműhelyt is, akkor két ajtót kell átvágniuk vagy betörniük, hogy eljussanak hozzá. Még ha Naomi megoldja is, hogy átvegye az irányítást a vezérlőrendszeren, a reaktor fizikai közelsége olyan lehetőségeket kínált Houstonnak, amelyek nem álltak Naomi rendelkezésére. És Bobbie-nak egyáltalán nem tetszett, hogy élhetett velük.

Holden egy pillanatig a combján dobolt az ujjaival, amitől szinte észrevehetetlenül elfordult a súlytalanságban.

– Ha úgy érzi, nincs kiút, lehet, hogy bosszúból felrobbantja a reaktort – merengett Holden, és ezzel Bobbie gondolatainak is hangot adott. – Vagyis a hagyományos behatoláshoz csak végső esetben folyamodhatunk. Amos, ezt te fogod előkészíteni. Clarissa segítsen rövidre zárni

a gépészműhely ajtajának érzékelőjét, hogy Houston tudta nélkül leválaszthassátok. Aztán helyezzetek bányászati robbanótöltetet a gépterem ajtajára, és várjatok a jelemre!

– Értettem – felelte Amos, és ellökte magát a folyosó mentén. Már elő is vette a kézi terminálját, és beleszólt: – Kisbarack! Találkozunk

a gépészműhely zsilipajtajánál…

– Ha nem hatolok be, akkor… – kezdte Bobbie, de Holden egy intéssel elhallgattatta.

– Azt szeretném, ha a tatnál lévő szervizzsilipajtót használnád. Úgy bejuthatsz hátulról. Így nincs szükség a roppant kockázatos behatolásra.

– Okééé – húzta el a második szótagot Bobbie. – De az a bejárat nem használható, ha működik a hajtómű.

– Naomi majd gondoskodik róla, hogy kikapcsolva maradjon.

– És ha nem sikerül neki?

– Akkor megsülsz – bólintott Holden. – De itt versenyt futunk az idővel. Nem tudhatjuk, mennyi kell még ahhoz, hogy Houston úgy döntsön, tűzgömbbé válva meghalni romantikusabb, mint egy börtöncellában rohadni.

– Betsy nem fog beférni abba a szűk szervizalagútba.

– Bizony nem – értett egyet Holden. – Viszont még így is biztosra veszem, hogy szét tudod rúgni annak a fickónak a seggét.

– Efelől semmi kétségem.

– Akkor vedd fel a szkafanderedet, tengerészgyalogos! Kimész.

Bobbie nem sokat értett a hajószereléshez, azt azonban tudta, hogyan kell elfordítani egy csavarkulcsot, vagy hogyan húzzon egyenes vonalat a hegesztőpisztollyal. Az elmúlt két évtizedben, amióta a Rocinante lett az otthona, meglehetősen sok időt töltött a hajón kívül. Előfordult, hogy Amosszal, aki valamilyen okból, amelyet kizárólag ő értett, Babikának szólította őt, és aki olyankor is gyakran feltételezte róla, hogy tudja, mit csinál, amikor Bobbie-nak fogalma sem volt róla. Más alkalmakkor Clarissával, aki néha elfeledkezett magáról, és Robertának nevezte, és aki minden mozzanatot részletesen elmagyarázott, mintha egy technikai analfabétával lett volna dolga.

És jóformán anélkül, hogy tudatosodott volna benne, ők lettek a családja. Még mindig éltek vér szerinti testvérei, unokahúgai és unokaöccsei a Marson, de csak ritkán beszélt velük. És még ilyenkor is rögzített, egy lézernyalábbal az űrön át fellőtt üzeneteket cseréltek. Helyettük ott volt neki Amos, a morcos bátyuska, aki hagyta, hogy elszúrja a karbantartási feladatot, és csak kinevette őt, de később megjavította, és többé nem hozta fel a témát. És ott volt neki Clarissa, az idegesítő okostojás hugica, aki páncélként szabályokkal, eljárási listákkal és hivataloskodással burkolta be lényének törékeny magját.

Aztán Holden és Naomi, akik akaratlanul is a hajó szüleiként viselkedtek. Alex, a legjobb barát, akit valaha maga mellett tudhatott, és aki mellett – erre csupán nemrégiben jött rá – öreg napjait szándékozott leélni, habár még sosem látta meztelenül. Meglehetősen különös csapatba szeretett bele, fogadta el őket rokonként és törzsként, mégis így alakult, de Bobbie nem bánta.

És Payne Houston most őket fenyegette.

– Ezt elbasztad, öreg – mormolta magában, ahogy lebegve megállapodott a reaktorkamra kisegítő szerelvényfedő lapjánál. – Kurvára elbasztad.

– Megismételnéd? – szólalt meg halkan a fülében Alex. Bobbie rájött, hogy nyitva felejtette a csatornát, a hangerőt pedig levette, miközben lejutott a legénységi légzsiliptől a hajó tatjáig.

– Ne törődj vele – válaszolta, és megint feljebb tekerte a hangerőt. –

A helyemen vagyok.

– Visszakötlek a főcsatornára – jelentette be Alex, amire egyszerre fél tucat hang lihegett a fülébe.

– Jelentést kérek! – szólalt meg Holden.

– Gond nélkül átjutottunk a gépészműhely ajtaján, és Kisbarack szerint nem indítottunk be semmiféle riasztást. A robbanótöltet a helyére került. Csak szólnod kell – felelte Amos nyugodtan, kissé szórakozottan. Mintha csak a futballeredményeket olvasta volna fel.

– A Rocit diagnosztikai üzemmódra kapcsoltam, ezért a gépészeti konzolból érkező minden parancsot ellenőriztet velem – közölte Naomi hangja. – De ez nem tarthat soká. Houston bármikor nekiállhat, hogy

a régi módszerekkel tegyen tönkre dolgokat.

– Itt Draper. A kisegítő szerelvényfedő lapnál vagyok.

– Mennyi idő kell, miután kinyílt az ajtó?

Bobbie fejben átfutott az alaprajzon. A régi beidegződés még azokban az években ivódott belé, amikor az emberiség valaha volt legkeményebb hadseregének kiképzésén vett részt. Tervezz meg mindent alaposan, mielőtt behatolnál, mert amint záporozni kezdenek a golyók, már nem lesz időd gondolkodni. Csak mozogni és reagálni tudsz.

– Tizenöt másodperc lezárni a zsilipajtót. Pár másodperc átpréselni magam a reaktorburkolat mellett; elég szűkre szabott. Viszont jó harminc másodperc kell a légnyomás kiegyenlítéséhez, szóval ez fogja visszavenni a sebességet. Amint kiegyenlítődött a nyomás a kúszótérben, kevesebb mint öt másodperc alatt átjuthatok a belső zsilipajtón.

– Naomi! A következő nagyjából egy percben távol tudnád tartani

a vendégünket a vezérléstől, hogy ne süssük meg az egyetlen valamirevaló marsinkat?

– Hé, kapitány, ez övön aluli volt! – nevetett fel Alex. Bobbie egyszerre megnyugtatónak és ijesztőnek találta, hogy még egy ilyen pillanatban is képesek tréfálkozni.

– Bobbie! – szólalt meg halkan, de határozottan Naomi hangja. – Amíg életben vagyok, kizárt, hogy hozzáférjen a reaktorhoz.

– Értettem. Draper bevetésre kész, amint szóltok.

Holden egyszerűen annyit mondott, hogy:

– Oké.

A zsilipajtó vibrálni kezdett Bobbie szkafanderkesztyűjének tenyere alatt, ahogy Naomi beindította a nyitási folyamatot. Halvány párafelhő pöffent ki, amint a zsilipajtó hirtelen kinyílt. Bobbie behúzta magát, bepréselődött a belső hajótest és a Roci reaktormagjának külső burkolata közé. A zsilipajtó lassan bezárult mögötte.

– Houston kormányzó! – szólalt meg Holden a rádiócsatornán. –

A hajószintű hangosbemondót használom, hogy tudjam, biztosan hallja. Nem fogja veszélybe sodorni a pozícióját, ha legalább párbeszédet kezdünk a problémáról.

Bobbie áthúzta magát a reaktor íve mellett a belső zsilipajtóhoz.

A kezelőlapon pirosan világított a kulcs jelkép, a helyzet pedig NEGATÍV LÉGNYOMÁS-t jelzett. Bobbie sisakkijelzőjének időzítője szerint mindössze tíz másodperc telt el, így a külső zsilipajtó még be sem zárult teljesen. Majdnem negyven másodperce volt még hátra tehát addig, hogy Naomi kinyissa a belső zsilipajtót, ő pedig felrúgja Houston seggét

a hajó egyik felén, aztán le a másikon. Előhúzta a mellhevederéből a hátrasiklás nélküli pisztolyát, és még egyszer ellenőrizte a tárkijelzőt. Tíz önmeghajtású, nagy robbanóerejű gyalogsági lövedék lapult benne. Ha Houston rákényszeríti, hogy lelője, egy hónapig a vörös foltokat fogják tisztogatni.

Bobbie élete java részében hajókon szolgált. Nem ijedt meg egy kis takarítástól.

– Ne már, öreg! – nógatta a kormányzót Holden. – Ezen a ponton gyakorlatilag bármit megakadályozhatunk, amit tenne. Előbb-utóbb szüksége lesz néhány falatra.

Legnagyobb meglepetésére Houston hangja válaszolt.

– Dehogy. Megtaláltam a gépészük sörhűtőjét idelent. És egy nagy zacskó szezámmagos rudat. Jalapeño ízesítésűt. Egy kissé erős nekem, de azért finom.

– Jobb, ha eszébe sem jut meginni a sörömet – vetette oda a tőle megszokott hidegvérrel Amos.

– Akárhogy is, meg kell oldanunk a problémát – vágott közbe Holden. – Nem fogja tudni átvenni az irányítást a hajón, én pedig szeretném újra használatba venni. Hogyan juthatnánk valamiféle egyezségre?

Bobbie meghallotta a levegőrendszer első szisszenését a szkafanderén kívülről. A légnyomáskiegyenlítés lassan véget ért. A jobb kezébe fogta a pisztolyát, a ballal pedig megragadta az ajtót. Amint a jelzés zöldre vált, a teremben lesz azzal a seggfejjel.

– Nem tudom, mit teszünk – felelte a seggfej. – Igaza van. Nem tudom kijátszani a diagnosztikai rendszerzárat. Mellékesen ügyes húzás volt. Viszont azt hiszem, innen újra beindíthatom a reaktort, és ha megtalálom a megfelelő vezetékeket, összeomlaszthatom a palackot. Maguk is erre jutottak?

– Nos – kezdte Holden, de a belső zsilipajtó kijelzője ebben a pillanatban zöldre váltott, és Bobbie kitépte az ajtót.

A reaktor fő vezérlőrendszere balra lesz tőle, ahogy belép a fülkébe. Valószínűnek tűnt, hogy Houston ezt a munkaállomást használja, ezért ez lesz az első célpont. Ha elég erőteljesen ellöki magát, rakétaként fog kilőni a kis zsilipajtóból, gyorsan átperdül, és lábbal a szemközti válaszfalon landol. Onnan zavartalanul ráláthat a teljes gépészeti fedélzetre. Houston sehol sem bújhat el előle.

Bobbie megragadta a zsilipajtó peremét, és minden erejét beleadva

a terembe lendítette magát. Meg kellett…

Valami nekicsapódott a sisakja oldalának, és megforgatta őt a levegőben. Bobbie maga elé kapta a kezét, nehogy az arcával csapódjon neki a válaszfalnak, de csak félig-meddig járt sikerrel. A karja összecsuklott alatta, és érezte, hogy valami nedves forrósággal elszakad a vállában. Visszapattant a falról, és látta, hogy Houston a szervizzsilipajtó feletti válaszfalon áll bekapcsolt mágnesbakanccsal, és a kezében egy durván behorpadt, nehéz tűzoltókészüléket tart.

A pisztoly csodával határos módon Bobbie kezében maradt. Miközben lassan minden elsötétült előtte, Bobbie megpróbálta megcélozni

a férfit. Houston egyetlen erős rúgással ellökte magát a faltól, és mintha egy baseballütővel suhintott volna, rácsapott a marsi kezére. Bobbie érezte, hogy két ujja eltörik, a fegyver és a tűzoltókészülék pedig ellenkező irányban elrepült.

A fedélzet mintha hullámként közeledett volna feléjük. Bobbie egy pillanatra meglátta a mennyezet felé pörgő Houstont. Valahogy sikerült bekapcsolnia a kesztyűmágneseit, és elég hosszan lehúzta magát ahhoz, hogy a bakancsa a fedélzet lemezéhez csattanjon. Ha kézitusára kerül sor, helyzeti előnybe kell kerülnie, amihez ki kellett támaszkodnia. Szinte teljes teljesítményre állította a mágnesbakancsot, és figyelte, ahogy Houston megállapodik a mennyezeten.

Bobbie széttárta a karját, habár a bal vállában érzett nyilallásból ítélve úgy gondolta, annak aligha veszi majd hasznát. Jobb kezének törött ujjai pedig a birkózást és a bokszolást tették problémássá.

– Szerencséje, hogy szkafandert visel – szólalt meg Houston levegő után kapkodva. – Úgy behorpasztottam a sisakját, hogy anélkül szétloccsant volna az agya.

– Magának pedig az a szerencséje – válaszolta Bobbie –, hogy ezt a szkafandert viselem. Van másik is.

– Nos. Beszélgetünk még egy kicsit, vagy táncolunk végre?

– Már rázendítettek az én… – kezdte Bobbie, de Houston ekkor ellökte magát a plafonról, egyenesen felé. Bobbie számított erre. A másikat beszéltetni, miközben behúzol neki egyet, régi cselnek számított. Abban a pillanatban, hogy a férfi elhagyta a Bobbie felett elhelyezkedő válaszfalat, a marsi már csípőből balra is fordította a testét. Ahogy Houston elrepült mellette, Bobbie az arcába csapott a jobb könyökével.

Houston fogai ropogva csattantak össze, néhány tehát kicsorbult közülük, aztán a kormányzó teste átfordult, ahogy elsuhant Bobbie mellett, majd a falnak csapódott. Bobbie egy rúgással kikapcsolta a bakancsmágneseit, és odalendült hozzá, és a bal karjával hátulról szorosan átfogta a nyakát. Felesleges volt. Houston szeme befordult a fejébe, szétroncsolt szájából vérbuborékokat lehelt ki. Egy csapással elintézte. Mint annak idején.

– Ágyba parancsoltam a vendégünket – jelentette Bobbie a rádiócsatornán, aztán a kezelőpanelhez húzta Houstont, és kicsatolta a zsilipajtó zárait. – Amos, szedd le azt a bombát az ajtóról, mielőtt kinyitnám, oké?

Bobbie a hajókonyhában ült, bal karja felkötve, a jobb kezén gipsz, amit a hajó szénszálból rögtönzött neki. Holden vele szemben ült, az asztalon gőzölgő kávésbögréjét a könnyű 0,3 g tartotta a helyén, amellyel Alex repült.

– Na szóval – kezdte Holden, aztán egy pillanatra elhallgatott, hogy ráfújjon a kávéjára. – Úgy tűnik, a fickó valamivel többhöz ért, mint amit kinéztem belőle. Köszönöm, hogy megmentetted a hajómat.

– Igazából úgy érzem, az enyém is – válaszolta mosolyogva Bobbie. Holden mindig Holden maradt. Neki kellett felvállalnia minden rosszat, ami történt, és túlhangsúlyozni, mennyire hálás a jókért. Ez tette azzá, ami. Mindenkit önzetlen hősként tüntetett fel, mert ezt akarta látni az emberekben. Ugyanez okozta minden problémáját is az életben – a legtöbben nem azok voltak, akinek tudni szerette volna őket –, ez a mostani viszont kellemes pillanat volt. A hajó biztonságban. Senki se halt meg. Még Houston sem, habár ha valaki egy percig nem figyel Amosra, ez még változhat.

– Fura, hogy ezt mondod – mondta némi merengés után Holden. Épp eleget várt ki ahhoz, hogy Bobbie elfelejtse, mit is mondott pontosan. – Nem akarod megvásárolni tőlem a hajót?

– Arra… – kezdte Bobbie, de rögtön megakadt: – Várjunk csak, hogyan?

– Naomival azt fontolgatjuk, hogy meghúzzuk a kioldózsinórt, és katapultálunk. Évek óta csináljuk ezt. Ideje keresnünk valahol egy nyugodt helyet. Aztán meglátjuk, hogy tetszik a dolog.

Ez sokkal inkább mellbe vágta Bobbie-t, mint Houston bármelyik ütése. A fájdalom közvetlenül a bordák alól indult ki, aztán szétterjedt. Még nem tudta, hogy ez mit jelent.

– A legénységből mindenki más…? – hebegett Bobbie, de nem tudta befejezni a mondatot.

– Nem. Ahogy Naomi nemrég kifejtette nekem, Alex abból a pilótaülésből fog a másvilágra költözni. Bárki veszi meg a hajót, ezzel ki kell egyeznie. Amos helyett nem mondhatom meg, mit tervez, tudod, azután.

Azután. Úgy értette, azután, hogy Clarissa meghalt.

– A legtöbb pénzemet félretettem, de nem hinném, hogy ki tudnék fizetni egy nehézfegyverzetű naszádot – mondta végül Bobbie erőltetett könnyedséggel, tréfásnak próbálva feltüntetni a dolgot.

– Majd mi finanszírozzuk. Elhatodoljuk a közös számlát, a maradékot pedig részletekben fizetheted. Az eddigi díjaid alapján ez könnyűszerrel megoldható. Az új legénységet a saját bevételeidből fizeted. A Roci a tiéd.

– Miért az enyém? Miért nem Alexé?

– Mert senki más nincs a hajón, akinek teljesíteném a parancsait, márpedig nálam rosszabbat nem ismerek a parancsteljesítésben. Fantasztikus kapitány leszel, és megvéded a hajó hírnevét. Lehet, hogy furcsának találod, de számomra valamiért fontos ez.

Bobbie lenyelte a torkában hirtelen nőtt gombócot, és kihúzta magát. Legszívesebben persze vigyázzba vágta volna magát. A seregben szerzett beidegződések nehezen törlődnek, és amikor egy kapitány átadja valakinek a hajója parancsnokságát, az egyfajta szent megbízatással felér.

– Tényleg így van – felelte. – Inkább elviselném, hogy gázfelhővé robbanjunk szét, mint hagynám, hogy csorba essen a hajó jó hírén és becsületén.

– Tudom. Vagyis igent mondasz?

– Nem is tudom… – habozott Bobbie.

Holden bólintott, és megitta a kávéját, várta, hogy Bobbie befejezze.

– Nem tudom, milyen lenne a világmindenség, ha James Holden nem igyekezne mások megmentésére.

– Képzeld azt, hogy hirtelen mindenkinek minden sokkal simábban megy – válaszolta széles mosollyal Holden.

– Nem is tudom – ismételte meg Bobbie.

NYOLCADIK FEJEZET: SINGH

Singh álmában egy hatalmas űrhajó csarnokaiban bolyongott, amikor felébresztette őt íróasztala kommpaneljének berregése.

– Igen? – morogta rekedtes hangon, mielőtt kinyitotta volna a szemét. Semmi kivetnivalót nem lehetett találni abban, ha elszundít a kabinjában. Nem bújt ki semmiféle feladat alól. A hajója, a Közelgő Vihar próberepülése pedig napi tizenhat, néha akár tizennyolc óra munkát követelt meg tőle. Nem maradhatott hatékony vezető és tiszt, ha nem használt ki minden adódó lehetőséget egy kevés alvásra.

A lelke legmélyén valahogy mégsem szerette volna, ha a legénysége megtudja. Mintha azzal, hogy ugyanolyan biológiai szükségletei vannak, mint bármely más embernek, a gyengeségét ismerte volna el.

– Uram, hamarosan találkozunk A Förgeteg Mélyével – érkezett a válasz. Trina Pilau hadnagytól, a navigációs tiszttől. – Arra kért, hogy…

– Igen, igen, rendben. Indulok is – mondta Santiago, ahogy lehemperedett az üléséről, és egy intéssel felkapcsolta a világítást.

A kabinja egyben az irodájaként is szolgált, az admiralitás parancsait tartalmazó piros mappa pedig még mindig az íróasztalán hevert. Már nagyjából ötvenedszerre nézett át mindent, amikor elnyomta az álom. Azzal, hogy elöl hagyta, a művelet biztonságát veszélyeztette, és ezért alaposan megrótt volna egy alacsonyabb rangú tisztet. Miközben visszatette a dossziét a széfbe, utasította a cirkálót, hogy a magánhajónaplójába jegyezze fel a mulasztását. Így legalább megmarad a nyoma, és az elöljárói később eldönthetik, hogy szükség van-e további kivizsgálásra. Singh remélte, hogy nem kerül sor ilyesmire.

Egy pillanatot még szánt arra, hogy a magán-mellékhelyiségben megmossa az arcát. A hideg, szinte fagyos víz az állásával járó kiváltságok közé tartozott. Új egyenruhát vett fel. A kapitány mértékül szolgált

a tisztjeinek. Azt, hogy tiszta és frissen vasalt uniformisban jelentkezzenek szolgálatra, szakmai minimumként várta el tőlük, ezért neki is ehhez kellett tartania magát. Amikor úgy látta, elfogadható a megjelenése, kinyitotta a magánkabinját a hídtól elválasztó ajtót.

– Kapitány a hídon! – kiáltotta el magát az őrparancsnok. Amelyik tiszt nem ténylegesen a munkaállomásánál ült, felállt, és tisztelgett neki. Mintha még a makulátlanul ragyogóra fényesített pultok is tisztelettel adóztak volna, ha nem is az ember, de az általa képviselt hatalom iránt. A fal kékje passzolt a zászlóéhoz, a parancsnoki jelvényét – a három egymásba kapcsolódó háromszöget – pedig a felszínbe dolgozták bele. A látványa mélyről fakadó, szinte atavisztikus büszkeség töltötte el.

Az ő hajója. Az ő parancsnoksága. Az ő szolgálata.

– Tanaka ezredes itt van? – kérdezte Singh.

– Az ezredes eligazítást tart a magasabb rangú tisztjeinek, uram.

Bosszúsan vette tudomásul, éppannyira haragudott magára, mint az őrparancsnokra. Szeretett volna nyugodtan elbeszélgetni a nővel, mielőtt fogadja őt Trejo admirális. Nem hivatalos forrásokból úgy tudta, hogy Tanaka és Trejo régóta ismerték egymást, és szerette volna kikérdezni Tanakát a férfiról. De ezzel már elkésett.

– A kormányzás az öné – közölte Davenport, az első tisztje.

– Átvettem a kormányzást – válaszolta Singh kapitány, és leült a parancsnoki székbe.

– A Förgeteg leállította az égetést, és az érkezésünkre vár – jelentette

a repülésirányítási tisztje, majd kirakta a fő képernyőre a radartérképet. – A jelenlegi lassítás mellett huszonhárom perc múlva érjük el a dokkolási távolságot.

– Értettem – válaszolta Singh. – Kommunikáció, kérem, adja át üdvüzletemet Trejo admirálisnak, és kérjen tőle engedélyt, hogy összekapcsolódhassunk A Förgeteg Mélyével!

– Igenis, uram.

– Szeretném rendesen szemügyre venni – szólalt meg Davenport.

– Rendben, pillantsunk oda! – bólintott rá Singh.

Az igazat megvallva ugyanolyan kíváncsi volt. Természetesen mindannyian részletes eligazításban részesültek a Magnetár-osztályú csatacirkálókról, melyek közül a Förgeteg épült meg elsőként. A régi Proteus-osztályt nyugdíjazták, az új generációt pedig csak most állították csatasorba. Singh több tucat koncepciótervet és fényképet látott a készülő hajókról, hallotta a pletykákat a technológiákról, amelyekkel felszerelték őket. Most először nyílik alkalmuk arra, hogy szabad repülés közben, a saját elemében láthassák a Laconia leghatalmasabb hadihajóinak egyikét. – Érzékelők, nézzük meg közelebbről!

– Igenis, uram – felelte az érzékelővezérlésnél ülő tiszt, és a fő képernyő a radartérképről a közelgő hajó teleszkópos képére váltott.

Valaki halkan felszisszent. Még a flottánál csaknem egy évtizede szolgáló Davenport is önkéntelenül hátrébb lépett.

– Jóságos ég, ez hatalmas – mondta.

A Förgeteg Mélye egyike volt a Laconia körül keringő hajóépítő üzemből kikerülő, mindössze három Magnetár-osztályú hajónak. A Tájfun Szemét az otthoni flottának és magának a Laconiának a védelmére szánták. A Forgószél Zúgását még csak most növesztették a bolygó körül keringő földön kívüli összeszerelő rendszerek árbócai és gerendái köré. És noha a flotta immár több mint száz hajóból állt, a Magnetárok számítottak a messze legnagyobb méretűnek és erejűnek. A Közelgő Vihar, Singh saját hajója a Pulzár-osztályú gyors rombolók közé tartozott, és a kapitány biztosra vette, hogy a Viharból legalább tizenkettő elférne a nagyobb hajó testében.

A Pulzár-osztályú rombolókat magasra és vékonyra tervezték. Singh szemében szinte a régi földi hadihajók konstrukcióját idézték. A Förgeteg Mélye viszont masszív és zömök lett. Akár egy régen kihalt, bolygóméretű óriás egyetlen csigolyája. Ugyanolyan fakó is volt, mint a csont, még ott is, ahol az ívekre árnyék vetült.

Mint a Laconia körül keringő hajóépítő üzemben készült minden hajó, valami nem teljesen emberi érzetét keltette. Az érzékelőrendszerek, a pontvédelmi ágyúk, a sínágyúk és a rakétacsövek mind benne voltak, ám az öngyógyító lemezrétegek alá rejtve, így a hajó felszíne leginkább bőrre emlékeztetett. Ránövesztették, de nem eleven szövetként. Volt valami fraktális a geometriájában. Mint a molekuláris felépítés korlátait megmutató kristály magasabb szinten kibomló alakzatai.

Singh nem mondhatta magát a protomolekula és a belőle származó technológiák szakértőjének, mégis érzett valami hátborzongatót az olyan szerkezetek megépítésében, amelyeket részben egy évezredekkel ezelőtt elpusztult faj tervezett. Halottakkal együtt dolgozni soha meg nem válaszolható kérdéseket vetett fel. Miért pont ezeket a döntéseket hozta a hajóépítő rendszer? Miért ide érdemes elhelyezni a meghajtót, és nem oda, miért szimmetrikusak a belső, és kissé aszimmetrikusak

a külső rendszerek? Így hatékonyabb a konstrukció? Vagy így találták esztétikusabbnak rég elfeledett gazdáik? Nem lehetett biztos a válaszokban, és alighanem sosem lesz.

– A Förgeteg engedélyt adott – jelentette a kommunikációs tiszt.

– Automatikus irányítás bekapcsolva a dokkoláshoz – tette hozzá

a kormányos, és a fő képernyő a csatahajó teleszkópos képéről a Förgetegben végződő drótváz sorra váltott.

– Nos, jó – mosolyodott el Singh. Az admiralitás a Laconia egyik hipermodern hajóját bízta rá, amelyet komoly és céltudatos tisztekkel és legénységgel töltöttek fel. Első parancsnoki megbízatásán jobbat kérni sem tudott volna.

Az, hogy belőle és a hajójából a birodalmi lándzsa hegye lett, csupán hab volt a tortán.

– Trejo admirális üdvözletét küldi – közölte a kommunikációs tiszt. – Arra kéri, hogy vacsorázzon együtt vele a magánétkezőjében.

Singh az első tisztjéhez fordult.

– Maradjon a Viharon, és tartsa készenlétben a legénységet! Fogalmunk sincs, milyen fogadtatásban részesülünk a kapu másik oldalán, és előfordulhat, hogy azonnal bevetésre kerül sor.

– Igenis, kapitány.

– Készüljenek fel a dokkolásra! Az elülső legénységi légzsilipnél leszek. Mister Davenport, átadom a kormányzást.

A Förgeteg hadműveleti tisztje, Trejo admirális második helyettese várta őt a légzsilip túloldalán. Szigorúan véve ugyanolyan pozíciót töltöttek be a haditengerészetnél, de a hagyomány azt diktálta, hogy hajókapitányként Singhet kezeljék magasabb rangúként. A hadműveleti tiszt szalutált, és engedélyt adott neki, hogy a fedélzetre lépjen.

– Az admirális személyesen akarta fogadni – magyarázta a nő, miközben kivezette a légzsilipből, és átlebegtek egy rövid átjárón a lifthez.

A Förgeteg falai tejüveg táblákhoz hasonlítottak, és halvány kékes fénnyel parázslottak. Nagyban különböztek a Közelgő Vihar válaszfalaitól. – Viszont a kapuhoz ennyire közel nem szívesen hagyja ott a hidat.

– Fisher, igaz? Ha jól emlékszem, egy évvel alattam járt az akadémián.

– Igen – bólintott a nő. – Gépészeti szakirány. Mindenki úgy tartotta, hogy a logisztika gyorsabban eljuttat a parancsnokságig, én viszont egyszerűen imádok egzotikus technológiákkal dolgozni.

A nő megtorpant, és megérintette a vezérlőpanelt, hogy liftet hívjon. Miközben várakoztak, a válaszfalak kékje lüktetve sárgába ment át.

– Kapaszkodjon meg! – figyelmeztette Fisher, és az egyik közeli fogantyúra mutatott. – Mindjárt beindul a hajtómű.

Egy pillanattal később mindketten a fedélzethez lebegtek, Singh pedig érezte, ahogy egyre nő a súlya, míg el nem érték a fél g-s gyorsulást.

– Nem siettünk túlzottan – jegyezte meg Singh, mire a felvonó halkan pittyentett, és kinyílt az ajtó.

– Az admirális elővigyázatos ember.

– Dicséretre méltó tulajdonság – válaszolta Singh, miközben megindult felfelé a lift.

Trejo admirális alacsony, köpcös férfi volt, a szeme zöld, fekete haja erősen ritkult már. A Mars Mariner-völgyi régiójából származott, de szinte észre sem lehetett venni bármiféle akcentusát. Ezenkívül nála több érdemrenddel senki sem dicsekedhetett a laconiai hadseregben, és már

a kapuk megnyitása előtt kalózokra vadászott a Marsi Hadiflotta kötelékében. Az akadémián tananyag lett a hadászati megoldásaiból, és Singh úgy vélte, hogy joggal emlegetik katonai zseniként a karrierje kapcsán.

Singh arra számított, hogy egy admirális és flottaparancsnok magánétkezője nagyobb, fényűzőbb, mint amit ő használt a Közelgő Viharon. Kiderült, hogy az egész csak az egyik válaszfalról lehajtható asztal Trejo admirális valamivel tágasabb irodájában/kabinjában. Külső jegyeiben kizárólag azért különbözött, mert az egész hajó esztétikája eltért.

– Fiam! – köszönt Trejo, megvárta, hogy Singh viszonozza a tisztelgését, aztán megragadta és megszorongatta a kezét. – Végre minden darab a helyére került. Izgalmas időket élünk. Inkább leülnél, vagy vezesselek körbe?

– Admirális! – felelte Singh. – Ha körbevezetni készült, szívesen megnézném a hajót.

– Csodálatos, ugye? Hívj nyugodtan Antonnak! Négyszemközt felesleges hivataloskodni, márpedig az elkövetkező hónapokban rengeteget fogunk együtt dolgozni. Azt szeretném, ha úgy éreznéd, őszintén elmondhatod a véleményedet. Egy olyan tiszt, aki nem hajlandó megosztani velem a meglátásait, semmit sem ér nekem.

Mint amikor a főkonzul megengedte neki, hogy a katonai rangján szólítsa, és egy kis bensőségesség elfogadásával a megközelíthetőség és az összhang érzetét erősítette. Most, hogy másodszor tapasztalta meg ezt, tudatosodott benne, hogy tőle is ezt fogják elvárni.

– Köszönöm, uram, Anton. Igazán lekötelez.

– Akkor gyere velem! Túl nagy ahhoz, hogy egyszerre befogadjuk, de a legfontosabbakat meg tudom mutatni neked. – Trejo admirális egy rövid folyosón vezette oda őt egy lifthez, amelynek a Közelgő Viharénál szélesebb kialakítása és lekerekített sarkai valamiféle mélytengeri halra emlékeztették Singhet. – Felfrissítettem az ismereteimet az eddigi pályafutásodról.

– Sajnos a legtöbb olyan tiszthez hasonlóan, akiket a Laconiára település után képeztek ki, igen kevés a harctéri tapasztalatom.

Az admirális csak legyintett erre. Kinyílt a lift ajtaja, és ők óvatosan beléptek. A falakat borító szilánkosodásgátló burkolat finom bemélyedései pikkelyek érzetét keltették.

– Logisztikából osztályelső. Ehhez a pozícióhoz pontosan erre van szükség. Én viszont csak egy vén hadparancsnok vagyok. A táblázatoktól kiütéseket kapok.

A lift surrogva ereszkedett lefelé, mint amikor egyszerre milliónyi apró csapágy forog, vagy mintha egy nektármadár sziszegését utánozta volna. Singh tarkóján kissé felágaskodtak a szőrpihék. Volt valami félelmetes a Förgetegben. Mintha egy óriás állat szájában járt volna, arra várva, hogy megpillantsa a fogát.

– Igenis, uram – felelte. – Egészen határozott parancsot kaptam azt illetően…

Az admirális megint csak rálegyintett.

– Egy pillanatra felejtsd el a parancsokat! Foglalkozhatsz még eleget velük. Egyelőre egy kissé jobban meg szeretnélek ismerni. Van családod?

Erre is figyelnie kell majd. Duarte szintén felhozta a magánélet témáját. A laconiai vezérkar újabb titkos tanítása. Singh olvasta már, hogy

a parancsnoki struktúra a legfelül állóktól vette át a hangütését. Korábban még sosem látta ennyire egyértelműen érvényesülni ezt a gyakorlatban. Elgondolkodott, vajon erre játszottak-e rá. Hogy Duarte tudatosan adta-e tovább a tanítást Trejónak, ő pedig neki. Gyanította, hogy így lehet.

– Igen, uram. A feleségem nanotechnológus a Laconia City-i laboratóriumban. A genetikára szakosodott. Egy gyermekünk van. Elsa.

– Elsa. Nem szokványos név. Nagyon szép.

– A nagyanyámat hívták így. Nat… Natalia, a feleségem ragaszkodott hozzá.

A lift megállt. Az ajtó egy széles, kecsesen ívelt fedélzetre nyílt rá. Lépcsők nem voltak, de az enyhén hullámos fedélzet egyes munkaállomásokat a többiek fölé emelt. Jóformán véletlenszerűnek tűnt az elrendezés, amíg Singh észre nem vette, hogy a kapitány állomásáról egyszerre akadálytalanul rá lehet látni a hajó irányításával foglalkozó összes tisztre. A megoldás egyszerre volt elegáns és teljesen szokatlan.

A PH megpillantotta őket, és vigyázzba vágta magát, átadta a parancsnokságot, de Trejo egy intéssel visszarendelte a posztjára. Az admirális jelen volt, de nem azért, hogy átvegye az irányítást.

– Fontos a kapcsolat a múlttal – jegyezte meg Trejo, ahogy átballagtak az enyhén lejtő fedélzeten. – A folyamatosság. Tiszteljük mindazokat, akik előttünk jöttek, és reméljük, hogy akiket mi a világra hozunk, ugyanezt teszik majd velünk.

– Igenis, uram.

– Szólíts Antonnak, kérlek!

– Anton – engedett Singh, de tudta, hogy sosem fogja természetesnek és helyesnek érezni, hogy a keresztnevén szólítsa az admirálist. – Szinte sosem hívjuk Elsának.

– Akkor minek, ha nem Elsának? – kérdezte az admirális.

– Szörnyecskének. Szörnyecskének nevezzük.

Az admirális halkan elnevette magát.

– Egy másik nagyszülő után?

– Dehogy – felelte Singh, aztán megtorpant. Aggódott, hogy túl sokat árul el, de az admirális csak bámult rá, és várta a választ. – Nem igazán álltunk még készen, amikor Nat teherbe esett. Éppen a posztdoktori képzését fejezte be, én pedig két-három hónapos járőrszolgálatokra mentem a Cleo első tisztjeként.

– Soha senki nem áll készen erre – jelentette ki az admirális. – De ezt addig nem lehet tudni, amíg meg nem történt.

– Így igaz. Tehát amikor Elsa megszületett, egyszerűen visszakértem magam egy adminisztratív beosztásba, Nat pedig egy állandóbb kutatási feladatot vállalt el, és mindketten az új állásba igyekeztünk beilleszkedni, miközben egy igencsak kitartó egy hónapos csecsemő követelőzését kellett elviselnünk.

Trejo levezette őt a terem oldalán elkanyarodó rámpán. Blendeszerű zsilipajtók nyíltak szét a közeledtükre, és zárultak újra be, amint áthaladtak rajtuk. A fény egymástól egyenlő távolságra elhelyezett, de lekerekített és puha, hüvelyknyi falmélyedésekből áradt. Az organikus anyagot hadmérnöki megoldásokkal ötvözték.

– Ezért aztán teljesen kimerültünk – folytatta menet közben Singh. – És amikor egyik hajnalban, háromkor Elsa sírni kezdett, Nat odafordult felém, és azt mondta: „Az a kis szörnyeteg a sírba fog vinni.” És ennyi. Innentől Szörnyecske lett.

– De mosolyogva mondják ki, ugye?

– Igen – ismerte el Singh, és a kislánya arcára gondolt. – Igen, így igaz. És ezért vagyok itt.

– Ezért van itt, hm? Nem olyannak tűnik, aki önszántából eljönne

a családja nélkül.

– Fájni fog, hogy itthon kell hagynom őket a bevetés idejére. Legalább hónapok el fognak telni, mire utánam jöhetnek a Medina Állomásra. Valószínűleg inkább évek. De ha a lányomra egy olyan emberiséget hagyhatok, amilyet a főkonzul eltervezett, megéri majd. Egy békében, jólétben élő, együttműködő társadalomnál jobb örökséget elképzelni sem tudok.

– Egy igaz hívő – jegyezte meg az admirális, és Singhben egyszerre szégyenérzet áradt szét, amiért naivnak tűnhetett fel a férfi előtt. Ám aztán Trejo folytatta, és gúnynak nyomát sem lehetett kihallani a hangjából. – Ez csak az igaz hívőknek köszönhetően működhet.

– Igenis, uram – vágta rá. Aztán kijavította magát: – Anton.

Az admirális egy széles folyosóba vezette, amelynél tágasabbat Singh sosem látott még hajón. A Förgeteget nem más hajók szűkössége jellemezte, a kötött konstrukció, hogy minden felesleges kilogrammtól megszabaduljanak, hogy semennyi helyet ne hagyjanak kihasználatlanul. Ez a hajó a falai alakjával követelte magának a hatalmat. Singh némi áhítattal nézte. Ahogy sejtése szerint elvárták tőle.

Két tengerészkadét ült az egyik asztalnál, nevetgéltek és flörtöltek, amíg meg nem pillantották Trejót. Az öregember összevonta a szemöldökét, a két kadét pedig tisztelgett neki, és eliszkoltak a dolgukra. Singh rájött, hogy senki egyetlen szót sem szólt hozzájuk azóta, hogy kiléptek az admirális kabinjából. A hajószemle megtervezetlennek tűnhetett, ugyanakkor személyesnek szánták.

Aztán ugyanabban a hangnemben, ahogy valaki a pontos időt kérdezi meg, az admirális arra kérte:

– Magyarázza el nekem, miféle taktikai és logisztikai problémákat vet fel a Medina kézben tartása.

Singh egy kissé jobban kihúzta magát. A családról folyó könnyed társalgásnak vége. Ideje a munkára koncentrálni. Egy kissé feljebb húzta

a zubbonya ujját, hogy lehúzhassa a csuklójáról a monitort, aztán kisimította a képernyőt az imént felszabadult asztalon. Megnyitotta az eligazítást. Hetek óta készítgette, és hirtelen eluralkodott rajta az észszerűtlen félelem, hogy valamilyen nyilvánvaló részletet kifelejtett, olyasmit, amiből kiderül az admirális előtt, hogy egyáltalán nem komoly és megbízható. Régi, jól ismert félelmet érzett, és tudta, hogyan hessegesse el.

A felszín felett a Medina dróthálós vázlata lebegett.

– A Medina Állomás – fogott hozzá Singh. – Feltéve, hogy a hírszerzés értesülései helytállók, ez ad otthont a bolygókoalíció több száz tagjának és az ő személyes beosztottjaiknak, beleértve a biztonsági szolgálatot is. Ha ehhez hozzáadjuk az állomás állandó személyzetét és legénységét, plusz az átutazóban itt megszálló szakszervezeti tagokat, óvatos becsléssel mindig legalább három-ötezer ember tartózkodik az állomáson.

A magam részéről megdupláznám ezt a számot.

– Feltéve, hogy a hírszerzés értesülései helytállók?

– A passzív megfigyelés, hiába végzik éveken át, mindig több hibalehetőséget rejt magában, mint az aktív vizsgálat. A kapuk felszíni interferenciája pedig még egy szinttel növeli a hibahatárokat – felelte Singh.

Az admirális mordult egyet, és intett, hogy folytassa. Singh elforgatta az állomás térbeli ábráját, a külső függesztési pontokat pedig piros színnel emelte ki.

– Magát az állomást felszerelték valamennyi védelemmel. A rakétaelhárítást szolgáló PVÁ-hálózat veszi körbe az állomást, emellett egy torpedókilövő sértetlen és működőképes maradt még a Behemót idejéből. Nyolc sínágyú, automata újratöltő rendszer, és becslésünk szerint összesen negyven rakéta.

– Nukleáris töltettel? – kérdezte az admirális.

– Szinte biztosan nem. A manőverezési képességek hiánya és a gyűrűcsomópont szűkössége miatt a nagy erejű fegyverek önmagára az állomásra is veszélyt jelentenének.

Singh állított a képen, és a csomóponti állomásra fókuszált, arra a több kilométer átmérőjű tökéletes körre, amely a kapuhálózat kellős közepén helyezkedett el. A legtisztább és legaktívabb földön kívüli tárgyi emlék, amelyről tudott. A gömb felszínére hat óriási elforgatható sínágyú volt felszerelve.

– Az állomás elsődleges védelmét egy elaggott sínágyúhálózat biztosítja, amelyet még Marco Inaros emberei szereltek fel, majd bénítottak meg az Inaros szakadár csoportjával folytatott utolsó összecsapásban. Az ágyúkat úgy helyezték el, hogy egyszerre legalább hárommal, de akár öttel is tüzelhetnek bármelyik gyűrűre. Mi terveztük őket még akkoriban, amikor fegyverekkel láttuk el a Szabad Hadiflottát. Régebbiek, elavultak már, de percenként harminc lövedékkel tüzelhetnek folyamatosan. Feltéve persze, hogy nem módosítottak rajtuk.

– A sínágyúk. A régi időkben, még a Földön ágyúkat állítottak fel, hogy a kikötőket lőhessék, amikor ellenséges hajók bukkantak fel. A szárazföldről védték a tengert. Megszabadultunk a szárazföldtől és a tengertől, a logika viszont ugyanaz maradt. Minél inkább változnak a dolgok, ugye?

– Igenis, uram.

– Mit gondolsz róluk? – érdeklődött Trejo.

– A konstrukció elegáns. És zseniális húzás volt az idegenek állomásán elhelyezni a védelmi üteget – felelte Singh. Érezte, hogy fojtogatni kezdi a szorongás. Vajon Trejo ezt a választ várta? – A sínágyúkat bárhol máshol fúvókákkal kellene kompenzálni. Az állomás nem mozdul el. Vagy talán elmozdul, de magával viszi az egész helyi környezetét. Bárhogy legyen is, nem kell idegeskedni Newton harmadik törvénye miatt. Amíg biztosított a muníció, bármelyik, vagy akár egyszerre több gyűrűből érkező támadást vissza képes verni. Őszintén szólva sajnálni fogom, hogy megsemmisül.

Trejo felsóhajtott.

– Nem fog gyorsan menni az újjáépítésük, ez igaz. De távlatosan kell gondolkoznunk. Még ha hónapokba telik is, hogy felszereljük és kipróbáljuk a helyére kerülő üteget, évszázadokig kitart majd. Bárcsak magunk el tudnánk foglalni a mostanit. De ez lesz a Förgeteg első célpontja, míg te kiiktatod az állomás védelmi rendszereit. Aztán behatolunk, és elfoglaljuk az állomást – magyarázta az admirális.

– Igenis, uram. Logisztikai szempontból amint megkaparintottuk az állomás védelmét és kiiktattuk a sínágyúhálózatot, a Közelgő Vihar tengerészgyalogosai, akiket Rinocérosz Speciális Csapatnak neveztünk el, percek alatt átvehetik az állomás műveleti irányítását. Amint mi tartjuk kézben a kommunikációs rendszert és a beléptetést a csomóponti űrbe, gyakorlatilag mind az ezerháromszáz bolygó kommunikációja és kereskedelme a kezünkben lesz.

– Te fogod irányítani a leszállást és a Medina Állomás átvételét. A speciális csapat felkészült?

– Igenis, admirális. Hónapok óta erre a feladatra gyakorlatoznak, és Tanaka ezredest jelöltem ki biztonsági főnöknek. Őt mindenki tiszteli.

– Tanaka jó választás. És a megfelelő személyek létfontosságúak – helyeselt Trejo. – Milyen problémákra számítasz?

– Kiszámíthatatlan a csomóponti űrbe belépő és onnan kilépő hajóforgalom. Felettébb valószínű, hogy lesz még néhány, védelemmel felszerelt hajó, amely nem csupán a hajtóműcsóvájával veheti fel a harcot. Az, hogy hány és milyen fegyverezettel, nem mondható meg biztosan, amíg át nem haladtunk a kapun. Ezenkívül a Medina Állomás évtizedek óta üzemel, ráadásul a feladata jelentősen eltér az eredeti rendeltetésétől.

A kezdeti konfigurációt illető ismereteink vészesen elavultak lesznek. Amikor átvesszük az uralmat, számolni kell némi ellenállással, habár ez csak elenyésző lehet. Ezután csak kooptálni és korszerűsíteni kell a létező infrastruktúrát, valamint összehangolni az újabb és a már jobban berendezkedett bolygók közötti ellátási láncokat. Beleértve a Sol-rendszert is.

– Aztán egy ideig íróasztal mögé kerülsz – tette hozzá az admirális. – Azt kell gondolnom, ez lesz a megbízatásod legnehezebb része. Hogy együttműködésre bírj ezerháromszáz civakodó gyereket.

– Duarte főkonzul írta a kormányzati kereskedelemszabályozási elméletekről szóló könyvet, amikor még a Marsi Hadiflottánál szolgált.

A mai napig ezt tanítják az akadémián. Kész vagyok rá, hogy szó szerint betartassam az új rendelkezéseket.

– Ebben biztos vagyok. Duarténak jó szeme van a tehetségekhez, és személyesen választott ki téged – felelte az admirális, aztán az előttük lebegő diagramokra mutatott. – És kétségkívül megcsináltad a házi feladatodat.

– Igenis, uram – vágta rá Singh, aztán megköszörülte a torkát. – Beszélhetek nyíltan, uram?

– Azt hiszem, ezzel kapcsolatban már egyértelművé tettem a véleményemet.

– Igenis, uram – felelte Singh, de a szorongása nem enyhült. – A tervünknek ebben a részében teljesen biztos vagyok. Inkább a Sol-rendszer miatt aggódom. A hírszerzés szerint a Föld–Mars Koalíció folyamatosan felújítja és bővíti a flottáját. Ami jelenleg minimum a háború előtti felkészültségi szinten áll. És noha nekünk újabbak a hajóink, az ő tisztikaruk azzal az előnnyel bír, hogy az elmúlt húsz évben legalább két nagy háborúban harcoltak. Összehasonlíthatatlanul több harctéri tapasztalatra támaszkodhatnak.

Az admirális megállt, és Singhre meredt. Élénkzöld szeme mintha

a bőre alá hatolt volna. Singh nem tudta megállapítani, a férfi elégedette, vagy csalódott benne. Amikor aztán elmosolyodott, a gesztus őszintének tűnt.

– A tapasztalat és a megszokott környezet valóban előnyt jelent, ebben igazad van. De azt hiszem, emiatt nem kellene túlságosan aggódnod – válaszolta az admirális. – A Förgeteget egyetlen, kizárólagos célra építették. Hogy mellette minden más haderő jelentéktelenné váljon a galaxisban.

KILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

A hajókonyhában ültek, ahogy mindig. Amos és Clarissa egymás mellett, Alex az asztal végében, vele szemben. Holden egy kissé távolabb, Naomi a többieknél közelebb húzódva a férfihoz. Bobbie érezte a torkában és a lábában duruzsoló szorongást, mintha bevetésre indult volna. Vagyis sokkal rosszabb volt annál, mert a vérontást pillanatnyi megnyugvás követte, most viszont nem számíthatott ilyesmire.

A vacsora – amivel már végeztek – fekete szósszal leöntött gombás tészta volt. De közben mindenki abbahagyta az evést, amikor Holden megköszörülte a torkát, és szólt, hogy bejelenteni készül valamit. Miután közölte a hírt, leginkább bánatosnak tűnt, amit azzal igyekezett palástolni, hogy számokról és üzletről beszélt. Áttekintette az elmúlt néhány évet és a következő esztendők terveit. Lemondásának indokait, és Naomiét is. Hogy Bobbie-t jelölte ki a helyére, és felsorolta a döntése mellett szóló érveit. A többiek szótlanul hallgatták, ahogy rátért az adásvétel részleteire. A tészta közben teljesen kihűlt, és a tányérjukba ragadt.

– Naomival eladjuk a részesedésünk egynegyedét – magyarázta –,

a maradékot pedig tíz év alatt kapjuk meg részletekben. Így meglehetősen szép summa marad a működtetési számlán. A részletfizetéshez mozgó skálát alkalmazunk, hogy ha véletlenül megszorulnátok, ne vihessünk csődbe benneteket, ha viszont jól megy az üzlet, korábban törleszthetitek a teljes összeget. Vagyis beépítettünk némi rugalmasságot.

Úgy gondolta, rendes velük. Hogy a hivatalos magyarázattal kevesebb fájdalmat okoz nekik. Talán igaza volt. Bobbie folyton körbepillantgatott a helyiségen, próbálta felmérni, hogyan fogadják a többiek. Alex vajon azért könyökölt az asztalra, mert felgyűlt benne az agresszió, vagy csak a háta fájt egy kicsit? Vajon Amos nyájas mosolya jelentett bármit is? Előfordult ilyen? Vajon belemennek? Ha nem, akkor mi lesz? A szorongás csípte, kaparta a gyomrát.

– Tehát – fejezte be Holden. – Legalábbis ez a javaslat. Tudom, hogy az ilyen döntésekről mindig szavaztunk, és ha van bármi, aminek valaki alaposabban utána szeretne nézni, vagy ellenjavallattal élne, vagy szeretne…

A csend a harangzúgásnál is hangosabban zengett. Bobbie ökölbe szorította a kezét, majd elernyesztette az ujjait. Ökölbe szorította, elernyesztette. Lehet, hogy az egész eleve elvetélt ötlet volt. Lehet, hogy inkább azt kellett volna…

Alex felsóhajtott.

– Nos. Nem mondhatom, hogy nem számítottam erre, egy kicsit mégis szomorú vagyok, hogy így történt.

Naomi mosolya szellemként sejlett fel, alig mozdult a szája, mégis félreérthetetlenül ott volt. Bobbie úgy érezte, lassan oldódni kezd a görcs

a gyomrában.

– Az pedig, hogy Bobbie kerül a parancsnoki székbe – folytatta Alex –, alig jelent majd változást. Már így is épp eleget utasítgat. Szóval persze. Nekem semmi kifogásom.

Holden félrebillentette a fejét, mint olyankor szokta, amikor meglepődik, és egy kicsit kínban érzi magát, Naomi pedig a férfi vállára tette

a kezét. A hosszú, bensőséges viszonyban együtt töltött évek öntudatlan gesztusai.

– Számítottál rá? – kérdezte Holden.

Alex vállat vont.

– Nem mintha nehéz lenne belelátni a fejedbe. Egy ideje egyre feszültebben viselkedtél.

– Seggfej voltam, és észre sem vettem? – kérdezte félig-meddig tréfásan Holden.

– Szóltunk volna – felelte Amos. – De az elmúlt pár évben volt valami olyasmi, azt hiszem, mintha viszkettél volna, de nem akartad, hogy lássuk, mikor vakarózol.

– Átkozottul hosszú volt ez az utazás – tette hozzá Alex. – Ha annak idején még húsz évet aláírok a seregnél, már leszereltem volna.

– Ha a hadiflottátok kihúzta volna addig – jegyezte meg Amos.

– Csak annyit mondok, hogy egy szép menet bizony szép menet. Szeretlek benneteket, és pokolian hiányozni fogtok, de ha eljött az ideje valami újnak, akkor legyen.

Naomi mosolya most már kevésbé tűnt kétértelműnek. Holden pár centit hátrébb dőlt a padon. Bobbie úgy képzelte, hogy a legjobb esetben sírva megölelik majd egymást. A legrosszabban mérgesen vádaskodnak. Ez inkább megkönnyebbülésnek érződött, amit csak kissé árnyalt a szomorúság. Így volt… helyes.

Bobbie megköszörülte a torkát.

– Amikor visszaérünk a Medinára, új tagokat fogok keresni a legénységbe. Nem kell sietni, de tudnom kell majd, hogy kettőnél több ülést kell-e megtöltenem.

Alex halkan felnevetett.

– Az enyémet biztosan nem. Az egyetlen dolog, amire egyértelműen megtanított az élet, az, hogy érek-e valamit a pilótafülkén kívül. Ha elfogadsz, én maradok.

Bobbie még egy fokkal jobban megkönnyebbült.

– Remek.

Amos felé fordult.

Amos vállat vont.

– Minden holmim itt van.

– Rendben. Clarissa?

Claire leszegett tekintettel nézett maga elé. Az arca üresnek és a megszokottnál sápadtabbnak tűnt. Az asztal szélére rakta a kezét, tenyérrel lefelé, mintha a helyére akarná visszatolni. Mintha lett volna valami ott, amit visszatolhat. Mosolya erőltetett volt, de bólintott. Marad.

– Nos – vette át a szót Holden. – Hm. Akkor rendben. Vagyis… úgy értem, azt hiszem. Hacsak valaki nem akar még előhozakodni valamivel.

– Ehhez elég nehéz lenne bármit hozzátenni – jegyezte meg Naomi.

– Hát igen – ismerte el Holden –, de úgy értettem…

– Nekem támadt egy ötletem – állt fel Alex. – Visszamegyek a kabinomba, és lehozom a whiskyt, amit valamilyen különleges alkalomra tartogattam. Igyunk Holden és Nagata egészségére! Náluk jobb parancsnoki párost remélni sem merhet egy hajó.

Holden elfordította a tekintetét, a szeme könnytől csillogott, mégis mosolygott.

– Erre nem mondok nemet – válaszolta, aztán ő is felállt.

Alex odament hozzá, hogy megölelje, aztán Naomi mindkettejüket átnyalábolta hosszú karjával. Bobbie Amosra pillantott, és a hüvelykujjával hármójuk felé bökött. Nekünk is ezt kellene tennünk? Amos felegyenesedett, nehéz léptekkel odaballagott hozzájuk, Bobbie pedig követte. A Rocinante legénysége egy utolsó, hosszú ölelésben kapaszkodott össze. Néhány másodperccel később Bobbie még Clarissát is érezte, ahogy oldalról hozzásimul, egy röpke pillanatig finoman megérintette, akár egy lepke.

Hivatalosan semmi sem változott meg ezután. A tolóerő nélküli hosszú repülés, amely a Medina Állomás kapujához tartó és az azon átvivő fékező égetést megelőzte, a tervek szerint alakult. Houston mogorván és kényelmetlenül, de biztonságosan elzárva zsörtölődött a cellájában.

A feladataik és a beosztásuk, a szokásaik és a viselkedésük ugyanolyanok maradtak. Mindössze a jelentésük módosult. Ez lesz az utolsó közös útjuk. Bobbie úgy érezte, mintha valami elmozdult volna a testében.

James Holden kezdettől fogva furcsa figura volt. Még mielőtt Bobbie megismerte volna, Holden volt az, aki megrágalmazta a Marsot. Aztán az, aki megmentette. Abból ítélve, amit az emberiség nagyobbik darabkája gondolt róla, opportunista önimádó vagy a szólásszabadság bajnoka, a KBSZ vagy az EN bábja, vagy akár közveszélyes őrült is lehetett, akinek senki sem parancsolt. Annak idején, amikor a Rocinantéra került, Bobbie is így látta őt, méghozzá sokkal inkább, mint sejtette volna.

Azóta napról napra, néha óráról órára különült el egyre jobban az ember és a hírneve. James Holden, a Rocinante kapitánya nevével bűvészkedni lehetett. Az a Holden, akit ő ismert, túl sok kávét ivott, néha a legfurcsább dolgokért lelkesedett, és látszólag mintha csendben és szakadatlanul azon aggódott volna, hátha megszegi a saját hóbortos és kiszámíthatatlan erkölcsi normáit. A két változat úgy viszonyult egymáshoz, akár a test az árnyékához. Kapcsolódnak egymáshoz, igen. Mindegyik elválaszthatatlanul kötődik a másikhoz, igen. Mégsem ugyanaz a kettő.

És most továbblépni készült. Naomi pedig vele tart. Naomi elvesztésének gondolata szintén furcsának hatott, mégis más volt. Ő mindig az ellen harcolt, hogy valaki legyen a nagyvilágban, mindig hagyta, hogy

a szerelme kerüljön reflektorfénybe, és így neki ne kelljen. Amikor távozik, nem ugyanolyan mértékben változtat a történeten, amelyet az emberek a Rociról mesélnek, Bobbie mégis jobban érezni fogja a hiányát. Amennyire Holden a hajó nyilvános arcának számított, Naomi volt az a személy, akibe Bobbie a bizalmát vetette életük mindennapos, gyakorlatias kérdéseiben. Naomi bármit mondott, igazat szólt. És habár ez szigorúan véve nem fedte a valóságot, kellően közel állt hozzá, hogy Bobbie és a többiek magabiztosan támaszkodhassanak rá.

Miután távoznak, már semmi sem lesz ugyanaz. Bobbie átérezte az ebből fakadó szomorúságot. De meglepetésére az örömet is. Azon vette észre magát, hogy végzi a megszokott feladatát, a hajót járja, hogy százegyedszerre is ellenőrizze, amit már százszor ellenőrzött, feljegyezzen mindent, amivel valami gond lehet – a kelleténél hajszálnyival gyorsabban csökkenő gáznyomást, a láthatóan megviselt ajtónyílást, az elektromos csatlakozót, amelyet már rég ki kellett volna cserélni –, és másképp nézett magára a hajóra is. Most már az ő hajója volt. Amikor a présülésébe szíjazva felébredt, még a sötétség is másnak hatott.

Egykor tengerészgyalogos volt – mindig tengerészgyalogos marad, még azután is, hogy már nem illik hozzá a szerep. Azt, hogy most a Rocinante kapitánya lett, számára is váratlan módon helyesnek érezte. A lehetőség, hogy beülhet majd a kapitányi székbe, ugyanolyan veszélyérzettel és várakozással töltötte el, mint amikor réges-rég a motoros páncélját öltötte fel. Mintha a hajdani szkafandere változott volna az idővel – ugyanannyira, amennyire ő maga változott –, és hajóvá alakult volna. Megviselt volt, igaz. Elavult, mégis veszélyes. Ütött-kopott, de stabil. Nemcsak annak metaforája, akinek Bobbie tudta magát, hanem azé is, akivé válni akart.

Bobbie hitte, hogy a többieket – Alexet, Amost, Clarissát – valóban nem zavarta a váltás, ahogy állították. És korábban ennyiben is hagyta volna. Mielőtt az övé lett a hajó.

Most, hogy kapitány lesz belőle, meg kellett bizonyosodnia róla.

Amost a gépészműhelyben találta, ahol általában lenni szokott, a hálóra feltöltött tippeket böngészte, hogyan lehet a Rocihoz hasonló, vén nehézfegyverzetű hajókat üzemképes és biztonságos állapotban tartani. A fény egy pillanatra megcsillant a kurta ősz hajszálakon, amelyeket már pár napja nem borotvált le. Tolóerő nélkül haladtak, tartogatták a reakciós tömeget, Amos mégis a fedélzetnek támaszkodott, mint aki hirtelen változásra számít. Lehet, hogy valóban ilyesmire várt, ha csak megszokásból is. Vaskos, sebhelyes kezével kopogott a monitoron, témáról témára ugrott a csatorna ágmenüjében: szerkezeti javítások csipkelemezzel, túlszaporodás a mikroflóra-alapú légvisszaforgatókban, automatikusan igazodó energiahálózatok. Az ezernyi fejlesztést, amelyek mind a földön kívüli technológiák alapján születtek. Mindegyiket értette. Könnyen el lehetett feledkezni arról, miféle koncentráció és intelligencia rejlik Amos derűs erőszakossága mögött.

– Helló, melák – köszönt Bobbie, és az egyik kapaszkodót megmarkolva megállította magát.

– Helló, Babika kapitány – válaszolta Amos.

– Mi a helyzet?

Amos odapillantott rá.

– Egy kissé aggódom a burkolat miatt, amit még a stoddardi depóban rakattunk be a hajtómű mellé. Elég sokan tapasztaltak hámlást az abból a tételből származó lemezeknél, ha erős sugárzás érte azokat. Arra gondoltam, hogy amikor a Medinára értünk, kiszállnék, és vetnék rá egy pillantást. Nagyon nem örülnék, ha rétegekben lehámlana, pedig számítottunk rá.

– Az nagy szívás lenne – ismerte el Bobbie.

– A csipkeburkolat nagyszerű, amikor nagyszerű – fordult vissza a képernyőhöz Amos.

– Na és a többi? – érdeklődött Bobbie.

Amos vállat vont, egyik lapról a másikra pörgetett a csatornán.

– Az, aminek mondják, azt hiszem.

A csend megtelepedett köztük. Bobbie megvakarta a nyakát, a bőrön sikló körmök halk nesze minden más zajnál hangosabbnak hatott a teremben. Bobbie nem tudta, hogyan kérdezzen rá, hogy Amos nem bánja-e, hogy Holden és Naomi otthagyja őket.

– Nem bánod, hogy Holden és Naomi itt hagynak minket?

– Dehogy – vágta rá Amos. – Miért? Téged aggaszt?

– Egy kicsit – felelte Bobbie, és maga is meglepődött azon, hogy amit mondott, igaz. – Mármint tudom, hogy előbb sejtetted, mint Holdenben tudatosodott volna. Azt hiszem, ezzel mindannyian így voltunk. De hosszú évek óta velük repülsz.

– Igen, de leginkább amiatt szerettem Holdent, mert tudtam róla, hogy a legénység bármelyik tagját akár a saját testével is megvédi. Egészen biztos vagyok abban, hogy ezt te többször szó szerint is megtetted, vagyis ez nem változik – válaszolta pillanatnyi habozás után Amos. – Kisbarackhoz viszont benézhetnél.

– Gondolod?

– Aha – mondta Amos. És ennyi volt. Bobbie visszafelé kihúzta magát.

Clarissa a gyengélkedőn feküdt az egyik autodokiba beszíjazva. Csövek futottak a halkan duruzsoló gépezetből a nő oldalán lévő katéterbe, a vér kifolyt a vékony testből, aztán visszapumpálták ugyanoda. A bőre – színre akár a viaszgyertya – ráfeszült a járomcsontjára. Mégis elmosolyodott és intett, amikor Bobbie belebegett. Clarissa Maónál hozzáértőbb technikussal Bobbie nemigen dolgozott. Úgy sejtette, hogy a sovány nőt egyfajta düh és vad elszántság hajtotta. Azon igyekezett, hogy kordában tartson valamilyen mélyebb sötétséget. Bobbie megértette az efféle indíttatást.

– Nehéz időszak? – kérdezte Bobbie, és a fejével a vérrel telt csövek felé bökött.

– Semmi komoly – felelte Clarissa. – Holnap újra talpon leszek. Ígérem.

– Felesleges sietni – nyugtatta Bobbie. – Minden a legnagyobb rendben megy.

– Tudom. Csak…

Bobbie megropogtatta az ujjait. Az autodoki jelzett magának, és hosszasan leszívta Clarissa vérét.

– Akartál valamit? – kérdezte, és Bobbie szemébe nézett. – Mondd csak nyugodtan!

– Még nem vagyok a kapitányod – vágott bele Bobbie. – De az leszek. – Először mondta ki a szavakat. Jó érzéssel töltötték el, ezért megismételte. – Az leszek. És így gondoskodnom kell rólad. Arról, hogy jól legyél.

Évek óta nem jutott eszébe a csapata. A régi csapata. Hillman. Gourab. Travis. Sa’id. Az ezt megelőző utolsó parancsnoki megbízása. Egy pillanatra megjelentek előtte a társai, láthatatlanul és némán, mégis ugyanúgy jelen voltak, mint Clarissa. Bobbie visszanyelte a mosolyát. Igen. Mindvégig ide próbált visszajutni hosszú éveken át. Ezért tartotta fontosnak, hogy most jól csinálja.

– És ha gondoskodnom kell arról, hogy jól legyél – folytatta –, akkor beszélnünk kell.

– Rendben.

– Ezek a régi implantátumok. A helyzet romlani fog, ahelyett, hogy javulna – jelentette ki Bobbie.

– Tudom – válaszolta Clarissa. – Kivetetném őket, ha azzal nem ölöm meg még hamarabb magam.

Elmosolyodott, Bobbie-t is mosolyra ösztökélte. Amolyan tréfának tüntette fel az igazságot.

– Amikor a Medinára érünk, új tagokkal kell kipótolnom a legénységet – magyarázta Bobbie. – Nem társtulajdonosai lesznek a hajónak, mint mi. Csupán fizetett alkalmazottak. Részben azért, mert Holden és Naomi itt hagy minket.

– De az én helyemre is felvehetsz valakit – mondta Clarissa. Könnyek gyűltek fel a szemében, ahogy bólintott. Az autodoki megint jelzett, visszanyomta Clarissába a megtisztított vért.

– Ha inkább a Medinán maradnál, nyugodtan maradj! – folytatta Bobbie. – Ha viszont a hajón, szívesen látunk.

A súlytalanságban nem hullottak le Clarissa könnyei. A felületi feszültség a helyükön tartotta őket, amíg meg nem rázta a fejét, aztán tucatnyi sós vízcseppé álltak össze, amelyeket előbb-utóbb magukba szívnak majd a visszaforgatók, a levegő illatában pedig egy kicsivel több lesz a szomorúságból és a tengerből.

– Azt… – kezdte Clarissa, aztán megrázta a fejét, és tehetetlenül vállat vont. – Azt hittem, én fogok elsőként távozni.

Szipogott egyet, és Bobbie odalökte hozzá magát. Megfogta a kezét. Clarissa ujjai vékonyak voltak, a szorítása viszont erősebb, mint amire Bobbie számított. Így maradtak, amíg Clarissa már kevésbé szaggatottan vette a levegőt. Aztán odahúzta, és Bobbie karjára tette a másik kezét. Az arcán most már fel lehetett fedezni némi színt, de Bobbie nem tudta, vajon a rárohanó érzelmektől-e, vagy az orvosi rendszerek végezték csak a dolgukat. Talán mindkettő.

– Megértem – válaszolta Bobbie. – Nehéz elveszíteni valakit.

– Igen – lehelte Clarissa. – És… nem is tudom. És Holden esetében valamiért kevésbé tűnik méltóságteljesnek. Érted, mire gondolok? Hogy pont miatta szoruljon el a torkom.

– Dehogyis – ellenkezett Bobbie. – Nem kell elbagatellizálnod.

Clarissa szóra nyitotta a száját, aztán becsukta. Bólintott.

– Hiányozni fog, ennyi.

– Tudom. Nekem is. És… nézd, ha most nem akarsz erről beszélni, kikereshetem a mappádból az orvosi ellátásoddal és az élet végi döntéseiddel kapcsolatos rendelkezéseket. Bármiben egyeztetek meg Holdennel, tiszteletben fogom tartani.

Clarissa fakó, vékony szemöldöke összerándult.

– Holdennel? Holdennel semmiben sem egyeztünk meg.

Bobbie egy kissé meglepődött ezen.

– Nem?

– Ilyesmiről nem beszélgettünk – felelte Clarissa. – Amosszal beszéltem meg. Tudja, hogy itt szeretnék maradni. Vele. Ha túlságosan rosszra fordulnának a dolgok, megígérte, hogy… könnyebbé teszi nekem. Amikor elérkezik az ideje.

– Rendben – válaszolta Bobbie. – Jó tudni ezt. – És fontos, gondolta magában, hogy mindezt részletesen rögzítsük, hogy ha valaki más joghatósága alatt történik, senkit se tartóztassanak le gyilkosságért. Hogy az ördögbe lehetséges, hogy Holden nem intézte el ezt? – Biztos, hogy Holdennel sosem beszéltetek erről?

Clarissa a fejét csóválta. Az autodoki végzett a kezeléssel. A csövek leoldottak a Clarissa bőre alá ültetett katéterről, majd felettébb udvarias kígyók módjára visszahúzódtak a hajó testébe.

– Akkor rendben – mondta Bobbie. – Most már tudom. Garantálom, hogy gondoskodni fognak rólad. És Amosról is.

– Köszönöm. És elnézést.

– Miért?

– Egy kissé átmentem önsajnálatba Holden és Naomi miatt – felelte Clarissa. – Nem akartam másra aggatni a gondjaimat. Mindjárt visszatérek a szolgálati helyemre.

– Mindenki úgy gyászol, ahogy szükségesnek érzi – nyugtatta Bobbie. – Azután mindenki megint nekidurálja magát a munkának.

– Igenis, uram – tisztelgett feszesen, jóllehet némi iróniával Clarissa. – Örülök, hogy sort kerítettünk erre a beszélgetésre.

– Én is – válaszolta Bobbie, és az ajtóhoz húzta magát. És nem tudok napirendre térni afelett, hogy Holden sohasem szakított erre időt. Bobbie most először érezte úgy, hogy bizonyos szempontból – nem minden tekintetben, de néhányban – jobb kapitány lesz a férfinál.

TIZEDIK FEJEZET: DOBOS

– Jól van – felelte Dobos, és úgy érezte, immár ezredszerre –, de ezek a jelenségek természetesen fordulnak elő, vagy sem?

Cameron Tur, a szövetség tudományos tanácsadója impozánsan magas, nyurga férfi volt, hüvelykujjnyi ádámcsutkával és mindkét öklén kopott tetoválással. Tjon elnökségének idején lépett be a szolgálatba, majd Walker és Sanjrani idején is megmaradt a pozíciójában. Ennyire öregen és ilyen sok tapasztalattal a háta mögött Dobos leereszkedő hangnemre számított tőle, de a férfin csupán egy kevés feszengés mutatkozott. Halk nevetése ezúttal bocsánatkérőnek hatott.

– Szemantikai értelemben ez jó kérdés – válaszolta. – Különbséget tesz aközött, amit a természet alkotott, és amit a természet keretein belül kifejlődött lények alkotnak, sa sa?

– Bonyolult – értett egyet Emily Santos-Baca. A nő a szövetség igazgatóságának stratégiai bizottságát képviselte. Hivatalosan nem számított magasabb rangúnak a bizottság többi tagjánál, de Dobossal sokkal jobban kijött, mint a többiek. Emiatt amolyan első lett az egyenlők között. Pontosan két évvel volt fiatalabb Dobosnál. Még a születésnapjuk is egybeesett. Emiatt Dobos egy egész kicsit kedvelte a nőt, még olyankor is, amikor elviselhetetlenül viselkedett.

Dobos újra megnézte a képeket. A „bármi is ez” kéttenyérnyinél valamivel hosszabb volt, görbe, akár egy karom vagy egy maghéj, és zöldesszürkén ragyogott a fusangi Galli Komplexum előtti napsütésben. Dobos beindította a lejátszást, és a fiatalember egyszerre életre kelt, hallható kattanással egymásba nyomott két – karmot, magházat, bármi volt is a dolog –, hogy nagyjából mandulányi méretű rést hozzon létre. A fény vibrálva behatolt a résbe, különféle alakokat vett fel, és az értelmezhetőség határán táncolt. A fiatalember belevigyorgott a kamerába, és ugyanazt mondta, mint minden alkalommal, valahányszor Dobos végignézte őt. A fény játékának látványa sokak szerint a mélyről fakadó béke és a galaxis minden létformájával való közösség érzetével rokon, és minden jel szerint arra késztet bla bla kurvannya bla. Dobos megint megállította a lejátszást.

– Több millió? – kérdezte.

– Eddig – válaszolta Tur. – Amint mélyül a bánya, még többet találhatnak.

– Bassza meg!

A gyarmatbolygók kellően egyszerűnek indultak. Néhány tanya, pár nagyobb település, elkeseredett küzdelem a helyi bioszférával, hogy tiszta vizet és ehető élelmet állítsanak elő. Néha a kolóniák megakadtak és elpusztultak, mielőtt megérkezhetett volna a segítség. Néha feladták, és kiürítették a bolygót. De nem egy közülük gyökeret eresztett a távoli bolygók szikláin és az ismeretlen talaján. És miután megtalálták a helyüket az ökoszisztémában, stabilizálódtak, és megindult a mélyreható kutatások első hulláma. A gigantikus víz alatti szállítóíveké a Corazón Sagradón, a fényhajlító molyoké a Perszephonén, a programozható antibiotikumoké az Iloszon.

Az evolúció egyedül hozta létre a Föld minden csodáját és összetettségét. Mindez ezerháromszázzal megszorozva önmagában is elegendő kihívást jelentett volna, ám ehhez járultak még hozzá annak az ismeretlen, kihalt fajnak a hátrahagyott eszközei, amely megtervezte a protomolekula-kapukat, a lassú zónát, a hatalmas és örök városokat, amelyekre a jelek szerint minden felfedezett világon rátaláltak valahol. Azoknak a földön kívüli mestereknek az eszközeit, akik képesek voltak és hajlandónak is mutatkoztak eltéríteni minden életet a Földön, csak hogy még egy utat építsenek a csillagok között.

Ezek bármelyike minden képzeletet felülmúló csodák titkát rejthette magában. Vagy katasztrófákét. Vagy placeboeuforikus kígyóolaj-elixír fényjátékkal kísért ámításokét. A maghéjakból származó képek annak a letűnt civilizációnak a titkosírásos feljegyzései is lehettek, amelyik megépítette a csodákat, amelyeket még csak most kezdtek megérteni. Vagy lehettek annak a spórái is, ami elpusztította őket. Vagy lávalámpák. Ki a fasz tudta?

– A Kinley-n működő tudományos állomás mielőbb szeretne kapni egy szállítmányt, amit tanulmányozhatnak – jegyezte meg Santos-Baca. – Ám amíg nem tudjuk, mesterségesen állították-e elő őket, vagy természetes képződmények…

– Amit nagyon nehéz eldönteni kizárólag a fusangi források alapján… – szabadkozott Tur.

– Felfogtam – válaszolta Dobos, és Santos-Baca felé fordította a tekintetét. – Az ilyen döntések meghozatala egész véletlenül nem a te asztalod?

– Megvannak a szavazatok, hogy engedélyezzük a megbízást – felelte Santos-Baca –, ahhoz azonban nincs elég, hogy figyelmen kívül hagyjunk egy esetleges vétót.

Dobos bólintott. Nem az volt a kérdés, hogy jó ötlet-e két bolygó között pszichoaktív maghéjakat szállítani, hanem hogy valaki presztízsveszteséget szenvede egy bizottsági ülésen. Imigyen hozták meg a történelem jelentős döntéseit.

– Ha nem gondoljuk úgy, hogy veszélyt jelentenek, földön kívüli tárgyi emlékként szállítsák őket a harmadszintű elszigetelési előírásokat betartva, és engedélyezem.

– Köszönöm – állt fel a székéből Santos-Baca. Egy pillanattal később Tur követte a példáját.

– Maradj még egy percet, Emily! – kérte a nőt Dobos, és bezárta a Fusangról érkezett bemutató videót. – Még meg szeretnék beszélni veled valamit.

Tur kiment, becsukta maga mögött az ajtót, Santos-Baca pedig visszahuppant az ülésére. Üres, savanyú ábrázata csupán álarc volt. Dobos egy mosollyal próbálkozott. A semminél ez is jobb volt.

– Az egyik dolog, amit annak idején Fred Johnson mellett megtanultam, az – kezdte –, hogy nem szabad túl sokáig félrerakni a dolgokat. Mindig csábító megoldás nem törődni azzal, ahol még nem ég a ház, ugyanakkor bebiztosítod magadnak, hogy később tűzoltással kell töltened az idődet.

– A díjszabásra gondolsz, amit a Föld és a Mars a Ganymedes számára javasol?

Dobos egy kissé magába roskadt. Sikerült elfeledkeznie erről a most születő problémáról, és nyomasztónak érezte, hogy emlékeztették rá.

– Nem, a Rocinantéra gondolok. És arra, hogy ez hogyan viszonyul… – A hüvelykujjával az üres monitorra bökött, amelyiken az imént a maghéjas videót nézték. – Őrizetbe vettük egy gyarmatbolygó kormányzóját. A Bolygótársulás hivatalosan még nem kért tájékoztatást a státusáról, de ez csupán idő kérdése. Érzem, ahogy Carrie Fisk összedörgöli zömök kis ujjait. Igencsak örülnék, ha még előtte megoldanánk a helyzetet.

– Ó – válaszolt Santos-Baca. – Nos, folytattam a témáról néhány nem hivatalos beszélgetést. Az elképzelést, hogy engedélyt kérjünk az EN-től… nehezen lehetne eladni. Ugyebár nem azért küzdöttük fel magunkat idáig, hogy visszatérjünk a bolygófelszínre engedélyért könyörögni?

Dobos bólintott. Még mindig a belső bolygók és az Öv közötti ellenségeskedés jelentette a legnagyobb leküzdendő akadályt számára. És még ő sem vette sok hasznát a Föld–Mars Koalíciónak.

– Megértem – válaszolta Dobos. – Nekem sem tetszik. Viszont bizonyos szinten elháríthatjuk magunkról a felelősséget az olyan húzásokért, mint James Holden legújabb rendszabályozási megoldása. Azt viszont semmiképp sem szeretném, ha ezerháromszáz bolygó határozna úgy, hogy a szövetség a probléma. Ha az EN áll a megleckéztetés mögött, ha csupán névleg is, rájuk is kiterjed a felelősség. Ez a Houston meg az ő cimborái megrohadhatnak az EN valamelyik börtönében, bennünk pedig ezek után is csak a hajókat látják, amelyek egyik helyről a másikra visznek dolgokat. Többek között foglyokat.

– Vagy elismerhetjük – vetette fel Santos-Baca –, mivel flörtölünk

azóta, hogy kikecmeregtünk az éhezés éveiből. Elkezdünk az ezerháromszáz bolygó kormányaként tekinteni a szövetségre.

– Nem szeretnék ezerháromszáz bolygó elnöke lenni – ellenkezett Dobos. – Egy szállítószövetséget akarok vezetni, amelyik a kapuk közötti kereskedelmet szabályozza. És még azt szeretném, ha ez a halom bolygó, hold és kísérő anélkül megoldaná a maga kis gondjait, hogy megakasztaná a működésünket. Már így is alig bírjuk ellátni a feladatainkat.

– Ha többen lennénk…

– Emily – szakította félbe Dobos –, tudod, hogy mi az egyetlen dolog, ami abszolút biztosan nem fogja megoldani a problémáinkat? Egy újabb bizottság.

Santos-Baca felnevetett, Dobos íróasztala pedig halk pattanással jelzett. Vaughn kereste. Kiemelt fontosságú hívás. Dobos hagyta várakozni kicsit. Ha nem a Nép Otthona készült darabokra hullani, nem számíthat még egy perc. Ha mégis, semmit nem érne vele.

– Ugyanazokat a logisztikai jelentéseket láttad, mint én – folytatta Dobos. – Ha bárki azt várja a szövetségtől, hogy biztosítsa a rendet az egész…

Újra megszólalt a jelzés, ezúttal hangosabban. Dobos mordult egyet, és megérintette a képernyőt, hogy fogadja a hívást. Vaughn jelent meg, és mielőtt Dobos ráripakodhatott volna, a férfi belekezdett.

– A Laconia üzenetet tett közzé, asszonyom.

Dobos felnézett rá.

– Tessék?

– A Laconia-kapun lévő figyelmeztetést levették – válaszolta Vaughn. – Új üzenet került a helyére. A Medináról küldött jelentés… – elfordította a tekintetét, aztán megint Dobos felé fordult –, …úgy négy perccel ezelőtt érkezett.

– Rádiócsatornán?

– Igen, asszonyom – felelte Vaughn. – Kizárólag hang. Még csak nem is titkosították. Egy sajtóközlemény.

– Hadd halljam! – kérte Dobos.

A hang, amikor megszólalt, halk és barátságos volt. Egy régi érdes pokrócára emlékeztette Dobost, amelyik egyformán melegített és dörzsölte a bőrét. Nem bízott benne.

– Az emberek koalíciójának polgárai, itt Trejo admirális, a Laconiai Haditengerészet Főparancsnokságának tengernagya beszél. Megnyitjuk a kapunkat. Százhúsz óra múlva belépünk a lassú zónába, legénységgel és támogatással együtt megindulunk a Medina felé, hogy ismertessük a Laconia szerepét a nagyobb emberi közösség előremenetelében. Reméljük, és arra számítunk, hogy a találkozó barátságosan fog lezajlani. Megismétlem az üzenetet.

– Nos – szólalt meg Santos-Baca, aztán elhallgatott. – Erre nem számítottunk.

– Rendben – fújt egyet Dobos, és Santos-Baca tágra nyílt szemébe nézett. – Emily, mindenkit keress meg nekem!

A Nép Otthona nevű űrváros még mindig a Mars pályáján keringett, közel a Földhöz és a naphoz, pokolian messze a Jupiter és a Szaturnusz holdjaitól. Tíz órába telt, hogy választ kapjon a szövetségi hierarchia összes szakértőjétől, s további ötbe, hogy a rendszer mindent átnézzen, és egységes jelentést készítsen. Minden kérdés, minden tisztázás, minden új árnyalat vagy kikötés nagyjából ugyanennyi időt fog igénybe venni. Dobos a Laconia újbóli megnyitásáig hátralévő százhúsz óra zömét azzal fogja tölteni, hogy válaszokra vár. Az üzeneteik a fény sebességével száguldottak a bolygók és holdak, űrvárosok és állomások közötti űrben, mégis rohadtul lomhának tűntek.

Az üzenetben hallható hang megegyezett Anton Trejóéval, a MEKH hadnagyáéval, aki a szakadár flottával távozott a Laconiára a Föld bombázása után. Igen, nem lehetett kizárni, hogy hamisították a hangját, de a technikai szolgálat hajlott rá, hogy eredetinek fogadja el. A Medina Állomás hirtelen kicsúcsosodásokról számolt be a Laconia-kapuból érkező fény és sugárzás szintjében, ami fékező égetésbe kezdett hajók jelenlétére utalt. Ahhoz, hogy kikövetkeztessék, hány és miféle hajók lehettek, nem volt elegendő információjuk.

A Mars a hajói közel egyharmadát elveszítette a Szabad Hadiflotta rövid, eleve halálra ítélt hatalomátvételekor. Ezeket felosztották

a Szabad Hadiflotta Sol-rendszerbeli erői és a Laconiára tartó szakadár flotta között. Az azóta eltelt évtizedekben a Föld és a Mars lassanként újjáépítette a flottáját. Az idegen tárgyi emlékekből visszatervezéssel létrehozott technikai áttörések – a csipkelemezek, visszacsatolásos palackok, tehetetlenségi erőt ellensúlyozó PVÁ-k – ma már általánosan bevettnek számítottak. Még ha a Laconia-kapu másik oldalán közelgő hajók innen-onnan összegyűjtöttek is némi információt az előállítási folyamatról, hajógyárakat és gyáripari bázisokat kellett építeniük, mielőtt használatba vehették volna azokat. Felújítás nélkül harminc év rendkívül hosszú idő.

A legvalószínűbb forgatókönyvnek az tűnt, hogy Duarte magán-banánköztársasága végül kellően lerongyolódott ahhoz, hogy újra kapcsolatteremtésre kényszerüljenek, és fenyegetéssel, könyörgéssel, cserével vagy bármivel megszerezzék, amire neki – vagy annak, aki pillanatnyilag a kolóniát irányította – átmenetileg szüksége lehetett.

Ám amikor elolvasta a megjelölt hírszerzési jelentést annak az aktív protomolekula-mintának a lehetséges sorsáról, amelyet a Szabad Hadiflotta lopott el a Tychóról, Dobos magabiztossága egy kissé megingott. Jól emlékezett arra a napra. Ahogy a saját folyosóin, a saját állomásán harcolt. Még ma is fel tudta idézni, miféle hűvös düh öntötte el, amikor felfedezte a bajtársai árulását. Ráadásul Fred Johnson vezérkarából.

Még mindig hiányzott neki Fred. És most, hogy a présülésében ült, míg a képernyőn türelmesen várakoztak a hírszerzési jelentések, eltűnődött, vajon a férfi mire vélte volna mindezt. Nem csupán Duartét és

a Laconiát, hanem az egész helyzetet.

A monitor jelzett, és a narancssárga színű, ideiglenesen kiemelt fontosságú figyelmeztetés jelent meg. A Medina küldött frissített beszámolót a Laconia-kapu túlsó oldaláról származó hajtóművek egyedi energiamintázatáról. Dobos kifújta a levegőt, és megnyitotta a jelentést. Bizonyossággal még mindig nem sokat lehetett megállapítani, de a hajtóműveket vagy nem regisztrálták, vagy olyan mértékben módosították, hogy már nem passzoltak az adatbázisban szereplő értékekhez. Dobos végighúzta az ujját a kísérőszövegen, hogy fáradt szeme ne csússzon el. Legalább egy Donnager-osztályú hadihajónak lennie kellett Duarte ellopott flottájában. A közelgő csóva méretéből ítélve lehetségesnek tűnt, hogy ez a hajó az. Persze már öregebb. Elnyűttebb. Ám még mindig tekintélyes erőmű.

Dobos felállt, nyújtózott egyet. A háta a lapockája közétől fel a tarkójáig sajgott. Túl sok időt töltött olyan jelentések elolvasásával, amelyeket Vaughnra kellett volna bíznia. Végtére is az információ megemésztése és lényegre szűkítése a férfi feladata volt. Mindeddig, ahogy egykor régen Dobosé is. Önmagában viszont jobban bízott, mint az asszisztensében.

Megkereste, hol tartózkodik Santos-Baca a hajón. Későre járt, Emily mégsem tért még vissza a kabinjába. A rendszer szerint a vezetőségi étkezdében ült. Az étel gondolata felébresztette Dobos gyomrát, és az addig észre sem vett éhség lángként csapott fel benne. Gyors üzenetet küldött Santos-Bacának, hogy várjon még ott pár percet. Kikapcsolta

a monitort, biztonsági zár alá helyezte, és megindult kifelé.

A Nép Otthonának folyosóit még az újonnan elkészültség érzete hatotta át. A falakon elhelyezett kézi és lábkapaszkodókon még nem mutatkozott meg a belakott hajókra és állomásokra jellemző megkopottság. A lámpák ragyogása szinte megfoghatatlanul és mégis félreismerhetetlenül a frissen beépítettségről árulkodott. Semminek sem volt még elegendő ideje, hogy elöregedjen vagy tönkremenjen. Hatalmas lebegő városukban idővel megjelenik majd mindez, de a hozzá hasonló űrmetropoliszokkal együtt koruk ragyogó, makulátlan Szingapúrjainak számítottak. Tökéletesen rendezett városnak. Ha ezt a csillagokra is ki tudná terjeszteni, minden irtó klassz lenne.

Santos-Bacát egy szürke kezeslábast viselő idősebb férfi társaságában találta. A férfi odabiccentett a közelgő Dobosnak. Amikor Dobos leült, ő távozott. Santos-Baca elmosolyodott.

– Úgy nézel ki, mint akire ráférne egy kis étel.

– Jó régen ebédeltem, igen. Mindjárt sort kerítek erre is. Láttad a beszámolókat?

– Még nem tudtam mindent átnézni. De igen.

– A vezetőség mit gondol erről?

Emily lejjebb eresztette a vállát, elgondolkodott, magába zárkózott, akár egy pókerjátékos. Amikor megszólalt, a hangja óvatosnak tűnt:

– Nehéz különösebben aggódni egy elavult marsi hadihajókból álló flotta miatt, amelyet egy több évtizedes államcsíny megmaradt tagjai vezetnek. Őszintén szólva kissé meglepett, hogy egyáltalán életben maradt ott bárki is.

– Egyetértek.

– Az üzenet hangmintázataiban nem lehetett felfedezni erős feszültséget. Sem követeléseket, legalábbis egyelőre.

– Tudom, Emily. Olvastam a jelentéseket. Arra lennék kíváncsi, te mit gondolsz róluk.

Santos-Baca széttárta a kezét, régimódi gesztussal jelezte, hogy: Itt van előtted.

– Szerintem hamarosan egy csapat egoista seggfejjel találkozunk, akik rájöttek, hogy a dicső függetlenségükkel semmit sem érnek, ha mindenki mástól elszigetelődnek. Ha el tudjuk érni, hogy ne essen csorba a tekintélyükön, valószínűleg megtárgyalhatjuk, hogyan válhatnának újra

a közösségünk tagjává. A Mars viszont gondot fog jelenteni. Mindegyiket vissza akarják majd kísértetni az Olympus Monsra, hogy árulóként fölakaszthassák őket.

– Én is erre gondoltam. Van valamilyen ötleted, hogyan kereshetnénk meg őket ezzel kapcsolatban?

– Váltottam néhány üzenetet Hu admirálissal. Ő a Földet képviseli, de akadnak barátai a marsi vezérkarban – felelte Santos-Baca. – Semmi hivatalos. És McCahill-lel is a biztonságiaknál.

– Nyilván.

– A másik lehetőség az, hogy erőt próbálnak alkalmazni.

– Olyan hajókkal, amelyeket több évtizede nem töltöttek fel, és hajógyárat sem láttak – ingatta a fejét Dobos. – Miközben a sínágyúállásainkat már bemelegítettük, és készen állnak, hogy telelyuggassanak bármit, ami túlságosan vagánykodik. Elképzelhető, hogy ez reális eshetőség?

– Nagy összegben nem mernék fogadni rá. A sínágyúállásokat akkor is bajosan iktathatták volna ki, amikor újnak számított a flottájuk.

Dobos tanakodott.

– Erősítésként idekérethetünk pár hajót a biztonság kedvéért. Ha úgy alakulna, hogy meg kell leckéztetnünk a Laconiát, nem fogom beküldeni a hajóinkat a kapujukon. Viszont könnyebben eladhatjuk a kitermelési engedélyüket. A Mars hadd szimatoljon csak vért, és kiderül, hogy az FMK-t jobban érdeklik-e már a büntetőszankciók és a rendfenntartás, mint korábban.

– Így egészen más lenne a helyzet – helyeselt Santos-Baca. Szerencsére ebben a kérdésben egyetértettek. Dobos titkon attól tartott, hogy a vezetőség saját stratégiával áll elő. Az ő feladata a kiscicák terelgetése volt. De ezúttal szerencsére nem. Azt igyekezett elkerülni, hogy karhatalommá váljanak. Esze ágában sem volt egy teljes hadsereget vezényelni. Ha háború törne ki a Laconia-kapu másik oldalán, vívja meg azt

a Mars!

– Akkor rendben – zárta le a beszélgetést Dobos. – Semmi olyasmi, amit ne tudnánk kezelni.

TIZENEGYEDIK FEJEZET: BOBBIE

Amikor a Roci beállt a Medina kikötőjébe, a biztonsági osztag már felsorakozott, hogy őrizetbe vegyék Houstont. Bobbie Holdent figyelte, ahogy a fogoly elvonult. Mintha búskomorságot fedezett volna fel Holden tekintetében. Kapitányként az utolsó intézkedése az volt, hogy átadjon valakit, aki egy cellában fogja leélni elkövetkező éveit. Vagy csupán túl sokat látott bele a szituációba. A sajtóközlemény, amellyel Dobos fenyegetőzött, nem érkezett meg.

Ezután mindannyian egy klubba mentek. Naomi kibérelt maguknak egy lezárt külön helyiséget, aztán ásványokban gazdag sóval és erőspaprikával ízesített szintetikus marhahúst ettek friss zöldségekkel. Bobbie igyekezett nem berúgni és elérzékenyülni, de ezzel egyedül maradt. Kivéve Amost. A nagydarab gépész úgy figyelte, ahogy sírva és tiltakozva ölelgetik egymást, mint egy anyuka az ötéves gyereke születésnapi zsúrját: elnézőn és támogatón, de nem folyt bele.

Miután ettek, kimentek a klub táncparkettjére, ahol táncoltak, karaokéztak, és ittak még egy keveset. Aztán Holden és Naomi együtt, egymás derekát átkarolva kisétáltak a Medina Állomás folyosóira, mint akik hamarosan visszajönnek. Épp csak nem fognak már.

Aztán négyesben cseverészve, nevetgélve visszaballagtak a kikötőbe. Alex a neo-noir filmgyűjteménye egyik darabjából idézett és adott elő jeleneteket. Bobbie és Clarissa tovább noszogatta. Amos az arcán széles mosollyal bandukolt mögöttük, de Bobbie látta, hogy közben a folyosókat figyeli, hátha négy kapatos űrcsavargó akaratlanul magára vonja mások figyelmét. Nem mintha okkal számíthatott volna ilyesmire. Egyszerűen szokásává vált a dolog. Bobbie részben azért vette észre, mert maga is ugyanezt tette.

Miután visszaértek a hajóra, a többiek szétszéledtek, belebegtek a kabinjukba. Bobbie a hajókonyhában, egy ivógumó frissen lefőzött kávét kortyolgatva kivárta, amíg mindenki távozik. Még valamit el akart intézni, mielőtt aznapra leteszi a lantot, és ezt egyedül szerette volna megtenni.

Körötte a Rocinante kattogott, ahogy az útjukból visszamaradt hő komótosan kisugárzott a lassú zóna abszolút vákuumába. A légvisszaforgatók halkan duruzsoltak. Mindenre békesség ereszkedett, mintha Bobbie visszarepült volna a gyermekkorába, a karácsony utáni estére. Hagyta, hogy a légzése mélyebbé és lassabbá váljon, hogy a hajót úgy érzékelje maga körül, akár a bőrét. Amikor megitta az utolsó korty kávét is, a visszaforgatóba rakta az üres ivógumót, aztán végighúzta magát a folyosón Holden kabinjába. A kapitány kabinjába.

Ami immár az övé.

Holden és Naomi már minden holmijukat elvitték. A fiókokat nyitva hagyták. A kapitány széfje nyitva állt, kitörölt kóddal várta, hogy betáplálják az újat. A kétszemélyes présülés – amelyet Holden és Naomi oly sokáig közösen használt – tisztán és kifényesítve csillogott. A friss zselé kissé maró szaga arról árulkodott, hogy Naomi még a távozása előtt kicserélte azt. Az új lakó tiszta lepedőket kapott. Bobbie belebegett

a térbe, kinyújtotta a karját és a lábát. Lehunyt szemmel hallgatta a kabin különös csendjét, nézte, hogy mennyire hasonlít arra, amelyet az elmúlt években használt. Hogy mennyiben különbözött attól. Amikor kinyúlt, hogy megragadjon egy kapaszkodót, az még félméternyire volt. A dupla legénységi kabin, amit Naomi és Holden nyitott össze, hogy egy térben lehessenek, mostantól a Rocinante kapitányának kiváltsága. Bobbie elmosolyodott a gondolatra.

A páncélszekrény a belépési azonosítójára várt. Bobbie betáplálta

a hüvelykujja és a két mutatóujja lenyomatát, aztán begépelte a választott jelszót, és fennhangon is kimondta, hogy a rendszer megtanulhassa. A tizenhat számjegyet, amit Bobbie az emlékezetébe vésett, és önmagán kívül semmire sem utalt. A széf határozott kattanással becsukódott,

a mágneszár a helyére csúszott; kizárólag hegesztőpisztollyal és rengeteg idő ráfordításával lehetett volna kifeszíteni. Bobbie megnyitotta

a saját partícióját a fali képernyőn, ellenőrizte, minden a helyén van-e.

A hajtómű csendesen szendergett, a reaktor leállítva, a környezeti rendszerek mind bőven a zöld tartományban. Minden pontosan úgy, ahogyan lennie kellett a hajóján. Időbe telik majd, morfondírozott, mire

a gondolat nem fog szerepnek tűnni. Viszont jobb, ha mihamarabb hozzászokik. Az ő hajója.

Négy üzenet várta a bejövő listán. Az első kettő automatikus értesítés volt; az egyik a dokkolási szerződést és a jelenlegi medinai tartózkodás díjszabását erősítette meg, a másik a csapat számlájáról Holden és Naomi részére leemelt összeget mutatta. A Rocinante már neki küldte mindazt, amit korábban Holdennek továbbított. A harmadik üzenetet a Medina forgalomirányítása küldte, a negyedik ellenben személyesen tőle érkezett. James Holdentől. Bobbie ezt nyitotta meg elsőként.

Holden arca jelent meg a képernyőn; ugyanabban a kabinban lebegett, ahol most Bobbie nézte őt, ám akkor még Holdené volt a helyiség. Holden mosolygott, és Bobbie érezte, hogy visszamosolyog rá.

– Helló, Bobbie! – köszönt Holden, és a hangja harsányan hasított

a csendbe. – Csak emlékeztetőként akartam itt hagyni neked ezt. Rengeteg időt töltöttem a Rocin. Életem legjobb pillanatai fűződnek a hajóhoz. És a legrosszabbak közül is egy csomó. Senkit sem tudnék megnevezni az ezerháromszáz világon, akiben úgy megbíznék, mint benned. Köszönöm, hogy átvetted tőlem ezt a kelyhet. És ha valaha akad bármi, amiben esetleg segíthetek, csak szólj! Lehet, hogy többé nem vagyok

a legénység tagja, azért még egy család vagyunk.

Az üzenet véget ért, és Bobbie megjelölte tartós tárba helyezésre. Megnyitotta a forgalomirányítástól érkezőt. Egy mélyfekete bőrű, katonásan lenyírt hajú fiatalember biccentett oda neki a kamerába.

– Holden kapitány, Michael Simeon vagyok a Medina Állomás biztonsági szolgálatától. Ezúton értesítem, hogy a szövetségi előírások szerint a Rocinantét kötelező biztonsági feladattal bízzuk meg. Az üzenetbe beágyazott helyen és időpontban számítunk a megjelenésére a laconiai nagyköveti látogatással kapcsolatos eligazításon. Kérem, igazolja vissza, hogy ön vagy a megbízottja jelen lesz!

Bobbie megérintette a válasz gombot, egy pillanatra szemügyre vette magát a képernyőn, aztán kontyba húzta össze a haját, és a homlokát ráncolva felelt.

– Itt Draper kapitány a Rocinantéról. Ott leszek.

Tíz perce folyt az eligazítás, amikor Bobbie arra gondolt: Hát ezért nem akarta már ezt a munkát.

A helyiség az állomás dobjában helyezkedett el, fent, közel a forgó vezérlőfedélzetekhez. Az asztalokat sorokba rendezték, mint a legborzalmasabb tantermekben, kemény székekkel és beépített pohártartókkal, amelyekbe nem igazán passzoltak bele a kiosztott olcsó kerámiabögrék. Vele együtt negyvenen feszenghettek a kényelmetlen üléseken – a pillanatnyilag a lassú zónában tartózkodó összes hajó képviselői –, de neki és a Tori Byron parancsnokhelyettesének kiemelt helyet biztosítottak. Az első sor közepén. Ahol a stréberek szoktak ülni. Végtére is jelenleg a Rocinante és a Tori Byron voltak az egyedüli nehézfegyverzetű naszádok a Medina közelében. A többi hajó mind vontatóként és teherszállítóként járta az űrt.

A terem elülső végében nem az a férfi állt, aki Bobbie-t odahívatta, hanem a főnöke. Onni Langstiver irányította a biztonsági erőket, így – legalábbis a kötelező érvényű ideiglenes megbízatás lejártáig – szigorúan véve ő parancsolt Bobbie-nak. A férfin úgy állt a Medina Állomás egyenruhája, mint egy lépegetővezető kezeslábasa. A vállát korpa borította.

– A legfontosabb, hogy ne mutatkozzunk agresszívnak – magyarázta Langstiver –, ugyanakkor passzívnak sem szeretnénk tűnni.

Bobbie a szeme sarkából látta, hogy a többiek bólogatnak. Próbálta megropogtatni az ujjait, de már kétszer megtette, amióta beült ide, ezért az ízületei némák maradtak. Langstiver folytatta.

– Ahogy mindig, most is bevethetjük a csomóponti állomásra felszerelt sínágyúállásokat, sa sa? Tehát ha bárki próbálkozna valamivel, begyújtjuk őket, és… – A Szállítószövetség állomásának biztonsági parancsnoka parányi ágyúkat formált az ujjaiból, és puff-puff hangot adott ki. – Probáb ugyanúgy viselkednek majd, mint bármelyik nagykövet. Dokkolnak, beszélgetnek, és los politicos körbetáncolják egymást. Viszont ha hátsó szándékkal érkeznének, készen fogunk állni. Nem lövünk elsőként, de ránk sem adhatnak le tisztán lövést, oké?

Általános egyetértő morgás volt a válasz.

– Védelmezni kell az ágyúkat – szólalt meg Bobbie. – Ha a felszínre juttatnak valamilyen egységet, a csomóponti állomás sínágyúállásai…

– Savvy, savvy – intette le Langstiver. – A Tori Byronról beszélünk, nemde?

– Hírszerzési információra lesz szükségünk, hogy mi fog átlépni a kapun, még mielőtt átlépne – erősködött Bobbie, és amint a szavak elhagyták a száját, tudta, hogy nem várhat köszönetet értük. De ha már belekezdett… – Ha most tíz-tizenkét szonda belépne a kapun, visszajelezhetnének, vajon egy Donnager-osztályú hadihajóval, néhány nehézfegyverzetű naszáddal, vagy csak egy űrsiklóval lesz-e dolgunk. Más-más módon kell felkészülni mindegyikre…

– Igen, ez már nekünk is eszünkbe jutott – válaszolta Langstiver. – De nem szeretnénk kihívóan fellépni, ugye? Egyébként sem fogunk másképp eljárni, bárhogyan alakuljon a helyzet. Azzal dolgozunk, amink van.

– Akkor gyümölcsöstállal küldjünk eléjük egy hajót! – javasolta Bobbie. – Üdvözöljük őket a saját felségterületükön, aztán jelentsünk a fejleményekről!

Langstiver megtorpant, Bobbie-ra bámult. Bobbie visszabámult rá.

A teremre egy hosszú lélegzetvételnyi időre néma csend borult. Aztán még egy pillanatig. Langstiver fordította el elsőként a tekintetét.

– Nem küldhetünk át legénységgel egy hajót. Szövetségi előírás. Benne van a munkaszerződésben, igaz? Ezért a Tori Byron lesz a fogadóbizottság. A Rocinante a Medina radarárnyékába húzódik, és gondoskodik róla, hogy hívatlanul senki se szálljon le. Mindenki más a kikötőben marad, vagy kellő távolságban ahhoz, hogy akadálytalanul el lehessen jutni a Laconia-kaputól a Medináig. Ha bárki késik emiatt, a szövetség állja a számlát. A Tori Byronnal teljes körű biztonsági szerződést kötünk. A Rocinante háromnegyed díjat kap a kisegítő szerepért. Ez

a bevett eljárás.

Bobbie eltűnődött, Holden vajon mit tett volna ebben a pillanatban. Szenvedélyes beszédet mondott volna arról, hogy a szövetség szabályai a hadászati lehetőségeik rovására korlátozzák őket? A mosolyával jelezte volna, hogy „nem igazán kedvellek”, aztán visszament volna a hajóra, és tette volna, amit egyébként is tenni készült? Vagy elfogadta volna, hogy ezt a harcot nem érdemes megvívnia?

De most neki kellett felvennie a kesztyűt, és noha tökéletesen tudta, hogy neki van igaza, az is nyilvánvalónak tűnt, a helyzetéből kiindulva nem érhette el, hogy Langstiver változtasson a tervén. Egy kődarabba nem lehet értelmet verni. Még akkor sem, ha izgalmasnak tűnt volna megpróbálnia.

– Értettem – felelte Bobbie.

A dokk felé egész úton a fogát csikorgatta. Csak emberek. Mindenhol ugyanolyanok. Meggyűlt már a baja a bürokráciával, amikor a seregben szolgált, és amikor a veteránsegítő szolgálatnál dolgozott. Ebbe a falba ütközött, amikor Fred Johnson azzal az idióta ötlettel állt elő, hogy amolyan marsi kvázi nagykövetté tegye meg a kormányzati válság idején. És amikor végleg a Rocinantéra került, örömmel hagyta, hogy Holden vagy Naomi álljon az élre a kamudiplomáciai táncos-csókos cirkuszban.

Még csak nem is a konkrét összecsapás kimenetele aggasztotta. Mindössze az zavarta, hogy létezett jobb megoldás, elmondta nekik, mi az, és mégsem voltak hajlandók azt csinálni. És az ő hajója – az emberei – fogják magukra vállalni a felesleges kockázat egy részét. Ezt semmilyen körülmények között nem tudta volna elfogadni.

Csillagbárkaként a Nauvoot nem arra szánták, hogy hajók sokaságát fogadja a dokkjaiban. Hadihajóként a Behemót szükségletei minimálisra csökkentek. Ami hiányzott belőle, azzal az idő és a kényszer kiegészítette. A Medina Állomás fő dokkjait a dobon kívülre telepítették, lent, a gépészeti fedélzetek és a régóta nyugvó hajtómű közelében, amelyet eredetileg arra terveztek, hogy a hajót egy több évszázados útra indítsa. Egy kisebb dokkot a dob túlsó végében, a vezérlőfedélzetek mellett építettek meg, ezt azonban inkább magánhajók kikötéséhez és diplomáciai találkozókhoz használták. A Rocinante a fő dokkokban vesztegelt, nem messze a Tori Byrontól, és amikor Bobbie áthaladt a légzsilipen, úgy érezte, hogy a dühe lassanként csillapodik. Egy kicsit. Utálkozva is elvégezheti a feladatot. Valójában mást nem tehetett.

– Üdv újra itthon! – köszöntötte Alex a hajó kommcsatornáján, amint a légzsilip belső ajtaja bezárult. – Mi a terv?

– A terv az, hogy várunk, és meglátjuk, hogy az új laconiai nagykövetnek feltétlenül meg kell-e mutatnia mindenkinek, mennyire hatalmas a farka – felelte Bobbie. – A Tori Byron és a sínágyúállások lesznek az első vonalban. Mi hátul maradunk, és szétcsapunk, ha bármilyen behatoló egység túl közel merészkedne.

Áthúzta magát a szekrények mellett, ki a lifthez, majd fel a vezérlőterembe. Alex tényleges hangja váltotta fel a hangszórókból szólót, ahogy Bobbie közelebb ért.

– Nos, jó, hogy nem ránk fognak elsőként lőni. Mármint ha bárkire lőni kezdenének. Be kell valljam, egy picit reménykedem benne, hogy próbálkoznak valamivel.

– Úgy érted, azért, mert Duarte meg az emberei elárulták a köztársaságot, és mindegyik megérdemli, hogy lógjon emiatt?

– És a lopás miatt. Erről se feledkezz meg! És mert senkit sem figyelmeztettek, amikor a Szabad Hadiflotta megölni készült pár milliárd embert. Persze csupa megbocsátás vagyok, és borítsunk csak fátylat a múltra, de sokkal könnyebb elviselni az egészet, ha a seggfejek már mind halottak.

Bobbie becsatolta magát a présülésébe.

– Lehet, hogy nem is Duarte emberei azok. Akár le is döfhették őt fürdés közben tizenöt évvel ezelőtt.

– Reménykedni szabad – értett egyet Alex. A vezérlőfedélzeten uralkodó homály miatt az arcára hulló fény java része a monitorból származott. – Átállítottam a Rocit egy négyfős személyzetű konfigurációra.

– Az nem elég – jegyezte meg Bobbie. – Több emberre lesz szükségünk.

– Évekig így csináltuk, mielőtt te és Clarissa beálltatok közénk. Jobban működik, mint gondolnád. Hé… Figyelj, mivel megvan rá az esély, hogy valaki lyukakat üt a Medina Állomásba, nem bánnád, ha Holdent és Naomit rákapcsolnám a hajó csatornájára? Csak a biztonság kedvéért?

Bobbie tétovázott. Valahol nem tetszett neki az ötlet, hogy bárki, aki nem vesz részt az akcióban, bekerüljön a kommunikációs láncba. Ugyanakkor Holdenről és Naomiról volt szó, és furcsának érezte volna, ha kihagyja őket. Alex választ várt. Bobbie megrázta a fejét, mintha máson gondolkodott volna.

– Persze hogy nem – válaszolta végül. – A családhoz tartoznak. – Alex halvány mosolya arra utalt, hogy erre számított, és örült, hogy ezekkel

a szavakkal mondta ki. Bobbie kapcsolatot nyitott meg Amos és Clarissa felé. – Jól van, emberek. Repülés előtti ellenőrzés. Mindenki a helyére!

A lassú zónát – a kapukat, a Medina Állomást és az idegenek csomóponti állomását a sínágyúkkal – csupán a rendes világűr mérhetetlenségéhez képest lehetett parányinak nevezni. Az egész nem töltött ki annyi teret, mint a nap, és az azt illető találgatások alapján, mennyi energia kellett a kapuk nyitva és stabilan tartásához, valószínűleg ugyanolyan aktív is lehetett, de olyan erők tartották kordában, amelyeket egyelőre felfogni sem tudtak. A kapuk között pedig ott volt a sötétség, ahová beszüremlett az anyag és az energia, ám onnan soha semmi sem tért vissza. A kapukon túli nem-ürességtől Bobbie egy kissé klausztrofóbiásnak érezte magát, mivel csupán egy egymillió kilométer átmérőjű gömbben lehetett mozognia.

A Medina Állomás még ebben a szűkös térben is túl kicsi lett volna ahhoz, hogy ha méretarányosan ábrázolják, láthassa azt a monitorján. Ehelyett a megnyitott ablak egyik oldalán a teljes rendszert – kapukat, állomásokat, a Rocit, a Tori Byront, a sínágyúállásokat – látta, három kisebb kijelzőn pedig taktikai térképek jelentek meg a Medina tűvékony radarárnyékában megbúvó Rociról, a Tori Byronról, valamint a Laconia-kapuról. Egy visszaszámláló jelezte az addig hátralévő perceket és másodperceket, amikor ez a Trejo admirális állítólag átlép. Bobbie válla megfeszült. Úgy érezte, mintha már eldobták volna a kockákat, és arra várnának, milyen számok jönnek ki. A szerencsejátékos felfokozott izgalma volt ez. Nem tetszett neki, hogy ennyire tetszik ez neki.

– A Medina érzékelői észlelnek valamit – jelentette Clarissa a gépészeti fedélzetről.

– Küldd át a frissítést, kérlek! – válaszolta Bobbie, és a monitorján

a Laconia-kaput mutató ablak magának a kapunak a valós idejű képére váltott, hamis színes kiemeléssel, hogy értelmezhető legyen a sötétség.

A kapu furcsa köre. A túloldalán vibráló csillagok, és a rajta átlépő fenyegető árnyék. Bobbie pusztán a mögötte eltűnő csillagokból meg tudta állapítani, hogy hatalmas. Talán a Donnager-osztályú hadihajójuk. És a laconiaiak önmagában ezzel kinyilvánítottak valamit.

Hacsak nem valami más volt.

Az átlépő hajóban először valami falsnak hatott. Nemcsak a furcsán organikus alakja miatt. Ahogy a hamis színes kép megpróbálta értelmezni a felszínét, grafikai hibának vagy valami álomszerűnek tűnt az egész. Bobbie azon kapta magát, hogy összeillesztéseket keres, ahol a lemezek találkoznak, de semmit sem talált. Az elméje folyamatosan hajónak igyekezett látni, aztán jobb híján a Föld mély tengerárkaiból származó ősi lényre váltott.

– Az ott nem a mienk – szólalt meg Alex. – A francba! Honnan szerezték?

– Nem tetszik ez nekem – jegyezte meg Clarissa.

Nekem sem, hugicám, gondolta magában Bobbie.

A forgalomirányító csatornán a Tori Byron kapitánya üdvözölte a laconiai valamit, és utasította, hogy álljon le. Bobbie a képernyő felé biccentett, gondolatban unszolta Trejót, hogy válaszoljon. Hogy normálisabbá tegye az interakciót. A különös hajó ehelyett nyugodtan és feltartóztathatatlanul haladt tovább. Egy másik hajtóműcsóva tűnt még fel a kapu másik oldalán. Jóval kisebb, mégis egy másik hajó. Pillanatnyi kivárás után a Tori Byron begyújtotta a főhajtóművét, és megindult a hajó felé. Mintha egy házimacska készült volna szembeszállni egy oroszlánnal.

Ez az utolsó figyelmeztetés, jelentette be a Tori Byron. Bobbie monitorja frissített. A Tori Byron rögzítette a célt…

Aztán eltűnt. Ahol az imént még a Tori volt, oly mértékben különös, csillogó anyagfelhő maradt, hogy a Roci érzékelői nem tudtak mit kezdeni vele.

– Mi a picsa! – lehelte Alex. – Kilőttek valamit? Nem láttam, hogy bármit kilőttek volna!

Bobbie gyomra olyannyira elnehezült, hogy még a súlytalanságban is mintha lefelé húzta volna. Csatornát nyitott a sínágyúállásokhoz, mielőtt tudatosult volna benne, hogy ezt tette, és ahogy rögzítette a vivőnyalábot, egyre biztosabban tudta, hogy ez nem lesz elég. Hogy semmi sem lesz az. De megvolt a módja ennek. Kiadni a parancsot a csatára még akkor is, ha a csata eleve vesztesnek ítéltetett.

– Lőjetek, lőjetek, lőjetek! – ordította.

A képernyőjén köpködni kezdtek a sínágyúk.

TIZENKETTEDIK FEJEZET: HOLDEN

A Szállítószövetség számvevői irodáit három szint mélyre temették

a Medina Állomás forgódobjának vastag falaiba. A Coriolis-hatást így valamivel kevésbé lehetett észlelni, mint a dob belsejében, ugyanakkor szürke fémcsövekbe helyezett íróasztalok mellett kellett dolgozni, és még fali képernyők sem keltették ablakok hatását. Holden nem tudta megmondani, miért érezte nyomasztóbbnak ezt, mint egy űrhajó kabinjának fémkockáit, mégis annak tűnt. Naomi ült mellette, nézte a hírcsatornákat a kézi terminálján, és a legkevésbé sem zavarta a komor környezet. A Rocinante kötelezően végrehajtandó biztonsági megbízást kapott. Az első munkát, amióta eljöttek. Holden talán erre reagált így.

– A 4011–D űrlap kitöltésével Roberta W. Draperre ruházza át a honoráriumaikat és a jövendő szerződéseiket, és megállapítja, hogy mostantól hivatalosan ő a Rocinante kapitánya és a Rocicorp nevű, Ceresen bejegyzett önálló társasági entitás elnöke.

A Szállítószövetség képviselője, aki a papírmunkát végezte, átadott Holdennek egy jogi frázisokkal teli nagy képernyős terminált. A nő közel ülő szemei felett és a szája körül mély ráncok húzódtak, a haját lángoló vörösre festett rövid tüskékben hordta. Holdent leginkább egy zsémbes gömbhalra emlékeztette, de rájött, hogy cseppet sem hízelgő véleménye legalább részben annak az irathalomnak betudhatóan alakult ki róla, amit a nő kitöltetett vele.

– Nyilván tisztában van vele – magyarázta a gömbhal –, hogy a jogállás csupán ideiglenesen változik, amíg hivatalosan be nem jegyzik

a tulajdonosváltást.

– Innen a bankba készülünk, ahol véglegesítik a hajó eladásához szükséges kölcsönszerződést.

– Ühüm – válaszolta a gömbhal, de a hangjából erős kétkedés érződött ki.

Miközben Holden kitöltött egy újabbat a fogyni nem akaró űrlapok közül, a Naomi termináljából hallható parányi hangra figyelt. Nagyjából minden harmadik szót csípte csak el, de a legfelkapottabb témának egyértelműen a közelgő laconiai hajók számítottak.

– Luna – szólalt meg Naomi.

– Történt valami a Lunán?

– Nem, úgy értem, először a Lunával próbálkozzunk. Ott könnyen találhatunk szakértői megbízatásokat a Földön folyó munkálatoknak köszönhetően.

– Nem biztos, hogy… – kezdte Holden.

– Nem te. Én. Elvállalhatnék szakértői munkákat. Tetszik az ottani gravitáció. Te pedig bármikor leugorhatnál a kútba, hogy meglátogasd a szüleidet.

– Igaz. – A szülei már lassan százévesek lesznek, és noha mindannyian elég jól tartották magukat, Holden nem szerette volna a bolygó elhagyására kényszeríteni őket, ha ez elkerülhető.

– És kellően messze van ettől – mutatott a képernyőre.

– Az nem hátrány – értett egyet Holden, aztán visszaadta a kitöltött nyomtatványt a gömbhalnak. – Viszont határozottan kedvemre volt az ötlet, hogy fényűző dekadenciában éljünk a Titanon.

– Majd amikor lesz elég pénzünk, hogy még harminc évig megtehessük ezt. Két óra – közölte Naomi, és Holdennek nem kellett rákérdeznie, mire utal. Két óra volt még hátra addig, hogy a Laconia küldöttei évtizedek óta először lépjenek át a kapun.

– Itt végeztünk?

A gömbhal igenlőn bólintott.

– Elkelne egy ital – közölte Holden. – Üljünk be valami bárba vagy hasonlóba, és az ottani képernyőn nézzük végig a nagy érkezést.

Így tettek.

Nem alakult jól.

Holden a forgódob nyílt mezőin át rohant a Medina vezérlőtermébe felvivő lifthez. Az ereiben szétáradó adrenalin csupán a pulzusát gyorsította fel, de fürgébben nem tudott tőle szaladni. Eszébe ötlött – mintha szürreális módon kívülről látta volna önmagát –, hogy ez rengeteg rémálmát idézte pontosan. A liftállomáshoz ért, megnyomta a hívógombot, és türelmetlenül várta, hogy végre kinyíljanak az ajtók.

Bobbie azt üvöltötte a Roci közös csatornáján, hogy: Lőjetek, lőjetek, lőjetek! A hangja nagy erővel szólalt meg Holden kézi termináljából, de nem tűnt rémültnek. Inkább parancsolónak. A képernyőre Alex a Roci taktikai térképét küldte. A csomóponti állomás sínágyúi közül három a hatalmas laconiai hajót lőtte. Mindegyik lövés talált, lyukakat vájtak a hajótestbe, ám azok szinte ugyanolyan gyorsan bezárultak, ahogy kialakultak. Nem

a kárelhárító rendszer foldozásának látszott. Inkább gyógyulásnak.

Holden látott már ehhez hasonló, jóformán azonnali önhelyreállítást. De nem emberi technológiákban. Ettől a borzalmas szituáció kész rémálommá változott.

– Bobbie! – üvöltött vissza a terminálnak. – Tartsd a hajót…

Nem tudta befejezni a mondatot, mivel a képernyő fehéren felvillant, aztán végleg elsötétült. A Medina ténylegesen megremegett. Az egész állomás rázkódott és kongott, akár egy harang.

– Jim! – szólalt meg Naomi, de képtelen volt folytatni, mert még mindig zihált és levegőért kapkodott a futás után. Az övbéli egyezményes kézmozdulattal jelezte a vészhelyzetet. Menedéket kellene keresnünk? Jogosnak tűnt a kérdés. Ha a laconiaiak nekiláttak, hogy telelyuggassák a Medinát, egy zárt, saját levegőellátással felszerelt biztonsági kabinba kell húzódniuk.

– Menj, keress egyet! – felelte Holden. – Nekem viszont fel kell jutnom a parancsnokságra.

– Miért?

Újabb jogos kérdés. Mert három nagy háborúban harcoltam, gondolta magában Holden. Mert az állomást irányító övbéliek azok, akik nem álltak be Marco Szabad Hadiflottájába, ezért sosem vettek még részt efféle küzdelemben. Szükségük lesz a tapasztalatomra. Csupa abszolút cáfolhatatlan és valószínűleg elfogadható indok. Holden mégsem mondta ki őket, mert tudta, hogy Naomi rögtön átlátna rajtuk, és ráérezne az igazságra. Mert valami rettenetes történik, és nem tudom, hogyan ne legyek a sűrűjében.

Az ajtó végre kinyílt, és a fülke szövetségi felhatalmazásokkal felvértezett kapitányként ismerte fel, s hozzáférést engedélyezett neki a parancsfelülíráshoz. A fölfelé úton a nehézkedés érzete lassanként imbolygó oldalirányú mozgássá változott, aztán megszűnt. A lift azokra a folyosókra nyílt rá, amelyekben Holden erős össztűzben harcolt annak idején, amikor az emberiség először jutott be a gyűrűrendszerbe. A káprázatos történelmi pillanat, amikor egy stabil féreglyukon átkelve csillagközi kapuk idegen lények által létrehozott hálózatába kerültek, rengeteg embert arra késztetett, hogy lőni kezdjenek egymásra. És most egy kisebb csoport, amely évtizedeken át elszigetelődött az emberiségtől, újra visszatérni készült a társadalomba, amikor már úgy tűnt, minden egész jól alakul. És mit csináltak? Lövöldözni kezdtek.

Holden terminálja halkan pittyent, aztán újra felkapcsolódott a hálózatra. Egy pillanattal később Alex arca jelent meg rajta.

– Még egészben vagy, kapitány?

– Igen, a Medina vezérlőterme előtt. Az a valami eltalálta az állomást? Nem látok légnyomásvesztést jelző riasztásokat.

– A… – kezdte Alex, aztán meggondolta magát. – Egyszerűbb megmutatnom. Ezt a vackot nézd meg!

– Egy pillanat.

Holden rácsapott a fali kezelőlapra, és az ajtó félrecsusszant. Holden behúzta magát a vezérlőközpontba.

Az ügyeletes tiszt feltartotta a kezét.

– Ide nem jöhet be, uram. Úgy értem, Holden kapitány, uram.

– Jelenleg ki az ügyeletes tiszt?

– Én?

Holden egyszer találkozott már a nővel a Szállítószövetség egyik rendezvényén. Daphne Kohlnak hívták. Hozzáértő számítógép-technikusként tartották számon. Akit már végigvezettek a Tycho gépészeti részlegein. Tökéletesen megfelelt a békeidőbeli szolgálatra egy olyan állomáson, mint a Medina. E pillanatban azonban túl kevésnek bizonyult.

– Holden! – szólalt meg Alex. – Ott vagy még?

Holden úgy fordította a kézi terminált, hogy az ügyeletes tiszt is láthassa.

– Mondd csak, Alex!

A kézi terminál képernyőjén a masszív laconiai hajó éppen átúszott

a gyűrűkapun. Keresztmetszetben nem teljesen kör alakú, vastag pasztillára emlékeztetett, az oldalából pedig mindenféle aszimmetrikus nyúlványok álltak ki. Inkább organikusnak tűnt, mint megépítettnek.

A gyűrűkapuból kiérve finoman lelassított. A Tori Byron, a Szállítószövetség cirkálója, amelyet a Medina Állomás védelmével bíztak meg, megindult felé. Holden nem látta és nem hallotta őket, de el tudta képzelni a Byronból a laconiai hajónak küldött üdvözlések és követelések sorát. Aztán olyan gyorsan, mintha csak megugrott volna a kép, a Byron egyetlen pillanat alatt túlhevült gáz és fémforgács felhőjévé robbant szét. Bobbie azt ordította, hogy: Lőjetek, lőjetek, lőjetek!, és a csomóponti állomás sínágyúi tüzet nyitottak.

A kép megrázkódott, a sínágyúk leszakadtak a csomópontról, majd pörögve kerámiarepeszekké estek szét.

– Ezt éreztétek – magyarázta Alex. – Amikor másodszor elsütötték a fegyverüket, a zónában minden hajó megremegett, és az elektronika fele kiégett.

– Mi a picsa volt ez? – ingatta a fejét Holden.

Alex nem felelt. Az arckifejezése éppoly sokat mondott, mint egy vállrándítás.

– Jól van; ha jól sejtem, Bobbie továbbra is az állomás radarárnyékában tart benneteket, mivel még mindig beszélgetünk, és nem haltatok meg.

– Így van – válaszolta Alex. – Úgy néz ki, elég határozottan elkötelezte magát amellett, hogy semmivel ne haragítsuk magunkra őket.

– Meglátjuk, mit sikerül kiderítenem itt, és visszahívlak.

– Vettem – felelte Alex. – Roci vége.

– Ez valami… mágneses dolog? – kérdezte Naomi, és sikerült egyszerre határozott és elképedt hangnemben megszólalnia. Nyilván az, de nem akarok hinni a szememnek. Már átlebegett a vezérlőközponton az egyik konzolhoz, és az ottani technikussal dolgozott. – Hihetetlenül erős mágneses mezőnek mutatkozik, amit vékony sugárrá szűkítettek össze.

– Lehetséges ez? – szólalt meg halk, feszült hangon az ügyeletes tiszt.

– Csak ha „lehetséges” alatt azt értjük, ami már megtörtént – felelte Naomi, de nem nézett felé.

– Vagyis bármi, ami fémből készült, sebezhető – állapította meg egy másik technikus.

– Nem csak a fémtárgyak – válaszolta Holden, és átlökte magát Naomi állomásához, hogy megnézze a lehívott adatokat.

– Mindennek van mágneses mezeje – tette hozzá Naomi. – Általában túl gyenge ahhoz, hogy számításba kellene venni. Viszont amilyen szinteken az a sugár beléjük csapódik, a hidrogénatomokból is képes spagettit csinálni. Bármit, amit eltalál, teljesen szétszaggat.

– Az ilyesmi ellen nem lehet védekezni – jegyezte meg Holden, aztán összegörnyedt. A mikrogravitációban ez közel sem érződött annyira kielégítőnek, mint ha egy székre roskadt volna le.

– Ez rázta meg a Medinát – tette hozzá Naomi. – Pusztán az, hogy

a sugár elhaladt a közelünkben. A manőverezőfúvókák még mindig azon dolgoznak, hogy stabilizáljanak minket.

– Holden, itt Draper – szólalt meg Holden kézi terminálja.

– Itt Holden.

– Úgy tűnik, hogy az a böhöm szemétláda ránk sem hederít, feltéve, hogy teljesen mozdulatlanok maradunk, és nem aktiváljuk a fegyvereinket.

– Ez biztató jel – válaszolta Holden. – Talán arra utal, hogy nem akarnak mindenkit a másvilágra küldeni. Csak egyértelművé teszik, hogy elpusztítanak mindent, ami fenyegetést jelent.

– Ez eléggé félreérthetetlen – értett egyet Bobbie. – De jobb, ha tudjátok, hogy van egy másik hajó is. Kisebb. És a Medina felé tart.

– Harcászati szempontból ez mit jelenthet?

– Abból kiindulva, mennyire tökéletesen kiiktatták a védelmünket – felelte Bobbie –, fogadok, hogy kemény behatolásra készülnek, lerohanják a vezérlőtermet és a reaktorcsarnokot, aztán teljesen átveszik az állomás irányítását. Ha a szárazföldi egységek technikája a hajóéhoz hasonlít, nem fog sokáig tartani.

– Vettem. Igyekszem a minimálisra csökkenteni a veszteségeket idelent. Várd meg, amíg kereslek. Holden vége.

– Kemény behatolás? – kérdezte Naomi, habár a hangjából érezni lehetett, hogy már tudja a választ.

– Állomásszerte rajokat dobnak le, hogy elfoglalják a belépési pontokat, a vezérlőközpontokat, az energiaellátást és a környezeti rendszereket – felelte Holden inkább a teremnek, mint Naominak. Daphne Kohlhoz fordult. – Azt hiszem, utasítania kellene mindenkit idebent, hogy fogjanak hozzá a hívásokhoz. A szövetségi és bolygószintű képviselőket juttassák biztonságos helyekre, de szóljanak a biztonsági egységeknek, hogy semmiképp ne keveredjenek harcba! Ne legyenek látható fegyverek! Mondja meg nekik, hogy nem kíséreljük meg visszaverni a behatolókat! Úgy csak emberek halnának meg, és lehet, hogy felbosszantanánk azt a hajószörnyeteget.

– Igenis, uram – vágta rá a nő. – Átveszi a parancsnokságot?

– Nem, dehogy. De ez a helyes megoldás, és most rögtön hozzá kell fognunk. Szóval csináljuk! Kérem!

Kohl egy kissé elszontyolodott. Azt remélte, hogy valami döntéshozó érkezett. Aki tudja, mit kell tenni. Holden ugyanúgy felismerte rajta a reményt, ahogy a csalódottságot.

– Szembeszállunk velük egyáltalán? – kérdezte Kohl.

A képernyők felé intett. A porra és hamura, ami a Tori Byronból és

a sínágyúállásokból maradt. Kohl elfordította a tekintetét. Holden mégsem tudta rávenni magát, hogy nemet mondjon.

– Még nem – felelte. Naomi már a marokfegyvereket gyűjtötte be

a vezérlőteremben dolgozó többi technikustól, és egy sporttáskába rakta mindet. Még nem.

A második hajó nagyjából rombolóméretűnek tűnt Holden megítélése szerint. Komótosan elrepült a Medina Állomás felett, tűhegynyi pontosságú sínágyúlövésekkel kiiktatta a torpedóállványokat és a PVÁ-állásokat, aztán kidobott egy tucat tengerészgyalogsági leszállóegységet.

Kohl végül azt tette, amit Holden javasolt neki: az egész hajót értesítette, hogy ne álljanak ellen. Ezt az összecsapást éljék túl, hogy később még harcolhassanak. Az utolsó hívás után egy pillanatra mintha megtántorodott volna, aztán megfordult, kiköpött a fedélzetre, és megnyitott valami biztonsági interfészhez hasonlót.

– Most mit csinál?

– Mindent kitörlök a biztonsági rendszerből – felelte Kohl. – Se létszám. Se biometrikus adatok. Se fedélzeti alaprajzok. Semmilyen bejegyzés nem marad benne. Nem állíthatjuk meg a szemétládákat, de megkönnyítenünk sem kell a dolgukat.

– Fou bien – helyeselt Naomi. Holden eltűnődött, vajon a behatoló erők vissza tudják-e vezetni a döntést a nőhöz. Remélte, hogy nem.

Minden egyes leszállóegységgel egy nyolcfős raj érkezett, és mindannyian szokatlan konstrukciójú motoros páncélt viseltek – Bobbie-éhoz hasonlót, de az ízületeknél másfajta csuklókkal felszereltet, csupa élénkkék színűt, amitől úgy néztek ki, mintha a tengerből emelkedtek volna elő. A tengerészgyalogosok módszeresen és nagy szakértelemmel törtek előre. Ahol az ajtók kinyíltak nekik, anélkül léptek be, hogy bármiben kárt tettek volna. Ahol lezárt ajtókkal találták szemben magukat, ott könyörtelen hatékonysággal behatoltak, szétlőtték a tömítéseket, és egyetlen jól begyakorolt mozdulattal letépték a lemezeket. Amikor fegyvertelen civilek mellett haladtak el, csupán arra figyelmeztették őket, hogy ne mutassanak ellenállást. Amikor nagy ritkán egy hőskomplexusos harcosba futottak bele, aki fegyvert emelt volna rájuk, megölték a veszélyforrást, de senki mást. Az egyedüli vigaszt az jelentette, hogy nem nyílt mészárlás folyt.

Miközben a vezérlőközpontból mindezt végignézte, Holdennek önkéntelenül is csodálnia kellett a laconiaiak magas szintű képzettségét és fegyelmét. Kétséget sem hagytak afelől, hogy mindenben ők parancsolnak, és azonnali halálos csapással válaszoltak bármiféle fenyegetésre.

De nem bántották a civileket. Senkit sem löktek félre. Nem hősködtek, és nem terrorizáltak. Még az erőszakos fellépés mögött sem lehetett felfedezni dühöt. Állatidomárokhoz hasonlítottak. Holden, Naomi és

a vezérlőfedélzeten tartózkodók minden tőlük telhetőt megtettek, hogy megelőzzék a pánikot, és megakadályozzák, hogy bárki ellenállást tanúsítson, de jóformán feleslegesen. Semmi sem nyugtathatta meg jobban az embereket, mint az a nyugalom, ahogy a behatolók viselkedtek.

Amikor kinyílt a vezérlőterem ajtaja, és belépett az egyik raj, Holden mindenkit megkért, hogy felemelt kézzel adják meg magukat. Magas, sötét bőrű nő indult meg feléje bekapcsolt mágnesbakanccsal és páncélban, rajta a marsi ezredesi rangéra emlékeztető rendfokozattal.

– Tanaka ezredes vagyok – közölte elektronikusan felerősített, mennydörgő hangon. – A Medina Állomást elfoglaltuk. Kérem, jelezze, hogy megértett, és engedelmeskedik!

Holden bólintott, és legmeggyőzőbb álmosolyát villantotta rá.

– Megértem, és feltéve, hogy továbbra sem esik bántódása az ittenieknek, nem fogunk erőszakkal ellenállni.

Szándékosan provokált. Ha Tanaka azért jött, hogy befeszítse az izmait, és megmutassa, mennyire fontos, és egyedül ő parancsolhat itt, megjegyezte volna, hogy az emberei kedvükre bántalmazhatják az itt élőket, és Holden semmit sem tehet ellene.

Ehelyett azt felelte:

– Értettem. Készítsenek elő a hajónknak egy hermetikus dokkot a reaktorszinten!

Amikor a dokkfelügyelő jelzett, hogy végzett, Tanaka megérintette

a csuklóján lévő vezérlőt, és azt mondta:

– Singh százados, egy kikötőállást előkészítettek a dokkolásra. Az állomás a miénk.

– Santiago Singh százados vagyok, a Közelgő Vihar laconiai romboló kapitánya – közölte a fiatalember. – Azért jöttem, hogy megadják magukat nekem.

Fess és makulátlan egyenruhát viselt. A szabása marsinak látszott, kivéve a kék-szürke színösszeállítást a piros-fekete helyett, amit Holden megszokott. Kohl lebegett elé zavarodott tekintettel.

– Ez háborús agresszió – jelentette ki reszkető hangon. Holden késztetést érzett, hogy közbelépjen, újból magára vonja a férfi figyelmét, csak hogy Kohl nagyobb biztonságban legyen. Ostobaság lett volna. – A szövetség. A Föld–Mars Koalíció. A Bolygótársulás. Egyik sem fogja tétlenül tűrni ezt.

– Tudom – válaszolta a fiatalember. – Minden rendben lesz. De most meg kell adniuk magukat nekem.

Kohl vigyázzba húzta magát, és vége is volt.

Az áthaladástól fogva kevesebb mint négy órába telt. Laconiai motoros páncélt viselő tengerészgyalogosok járőröztek a folyosókon és az állomás vezérlőegységei előtt. Elegáns szabású uniformisokba öltözött tisztek szaladgáltak, hogy begyakorlott hatékonysággal eszközöket csatlakoztassanak a kommunikációs és környezeti rendszerekre. A medinaiak többnyire kába döbbenettel figyelték őket.

Annyira gyorsan zajlott le minden. Lehetetlen lett volna feldolgozni.

Holdent és Naomit egybeterelték a gyarmatosított bolygók néhány száz és a Szállítószövetség több tucat képviselőjével, valamint a Medina Állomás rangidős vezetőivel. Holden nem bírt tényleges hatalommal. Szigorúan véve már hajókapitánynak vagy a Szállítószövetség tagjának sem mondhatta magát, de senki sem vitatkozott ezen. Mindannyian

a koalíciós bizottság termében gyűltek össze, egy kétezer férőhelyes, pódiummal és színpaddal felszerelt amfiteátrumban, amely tudatosan

a földi EN Közgyűlésének elrendezését utánozta.

Trejo admirális köpcös, idősebb férfi volt, és az olyanok nyugalma áradt belőle, akik annyira régóta töltöttek be magas katonai tisztséget, hogy már teljesen hozzászoktak ehhez. Két tengerészgyalogostól közrevéve állt a pódium mögé. Singh százados és Tanaka ezredes tiszteletteljesen mögötte helyezkedtek el az egyik oldalán.

– Üdvözletem! – köszöntötte az egybegyűlteket a tengernagy, és rájuk mosolygott. – Anton Trejo főadmirális vagyok, a Laconiai Birodalom és vezérünk, Winston Duarte főkonzul személyes megbízottja. És immár az önök vezetője is.

Kivárt, mintha tapsra számított volna. Egy pillanattal később folytatta.

– Amint tudják, átvettük a Medina Állomás irányítását. És igen, szándékunkban áll uralmunk alá hajtani mind az ezerháromszáz bolygót, ahová ez vezet. Nem agresszív lépésről van szó, hanem szükségről. Senkivel szemben nem viseltetünk rosszindulattal vagy ellenségesen. Amint láthatták, a hatalomátvétel annyira vértelenül zajlik, amennyire maguk engedik. Azért hívtam ide önöket, hogy megkérjem, megkérjem mindannyiukat, lépjenek kapcsolatba az anyabolygóikkal. Bárki számára, aki meggyőzné őket, hogy békésen engedjék át nekünk a hatalmat, biztosítjuk a kommunikáció lehetőségét. Ha megteszik ezt, semmiféle erőszakos fellépésre nem lesz szükség.

– Bevallom, elég szimpatikusak nekem ezek a fazonok – súgta oda Naominak Holden. – Mármint hódítókhoz képest.

– De jön majd egy „de” – felelte Naomi. – Mindig van egy „de”.

– Az együttműködés a birodalom sarokköve – folytatta Trejo. –

A kezdetei már mozgásba lendültek itt. Az önök Bolygótársulása. A Szállítószövetség. Minden ugyanúgy megmarad. Duarte főkonzul azt szeretné, ha minden birtokba vett vagy a jövőben gyarmatosítandó rendszer hozzátenne ehhez, és képviseltetné magát. A Szállítószövetség e törekvések támogatásának elengedhetetlen eszköze. Mindkét szervezet folytathatja, és mindkettőnek folytatnia kell fontos munkáját. Mindössze annyi változott, hogy Duarte főkonzul mostantól felgyorsítja a folyamatot.

A laconiai flotta egy új galaktikus civilizáció védelmezője lesz, és e civilizáció polgáraiként mindannyiukat örömmel fogadjuk. Ezért mindössze az együttműködésüket várjuk el, valamint adót kell fizetniük a birodalomnak, amely, ígérem, nem lesz megterhelő összeg, és amit teljes egészében az új infrastruktúra létrehozásába és a szárnyaikat bontogató bolygószintű gazdaságok támogatásába fogunk visszaforgatni. Az emberiség aranykora veszi kezdetét a főkonzul irányítása alatt.

Trejo megint kivárt, mosolya lassanként eltűnt az arcáról. Láthatólag fájt neki és elszomorította, amit mondani készült.

– Na, most jön – súgta Naomi.

– De azoknak, akik ellenszegülnek ennek az új kormányzatnak és megkísérlik megfosztani az emberiséget ettől a fényes jövőtől, azt kell mondanom: gondolkodás nélkül és könyörtelenül megsemmisítjük őket. Laconia hadseregének ereje egyetlen célt szolgál, mégpedig a birodalom és a birodalom polgárainak védelmét. A birodalom hűséges polgárai örökös békében és jólétben fognak élni, és a védelmünket élvezve garantáltnak vehetik a teljes biztonságukat. A hűtlenség egyetlen eredménye: a halál.

– Ah! – Naomi hangja inkább hosszú kilégzésre emlékeztetett, mint szóra. – Minden idők legnyájasabb totalitárius kormányzata, ez tuti.

– Mire rájövünk, miben nem az – válaszolta Holden –, már túl késő lesz bármit tenni ellene.

– Lesz? – kérdezte Naomi. – Vagy már most is az?

TIZENHARMADIK FEJEZET: DOBOS

McCahill, a biztonsági bizottság feje széttárta maga előtt a kezét, mintha egy támadót próbált volna rábeszélni arra, hogy tegye le a fegyverét.

– Mindannyiunkat váratlanul ért a dolog. És azt hiszem, megállapodhatunk benne, hogy ez a hírszerzés hibája.

– Nos, ha mindannyian egyetértünk ebben, akkor úgy vélem, nem probléma – válaszolta Dobos. McCahill arca alig észrevehetően megrándult. – Mi az ördög történt odakint?

A tárgyalóterem a kisebbek közé tartozott: McCahill, Santos-Baca és a Föld–Mars Koalíció jelenlegi kapcsolattartója, Benedito Lafflin ült még vele együtt az asztalnál. A szoba végében pedig Vaughn bújt meg, akár egy temetkezési vállalkozó a virrasztás alatt. A kommunikációs csatornáján Dobos másokkal is kapcsolatba lépett. Üzenetek érkeztek a szövetség minden részlegéből és tucatnyi külső szervezetből is. Egy naprendszernyi méretű hangyabolyt rúgtak szét, és mindenki tőle várta a válaszokat és az útmutatást. Napokba telne mindegyiket átnézni, hetekbe válaszolni rájuk, neki pedig sem ideje, sem energiája nem volt erre. Válaszokra volt szüksége.

Válaszokra és arra, hogy elég hosszan visszaforgathassa az időt, hogy semmissé tehesse a már megtörténteket.

Széles arca és lenyírt frizurája különösen önelégült varangyhoz tette hasonlóvá Lafflint. A férfi megköszörülte a torkát.

– Mindig is szűkölködtünk a Laconiával kapcsolatos adatokban – mondta. Sipító hangján úgy beszélt, mint egy orvos, aki azt igyekszik elmagyarázni, miért felejtett véletlenül egy szivacsot egy műtött beteg hasában. – A marsi disszidens haderő már azelőtt folyamatosan játszotta az elriasztó üzenetet, hogy a Szállítószövetséget bejegyezték. A valóstér-oldal felől zavarással árasztották el a kaput, beleértve a teljes elektromágneses spektrumot: rádióhullámokkal, látható fénnyel, röntgensugarakkal, mindennel. Nem beszélhettünk számottevő passzív megfigyelésről. Amikor elvétve szondákat küldtünk át, mindegyiket hatástalanították vagy megsemmisítették. A szövetség első éveiben a hivatalos doktrína

a blokád volt. A Föld és a Mars hadiflottái egyaránt súlyosan megrongálódtak a Szabad Hadiflotta elleni küzdelemben, a földi kormányzat az újjáépítésre és az infrastruktúra összeomlásának minimalizálására összpontosított. A Laconia sosem jelentett aktív fenyegetést, és…

– Azt akarja mondani, hogy az eltűnt hadiflotta kérdését egyszerűen sohasem tekintették kiemelt fontosságúnak? – kérdezte Dobos, de már tudta a választ: igen, pontosan ezt mondja.

Inkább nem ingerelték az alvó oroszlánt, amíg az ki nem pihente magát. És még fájdalmasabbá tette az ügyet, hogy egy része legalábbis az

ő irányítása alatt történt. Ő legalább annyira bűnösnek tekinthette magát, amiért nem tartotta szemmel a labdát.

A Medináról érkező képek szürreálisnak hatottak. A Laconiáról érkező hajó semmihez sem hasonlított, ami évtizedekkel korábban átlépett azon a kapun. A találat, amely megsemmisítette a Tori Byront, sokkal inkább hajazott nagy energiájú csillagtevékenységre, mint emberi ésszel kiötlött fegyverre. A sínágyúállások elpusztítását pedig magukból a kapukból kilövellő gamma-sugár-robbanás kísérte, amelyet Cameron egy napkitöréssel megegyező energiájúként írt le. Megsemmisítette a Sharon Chavezt, a Medina repülésirányításának engedélyére várakozó teherhajót. A legénység egy szempillantás alatt meghalt, és még csak nem is közvetlen támadás eredményeképp. Dobos egyszerűen nem tudta elfogadni ezt. Túlságosan nagyszabású volt. Túl furcsa. Túl hirtelen.

– A támadó hatástalanította az átjátszóhálózatot – felelte Vaughn Santos-Baca kérdésére. – A gyűrűtérben nem észlelünk új ki-vagy belépő jeleket. A Medinát gyakorlatilag lezárták.

Dobos ökölbe szorította a kezét, míg bele nem fájdult. Nem engedhette meg, hogy így elkalandozzon a figyelme. Nem számított, hogy sokk érte. A szövetséget megtámadták, és az egész miatta történt. Összpontosítania kellett.

– Van néhány felvételünk a kapunál várakozó teherhajóról. Túl erős az interferencia, hogy bármit nagy felbontásban láthassunk, annyit azonban bizonyossággal megállapíthatunk, hogy behatoltak a Medina Állomásra. Azt kell feltételeznünk, hogy megszállták.

– Hozzá tudunk jutni adatokhoz a kapukon keresztül? – kérdezte Dobos. – A rádió elég hangos ahhoz, hogy mindkét oldalon áthatoljon az interferencián? Vagy az irányított sugárnyaláb? Valami, amivel üzenetet juttathatunk el a többi rendszernek?

– Lehetséges – felelte Lafflin olyan hangon, ami azt sejtette, hogy nem tartja elképzelhetőnek. – De kétségkívül figyelnék ezeket. És ugyan a titkosításainkat nem tudja feltörni egyetlen ismert technika sem, most nem ismert technikával állunk szemben. – Jelzett a kézi terminálja. Rápillantott az üzenetre, és kérdőn felvonta a szemöldökét. – Elnézést, egy pillanat. Valaki hibázott.

Dobos intett, hogy csak nyugodtan, és a belsős magukra hagyta őket a teremben. Amikor a férfi mögött becsukódott az ajtó, Dobos Santos-Bacához és McCahillhez fordult.

– Most, hogy csak mi vagyunk idebent, mik a lehetőségek?

– Ha megtaláljuk a módját, hogyan kommunikáljunk a többi rendszerrel, megszervezhetünk egy ellentámadást – felelte Santos-Baca. – Összeállítottam egy táblázatot a rendszerekben található forrásainkról.

– Hadd lássam! – mondta Dobos. Santos-Baca átküldte az adatokat Dobos kijelzőjére. Több mint ezerháromszáz kapu, és mindegyik egy új naprendszerre nyílt. Szinte mindegyikben lehetett találni kolóniát az önmagát épp hogy csak fenntartani képes falutól a tudományos komplexumokig, amelyek az önellátás alsó határait súrolták. A szövetség űrvárosai számítottak a legnagyobb hajóknak, de Dobos csak visszafogott tempóban zúdíthatta oda a támadó seregeket, ha nem akarta elveszíteni őket a kapuk hibái miatt. Legfeljebb egyenként küldhetné oda őket, hogy mind lekaszabolják. Az ajkához szorította az ujját, a húst odacsípte a fogához, míg egy kissé sajogni nem kezdett. Volt megoldás. Kellett lennie megoldásnak.

Először a legfontosabbakat kellett elintéznie. Vagyis helyre kellett állítania a kommunikációt a rendszerekben lévő minden szövetségi egységgel. Valamiféle titkos átjátszóhálózatot kellett üzembe állítaniuk. Esetleg egy ügyes cselfogással elég időre elvonhatnák az ellenség figyelmét ahhoz, hogy új jelerősítőket csempésszenek ha nem is az összes, de a stratégiailag legfontosabb kapuk másik oldalára…

– Asszonyom! – szólalt meg a háta mögött Lafflin. – Kérem, nem teheti meg…

Egy ismeretlen hang válaszolt.

– Ne baszakodj már, Benedito! Rohadtul azt csinálok, amit akarok. Ki szabhatja meg nekem, hogy mit nem szabad? Talán te?

A vénasszony lassan mozgott, még a Nép Otthonának enyhe gravitációjában is botra támaszkodott. Vakítóan fehér, ritkuló haját kontyba fogta össze a tarkójánál. Megereszkedett bőre pergamenszerűnek hatott, a tekintetéből viszont olyan intelligencia sugárzott, amit az évek nem tompítottak el. Felnézett Dobosra, és egy nagyanyó kedvességével elmosolyodott.

– Camina! Jó látni téged. Jöttem az első siklóval, amin helyet kaptam. Hogy van a fivéred?

Dobos átvergődött az őt megrohanó reakciókon: a meglepetésen, hogy az asszonyt itt látja, egy pillanatnyi áhítaton, a zavaron, hogy nyilvánosan a keresztnevén szólítják, a gyanakváson, amiért Chrisjen Avasarala – a belső bolygók politikájának nagyasszonya – egyáltalán tud a testvére létezéséről, végül pedig az egyértelmű bizonyosságon, hogy mindent, amit most átélt, előre láttak. Nem egyszerűen előre látták. Így tervezték. Az egészet manipulációnak szánták, de annyira kiválóan, oly mérvű jóindulattal valósították meg, hogy semmit sem veszített a hatásából attól, hogy Dobos tisztában volt vele.

– Jól – felelte Dobos. – Gond nélkül sikerült a visszanövesztés.

– Remek, remek – mondta Avasarala, és leereszkedett egy székre. – Elképesztő, manapság mikre képesek az idegpótlásban. Fiatalkoromban sokkal többször elcseszték, mint ahányszor sikerült nekik. A perifériás idegrendszerem nagy részét megcsináltattam pár éve. Jobban működik, mint a régi, csak a lábam nyugtalankodik éjszakánként.

Santos-Baca és McCahill is elmosolyodott, de a tekintetükből szorongást lehetett kiolvasni.

– Asszonyom, ne haragudjon – kérlelte Lafflin –, de egy értekezlet kellős közepén járunk.

– Később befejezhetik – jelentette ki Avasarala. – Beszélnem kell Dobos elnökkel.

– Nem láttam beírva a naptáramba – válaszolta nyájasan Dobos. Avasarala hátat fordított neki. A barátságosság aurája szertefoszlott, de az intellektus élesen és erőteljesen megmaradt.

– Már kerültem ilyen helyzetbe, mint most te – magyarázta a vénasszony. – Az egész emberiségből egyedül én. Amit most a gyomrodban érzel, amikor enni próbálnál. Ahogy a lényed egy része szakadatlanul sikoltani igyekszik még akkor is, amikor nyugodtnak mutatod magad. A bűntudat. Bárki, aki szült már gyereket egy kórházban, ismeri ezt. Azt a részt viszont, hogy az egész emberiség történelme függ attól, mit teszel, és csak egyszer próbálkozhatsz, na, ezt csak te meg én ismerhetjük. Azért jöttem, mert szükséged van itt rám.

– Méltányolom…

– El fogod cseszni – vágott a szavába Avasarala, és a hangja a kőnél is keményebbnek hatott. – De én megakadályozhatom. És elbeszélgethetünk ezek előtt a szerencsétlen szarjankók előtt, vagy az égnek emelheted a tekinteted, és megkínálhatod ezt a hibbant szipirtyót egy csésze teával, és egy kicsit négyszemközt maradhatunk. Hibáztathatsz nyugodtan. Nem érdekel. Túl öreg és fáradt vagyok már ahhoz, hogy szégyelljem magam.

Dobos összefonta az ujjait. Az állkapcsa sajgott, és oda kellett figyelnie, hogy ne szorítsa össze annyira. Legszívesebben felordított volna. Egy műanyag mentőbuborékba zárva kihajította volna Avasaralát a városból, és a botjára azt az üzenetet ragasztotta volna, hogy: Legközelebb kérj időpontot! Azt szerette volna, ha McCahill és Santos-Baca áhítattal figyelnék őt, és megrettennének reakciója hevességétől. És ebből semminek sem volt köze Chrisjen Avasaralához. Mindent az váltott ki belőle, ami a Medinával történt.

– Vaughn! – határozott Dobos. – Elkészítené Avasarala asszonynak azt a teát? Nagyjából egyórás szünetet tartunk.

– Máris, elnök asszony – felelte Vaughn. A többiek felálltak. Santos-Baca még megrázta Avasarala kezét, mielőtt kiment. Dobos az állát vakarta, noha nem viszketett, és megőrizte a hidegvérét, amíg a teremben kettesben nem maradtak. Amikor megszólalt, óvatos, kimért hangon beszélt.

– Ha még egyszer így aláássa a tekintélyemet, valahogy elintézem, hogy az FMK-ban többé senki se fogadja. Elszigetelem, amennyire a börtönajtó innenső oldalán senki más nem lehet elszigetelve. Az élete hátralévő éveiben süldő gyakornokokat próbál majd rávenni, hogy lefőzzék a kávéját.

– Faszként viselkedtem – ismerte el Avasarala, miközben egy csésze teát töltött magának, aztán egy másikat Dobosnak. – Az én hibám. Én is túlreagálok mindent, amikor rémült vagyok.

Átbicegett a termen, és letette Dobos elé a bögrét. Megalázkodása éppoly kiszámított volt, mint minden más, amit tett. Nem számított, hogy őszintén bánja-e, vagy sem. Tartotta magát az illendőség szabályaihoz. Dobos fogta a teáját, megfújta, és belekortyolt. Mert egyedül az tartotta egyben, hogy tartja magát az illendőség szabályaihoz. Avasarala helyeslőn bólintott, aztán visszament a székéhez.

– Én is rémült vagyok – ismerte el Dobos.

– Tudom. Rohadtul ijesztő, ami a Medinánál történt. Az a hajó. Még sosem láttam hasonlót. Még csak feltevéseket sem láttam ehhez hasonlóról. – Avasarala fogta a saját bögréjét, és a teája felé biccentett. – Egész finom.

– Itt termesztjük. Valódi levelek.

– A rendszer összes ételvegyésze soha nem fog tisztességesebb tealevéllel előállni, mint az evolúció.

– Mivel fogom elcseszni?

– Azzal, hogy megpróbálod visszaszerezni, amit elvesztettél – felelte Avasarala. – És nem csak te. Körbe fognak zsongani a tanácsadók, akik ugyanezt a baromságot akarják majd. Szedj össze egy haderőt, hogy visszafoglaljátok a Medinát, módold ki, hogyan hangold össze őket,

a harcokat szorítsd vissza a Laconiára. Hatalmas erőfeszítés és mérhetetlen költségek árán állítsuk vissza a korábbi status quót.

– Concorde-effektus?

– Igen.

– Vagyis nem gondolja… – Dobosnak muszáj volt elhallgatnia. A szavak ténylegesen belészorultak. Lenyelte a teát, a melegség fellazította

a torkát. – Nem gondolja, hogy visszafoglalhatjuk a lassú zónát?

– Honnan a búbánatos picsából tudhatnám? Azt viszont tudom, hogy első lépésként nem sikerülhet visszafoglalni. És azzal is tisztában vagyok, hogy mennyire szeretnéd. Úgy érzed, hogy ha most elég okos, elég gyors, elég erős vagy hozzá, nem történhet meg úgy, ahogyan már megtörtént. De ez nem így működik. És tudom, mennyire emésztő tud lenni a gyász. A gyász megőrjítheti az embert. Velem ezt tette.

Mintha nem stimmelt volna a levegő összetétele a teremben. Semmi, amit Avasarala mondott, nem hatott újdonságként neki, a vénasszony szavaiból kiérződő szimpátia mégis kegyetlenebb volt, mint ha ordítozott volna vele. Mérhetetlen, tág és kegyetlen félelem áradt szét Dobos gyomrából. Egy csattanással letette a bögréjét, Avasarala pedig bólintott.

– Annak idején átadták nekem a Duartéról összegyűjtött információt – folytatta a vénasszony. – A Mars akkoriban semmit sem akart megosztani velünk. Azt hittem, azért, mert szégyenszemre váratlanul seggbe kúrta őket egy saját emberük. Bizonyos fokig ez igaz is volt, ám miután visszavonultam, a hobbimmá vált a pasas.

– A hobbijává?

– Pocsékul horgolok. Valamivel le kellett foglalnom magam – felelte, és legyintett egyet. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Ráleltem a disszertációjára.

A kis kötetet, amelyet Avasarala átnyújtott, vékony papírra nyomtatták, és halványzöld borítóba kötötték. Durvának hatott a tapintása. A címet egyszerű betűtípussal szedték, cikornyák nélkül: Logisztikai alapú hadászat a bolygóközi konfliktusokban, készítette: Winston Duarte.

– Az egyetemen írta – folytatta Avasarala. – Megpróbálta kiadatni, de senki sem kapott utána két kézzel. Ahhoz elegendőnek bizonyult, hogy bekerüljön vele a Marsi Haditengerészethez, és elindítsa a pályáján.

– Rendben – lapozott bele a könyvbe Dobos.

– A Szabad Hadiflotta után két bolygó legkiválóbb hírszerző szolgálata járt utána olyan részletességgel a pasas életének, hogy még a bolhák keresztnevét is tudni lehetett, amelyek megcsípték. Elolvastam… a rohadt életbe is, úgy ötven elemzést? Talán többet. Minden ehhez

a százötven oldalhoz vezet vissza.

– Miért?

– Mert arról szól, hogy a Mars hogyan orozhatja el egyetlen lövés leadása nélkül a Naprendszer feletti uralmat a Földtől és az Övtől. És bejött volna.

Dobos összeráncolta a homlokát, és találomra felütötte a disszertációt. Az erőforrások feletti uralom három stratégia révén valósítható meg: megszállás, befolyás és gazdasági szükségszerűség. Ezek közül a megszállás

a legkevésbé tartós. A szemközti oldalon lévő ábra az ásványokat és azok övbéli fellelhetőségét sorolta fel. Avasarala sötét szemével, átható tekintetével figyelte őt. Amikor újra megszólalt, egészen lehalkította a hangját.

– Winston Duarte húszévesen felismerte a módszert, amelyet a felettesei közül egyiknek sem sikerült. És a Földön sem. Az egészet kifejtette, pontról pontra, és a történelem kizárólag azért alakult úgy, ahogy, mert senki sem figyelt fel különösebben rá. Akkoriban jó, megbízható hivatásos tisztként szolgált, amíg fel nem fedezett valamit, talán egy lehetőséget a kapukon átkelő szondák első hullámának visszaküldött adataiban. Aztán minden erőlködés nélkül belefogott a hadviselés történelmének legnagyobb rablásába. Megszerezte az egyetlen aktív protomolekula-mintát, elegendő hajót ahhoz, hogy megvédhessen egy kaput, és megszervezte a káoszt, amivel kiütötték a Földet és a Marsot.

– Ezt mind tudom – válaszolta Dobos.

– Valóban – ismerte el Avasarala. – És azt is tudod, hogy ez mit jelent. De rémült vagy, és sokkot kaptál, és nem akarsz szembenézni vele, mert a férjed a Medina Állomáson van épp.

Dobos fogta a teáját, és kortyolt belőle, de az ízét nem érezte. A gyomra mintha megfeszült volna. A torka elszorult. Avasarala kivárt, hagyta elnyúlni a csendet kettejük között. Saba a Medina Állomáson volt. Dobos igyekezett nem gondolni erre, és mintha egy nyílt sebet érintett volna meg.

– Duarte ügyes – mondta ki végül Dobos. – Jól érti a dolgát. És kivárta, amíg érdemes visszajönnie, és ő szabhassa meg a feltételeket.

– Igen – értett egyet Avasarala.

– Azt akarja mondani, hogy nem terjeszti ki túlságosan a háborút.

– Azt akarom mondani, hogy azért jött vissza, mert úgy gondolja, hogy győzhet – javította ki Avasarala. – És ha így gondolja, akkor fel kell készülnöd arra, hogy elfogadd: igaza van.

– Akkor semminek sincs értelme – keseredett el Dobos. – Egyszerűen táncoljunk, ahogy fütyül? Feküdjünk le elé, és reménykedjünk, hogy nem tapos túl kegyetlenül ránk?

– Naná, hogy nem. De ne hitegesd magad, hogy aztán alábecsüld, mert azt szeretnéd, ha belőle válna a következő Marco Inaros! Duarte nem fogja kiengedni a kezéből a győzelmet azzal, hogy segghülyeként viselkedik. Nem fogja szétaprózni az erőit. Nem lesz túl mohó. Nem fog fél tucat tervet kieszelni, aztán megpörgetni egy palackot, hogy a véletlen döntsön helyette. Ő sakkjátékos. És ha téged általában az ösztöneid vezérelnek, és azt teszed, amit az érzéseid diktálnak, akkor mindannyiunkat legyőz.

– Adjuk fel a Medinát. És a lassú zónát. Aztán az összes gyarmatbolygót.

– Fogadd el, hogy ezek már elfoglalt területek! – válaszolta Avasarala. – Védd azt, amit még védelmezni tudsz! A Sol-rendszert. Lépj kapcsolatba, akivel és amikor tudsz. Akadnak még a szövetséghez lojális emberek a Medinán. És Duarte hírszerzése kevés adatot gyűjthetett csak össze az elmúlt pár évtizedben, legalábbis eleinte. Találj olyan megközelítéseket, amelyekről nem tud! De ne szállj szembe vele közvetlenül!

Dobos parányi kattanást tapasztalt a szívében, a nyomás fizikai érzetét. Avasarala arra igyekezett rávenni, hogy a Földet védje meg. Ezért jött el hozzá. Dobos és a szövetség, az űrvárosok és a nehézfegyverzetű naszádok létfontosságú szerepet játszottak abban, hogy a Föld és

a Mars biztonságban lehessen. A stratégia, amely mellett érvelt, kizárólag a védekezésről szólt, és Dobos végső soron a belső bolygókat védte volna. Ezért kellene az életét áldoznia neki és az embereinek: a Földért és a Marsért, és mindazokért, akik az övbéliek kizsákmányolásával felépítették a civilizációikat még a szövetség létrejötte előtt. Nem egyszerű stratégiáról beszéltek, hanem pőre önérdekről.

Ugyanakkor igaza volt.

A Medina immár az ellenséges vonalak mögé került. És Dobosnak nem sikerülhet visszavennie. Ám ez még nem jelentette azt, hogy tehetetlen.

– Na és mivel dolgozhatunk? – kérdezte.

– A koalíciós flottával – felelte Avasarala. – A szövetség flottájával. És amennyi ügynököt be tudunk szervezni a Medináról.

– Senkit sem tudunk elérni a Medinán – vetette ellen Dobos. –

A kommunikációs csatornákat Duarte ellenőrzi.

Avasarala felsóhajtott, és lenézett a kezére.

– A tieiteket igen – mondta. Dobosnak pár másodpercbe telt, hogy felfogja.

Avasarala vállat vont.

– Mindenki kémkedik mindenki után, Camina. Ne tegyünk úgy, mintha felháborodnánk azon, hogy a víz nedves.

– El tudja intézni, hogy üzenetet juttassunk el a Medinára?

– Ilyet nem mondtam – felelte Avasara. – De sokakat ismerek, ugye.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: SINGH

– Jelentős változásokat hajtottak végre az állomás belső szerkezetén – közölte Tanaka ezredes. – Ez nem annyira meglepő. Csillagbárkának tervezték, amely néhány évszázadon át egy teljes g-vel pörög. Most közbenső állomás, egyharmad g-nél. Az infrastruktúra nagy részét újra kellene gondolni, és még sosem akadt olyan övbéli hajó, amelyen ne módosítottak volna, hogy alkalmas legyen a pillanatnyi feladatára. Ha nem töröltek volna mindent a biztonsági és karbantartói adatbázisokból, sokkal többet tudnánk. De semmi sem veszett el, amit idővel újra össze ne tudnánk rakni.

– Értem – válaszolta Singh, és elgondolkodott, milyen módokon lehetne visszanyerni az adatokat.

– Ráadásképp ezerkétszázhatvannégy lőfegyvert foglaltunk le a tisztogatások során, többségében pisztolyokat – folytatta a nő, miközben egy listát görgetett le a monitorján. – Szigorúan őrzünk minden olyan területet, ahol bombakészítéshez alkalmas vegyületeket tárolnak, de nagymérvű átrendezésre és biztonsági változásokra lesz szükség, mire mindent hatékonyan elzárhatunk.

– Még valami? – érdeklődött Singh.

– Továbbra is vannak náluk konyhai kések és elektromos szerszámok. Plusz bármi, amit nem vettünk észre.

Tanaka már levette a motoros páncélját, nyurga, vékony alakja szemtelenül elnyújtózott Singh irodájának egyik ülésén. Legalább húsz évvel idősebb volt Singhnél, és a százados a nő válltartásából és mosolyának formájából látta, miként reagál viszonylagos fiatalságára. Tanaka csak eljátszotta, hogy tiszteli.

Az iroda – Singh irodája – kellően kicsi volt ahhoz, hogy jól funkcionáljon. Egy íróasztal, székek, dekorációként egy kis pult saját bárral. Egy fontos vezető hivatali szobája. Singh a még le nem kapart nevek és beosztások alapján egy korábbi számviteli egységet vett birtokba.

A vezérlő-és parancsnoki fedélzetek – csakúgy, mint a gépterem és

a dokkok – az állomás egy állandó súlytalanságban lévő részében helyezkedtek el, Singh pedig kényelmetlennek érezte volna, ha zéró gravitációban kell dolgoznia. Ám még ennél is nagyobb szerepet játszott

a döntésében, hogy Duartétól és Trejótól elleste, hogyan néz ki egy valódi parancsnoki helyiség, márpedig leginkább szerénynek.

Visszatért ahhoz a kérdéshez, amely a legjobban aggasztotta.

– Ezerkétszáz lőfegyver? Az egész állomáson kevesebb, mint száz biztonsági dolgozott.

– Az övbéliek hagyományosan nem bíznak abban, hogy a kormányhatóságok megvédik őket – felelte egy vállrándítással Tanaka. – Szinte mindegyik fegyvert civilektől koboztuk el.

– De itt az övbéliek a kormány.

– Ettől még övbéliek maradnak – felelte Tanaka, mintha a Laconiát megelőző tapasztalatai mindent megmagyaráztak volna, ami most történt. – Ellenállnak a központosított hatalomnak. Ez a szokásuk.

Még egyszer rápillantott a jelentésre, aztán a karjához csapta a monitort, és az vastag karpánttá tekeredett össze.

– Ma találkozom a „központosított hatalmukkal”, szóval ez sok mindent tisztázhat – válaszolta Singh, és maga is meglepődött a hangjából kiérződő megvetésen. Tanaka apró félmosollyal felelt.

– Mennyi idős volt az iói hadjárat idején? – kérdezte a nő.

A kérdést szurkálódásnak lehetett érezni. Singhben úgy maradt meg az iói hadjárat, mint a nemzedékéhez tartozó legtöbb gyerekben. Emlékezett a hírcsatornák bejelentésére, hogy rakétákat lőttek ki a Marsra.

A gyomorszorító félelemre, hogy a földön kívüli hibrideket szállító lövedékek közül néhány talán eléri a Mars felszínét. A rémálmokkal teli hetekre még a válság lecsengése után is. Gyerek volt még akkoriban, és az emlék azokra a csaknem mitologikus történetekre emlékeztetett, amelyeket oly sokszor meséltek el újra és újra, hogy már-már igaznak hatottak. Azok a borzalmas napok győzték meg a szüleit: többet kell tenni azért, hogy az emberiséget megvédjék önmagától és az új felfedezéseitől. Ez vetette el a magokat, amelyek később a Laconia ege alatt kisarjadtak.

Ám az életkora felemlegetése most inkább hatalmi játéknak tűnt. Így lehetett szembesíteni azzal, mennyire kevés a tapasztalata. Singh igyekezett nem kimutatni, hogy a döfés betalált.

– Nem elég idős ahhoz, hogy az iói hadjáratként gondoljak rá, habár tökéletesen ismerem a történetét.

– Alhadnagyként szolgáltam, amikor ránk zúdult az a szarzivatar – merengett Tanaka. – Akkoriban még aktívan harcoltunk az övbéli frakciókkal. Nyilván azt gondolja, hogy ezek legfeljebb fél fokkal jobbak

a dárdákkal hadonászó vadembereknél…

– Dehogy…

– És igaza is lenne – folytatta a nő. – Náluk megveszekedettebben makacs fazonokkal aligha találkozhat. Viszont szívósak, mint az acél, és rendkívül találékonyak.

– Azt hiszem, félreértett – védekezett Singh, és igyekezett nem elpirulni.

– Biztosan – vágta rá Tanaka, aztán felállt. – Találkozóm lesz a technikai felmérőcsoporttal. Jelentkezem, amint végeztem velük. Addig is ne hagyja el az irodáját, ha nincs magán a monitor! Biztonsági előírás.

– Természetesen – válaszolta Singh, és a szégyen, amelyet addig érzett, haragba csúszott át. A személyzet biztonsága Tanaka parancsnoksága alá tartozott az állomás megszállásának idején. Egyike volt azon kevés területnek, ahol Singh nem helyezhette hatályon kívül a nő parancsait. Tehát azok után, hogy leteremtette, és megkérdőjelezte, hogy felfogja-e a helyzetet, most még nyíltan utasítja is. Singhet érzékenyen érintette a megaláztatás.

– Méltányolom – felelte Tanaka, és megindult az ajtó felé.

– Ezredes – szólt utána Singh. Megvárta, amíg a nő hátrafordul. – Személyesen Duarte főkonzul parancsára lettem az állomás megbízott kormányzója. Amikor ebben az irodában tartózkodik, álljon vigyázzba, amíg hellyel nem kínálom, és tisztelegjen nekem mint a feljebbvalójának! Megértette?

Tanaka félrebillentette a fejét, és újabb rejtélyes félmosolyt villantott rá. Singhnek eszébe jutott, hogy az ezredesi rangot Aliana Tanaka a legkegyetlenebb kiképzésben részesült harci egységben érdemelte ki, amit az emberiség valaha ismert, és most kettesben maradt vele az irodájában. Szívesen lepillantott volna a lábára, hogy lássa, nem emelkedik-e lábujjhegyre, vagy helyezkedik támadóállásba. Ehelyett egyenesen

a nő szemébe nézett, miközben a gyomra fájdalmasan görcsbe rándult. Ha kedvesnek és alázatosnak kellett volna lennie, a családjáról kellett volna kérdeznie a nőt, és könnyedén elcsevegnie vele, akkor ezt eléggé elbaltázta.

– Uram! – felelte Tanaka, és élesen tisztelegve vigyázzba vágta magát. – Igenis, uram!

– Távozhat – mondta Singh, aztán leült, és úgy nézett le a monitorjára, mintha a nő már el is tűnt volna. Egy másodperccel később kinyílt és becsukódott az ajtó.

Singh csak ekkor roskadt le a székére, és törölte le arcáról a verejtéket.

– Mondjon egyetlen okot, amiért nem érdemes elküldenünk a francba! – rivallt rá a Medina Állomás levegő-, víz-és energiaellátási felügyeletének főnöke. – Az LVE…

– Az LVE mostantól nekünk dolgozik – felelte Singh higgadtan.

– Egy frászt.

A sokk beszél belőle, nyugtatta magát Singh. A meglepetés, zavar és szomorúság, amiért az univerzum nem úgy viselkedik, ahogy gondolta. És a Medina Állomáson – talán a kolóniákon és a Sol-rendszerben is – mindenki ugyanezzel fog küzdeni. Egyedül annyit tehetett, hogy szakadatlanul az igazat mondja, amilyen egyértelműen csak tudja, és reménykedik, hogy előbb-utóbb felfogják.

– Maga biztosan fog – folytatta Singh. – És ha nem utasítja a beosztottjait, hogy folytassák a munkát, iderendelem a Közelgő Vihar technikusait, hogy vegyék át a feladataikat, és akkor a szervezetük minden egyes tagját le kell tartóztatnom.

– Ezt nem teheti meg – virtuskodott az LVE főnöke, de végigsimított tar koponyáján, az arckifejezése pedig nem árulkodott ilyen magabiztosságról.

– Megtehetem – válaszolta Singh. – A következő műszakváltásig minden embere álljon újra munkába, különben kiadom a letartóztatási parancsokat.

– Nem fog…

– Távozhat – szakította félbe Singh, és intett az egyik tengerészgyalogos őrnek, aki kikísérte az LVE vezetőjét az irodából. Nem ment könnyen a Medina Állomás rendbetétele. A Laconiáról ide tartva azt képzelte, hogy az állomás kormányzójaként távol tarthatja magát a közönséges polgároktól és munkásoktól. Hogy a pozíciójának köszönhetően a körötte lévők nagyobb áhítattal viseltetnek iránta, és a beosztottjai végzik el helyette a közvetlen igazgatási feladatokat. A gyakorlatban Trejo admirálist illette minden hatalom, ő pedig csupán a beosztottja volt. Singh zokszó nélkül elfogadta ezt. Minden sokkal kellemesebb lesz néhány hónap múlva, amikor elkészülnek az új védelmi állásokkal, és

a Förgeteg belekezd a küldetés következő fázisába.

Az idefelé megtartott eligazítások – minden információt passzívan gyűjtöttek össze a Laconia-kapun átszivárgó rádiójelek megfigyelése révén – pontosnak, ugyanakkor rettenetesen hiányosnak bizonyultak. Singh emiatt úgy érezte, hogy folyton fél lépéssel elmarad önmagától. Még csak nem is az alapstruktúrák hibádztak – ezeket a hajó és az állomás biológiai és energetikai szükségletei szabták meg, így bizonyos értelemben kiszámíthatók voltak –, hanem a kulturális szokások és elvárások. Az emberi jellem abszurditásai és véletlenszerű megnyilvánulásai, amelyek egyformán kiszámíthatatlan és kimerítő módokon hatottak az árucikkek és az információ áramlására. Mint például az, ha a Medina fenntartó személyzetének egy egész ágazatát börtönbe kell vetni.

– Ki a következő? – kérdezte Singh a szárnysegédjétől, egy Kasik nevű alhadnagytól, akit a Vihar adminisztrációs személyzetéből választott ki. Kasik legörgetett a monitorján megjelentetett listán.

– Következőként Carrie Fisket fogadja – felelte Kasik.

– A Bolygótársulás elnökét – mondta nevetve Singh. – Kísérje be!

Carrie Fisk belépett az irodába, ráncokba gyűrődött arca és nyugtalanul izgő-mozgó ujjai arról árulkodtak Singhnek, hogy dühhel igyekszik leplezni a félelmét. Alacsony, vékony nő volt, az arca szigorú, gyönyörű fekete haját a feje tetejére tornyozta fel. Drága ruhákat viselt. Tehát

a gazdagabb kolóniák egyikéről származott. Singh az elcsípett hírműsorokból ismerte őt. Szemtől szemben soványabbnak és kevésbé nyájasnak látszott.

Singh az íróasztala másik oldalán lévő székre mutatott.

– Foglaljon helyet, kérem, elnök asszony! – mondta.

A nő leült, haragja szertefoszlott Singh udvarias gesztusára.

– Köszönöm.

– Híreim vannak, elnök asszony – küldött át egy dokumentumot

a monitorjáról Fiskére. A nő zsebében lapuló kézi terminál jelzett. – És hogy jó vagy rossz hír lesz, attól függ, mennyire veszi komolyan a feladatát, és mennyire szeret ténylegesen dolgozni. Később átolvashatja, hogy minden részletet megismerjen.

Fisk már elővenni készült a terminálját, de Singh szavait hallva visszacsúsztatta a helyére.

– Rendkívül komolyan veszem a munkámat.

– Nagyszerű, mivel nekem úgy tűnik, hogy a korábbi titulusa mögött nem volt tényleges hatalom, azt kivéve, hogy ön elnökölt a Bolygótársulás itteni gyűlésein. A testületük olyan bolygóközi törvényeket vitat meg, amelyeket aztán nem tud végrehajtatni. A Föld és a Mars hivatalosan nem lépett be a maguk koalíciójába, a Szállítószövetség pedig a helyzeténél fogva minden megegyezésük feltételeit meghatározhatta. Nekem legalábbis ezt hozták tudomásomra. A hírcsatornákhoz sajnos korlátozottan tudtam hozzáférni.

Megpróbálkozott egy önironikus mosollyal, és úgy érezte, valószínűleg háromnegyedrészt sikerült is neki.

– Kezdetnek ez is megteszi – válaszolta Fisk, és a ráncok visszatértek az arcára. – Az emberek itt legalább kibeszélhetik a problémáikat ahelyett, hogy rögtön pisztolyt rántanának.

– Egyetértek – bólintott Singh. – És ami még fontosabb, Duarte főkonzul is így gondolja. A dokumentum, amelyet az imént átküldtem, felhatalmazza a Bolygótársulást, hogy a tagrendszerekre, vagyis most már az összes emberi kolóniára kötelező érvényű törvényeket hozzon. Önt a testület elnökeként több területen is törvényhozói hatalommal ruházzuk fel, hogy segíthessen e cél megvalósításában.

– És ki ruház fel ezzel az új hatalommal? – kérdezte Fisk. Az arca fintorba rándult, mintha Singh arra kérte volna, hogy valami undorítót egyen. A nő persze tudta a választ a kérdésére, de Singh szájából akarta hallani, hogy belekezdhessen az ellenérvei felsorolásába. Amelyekre Singh cseppet sem volt kíváncsi.

– Winston Duarte főkonzul, aki most már a Bolygótársulás és a testületbe tartozó minden másodlagos kormányzat legfőbb végrehajtó hatalma. Minden rendelet, amelyet a végrehajtó hatalom nem vétóz meg, törvényerőre emelkedik, és a Laconia hadereje juttatja érvényre.

– Nem tudom…

– Elnök asszony! – vágott a szavába Singh, és előrehajolt, majd mielőtt folytatta volna, megvárta, amíg a nő megint csak rá figyel. – Azt tanácsolom, hogy ezt vegye nagyon komolyan. A főkonzul megfelelően működő törvényhozást és államigazgatást szeretne, és úgy véli, hogy

a jelenlegi, természetesen néhány kisebb változtatással, tökéletesen alkalmas erre. Melegen ajánlom, ne adjon okot neki arra, hogy meggondolja magát, és lebontsa az egészet, aztán valami újat építsen fel a helyén. Megértettük egymást?

Fisk bólintott. Az ujjai megint izegni-mozogni kezdtek az ölében.

– Nagyszerű – nyugtázta Singh. Felállt, és kezet nyújtott. Fisk szintén felegyenesedett, és elfogadta a felé nyújtott kezet. – Már alig várom, hogy Duarte főkonzul képviselőjeként együtt dolgozhassam önnel. Rengeteg teendőnk lesz, de úgy hiszem, hogy izgalmas és gyümölcsöző munkának nézünk elébe.

Singh eleresztette a nő kezét, és finoman meghajolt.

– Mi a következő lépés? – kérdezte Fisk.

– Azt tanácsolnám, hogy ismerkedjen meg alaposabban a dokumentummal, amit átküldtem. Abban megtalálja a Társulás törvényhozásának minden ideiglenes szabályát, amelyek mindaddig érvényben maradnak, amíg tartósabb előírásokat nem szavazhatnak meg helyettük.

– Rendben – egyezett bele Fisk.

– Tudom, hogy meglehetősen sok teendője lesz – jegyezte meg Singh, aztán finoman odaterelte a tengerészgyalogos őrök között az ajtóhoz. – De már várom a következő megbeszélésünket.

Amint Fisk távozott, Singh hosszan kifújta a levegőt, és nekidőlt

a falnak.

– Még egy, alhadnagy, és ebédszünetet tarthatunk – mondta.

– Igenis, uram – válaszolta Kasik. – A következő Onni Langstiver,

a Medina Állomás biztonsági főnöke.

Singh halványan elmosolyodott; arra gondolt, hogyan reagált volna Tanaka, ha meghallja a titulust.

– Korábbi biztonsági főnöke – jelentette ki, ahogy visszaült az íróasztalához. – Egy perc még. Hadd várjon!

– Igenis, uram – válaszolta Kasik. – Addig is hozhatok önnek valamit? Vizet? Kávét?

– Az itteni víz íze olyan, mint az állott húgyé, a kávéé meg mint a tornazoknin átfolyatott húgyé – húzta el a száját Singh. – Az állomás visszaforgató rendszerei évtizedek óta elavultak, és borzalmasan elhanyagoltak.

– Igenis, uram – vágta rá Kasik. – Hozathatok át vizet a Viharról.

– Vagy – fordult a szárnysegédje felé Singh – akár ténylegesen meg is oldhatjuk a problémát.

– Igenis, uram – bólogatott Kasik. Ha Singh nem lett volna eleve fáradt és ingerlékeny, annyiban hagyta volna a dolgot. Ám miután a saját emberei és a Medina lakói is folyamatosan szembeszegültek vele, eléggé felhorzsolták már, hogy sebhelyeket hagyjanak maguk után, ezért nem igazán tudta visszafogni magát.

– Ha állandósítják a megbízatást – mondta –, márpedig semmi okom azt feltételezni, hogy ne tennék, idehozatom az állomásra a családomat. Nem fogom hagyni, hogy a kislányom pocsékul visszaforgatott vizet igyon, pocsékul megszűrt levegőt lélegezzen be, és pocsék iskolába járjon.

Kasik mostanra kerített valahonnan egy palack vizet, és a kávégépbe öntötte azt.

– Igenis, uram – felelte, mintha beprogramozták volna.

– Alhadnagy, nézzen rám!

– Uram? – fordult oda Kasik.

– Amit itt csinálunk, rendkívül fontos. Nemcsak a Laconia, hanem az egész emberiség számára. Az itteniek? Szükségük van ránk. Még azt is meg kell értetnünk velük, hogy szükségük van ránk. Ha már lesz gyereke, rájön majd, mi a fontos. Addig is a laconiai jellem és fegyelem példájaként fog viselkedni a nap minden percében. Ha nem érti, miért ennyire fontos ez, úgy fog tenni, mintha értené, különben addig fogom pucoltatni magával a vízvisszaforgató rendszert, amíg laboratóriumi tisztaságú iható víz nem jön ki belőle. Érthető?

Ha pillanatnyi neheztelést lehetett is felfedezni a férfi szemében, az

a fegyelmezésre adott természetes reakció volt.

– Kristálytisztán, Singh kormányzó.

– Nagyszerű. Akkor küldje be a korábbi biztonsági főnököt!

Onni Langstiver tipikus hórihorgas övbéli volt hanyag medinai biztonsági egyenruhában, a haja zsíros, a szája szakadatlanul megvető mosolyra görbült. Végigmérte Singh tengerészgyalogos őreit, akik közvetlenül az ajtó mellett strázsáltak, aztán magára Singhre pillantott, annyira aljas ravaszsággal, hogy Singh kis híján rögtön kidobatta.

– Itt vagyok – közölte Onni. – Mit óhajt, főfőnök?

– Az állomáson betöltött státuszának megváltozását fogjuk megvitatni – felelte Singh.

– Megvitatni? Bist bien. Vitassuk meg!

Onni megvonta a kezét, aztán odaballagott a vendégszékhez.

– Ne üljön le! – szólt rá Singh. Volt valami a hanghordozásában, amitől Onni megtorpant, majd úgy nézett rá a férfira, mintha csak most vette volna észre őt. – Nem marad sokáig.

Onni újra felkapta a kezét, de a vállát nem mozdította meg. Az övbéliek kultúrájáról készített lélektani-műveleti eligazítás említette ezt. Hogy a gesztusokkal történő kommunikációhoz többnyire csak a kezüket használták, mivel annyi időt töltöttek szkafanderben, hogy a testbeszéd láthatatlan maradt. Emellett azt a kultúrájukba ivódott meggyőződést is említette, hogy a nem övbéliekkel folytatott interakciókban mindig ők a megvezetett áldozatok. Nos, ha Onni a helyiségbe lépve arra számított, hogy áldozattá válik, akkor Singh teljesíti a kívánságát.

– Többé nem ön a Medina Állomás biztonsági főnöke – közölte vele Singh.

– Ki az új főnök? – kérdezte Onni. Nem dühödött fel, ami érdekesnek hatott.

– Önt ez nem érinti – felelte mosolyogva Singh. – Mert többé nem az állomás biztonsági szolgálatában dolgozik. Ami azt illeti, semmiféle hivatalos tisztséget nem tölt be már ezen az állomáson. Az utolsó hivatali feladata az lesz, hogy átad minden olyan személyes fájlt, amelyiket nem tartalmazzák a hivatalos adatbázisok. Amennyiben nem teszi meg ezt, letartóztatják, és a Laconiai Hadiflotta katonai bírósága elé állítják.

– Persze, semmi gond, jefelito. Csak tudja, a legtöbb elveszett. Kitörölték – válaszolta Onni.

– Ami megmaradt, átadja.

– Most már maga a főnök.

– Elmehet.

Finom, behízelgő mosoly terült szét Onni arcán, amihez hasonlót Singh rengetegszer látott már a játszótértől az akadémiáig. Látta a Laconián tartózkodó tudományos egység egyik tagjának arcán, amikor Duarte hajói megérkeztek, és a focicsapatban, amikor a nőt, aki addig edzette őket, leváltották, és egy férfi került a helyére. A hatalom előtt tisztelgett, igen, ugyanakkor lehetőséget szimatolt. Lehetőséget, hogy sikert érhet el az új hatalomnál.

– Csak még egyvalami, főfőnök – szólalt meg Onni, ahogy Singh számított rá.

– Nem, más nincs…

– Nem, nem, nem. Várjon. Ezt hallania kell.

– Rendben – egyezett bele Singh. – Bökje ki!

– Az a fegyver, amit a nagy hajó használt, mágneses?

– A Förgeteg? Igen, miért?

– Igen, persze – hümmögött Onni, aztán elhallgatott, hogy megvakarja zsíros haját, és gúnyosan elmosolyodjon. – Amikor eltalálták vele a csomóponti állomást, ahol a sínágyúk voltak…

– Igen – válaszolta Singh. – Komoly tapasztalatokra tettünk szert hasonló tárgyi emlékekkel, és minimálisnak ítéltük a kockázatot.

– Oké. Szóval amikor az a sugárvalami eltalálta a csomóponti állomást, az a pinché golyó úgy que, tizenöt másodpercig élénksárgán ragyogott. Valahányszor valami eltalálja a golyót, ami energiát pumpál belé, ilyen sárga villanásokat látni. Ez volt az első alkalom, hogy az egész átkozott vacak felragyogott, tizenöt másodperc ráadásul hosszú idő.

– Nem igazán értem, hogy mire akar kilyukadni – jegyezte meg Singh.

– Az alatt a tizenöt másodperc alatt mind az ezerháromszáz gyűrű óriási gamma-sugárzás-löketet zúdított a rendszereikbe. Elég keményet ahhoz, hogy a gyűrűkhöz közelítő négy hajó legénysége megsüljön. Beindultak a vészrendszerek, a robotpilóta leállította a hajókat, így aztán nem száguld felénk négy legénység nélküli rakéta a gyűrűkön át, viszont…

Onni felemelte a kezét, mintha ajándékot adna át. Singh pislogott egyet, és hátradőlt a székében. Valami mocorogni kezdett a gyomrában. Egy érzés, amit azóta nem tapasztalt meg, hogy a Medinára érkezett. Meglepetés. Talán remény is. A gyűrűtér a tudományos csapatok megítélése szerint az észlelhető világmindenség egyik legaktívabb része volt energetikai szempontból. Csak az, hogy a tér ne omoljon önmagába, elképesztő mennyiségű energiát igényelt még azok szemében is, akik Magnetár-osztályú hadihajókhoz hasonlókat építettek. A hatás, amit Langstiver leírt, az egész rendszert tekintve még kerekítési hibának sem lett volna elég, ugyanakkor váratlan szerencsére utalhatott.

– Ezt honnan tudja?

Az övbéli széttárta a kezét.

– Itt élek. Olyanokat tudok, amiket nem mindenki.

– Ez igaz? – kérdezte Singh, de nem Onnitól, hanem Kasiktól.

– Tüstént elkészíttetek egy jelentést – felelte Kasik, majd a csuklójába beszélve kisietett az irodából.

– Szóval igen – folytatta Onni halkan kacarászva. Úgy tett, mintha már be is hízelegte volna magát. Ha nem javítják ki, akkor igaza is van. – A Szállítószövetség teljesen bepipul majd attól, hogy négy teherhajójuk legénységét megsütötték.

Singh alaposabban szemügyre vette a férfit. Szüksége lesz helyi kapcsolatokra. A Medina Állomáson lakókra, akik lojálisak az új hatalmi berendezkedéshez, és támogatják a laconiaiak uralmát. Méltóságon alulinak érezte a lehetőséget, hogy ez a talpnyaló az elsők között legyen.

– Távozhat – mondta Singh a férfinak. Fel kellett hívnia Trejót a Förgetegen, hogy jelentse ezt.

Onni arca elfancsalodott. A mosoly előbb meglepetésbe ment át, aztán felháborodásba és neheztelésbe. Az elutasítás gyűlöletté terebélyesedett, miközben Singh figyelte őt. Ritkán hozott olyan döntést, amelyik ennyire határozottan és gyorsan beigazolódott. Ennyire gerinctelen emberek nem kerülhetnek be az államigazgatásba, és sokat elárult Onniról, hogy hatalomhoz sikerült jutnia a Medinán.

– Muszáj hallgatnia rám, főfőnök – erősködött Onni.

– Azt mondtam, távozhat – förmedt rá Singh, aztán az egyik tengerészgyalogos őrre pillantott. A nő azon nyomban megragadta Onni karját, és a páncélzata megnövelt erejével félig felkapta a földről.

– Aú! A picsába! – ordította Onni, ahogy a nő kivonszolta őt a helyiségből.

– Rendeljen ide egy kocsit! – utasította Singh a bent maradt tengerészgyalogost. – Fel szeretnék menni a vezérlőterembe, hogy átnézhessem ennek a gamma-sugár-kitörésnek az adatait.

– Igenis, uram – felelte a tengerészgyalogos, és kilépett az irodából.

Singhnek először ellenőriznie kellett Onni meséjét, hogy részletes jelentést küldhessen Trejo admirálisnak. Ha a férfinak igaza volt, bármikor halálos gamma-sugár-löketet küldhettek át a kapukon. Létezhetett ennél hatásosabb módja a hálózaton való áthaladás szabályozásának? Ezzel hónapokat spórolhattak meg a gyarmatbolygók feletti uralmuk megszilárdításában.

Aznap Singh először érezte, hogy egy kissé megnyugszik. Lehetséges, hogy most hódította meg Laconiának a birodalmat, méghozzá egyetlen, dühében leadott lövés nélkül.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: BOBBIE

A leszálló harci egység csapatainál Bobbie annak idején a marsi hadsereg összes fegyvernemének különleges erőivel együtt vett részt

a kiképzésen, méghozzá egyetlen határozott céllal: hogy megszállják

a Földet. És noha nem mindenki hitt feltétlenül az ősi axiómában, miszerint „Ha békét akaszt, készülj a háborúra!”, a kételyek nem jellemezték a marsi hadsereget. A doktrína, amely a függetlenségének kikiáltását követő másfél évszázadot meghatározta, ezen alapult. A Marsnak sosem lesz akkora a népessége, sem akkor ipari bázisa, mint a Földnek. Egyedül az tántorította el a Földet eltévelyedett gyarmatának visszafoglalásától, hogy a Mars folyamatosan demonstrálta: hajlandó és képes keményen visszacsapni. Amennyiben bármikor leszállhatnak a Föld utcáin, a Föld nem fogja erőltetni a Mars alagútjaiban folytatott harcot.

Bobbie és a felderítőknél szolgáló bajtársai rendszeresen és jól láthatóan készültek erre a napra. Gyógyszereket szedtek, és teljes egy g-s nehézkedés mellett edzettek, hogy a földi körülmények pusztán kényelmetlenek legyenek, ne bénítóak. Kiképezték őket a leszállásra csapatszállítókban és egyszemélyes mentőkabinokban. Kiképezték őket városi pacifikálásra és a lázadások leverésére. Megtanulták agresszióval és megfélemlítéssel kompenzálni létszámbeli hátrányukat, hogy kordában tarthassák a leigázottakat. Bobbie szó szerint éveket töltött arra készülve, hogy a Föld utcáin haladva halálos fenyegetéssel bírja engedelmességre az embereket.

A Medina Állomás megszállása és meghódítása ehhez képest civilizáltan zajlott. Bobbie eltűnődött, vajon ez sokáig így marad-e.

A kikötőigazgatóságot négy laconiai tengerészgyalogos őrizte motoros páncélban, a fedélzethez rögzített mágnesbakancsban, és árgus szemekkel figyelték a kikötőfelügyelőre várakozók sorát. Ám jóllehet ébernek látszottak, nem viselkedtek agresszívan. Úgy tettek, mintha a puszta jelenlétük kellően megfélemlítette volna a helybélieket. Bobbie úgy ítélte meg, hogy a páncél mindkét karjába épített valamiféle golyós tűzfegyverrel és a vállakra szerelt gránátvető-szerűséggel ez sikerült is nekik. Nagyjából harmincan várhattak a súlytalanságban lebegve a kikötőfelügyelőre. A négy laconiai ránézésre tízszer ennyivel is könnyedén elbánt volna.

Hajdanán Bobbie is hozzájuk hasonlított.

– Tetszik a páncélja – szólította meg a hozzá legközelebb álló laconiait.

– Tessék? – kérdezte a férfi, de nem nézett rá, és tovább pásztázta

a helyiséget.

– Tetszik a páncélja. Annak idején én is Góliátot viseltem.

A férfi erre már odakapta a fejét. A laconiai tetőtől talpig végigmérte. Annyira emlékeztette Bobbie-t a csapatokra, aemelyekkel együtt gyakorlatozott, amikor belépett a seregbe, hogy úgy érezte, visszautazott az időben. Eltűnődött, vajon a férfi is annyira tudatlan-e, mint akkoriban ő volt. Valószínűleg. Talán még inkább.

– Marsi tengerészgyalogsági felderítő? – kérdezte a férfi. Egyfajta tisztelet érződött ki a hangjából.

– Valaha régen – ismerte el Bobbie. – Azóta javítottak rajta.

– Az akadémián tanultunk a felderítőcsapatokról – folytatta a laconiai. – Maguk voltak a legkeményebbek. Szíveket törtek össze, és életeket vettek el.

– Ahogy múlnak az évek, egyre kevésbé igaz mindkettő – válaszolta Bobbie, és megpróbálkozott egy mosollyal. A laconiai visszamosolygott. A férfi legfeljebb feleannyi idős volt, mint ő, de Bobbie-t megnyugtatta a tudat, hogy még mindig hatni képes rá, ha úgy akarja. El tudta képzelni a srácot valamelyik otthoni csővasútállomáson. A francba is, valószínűleg rokonai is élhettek a Marson.

– Fogadok, hogy azért még eléggé jól megy – felelte még mindig mosolyogva a laconiai. – Akcióban volt része?

Bobbie viszonozta a mosolyát, és a srác rájött, mit mondott. Enyhe pír kúszott fel az arcára.

– Egy kevésben – felelte Bobbie. – A Ganymedesen állomásoztam az iói hadjárat után. És az Ión is jártam.

– Komoly?

– Gondolom, kizárt, hogy egy vén tengerészgyalogos felpróbálhasson egy ilyen szkafandert, ugye? – kérdezte Bobbie, és még szélesebbre húzta azt a mosolyt. A szexet nem vetem be fegyverként, gondolta magában. A hacukádra viszont szívesen rátenném a kezem.

A laconiai válaszra nyitotta a száját, aztán a tekintete a távolba révedt, és Bobbie rögtön rájött, miért. Valaki a csapat csatornáján beszélt hozzá a fülesén.

– Haladjon tovább, polgár! – mondta neki a srác már mosolytalanul.

– Köszönöm, hogy időt szentelt rám – válaszolta Bobbie, aztán visszahúzta magát a sorba.

Hosszasan és kellemes melegben várakoztak. A többiek tucatnyi más hajó jelvényét viselték magukon, és egyformán lesütötték a szemüket. Mintha azért bántak volna így velük, mert valami rosszat tettek, és megérdemelték. Bobbie próbált nem ilyennek mutatkozni.

A kikötőfelügyelő szűkös irodájában éles fényű lámpák világítottak. Bobbie azonosította magát és a hajóját, és mielőtt elmagyarázhatta volna, mit keres itt, az új kikötőmester beléfojtotta a szót.

– Katonai jármű lévén a Rocinante nevű, Ceresen bejegyzett hajót ezennel lefoglalja a Laconiai Haditengerészeti Parancsnokság.

Az apró termetű, sötét bőrű férfi a laconiai haditengerészet egyenruháját viselte, és az arcán a született bürokraták unott ingerlékenysége tükröződött. Egy fali képernyőn a lassú zónában tartózkodó összes hajó listáját és a státuszukat lehetett látni: piros betűkkel a „ZÁRLAT ALATT” felirat állt mindegyik mellett, akár valami mantra. A férfi előtti pulton

a NARWA TÖRZSZÁSZLÓS név világított.

– Rendben – válaszolta Bobbie. Csaknem két órát várt, hogy az ablakhoz jusson, és nyilvánvalóan nem azért, hogy olyasmit halljon, amit eleve tudott. A mögötte nyomakodó testektől az iroda valamivel melegebb lett, a levegő kissé túl fülledt. – Ezt megértem. De lenne néhány kérdésem.

– Úgy érzem, mindent elmondtam, amit tudnia kell – felelte Narwa.

– Nézze, főnök! – erősködött Bobbie. – Csak pár dolgot szeretnék tisztázni, és nem is zavarom tovább.

Narwa finoman megvonta a vállát. A legkisebb perdületi gravitáció mellett a pultra kellett volna támaszkodnia. Arra a fickóra hasonlított, aki a kínai étkezdét vezette Innis Shallowsban. Bobbie kíváncsi lett volna, rokonok-e.

– Az enyém az a hajó – folytatta Bobbie. – Véglegesen lefoglalják? Kisajátítják? Fizetnek kárpótlást a hajó elvesztése miatt? Felengednek engem és a legénységemet, hogy elhozhassuk a személyes holminkat, amennyiben elkobozzák a hajót?

– Pár dolgot? – nézett rá Narwa.

– Csak ennyit – felelte Bobbie. – Egyelőre.

Narwa megnyitott valamit a pulton, aztán átküldte Bobbie-nak. Bobbie érezte, hogy a kézi terminál rezegni kezdett a zsebében.

– Ezt az űrlapot kell kitöltenie, ha a tulajdona visszatérítését vagy kárpótlást igényelne. Nem vagyunk tolvajok. A hadiflotta vagy az egyiket, vagy a másikat garantálja.

– És a holmink? – kérdezte Bobbie. – Amíg a haditengerészet malmai komótosan őrölnek?

– Ha ezt az űrlapot bemutatja – felelte Narwa, és Bobbie terminálja újra megrezzent –, odakísérik a hajóra, hogy elhozhassák a személyes tárgyaikat. Általában negyvennyolc órán belül feldolgozzák, szóval nem kell sokat várniuk.

– Nos, köszö… – kezdte Bobbie, de Narwa már a soron következő személyre nézett, és odakiáltotta neki:

– Kérem a következőt!

– Van hír Holdenről és Naomiról? – érdeklődött Alex.

– Még semmi – felelte Amos, és a hüvelykujjával megérintette a kézi terminálját. – A rendszer viszont eléggé leterhelt pillanatnyilag. Lehet, hogy bennragadt a kézbesítendő üzenetek várólistáján.

– Lezárták – jelentette be Bobbie. – Nem számíthatunk szabad kommunikációra, amit ne ellenőriznének a rendszereik.

– Így lehet, hogy tovább tart majd a kézbesítés – jegyezte meg Amos.

– A megszálláskor megszokott előírások nagyobb hangsúlyt fektetnek a biztonságra, mint a kényelemre – magyarázta Bobbie. – Üzenetlekövetés, izolált hálózaton végzett titkosítás, mintázatalapú cenzúra, emberi cenzúra, lefojtott forgalom. Amit csak akarsz.

Az egész összevágott minden mással, ami hirtelen megváltozott, és kicsúszott az irányítása alól. Nem használhatta a hajóját. Nem tudta egybegyűjteni az embereit. Engedélyt és kíséretet kellett kérnie ahhoz, hogy elhozza a saját ruháit. Mi sem lehetett tehát természetesebb annál, hogy az üzeneteik megrekedtek a Medina rendszerében. Találtak egy bárt a dob belső felszínén. A perdület középpontjánál elhelyezkedő átjárási pontból vezető hosszú rámpát ellepték a kocsik és a gyalogosok, némelyik a dokkokhoz tartott, sokan pedig – mint ők is – visszafelé jöttek onnan. A komor tekintetek mindkét irányban egyformának tűntek.

– Alig egy hétig voltam kapitány – kesergett Bobbie, és a sör veszélyesen lötyögött a korsójában, ahogy a levegőbe döfött vele. – Mármint attól függően, hogy azt nézzük-e, Holden mikor kínálta fel nekem, vagy azt, hogy mikor papíroztuk le. A lepapírozás történt később, tehát hivatalosan, azt hiszem. Houston ugyanannyi ideig irányította a Rocinantét, mint én.

– Részeg vagy – nyugtatta Alex, és óvatosan lenyomta Bobbie söröskorsót tartó kezét az asztalra. Egymás mellett ültek a műfa asztalnál. Amos és Clarissa pedig velük szemben. Amos egy sört szorongatott a kezében, előtte tucatnyi üres korsó állt, a nagydarab férfi mégsem tűnt bizonytalanabbnak semmiben. Clarissa előtt egy tányér elhűlt, összeesett hasábburgonya hevert, amivel a nő csigavonalakat rajzolt

a ketchupba.

– Egy kicsit becsíptem, igen – ismerte el Bobbie. – Már épp kezdtem megszokni a gondolatot, hogy a saját hajóm kapitánya vagyok, erre ezek a laconiai seggfejek elorozzák tőlem.

A „laconiai” szót azzal hangsúlyozta ki, hogy a bár mellett elhaladó tengerészgyalogosok felé döfött a korsójával. Sör löttyent az asztalra és Clarissa krumplijára. Úgy tűnt, hogy Claire észre sem vette, vagy csak nem törődött vele. Bobbie mindenesetre fogta a szalvétáját, és a javát felitatta vele, de csak egészen kevés bűntudatot érzett.

– Épp ezért kell visszafognod a piálást, tengerész – jegyzete meg Alex, miután elvette tőle a poharat. – Gyorsan túl kell lépnünk ezen a gyászidőszakon, és át kell térnünk a seggszétrúgós, hajóvisszaszerzős szakaszra.

– Van valami terved? – kérdezte Amos. A hangjából ítélve kétségesnek találta.

– Még nincs, de ki kell dolgoznunk egyet – vágott vissza Alex.

– Mert itt van pár száz tengerészgyalogos, egy romboló a kikötőben, meg egy bármi legyen is az a fizika törvényeinek fittyet hányó micsoda – mondta Amos, aztán szünetet tartott, hogy kortyoljon a söréből, és cuppantson egyet. – Nem semmi terv lesz. Ebbe mindenképp be kell szállnom.

– Hé, seggfej! – fortyant fel Alex, és félig felemelkedett az asztal mellől. – Én legalább az önsajnálatnál többet akarok csinálni.

– Ez itt – bökött Amos a kint sétáló tengerészgyalogosra, a Medina dobjában most már mindenfelé repkedő biztonsági drónokra, a laconiai hadiflotta egyenruháját viselő katonák sokaságára. – Már láttam ilyet. Épp leaszfaltoznak minket. Legfeljebb annyit tehetünk, hogy megkeressük a repedéseket, ahol kihajthatunk.

– Repedéseket? – hökkent meg Alex, és visszahuppant a padra. – Mennyi ideje ismerlek? És az esetek felében még mindig fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Senki nem csinál semmit – jelentette ki Bobbie. – Addig nem, amíg parancsot nem adok rá. Megkapjuk ezt az engedélyt, hogy elhozzuk

a holminkat a Rociról, és onnan talán kidolgozhatunk valamilyen haditervet. Lehet, hogy a hajómat elvették, de rohadtul megmaradt a legénységem.

– És leszel olyan kedves, és kicsempészel egypár puskát a hajóról! – helyeselt Amos.

– Még kedvesebb leszel, és Betsyt hozod ki onnan – fordult hozzá Alex. – Ha lehetséges.

– Addig tehát várunk – összegezett Bobbie, aztán nyomkodni kezdte az asztalt, hogy újabb sört rendeljen. – Csak azt szeretném tudni, mi

a lószart akar ez a fasz Duarte.

– Még nem álltak neki embereket mészárolni – válaszolta Amos. – Úgy értem, ez még csak a nyitány. Rengeteg alkalom lesz, hogy valami elcsesződjön.

– De miért most? – Bobbie a karjával körbemutatott a báron, a Medinán, a mögötte lévő tereken, amely az emberiség birtokába került. – Épp kezdtük megérteni ezt a vackot. A Föld és a Mars együtt dolgozott,

a kolóniák kibeszélték a problémáikat. Még a Szállítószövetségről is kiderült, hogy egész jó ötlet volt. Miért jönnek ide, és rúgják fel az asztalt? Nem húzhattak volna ide egy széket, hogy leüljenek a többiekhez?

– Mert egyes emberek mindent birtokolni akarnak.

A hang annyira halk volt, hogy Bobbie-nak némi időbe telt felismerni, hogy Clarissa szólalt meg. Még mindig a ketchupba rajzolt a hasábburgonyával, és fel sem nézett rájuk.

– Hogy mondtad, Kisbarack? – kérdezte Amos.

– Egyes emberek – ismételte meg Clarissa immár hangosabban, és ezúttal rájuk emelte a tekintetét – mindent birtokolni akarnak.

– Az ördögbe is, találkoztam ezzel a Duartéval – jegyezte meg Alex. – Nem úgy maradt meg bennem, mint aki…

– Ez úgy hangzik, mintha személyes tapasztalatból beszélnél – szakította félbe Bobbie. – Mire gondolsz, Claire?

– Emlékszem, amikor kislánykoromban apám elhatározta, hogy többségi tulajdont szerez a legnagyobb ganymedesi rizstermelő vállalatban. A rizs alapszükségleti termék, nem haszonszerzésre való. Mindig el lehet adni, amennyi megterem, de az ára sosem magas, mert jóval könnyebben megtermelhető, mint sok minden más. Akkoriban apám cégei évente több mint egybilliárd dollárt jövedelmeztek. Emlékszem, amikor az egyik tanácsadója azt magyarázta apámnak, hogy a ganymedesi rizskupolákból befolyó haszon nulla egész nulla nulla nulla nulla nulla egy százalékot tesz hozzá ehhez.

– Nem biztos, hogy… – kezdte Alex, de Clarissa rá se hederített, ezért nem fejezte be a mondatot.

– De a legnagyobb élelmiszer-előállítóknak a rizstermelők számítottak. Az övék voltak a legnagyobb kupolák és gazdaságok. A legtekintélyesebb ingatlanok. Azzal, hogy részesedést szerzett a vállalatukban, apám olyan helyzetbe került, hogy diktálhatott a Ganymedesi Mezőgazdasági Szövetségnek. Ami azt jelentette, hogy a ganymedesi élelmiszer-termelés kérdésében nem hagyhatta őt figyelmen kívül a helyi kormányzat.

– És ezt mire használta? – érdeklődött Bobbie.

– Semmire – legyintett finoman Clarissa. – De az övé volt. A Ganymedes egy fontos darabkája a birtokába került, amit azelőtt nem ő irányított. Márpedig egyes emberek mindent birtokolni akarnak. Bármit, amin megakad a szemük, de nem rendelkeznek vele, szálkának éreznek az ujjukban.

Clarissa eltolta magától a szottyadt krumplikat, és rájuk mosolygott.

– Apám a legkedvesebb, legnagylelkűbb és legszeretettelibb ember tudott lenni. Egészen addig a pillanatig, amíg ki nem nézett magának valamit, és te nem adtad oda neki. Fogalmam sincs, miért gondolom így, de Duarte ugyanilyennek tűnik. És a hozzá hasonlók olyan emberek, akik könyörtelenül megbüntetnek bárkit, aki nem engedelmeskedik nekik, de közben könnyekkel telik meg a szemük, és könyörögnek neked, hogy áruld el, miért kényszerítetted őket erre.

– Ismertem néhány ilyen fickót – jegyezte meg Amos.

– Vagyis addig nem fog leállni, amíg mindent meg nem szerez – állapította meg Bobbie. – És úgy néz ki, megvan a megfelelő technikai felszereltsége ahhoz, hogy ezt elérje. A páncélok, a romboló és az a bolygógyilkos, amelyik odakint lebeg. Más is úgy látja, hogy mindegyik ugyanabból a gyárból került ki?

– Aha, protomolekula-cucc – értett egyet Amos. – Némelyik az Eroson tenyésztett anyagra hasonlít.

– Nekem úgy tűnik, mindent előre elterveztek – mondta Bobbie.

– Épp az eltűnt hajók után nyomoztunk, amikor beszéltem ezzel a Duartéval – szólalt meg Alex. – Akkoriban történt, amikor a Medina garmadával küldte ki a szondákat, hogy egy pillantást vethessünk a használható bolygókra.

Bobbie-nak végre sikerült elérnie, hogy a rendelőképernyő az asztalhoz fáradjon, de hirtelen ötlettől hajtva inkább egy pohár szódavizet rendelt sör helyett. Úgy érezte, mintha valami fontos kívánkozna ki belőle, és nem akarta italba süllyeszteni a motoszkáló gondolatot.

– Na szóval – eresztette ki a tudata mélyéről a szavakat, és reménykedett, hogy a tudatalattija olyan meglátással áll elő, amelyet még nem osztott meg vele. – Egy szonda talál valamit a Laconia-rendszerben, valami olyat, ami hajókat, páncélzatot és ki tudja még mit képes előállítani.

– Mire gondolsz? Valami volumetrikus tárgynyomtatóra, amelyiknek az oldalán az áll, hogy: „Ide helyezze be a protomolekulát”? – gúnyolódott Amos.

– Hé – mordult rá Alex –, találtunk egy bolygóméretű erőművet, amelyiknek a holdjai le tudták állítani a fúziót.

Amos ezen elgondolkozott egy pillanatra.

– Igen. Jogos.

– Addigra Marco emberei ötödik hadoszlopként beépültek a Medinán – folytatta Bobbie. – Duarte nyilván már akkor velük dolgozott. Zsíros fizetséget ígért azért, ha elsőként értesülhet a gyűrűszondák által begyűjtött információról. Aztán felhívják, és közlik vele, hogy: „Találtuk ezt a bámulatos valamit.”

– Átad nekik egy halom marsi hajót – vette át a szót Alex.

– És Marco hozzáfog, hogy szétcincálja a Naprendszert, miközben Duarte fogja a flottája maradékát és egy csapat hasonelvű marsit, aztán elfoglalja a Laconiát – fejezte be Bobbie.

– Ahol pár évtizeden át hajókat, spéci páncélzatokat és még ki tudja, miket állít elő, aztán bevonul a kapun, és kikiáltja magát mindenek királyának – tette hozzá Alex, amikor megérkezett a szódavíz.

– Ami annyit tesz, hogy Marco csupán eszköz volt – állapította meg Bobbie.

– Ezt valahogy sejtettem – vetette közbe Amos.

– A Szabad Hadiflotta mindenki figyelmét elterelte, miközben Duarte berendezkedett a Laconián. Mi meg itt ültünk egymást vigasztalva harminc-akárhány éven át, és próbáltuk oda eljuttatni az ételt, ahol a legnagyobb szükség volt rá, amíg ő arra készült, hogy jól szétrúgja a seggünket – jegyezte meg Bobbie. – Alex, esetleg lejegyezhetnéd a találkozótokról megmaradt benyomásaidat. Hogy miféle pasas volt.

– Csak pár percig ültem az irodájában. Valószínűleg akadnak néhányan itt, akik ugyanakkor szolgáltak a Medinán, amikor ő – válaszolta Alex. – Ha ki tudnánk deríteni, hova járnak a marsi veteránok, találhatnánk valakit, aki ismerte.

– Igen, ez jó… – kezdte Bobbie, aztán elhallgatott, amikor meglátta, hogy Amos megdermed a székében. A nagydarab gépész keze a jobb csípője és a pisztolya felé siklott, amely persze már nem volt ott, amióta a laconiaiak minden fegyvert elkoboztak.

– Amos! – szólt neki Bobbie.

– Itt valami gond lesz – felelte, finoman félrebillentve a fejét.

Egy csoport övbéli, a tetoválásaikból ítélve régi vágású KBSZ-esek felé biccentett. A dob szomszédos szakaszán vágtak át. Túl nagy és túl vastag kabátot viseltek a Medina dobjának tökéletes időjárásához, és több közülük méretes táskákat cipelt. Lehajtott fejjel, gyorsan haladtak, mint akiknek valamilyen határozott céljuk van. Bobbie felismerte az egyiküket. Onni Langstivert, a biztonságiak seggfej főnökét.

– Mi van arrafelé? – érdeklődött Bobbie.

– Irodák? A banki negyed és néhány közigazgatási épület – felelte Alex.

– A laconiaiak elfoglalták – tette hozzá Clarissa.

– Na tessék – szólalt meg Amos, és felegyenesedett. A távolban az övbéliek mindenféléket húztak elő a kabátokból és a táskákból. Bobbie ugyanabban a pillanatban érezte az ereiben szétáradó adrenalint, mint

a rátelepedő nyugalmat: a veszélyt közvetlenül követte a veszélyre adott, jól begyakorolt reakció. Mintha hazatalált volna.

Bobbie körbepillantott a kis bárban, hol találhatna fedezéket. Tíz lépésen belül semmi, ami megállíthatott volna egy lövedéket, ezért az egyik karjával Alexet, a másikkal Clarissát ragadta meg, és lerántotta őket a földre. Amos még mindig állt, és a kibontakozó drámát figyelte.

– Húzódj le, te idi… – kezdte Clarissa, de bármit akart is mondani,

a szavait elnyomta a puskaropogás.

TIZENHATODIK FEJEZET: SINGH

Amikor kilépett az irodakomplexumból, Singh elkövette azt a hibát, hogy felnézett. A Medina lakódobjának közepén végigfutó, ragyogó teljes spektrumú fény vékony vonala elvakította egy kicsit. Mintha a napba nézett volna, habár nem egy pár fénypercnyire lévő gömbbe, hanem az égen, egészen közel meghúzott csíkba.

– Várjon egy pillanatot – fordult a tengerészgyalogos kísérőhöz, amíg megpróbálta visszanyerni a látását.

– Értettem – válaszolta a tengerészgyalogos, majd azt mondta –: Ubul, Vilmos, cölöpverő két méterre a kocsitól. Átvisszük a csapatokat az állomás vétéjéhez, hogy fedezzenek.

Singhnek másodpercekbe telt, míg rájött, hogy a szavakat leginkább a biztonsági egységhez intézte. Csak tisztelni tudta a parancsnoksága alá beosztott tengerészgyalogosokat és a védelmet, amit nyújtottak, de rendkívül szerették a saját kódnyelvüket. Pár pillanattal később Singh már kirázta a szeméből a könnyek nagy részét, és az utókép sárgászöldje lassanként elenyészett.

– Rendben, indulhatunk.

– Értettem – felelte a tengerészgyalogos, és a nagyjából ötven méterre lévő parkolóra mutatott, ahol három, egymás mellé felsorakozott kocsi várt rájuk. Kasik hadnagy sietett feléjük a kocsiktól, és egy teljes méretűre kitekert monitort lengetett. Másodpercekkel később zihálva megállt előttük.

– Itt vannak az első védelmi jelentések – közölte Kasik, és átnyújtotta Singhnek a monitort.

– Nagyszerű. – Singh legörgetett az érthetetlen számokkal teli táblázat aljára. – Remélem, van összefoglaló.

– Igenis, uram, és a technikusok az állomás vezérlőtermében várják önt, hogy válaszoljanak az esetleges kérdéseire. A kezdeti eredmények azonban rendkívül érdekesek.

– Hadd halljam, miért!

– Azt látjuk – válaszolta Kasik –, hogy a gyűrűrendszer a Förgeteg mezőkivetőjének teljes energiáját a gyűrűkön át felszabadított gamma-sugarakká alakította.

– Ezt eddig is tudtuk – ráncolta a homlokát Singh.

– Viszont… a kibocsátott energia nagyságrendekkel nagyobbnak bizonyult, mint amennyit a gömb elnyelt. A gyűrűrendszer felerősítette azt. Exponenciálisan. Ha ez állandó faktor, akkor hamar elkészíthetjük a bevitel–kibocsátás közötti arányt előre jelző modelleket.

Singh nem egészen erre számított. Az idegen gyűrűket a saját védelmi rendszerükké tehetik, és teljesen feleslegessé válik a sínágyúállások helyreállítása. A Förgeteg hónapokkal az eredetileg tervezett időpont előtt beléphet a Sol-rendszerbe. Bármilyen támadás kudarcot fog vallani, hiába indítanák akár az összes gyűrűn át egyszerre. Egyetlen Magnetár-osztályú hadihajó egy időben védeni tudná mind az ezerháromszáz kaput, és sohasem tévesztene célt. A galaxisszerte az emberiség uralma alá hajtott összes bolygóért folytatott harc máris lezárult.

Ezután már csupán igazgatni kell az új birodalmat. Singh megpróbálta elképzelni a főkonzul örömét, a lehetséges jutalmakat, ám mindez meghaladta a képzelőerejét. Egyvalami mégis aggasztotta.

– Miért egy helybéli közölte ezt velünk? Ha elkerülte a figyelmünket…

– Biztosan felfedeztük volna, uram. De nem néztünk bele a naplókba. A vezérlőteremben további adatok állnak a rendelkezésünkre – tette hozzá Kasik. – És felkértem a technikusokat, hogy végezzenek alaposabb elemzést.

Singh rádöbbent, hogy a főkonzul kegyeit célzó álmodozása kellemetlen csenddé húzódott. Mielőtt válaszolhatott volna, a szeme sarkából mozgást vett észre. Valaki egy hírvivő határozott lépteivel tartott feléjük. Ám a közelgő alakban Langstiverre ismert rá. A férfira, aki nemrégiben az új, dicső felfedezésről hozta meg neki a hírt. Övbéliek kisebb csoportja követte. Singh arra gondolt, Langstiver azért jött, hogy jutalmat követeljen az információért.

– Semmi kedvem… – kezdte Singh, de az egyik tengerészgyalogos

a mellére tette a kezét, és hátrébb taszította. Kasik kurtán biccentett felé, aztán málnapiros nyálat köpött az arcába.

A tengerészgyalogos erőteljes mozdulattal a földre rántotta Singhet, aztán rátérdepelt, a testével védelmezte. A térde belefúródott Singh gerincébe, míg sajogni nem kezdett a kormányzó háta. Singh a sisaktól letompítva hallotta, hogy a nő üvöltve parancsokat osztogat az egység többi tagjának. Aztán a gyorstüzelésű fegyverek fülsiketítő dördüléseinek szakadó papírhoz hasonlító hangját hallotta. A testőrsége a hátán ült, eltakarva előle a kilátást, de a lekuporodó nő combja és vádlija közti rés parányi háromszögletű ablakot nyitott a vérontásra.

Langstiver és még féltucatnyian hátrafelé táncoltak, ahogy a négy laconiai tengerészgyalogos cafatokra szaggatta őket a nagy sebességű műanyag biztonsági lövedékekkel. Úgy tűnt, mintha a lövöldözésnek sosem akart volna vége szakadni, mintha a golyók akadályozták volna meg, hogy a merénylők összeessenek. A valóságban legfeljebb néhány másodpercig tarthatott. Singh tudata kihagyott, mintha egy szemhunyásnyi időre elaludt volna, habár ez képtelenség volt, aztán a tengerészgyalogosok talpra rántották, és visszatuszkolták őt az irodaépület felé. A raj többi tagja lassan, felemelt fegyverrel hátrált feléjük.

Kasik hadnagy még mindig a kocsiknál állt, az egész tűzharc alatt egy tapodtat sem mozdult a helyéről. Mintha egy málnás pite tölteléke csorgott volna ki az ajkára, és közben úgy rángatózott, akár egy epilepsziás a nagyroham alatt. Singh végre megértette, ami addig sehogy sem állt össze benne.

– Kasikot lelőtték – szólalt meg. Az arcát borító pitetöltelék voltaképp az ajkai roncsa volt, ahol a lövedék kilépett. A Singh egyenruhájára fröccsent pirosság pedig nem nyál, hanem a szárnysegédje vére.

– Már értesítettük az egészségügyieket – válaszolta a tengerészgyalogosa, mivel azt hitte, Singh hozzá beszél.

– De nem – rázta a fejét Singh. A nő nem értette. – Lelőtték.

A nő betuszkolta őt a közigazgatási épület bejáratán, és becsapta maga mögött az ajtót. Épp mielőtt teljesen becsukódott volna, a puskaropogást követő csend megtört, és odakint egyszerre száz hang kezdett jajveszékelni.

Kasik egy műtőasztalon halt meg három órával a támadás után. A jelentés szerint tarkón lőtték; a golyó széttörte a koponyája nyakszirti lebenyét, és átszakította a nyúltagyát. Aztán áthaladt a garatján, és csaknem lemetszette a nyelvét, mielőtt szétzúzta öt fogát, és az ajkát szétroncsolva elhagyta a testét. Singh hatszor is elolvasta az incidensről szóló sebészi beszámolót. Minden alkalommal úgy érezte, mintha először látná a szavakat.

A tengerészgyalogos-raj egyetlen tagja sem sebesült meg a tűzpárbajban, habár több civil kisebb sérüléseket szenvedett a lövedékek repeszeitől, egy kilencéves kisfiú pedig a karját törte, amikor megpróbált lemenekülni egy rövid lépcsőn. A merényletkísérletben részt vevő hét övbéli mindegyike halott volt. A hírszerzésnél lázas kutatásba fogtak a korábbi kapcsolataik után, hátha a lázadás gyökerei mélyebbre nyúlnak.

Lázadás.

Singh oda nem illőnek érezte a szót. Langstiver és a cinkosai legfeljebb az ő halálában reménykedhettek. Semmit sem értek volna el vele, ha az övbéliek kezébe akarták visszajuttatni az állomás irányítását. Trejo egyszerűen egy másik tisztet nevezett volna ki a helyére, amíg a Laconiáról útnak nem indítják az új kormányzót. Rendkívül rövidlátó terv volt. Pazarló. Heten döntöttek úgy, hogy egy jelkép miatt eldobják az életüket.

Ezek az emberek mindig is ellenálltak a központosított hatalomnak, magyarázta korábban Tanaka ezredes. Singh akkor nem értette. Most már igen. Nem észszerűen cselekedtek. Nem fegyelmezetten. Kevesebbre tartották a saját életüket, mint az ő halálának lehetőségét.

Leginkább a borzalmas hálátlanság hökkentette meg – és bántotta legalább annyira, mint a tény, hogy végignézte, ahogy Kasikot meg-

gyilkolják. A hübriszük, hogy ártatlan embereket érdemesnek tartottak megölni azért, hogy dacoljanak az iránnyal, amelyet Duarte kijelölt az emberiségnek. Méghozzá azok után, hogy Trejo ennyire nagylelkűen bánt velük.

Megérintette az íróasztalán heverő monitort, és a biztonságiak kommunikációs tisztje rögtön bejelentkezett:

– Igenis, uram.

– Kérem, szóljon Tanaka ezredesnek, hogy haladéktalanul jelentkezzen az irodámban!

– Igenis, uram.

Singh már szinte azelőtt bontotta a kapcsolatot, hogy a tiszt kimondta a szavakat. Körbenézett az irodájában; nem újdonságokat keresett, inkább saját magával igyekezett tisztába jönni. Már nem remegett rettenetesen a keze. A tekintetét képes volt az ajtóról az íróasztalára, onnan pedig a kicsiny páfrányokra irányítani anélkül, hogy a szeme magától ide-oda cikázott volna. Sokkos állapotba került. Csak egy kicsit. Csupán rövid időre. Ez így volt rendjén. Így volt természetes. Erre lehetett számítani. A lélektani hatás egyszerűen abból következett, hogy feszült helyzetbe került. Értelmetlen lett volna szégyenkeznie emiatt.

Ám amikor Tanaka belépett, és a szája körül a megszokott gúnyos félmosoly játszadozott, mégis vissza kellett fognia a dühét. Viccesnek találod? De nem mondta ki.

– Uram! – húzta ki magát a nő. – Látni óhajtott?

– Ma kis híján meggyilkoltak – közölte Singh. – Zavarónak találtam, hogy nincs hozzáfűznivalója az ügyhöz.

Tanaka ábrázata megváltozott. Talán némi bosszúság ült ki az arcára? Nála nehezen lehetett megállapítani. A hangából hiányzott az a fajta élesség, amelyik a megdorgált beosztottakét jellemzi.

– Elnézést. Miután ön biztonságba került, a válaszra és a nyomozásra összpontosítottam. Előbb jelentenem kellett volna.

– Nos, igen – válaszolta Singh. – És most be tudna nekem számolni?

Tanaka láthatólag összeszedte a gondolatait, aztán a szék felé biccentett az íróasztal másik oldalán, némán engedélyt kért, hogy leülhessen. Singh intett neki. Tanaka leült, előredőlt, a könyökét a térdére támasztotta.

– Az alapvető tények meglehetősen egyértelműek. A merényletkísérletre Langstiver bujtotta fel a társait, és ő hangolta össze az egészet. Mielőtt idejöttünk, ő felelt az állomás biztonságáért, és a cinkostársai

a biztonsági szolgálat emberei közül kerültek ki.

– Miért nem figyeltük őket? – érdeklődött Singh.

– Figyeltük. De úgy tűnik, hogy Langstiver nem az állomás hálózatát használta. A csapatom még próbál utánajárni ennek, de minden jel szerint a villamos vezetékek felhasználásával felállított titkosított hálózaton koordinálta és tervezte meg az akciót. Ez fizikailag éppúgy elkülönül

a fő rendszertől, mint a Förgeteg a Medinától. Izolált hálózat. A jelekből arra következtetünk, hogy a Medina Állomás bűnöző elemei helyezték üzembe. Langstivernek közöttük is lehettek kapcsolatai.

Singh egy centit hátrébb dőlt a székében.

– Bűnöző elemekkel? Mármint korrupt volt?

– Ez nem szokatlan a kapunak ezen az oldalán – felelte Tanaka. – És ez jobban megbonyolítja a nyomozást, mint szeretném. Emellett úgy tűnik, több gyorstárat kiürített, amelyekhez még hozzáfért, és hamis adatokat vitt fel a már lefoglaltakra. És Langstivert meg a társait most már kizárólag az Isten faggathatja ki.

– De rátaláltunk a hálózatra, amit használtak.

– Az egyikre – válaszolta Tanaka. – Létezhet több is. A gond részben az, hogy a Medina nem katonai létesítményként működött. Egymással vetekedő szintek jellemezték, és valószínűleg fogják is még jellemezni

a kultúráját és az infrastruktúráját. A hivatalos csatornák lefoglalása jelentéktelen feladat, de még a hivatalnokok is bejegyzetlen plusz keretrendszereket használtak. Vagyis a helybélieknek nem kell új módszereket kitalálniuk, hogy megkerüljék a felügyeleti eszközeinket. Már jóval azelőtt léteztek, hogy megjelentünk itt.

Megvonta a kezét. Singh fejébe bevillant Kasik emléke, és ezzel együtt egyfajta mindent átható rettegés. Elképzelte, ahogy Nat és a Szörnyecske egy róla készült képet néznek, amelyiken vér ömlik le az állán. Nem a saját halálának lehetősége miatt öntötte el a düh. Hanem mert Tanaka annyira lovagiasan bánt velük.

– Akkor azonnali megoldást kell találnunk erre – jelentette ki. – Kezdetnek kötelező kijárási tilalmat vezetünk be, és mobil ellenőrző pontokat létesítünk. Az állomás biztonsági erői pedig nem hagyhatják el

a kabinjukat, amíg ki nem kérdeztük és szolgálatra alkalmasnak nem találtuk őket. És állítsanak össze egy listát mindazokról, akik veszélyt jelenthetnek, majd helyezzék megelőző megfigyelés alá őket! És… hm. Igen, és a Közelgő Vihar rendszerén egyeztesse ezt! Ha nem lehetünk biztosak abban, hogy a helyi hálózat tiszta, a sajátunkat kell használnunk. A legfontosabb az, hogy a Közelgő Vihar rendszereibe senki se juthasson be.

– Már felállítottam egy védett szobát a titkosításhoz – bólintott Tanaka anélkül, hogy láthatóan egyetértett volna. – A nő sóhajtása úgy hatott, mintha smirglivel dörzsölték volna Singh bőrét. – A megtorlást azonban át kellene gondolnia, uram. Különösen ennyire hamar. Lehet, hogy rossz üzenet lenne.

– Rossz üzenet – húzta el a szótagokat Singh, kérdéssé és konfrontációvá változtatva a mondatot.

– Az övbéli kultúra és identitás arra épül, hogy dacoljanak a hatalommal. A gyakorlatban ez így néz ki. Tudtuk, hogy előfordulhat valami hasonló, és…

– Tényleg? – kérdezte élesen Singh. – Tudtuk, igen?

Tanaka összeszűkítette a szemét, a szája vonallá keskenyedett.

– Igen, uram. Tudtuk. Ezért rendeltem ön mellé állandó védelemként egy rajt. És már elnézést, uram, de ezért van még életben.

– Kár, hogy Kasik mellé már nem jutott egy.

– Igaz, uram – ismerte el Tanaka. A hangjából eltűnt minden bágyadtság. Az élesen formált szavak arról árulkodtak, hogy most már komolyan veszi Singhet. – Sajnálom, hogy elveszítettük. De ettől még nem változik a helyzetértékelésem. Nem attól fog ugyanolyan céltudatossá és fegyelmezetté válni a Medina Állomás és a többi rendszer, mint a Laconia, hogy rájuk erőltetjük a kultúránkat és a szabályainkat.

– Meglep, hogy ilyet hallok.

– A fegyelmünk a miénk, uram. Ugyanaz a cselekedet egészen mást jelenthet más kontextusban. Ami odahaza mindennapos, itt drákói szigornak tűnhet. Bármi, ami a megszokottnál keményebb, túlreagálásnak tűnhet. Úgy hiszem, a főkonzul egyetértene azzal, hogy a jelen esetben az alulreagálás meggyőzőbben bizonyítaná az erőnket.

Singh felállt. Nem akart, de a kényszert, hogy mozogjon, hogy betöltse az irodája terét, hirtelen ellenállhatatlannak érezte. Tanaka nem moccant. Az arckifejezése egy lőtéren, mozgó célpontot követő fegyveresére emlékeztetett: céltudatosnak, de érzelemmentesnek hatott. Singh a tálalójához lépett, és öntött magának egy italt, mivel a szárnysegédje már nem tehette meg neki ezt.

– Érdekes meglátás, és tiszteletben tartom – mondta végül. – De nem osztom a véleményét. Megkapta az utasításaimat.

Az alkohol marta a száját, és furcsán fanyarnak tűnt az íze. A gyomra egy kissé lázadozott ellene. Singh mégis lenyelte, próbálta kiélvezni

a torkában szétterjedő melegséget. Kasik sokkal jobban értett ehhez nála.

– Kormányzó! – szólalt meg Tanaka, de nem állt fel. Singh emlékezete szerint a nő először szólította így. – Határozottan kérem, hogy gondolja át ezt. Legalább aludjon rá egyet, mielőtt hatályba lépteti!

Singh odafordult felé. Elképzelte önmagát a nő szemén keresztül. Egy fiatalember, aki felnőttként hagyja el először a Laconiát. Először vált ellenséges támadás célpontjává. Először lát váratlanul bekövetkező erőszakos halált. Bizonyára megrendültnek és gyengének tűnhet. Mert bármennyire nem akarta beismerni, megrendültnek és gyengének érezte magát. És pucérnak a nő kérlelhetetlen és ítélkező tekintete előtt. Tanaka úgy vélte, észszerűtlenül cselekszik. Hagyja, hogy a félelme döntsön helyette.

És ha most visszatáncol, a nő igazát bizonyítja vele.

– A biztonsági erőink parancsnokaként és többéves tapasztalattal bíró nőként tisztelettel kérem – könyörgött Tanaka. – Ezt a parancsot nem támogathatom.

Singh összeszorított fogai közt hosszan beszívta a levegőt. Az ínye is kihűlt. Most már nem számított, igaza van-e, vagy sem. Elszánta magát.

– Overstreet őrnagy a helyettese?

– Igenis, uram.

– Kérem, küldje be, miután távozott! Ezennel felmentem a posztjáról.

A nő szemének villanásából és a felkapott állból olvasta ki. A megvetést, amiről eddig is tudott. Ha engedett volna neki, csak még inkább megerősíti benne ezt. Tanaka sosem tisztelte. Alkalmasabbnak találta önmagát a kormányzásra, mint Singhet. Nem számított, igaza van-e, vagy sem.

A nő némán felállt, kihúzta magát, majd kivonult a szobából. Singh nem lepődött volna meg, ha becsapja maga mögött az ajtót, de Tanaka csak finoman betette. Singh lehajtotta a maradék rossz ízű italát, majd visszaült az íróasztalához.

Az alkohol megtette a kívánt hatást, fél fokkal visszafogta túlságosan kiélesedett elméjét. Hagyta ellazulni, csak egy kicsit. Még egy pohárral nem fog inni.

Az asztal lapjához szorította a tenyerét, érezte, hogy az enyhe hűvösség pillanatok alatt elenyészik. Mély levegőt vett, lassan kiengedte. Aztán megint. Amikor többé-kevésbé újra lenyugodott, megnyitotta

a személyes naplóját, és bejegyezte a döntését, valamint annak indokait. Ha gyengeséget mutatok a biztonsági főnököm előtt, azzal aláásom

a parancsnoki hierarchiát. Tanaka szakértelme bámulatos, de a Medinára helyezése helytelennek bizonyult. Jogfenntartással számára megfelelőbb szolgálatra ajánlom.

A felettesei remélhetőleg helyeslik majd a döntéseit. Ha nem, hamarosan megtudja. Megtörtént. Ideje visszatérni a munkához. Most már jobban érezte magát. Összeszedettebbnek. Jobban ura volt a helyzetnek. Pocsék napot tudott maga mögött. Talán a legrosszabbat, amit valaha végig kellett szenvednie, de ő életben maradt, a parancsnoki tekintélye pedig sértetlen. És csak egy rossz nap volt.

Új üzenetablakot nyitott meg, majd megjelölte azonnali kézbesítésre. Egy pillanatig úgy érezte, először haza kellene üzenetet küldenie Natnek. Hogy vele lehessen, ha csupán rövid időre is. Ennyire ritka kapcsolatváltások mellett az egyoldalú jelenlét még mindig jobb a semminél. De ezzel várnia kell, amíg nem végzett a feladatával. Az első a kötelesség volt. Így az otthona helyett a Förgetegre irányította az üzenetet.

– Trejo admirális! – szólt bele a rendszer kamerájába. – Mellékelten küldöm a Medina biztonsági főnökétől, Langstivertől kapott adatokat, amelyeket a saját személyzetem is megerősített…

Saját személyzet alatt a halottat értette. A birodalomnak hozott első áldozatát.

– Ah, igen. A saját személyzetem is megerősítette a Medina Állomás elfoglalásakor alkalmazott tevékenységünk egy váratlan mellékhatását. Amennyiben a főparancsnokság egyetért a helyzetértékelésemmel, miszerint e váratlan szerencse tekintélyes védelmi erőt biztosít, és hajlandó folyamatosan egy mágnesmező-kivetővel felszerelt hajót állomásoztatni a gyűrűtérben, véleményem szerint jelentős mértékben előbbre hozhatók a további megszállások időpontjai. Ha a Förgeteg hamarabb belekezd a hadjáratba, a Sol-rendszer helyi erőinek számottevően kevesebb idejük marad a védelmük előkészítésére. Néhány hét alatt teljesen uralmunk alá hajthatjuk a Földet és a Marsot.

TIZENHETEDIK FEJEZET: HOLDEN

– Ne mozogjon! – utasította a laconiai. – Nézzen a piros pontra!

Holden pislogott egyet, aztán követte az utasítást. A napi fejadagot tartalmazó zacskó a lábának ütődött, mintha a figyelmét igyekezett volna magára vonni, Holden mégsem helyezte át a súlypontját.

A kézi terminálon világító pont mintha visszanézett volna rá, aztán valami villant, és sárgasággal töltötte meg az egyik szemét. Az őr kézi terminálja pittyent egyet, és a laconiai továbblépett Naomihoz. A másik kezét a pisztolya markolatán tartotta.

– Ne mozogjon! Nézzen a piros pontra! Maga mehet, uram.

– Vele vagyok.

– Ott várakozhat, uram – bökött az állával a folyosóra az őr. A hangja nem kérést sugallt. Holden odébb-ballagott pár lépésnyire, aztán megállt, ahol még elég közel volt ahhoz, hogy visszamenjen, ha bármi történik. Nem mintha tudta volna, mit tehetne.

A kézi terminál megint pityegett, és az őr odabiccentett Naominak, hogy menjen tovább, megvárta, amíg odaér Holdenhez, aztán mindketten megindulnak a legénységi fedélzetek enyhén ívelt csarnokában, és csak ezután fordult vissza a sorhoz, hogy ellenőrizze és rögzítse a következő illető személyazonosságát. Egy rövidre nyírt szakállú idősebb férfiét, aki úgy mosolygott az őrre, mint egy kutya, amelyik azt reméli, hogy nem rúgnak bele.

– Ne mozogjon! – mondta az őr. – Nézzen a piros pontra!

Aztán Holden és Naomi befordultak a sarkon, és maguk mögött hagyták az ellenőrző pontot.

Holden érezte, hogy egy kissé felenged a görcs a gyomrában, a feszültség egy fokozatnyit csillapodik, hogy már nincs a közvetlen tűzvonalban.

– Hát ez rohadtul nem tetszik – jegyezte meg.

A biztonságiak közleménye úgy változtatta meg a Medinát, mint egy vízbe hulló festékcsepp. A gördülő kijárási tilalom azt jelentette, hogy műszakon kívül senki sem tartózkodhatott nyilvános helyen, és minden ciklusban három egyórás időszakban senki sem léphetett ki a kabinjából. Ehhez járult a gyülekezési tilalom: háromnál több ember nem állhatott össze egy csoportba. Akinél fegyvert találtak, azonnal letartóztatták. Aki illetéktelenül használta a kommrendszert, azonnal letartóztatták. Akit a biztonságiak veszélyesnek ítéltek, azonnal letartóztatták. Minden újabb rendelettel maga az állomás változott meg, és a soványka remény, hogy talán minden elrendeződik majd, talán nem lesz semmi gond, szertefoszlott.

Holden tudta, hogy az állomás architektúrája valójában nem változott. A falak még mindig ugyanolyan szöget zártak be, mint korábban, a folyosók ugyanúgy görbültek a dobra, mint mindig. A levegő szaga ugyanolyan volt, mint bárhol másutt. Csupán az emberek ábrázata mutatott mindent kisebbnek, szűkösebbnek, börtönhöz hasonlóbbnak.

Az arcok és az ellenőrző pontok.

Odaértek a bérelt kabinjukhoz, és Naomi beütötte a manuális felülíró kódot, mivel a kézi termináljaikkal továbbra sem csatlakozhattak fel.

Az ajtó félresiklott. Miután bezárult mögöttük, Naomi úgy roskadt neki, mint akit az ájulás kerülget. Holden leült a kis beépített asztalhoz, és szótlanul kipakolta a zacskót. Pad thai és vörös curry, mindkettő tofuval és mindkettő eléggé fűszeresen, hogy már az illata is egy kissé megkönnyeztesse. Ezt bármely más alkalommal fényűzésnek érezte volna.

Naomi kiment a fürdőszobába, megmosta az arcát a kis mosdókagylónál, és amikor visszajött, még apró vízcseppek ragadtak a hajához és a szempillájához. Lehuppant Holdennel szemben, és felvett egy villát.

– Mit gondolsz? – kérdezte.

– Miről?

Naomi kicsiny kört írt le a villával, a szobára, az állomásra, a világmindenségre mutatott. Aztán felnyársalt egy tofukockát, és a szájába vette.

– Még semmit – felelte Holden. – Azt kell mondanom, jobban örültem volna, ha azok a seggfejek nem próbálják kinyírni ezt a Singhet.

– Vagy ha nem végeznek félmunkát – jegyezte meg Naomi, és Holden érezte, hogy a szorongástól megrándul a gyomra. Vajon az állomás biztonsági szolgálata figyeli a kabinjukat? Egy ilyen könnyed, tréfás megjegyzés miatt esetleg a hajóbörtönben kötnek ki? Naomi leolvasta az arcáról, amit gondol.

– Sajnálom – mondta, félig Holdennek, félig a mikrofonnak, amelyiket vagy beszereltek, vagy nem. – Otromba vicc volt.

– Viszont ha jól sejtem, a lunai tanácsadói megbízásokról egyelőre lemondhatunk.

– Úgy tűnik. És a Titanra sem megyünk.

– Nagy kár. A Titan tetszett volna.

– Bárcsak egy héttel korábban elindultunk volna! – kesergett Naomi. – Akkor még minden más volt.

– Igen – helyeselt Holden. A pad thai finom és erős volt, szinte azt lehetett hinni, hogy valódi zöldcitrommal és földimogyoróval készült. Szinte, de nem egészen. Holden lerakta a villáját. – Fogalmam sincs, mihez kezdjünk.

– Egyél! – felelte Naomi. – És amikor végeztél, gyere, és zuhanyozz le velem.

– Komolyan? – vonta fel a szemöldökét Holden, és elmosolyodott.

Ezután csendben ettek tovább. Holden arra gondolt, esetleg feltehetne valamilyen háttérzenét, és már a kézi termináljáért nyúlt volna, amikor eszébe jutott, hogy nem működik. Aztán Naomi a visszaforgatóba tette a tányérokat és a villákat, és a csuklójánál fogva a fürdőszobába vezette Holdent. Lassan lehúzta a ruháját, Holden pedig érezte magán, hogy

a stressz és a félelem dacára reagál a nő testére. Vagy talán épp ezek miatt. A testi vágy és a szorongás elegye többé válhatott, mint valamiféle kétségbeesés. Naomi elviselhető hőmérsékletűre állította a vizet, amíg Holden levetkőzött, aztán összeolvadtak, egymást átölelve, miközben a zuhogó víz megtöltötte a testük görbületeiben keletkezett medreket és medencéket. Naomi Holden arcához szorította az arcát, a szája szinte súrolta a fülét.

– Most már beszélhetünk – mormogta. – Nagyjából tizenöt percünk van, mielőtt elfogy a napi adag.

– Ó – súgta Holden. – Én meg már azt hittem, hogy csak a férfiúi vonzerőm hatott.

Naomi finoman megragadta egy érzékeny helyen.

– Az is – válaszolta, és a hangjából kiérződő kacagásnál kellemesebb napok óta nem történt Holdennel. – Valódi tervet kell kieszelnünk. Nem tudom, mi lesz a pénzünkkel. Csak a hét végéig béreltük ki ezt a kabint, és fogalmam sincs, utána megtarthatjuk-e, esetleg már korábban kidobnak minket. Vagy voltaképp bármit. E pillanatban semmiben sem lehetek biztos.

– Vissza kell jutnunk a Rocira – felelte Holden.

– Talán – hümmögött Naomi. – Hacsak ezzel még jobban fel nem hívjuk a figyelmet a srácokra. Azzal nem segítenénk nekik, ha James Holden, a Rocinante kapitánya újra útra kelne. Legfeljebb akkor, ha ki akarod venni a részed a harcból.

– Szerinted harcra kerül majd sor?

Naomi még közelebb húzódott hozzá, a bőrük őrjítőn dörgölődött egymáshoz a vízfolyamban.

– Avasarala mit mondana? – kérdezte Naomi.

Holden átkarolta a nő derekát, magához húzta. Finoman megcsókolta a száját.

– Hogy Singh kormányzó ezt rohadtul elcseszte – válaszolta halkan. – Hogy ha valaki ennyire keményen megleckézteti az ellenséget, az azt jelenti, hogy fél tőlük.

– Bizony – értett egyet Naomi. – Akik ki akarták nyírni, csupa seggfej és amatőr volt. Mostantól valódi földalatti szervezkedés indul meg, és ezúttal profik lesznek. Ha nagyon-nagyon vigyázunk, hogy ne üssük bele az orrunkat, talán kimaradhatunk belőle. Ha kapcsolatba lépünk a legénységgel, a biztonságiak azt hihetik, hogy újra össze akarjuk hozni a csapatot.

– Vagyis őket hagyjuk ki ebből. Fogadjuk el, hogy háborús menekültek vagyunk.

– Vagy szarjunk az egészre, szedjük össze megint a csapatot, és haljunk meg másként gondolkodóként.

– Bárcsak a Titan még mindig szerepelne a lehetőségeink listáján!

– Ez a hajó már elúszott, édesem.

Holden a nő vállára fektette a fejét. A vízadagoló úgymond megköszörülte a torkát. Csak az első jelzés volt. Maradt még idejük.

– Miért érzem úgy, hogy jobban betojtam ettől, mint te? – kérdezte, és az arcán érezte, hogy Naomi elmosolyodik.

– Még új vagy itt – felelte a nő. – Én viszont övbéli. A biztonságiak megleckéztetnek minket, mert megtehetik? Ellenőrző pontok és személyazonosság-követés? A tudat, hogy bármikor a legkisebb vétségért, vagy akár ok nélkül is egy visszaforgatóban köthetsz ki? Én így nőttem fel. Ahogy Amos is. Sosem akartam ugyanebbe a helyzetbe kerülni, de tudod, hogy megy ez. Gyermekkori emlékek, sa sa que?

– Hát, a francba.

Naomi végigsimította Holden gerincét, aztán hátrébb tolta őt. A fal hidegen simult a hátához. Naomi durván és erősen csókolta, Holden pedig olyan hévvel vetette bele magát, ahogy évek óta nem tette. Amikor levegőért kaptak, Naomi tekintete megkeményedett. Szinte haragosnak tűnt.

– Ha belekezdünk – mondta –, ronda lesz. Túlerőben és felkészültebbek lesznek, és fogalmam sincs, hogyan győzhetnénk.

– Én sem tudom – válaszolta Holden. – De azt sem tudom, hogyan maradhatnánk ki belőle.

– Újra összeszedjük a csapatot?

– Igen. Pedig már majdnem sikerült kiszállnunk.

– Majdnem – felelte Naomi.

A vízadagoló megint jelzett, ezúttal kissé sürgetőbben. Holden érezte, hogy valamilyen mérhetetlen érzelem mozdul meg a bordái mögött, de nem tudta, mi lehet az. Fájdalom, düh, vagy valami más. Elzárta a vizet. A fehér zaj zúgása elhallgatott. A párolgó víz lágy hűvösségétől libabőrös lett a karja és a lába. Naomi lágy, sötét szemekkel, rendíthetetlenül nézett rá.

– Gyere, bújjunk ágyba! – mondta Holden.

– Rendben – felelte Naomi.

Az ajtó vezérlőpanelje borostyánsárgán parázslott a sötétben. A zöld azt jelentette volna, hogy nincs zárva. A piros azt, hogy zárva. A borostyánsárga felülírásra utalt. Azt jelezte, hogy nem ők irányítják. Vagyis hogy alapjában véve nem az ő ajtajuk. Hanem az állomás biztonsági szolgálatáé. Naomi még mindig aludt, mélyen és szabályosan lélegzett, ezért Holden a sötétben ücsörgött, nem moccant, nehogy felébressze őt, és

a borostyánsárga fényt figyelte.

A kijárási tilalom műszakváltások közötti holtidejének órájában jártak. A Medina folyosói e pillanatban mind üresen kongtak. Ahogy a dob görbülő mezei és parkjai is. A lifteket lezárták. Egyedül a laconiai biztonsági erők közlekedhettek szabadon, míg mindenki más a helyén kuporgott. Beleértve őt is. Munkaórában számolva ez tetemes adót jelentett. Ha csupán a Rocit néznék, azzal ért fel, mintha naponta tizennyolc órára veszítettek volna el valakit. A Medina esetében ehhez legalább három nullával kellett megtoldani az együtthatót. A laconiai hierarchiában valaki úgy vélte, hogy megéri az áldozat. Ez önmagában sokat elárult róla Holdennek.

Naomi mordult egyet, megigazította a párnáját, aztán az álomból egészen fel sem ocsúdva visszahanyatlott rá. Hamarosan viszont felébred. Elég ideje aludtak már ugyanabban az ülésben ahhoz, hogy Holden felismerje a nő testének jeleit, pedig még abban sem volt biztos, hogy mire reagál. Egyszerűen érezte, amikor Naomi kifelé tartott az álomból. Remélte, hogy legalább addig alszik, amíg újra az övék nem lesz az ajtó. Talán nem érezné ugyanúgy csapdában magát, mint Holden.

Az évek során a Roci rendesen kivette a részét a fogolyszállításból. Houston volt a legutóbbi, de kisebb-nagyobb időközökkel fél tucat hozzá hasonlót felvettek már, amióta a Tachit átkeresztelték Rocinanténak. Most, hogy belegondolt, az első Clarissa Mao volt. Mindegyik foglya hónapokat töltött egy ennél kisebb kabinban, és bámulták az ajtót, amelyet nem ők zártak, nyitottak. Valamilyen távoli, intellektuális szinten Holden mindig is tudta, mennyire kellemetlen nekik ez, sokban mégsem különbözhetett egy hajóbörtöntől, hajóbörtönbe pedig már ő is került.

És mégsem ugyanaz volt. Egy hajóbörtönnek megvoltak a szabályai. Az elvárások. Bezárva tartottak, amíg az ember ügyvédje vagy egy szakszervezeti képviselő meg nem érkezett, hogy beszélgessetek. Meghallgatásokra került sor. Ha rosszul alakultak a dolgok, fegyházba kerültél. Egymásra épültek a dolgok, és mindenki igazságszolgáltatásként emlegette ezt, még akkor is, ha tudták, a legjobb esetben is csupán közelítés ahhoz. Ez viszont egy kabin volt. Lakótér. Börtöncellává alakítani olyan törést jelentett, amihez egy tényleges börtöncella nem hasonlíthatott.

A hajóbörtönnek volt belseje és külseje. Amikor bekerültél, benne voltál, aztán átmentél egy ajtón vagy egy biztonsági lezáráson, és már ki is kerültél. Most a Medina egésze börtönként funkcionált, és ez még húsz percig így marad. Ettől Holden oly módon érezte bezártnak és elnyomottnak magát, amit még mindig nem tudott felfogni. Úgy érezte, hogy az állomás koporsónyivá zsugorodott.

Naomi megint megmozdult, a feje alá húzta a párnáját. Sóhajtott.

A szeme csukva maradt, de újra Holdennel volt. Ébren, csupán elismerni nem akarta még.

– Szia! – köszönt Holden egészen halkan, hogy Naomi úgy tehessen, mintha nem hallotta volna.

– Szia! – felelte Naomi.

Újabb perc eltelt, aztán Naomi ismét a feje alá húzta a párnáját, ásított, és nyújtózott egyet, akár egy macska. A keze Holdenén landolt, Holden pedig az ujjaiba fonta a sajátjait.

– Egész végig merengtél? – kérdezte a nő.

– Valamennyit, igen.

– Segített?

– Nem.

– Rendben. Akkor munkára fel?

Holden a borostyánsárga ajtóriasztó felé biccentett.

– Még nem.

Naomi odapillantott. A felülíró jelzés vibrált a szemében, akár a gyertyaláng.

– Hm. Jól van. Fogmosás, pisi, aztán munkára fel?

– Így már menni fog – egyezett bele Holden, aztán kikászálódott az ágyból. Úgy alakult, hogy még csak a fogát mosta, amikor az ajtó pirosra váltott: zárva, de már ő határozhatott erről. A megkönnyebbülés és

a megkönnyebbülés miatti neheztelés egy csomagban érkezett.

A lakófedélzet folyosói nem tűntek forgalmasabbnak a megszokottnál. Az ellenőrző pont, ahol korábban átmentek, eltűnt, máshová helyezték át két összefutó folyosónál. Hogy a megfigyelés kiszámíthatatlan és feltűnő legyen, vélte Holden. Ha a biztonsági rendszereket a laconiaiak tartották a kezükben, az őrök és ellenőrző pontok egyébként is csak színháznak kellettek. Erődemonstrációnak, hogy megfélemlítsék és kordában tartsák a helybélieket. A közlekedés nem működött – se liftek, se kocsik nem jártak. Ha bárki el akart jutni valahová, egyedül gyalog tehette meg.

A dob hamis napfénye ugyanolyan melegen sütött, mint mindig.

A mezők és parkok, az utcák és épületek ugyanúgy görbültek felfelé és föléjük, mint korábban bármikor. Holden könnyen elfeledkezhetett volna arról, hogy az állomást megszállták, amíg össze nem futott valakivel.

A férfi, akit megállítottak, hogy tésztát és szószt vegyenek tőle, plusz földimogyoró-csomagokat és fahéjas cukorkát adott nekik ingyen. Egy idősebb nő, aki mellett elsétáltak a tatnál lévő gépészeti fedélzetekbe és a kikötő felé menet, rájuk mosolygott, aztán megtorpant, és addig simogatta Naomi vállát, amíg parányi könnycseppek nem gyűltek az asszony szemébe. A másik irányba tartó fiatalemberek csoportja jó előre félrehúzódott, hogy elengedje őket, és tiszteletteljesen odabiccentettek nekik. Holden rájött, hogy nem azért, mert felismerték, és a híressége előtt adóztak. A Medina minden polgára úgy viselkedett a másikkal, mintha vattacukorból lett volna. Könnyen szétfoszlik, ha egy kicsit erősebben ráfújsz. A Lunán töltött időre ismert rá, miután ledobták a sziklákat a Földre. A mély emberi ösztönre, hogy válság idején összefogjanak. Gondoskodjanak egymásról. A legjobb pillanataiban ez tette emberivé az emberiséget. Ugyanakkor ott lappangott benne a sötét gyanú, hogy mindez egyfajta alkudozás lehetett. Nézd csak, világmindenség, látod, mennyire kedves, nyájas és aranyos vagyok? Ne hagyd, hogy rám sújtson le a pöröly!

Még ha csak a bánat és a félelem hajtotta is őket, el tudta fogadni. Bármit, ami segített abban, hogy rendesen bánjanak egymással.

Egy kis cukrászda mellett, ahol teát és rizslisztből készült süteményeket árultak, tucatnyi laconiai egyenruhás épített valamit – két és fél méter hosszú, nyolc méter széles és három méter magas elemekből, acélból készült falakkal és támasztékokkal, valamint az útra néző széles dróthálós kapukkal. Kutyaólakra hasonlítottak. Öt-hat helybéli nézte őket, Naomi pedig odaállt melléjük. Egy sárgásbarna hajú, szeplős arcú fiatal nő elengedte őket. Újabb apró kedvesség, akár egy kívánságkútba dobott érme.

– Tehát foglyokra számítanak? – kérdezte a nőtől Naomi, mintha barátok lettek volna. Mintha most már mindenki, aki nem a Laconiáról származott, ugyanabba a csoportba tartozott volna.

– Erre gondolunk – felelte Szeplős, aztán odabiccentett Holdennek. – Nagy feneket kerítenek neki. Nyilván azért, hogy ne ugráljunk, ugye?

– Ez így működik – felelte Holden, és igyekezett leplezni a keserűségét. – Mindenkinek megmutatják, mi a büntetés. Ha eléggé félünk, mind engedelmesek leszünk. Beidomítanak minket, mint a kutyákat.

– A kutyákat nem így idomítják – méltatlankodott Szeplős. Engedelmesen meghajolt, amikor Holden ránézett, de nem visszakozott. –

A kutyákat jutalommal tanítják. A büntetés valójában nem működik.

Könnyek csillogtak a szemében, és Holden érezte, hogy elszorul

a torka. Megszállták őket. Leigázták. Mindenkit megölhetnek az állomáson, és senki sem akadályozhatja meg őket ebben. Ez nem történhet meg, és mégis megtörténik.

– Ezt nem is tudtam – válaszolta. Elcsépelt szavak, de ennél több vigaszt nem nyújthatott.

– Büntetéssel soha semmit nem lehet elérni – mondta kemény hangon Naomi. Az arca kifürkészhetetlen maradt. Úgy helyezte át a súlypontját a másik lábára, mintha szobor lenne egy múzeumban. A hatalom látványa mint művészet. – Soha.

– Idevalósiak? – kérdezte Szeplős. Nem ismerte fel őket.

– Nem – válaszolta Holden. – A hajónk a kikötőben vesztegel. Jobban mondva a régi hajónk. Amelyikkel idejöttünk. És a legénység, akikkel repültünk.

– Az enyémet is lezárták – közölte Szeplős. – Az Öreg Buncome-ot az Új-Rómáról. A jövő héten indultunk volna haza. Fogalmam sincs, most hol fogunk megszállni.

– A hajón nem lehet?

A lány megrázta a fejét.

– A kikötőbe tilos bemenni. Kíséret nélkül senkit sem engednek a hajók közelébe. Remélem, találunk szobát, de azt hallottam, lehet, hogy itt, a dobban kell tábort vernünk.

Naomi odafordult felé, és Holden ugyanazt látta tükröződni az arcát, amit ő gondolt. Ha nem lehet belépni a kikötőbe, és a legénységeket kiebrudalták, akkor a többiek nem a Rocin lesznek. És így, hogy nem működött a hálózat, nem kezdeményezhettek hívást velük. Nem tudtak kapcsolatba lépni Bobbie-val, Alexszel és Amosszal. Sem Clarissával. Ha az összes fedélzetet és a dob minden belső felületét számításba veszik, ez hozzávetőleg ötven négyzetkilométernyi folyosót, kabint, szervizjáratot és raktárt jelentett. Visszaforgató üzemeket. Hidroponikus farmokat. Levegőtárolókat. Gyengélkedőket. Egy kisvárosnyi labirintust, és valahol ebben az útvesztőben kellett megtalálniuk négy embert.

Holden halkan, élesen köhintett. Naomi kérdőn félrebillentette a fejét.

– Semmi – mondta Holden. – Csak nem olyan régen még az járt

a fejemben, mennyire kicsinek érzem a Medinát.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: BOBBIE

Egy kötél jelölte ki a hajókhoz vezető sort. A kétszázötven, talán háromszáz ember, akik mindegyike a kötelet markolta, a kikötő teljes hosszában lebegett, és a sor kétszer visszakanyarodott. Tucatnyi különböző cég kezeslábasait viselő nők és férfiak lökdösődtek, szorongtak

a dokkok mikrogravitációjában, araszoltak előre a sorban, mintha csendes türelmetlenségük kifejezésre juttatásával felgyorsíthatnák az egész folyamatot. Laconiai őrök lebegtek a széleken, fegyverrel a kézben, készen az erőszakos beavatkozásra. Ha ilyesmire kerülne sor, tűnődött Bobbie, nem végezhetnék sebészi pontossággal. Egy ilyen tömegben nem. Ha bárki bármibe kezdene, a légvisszaforgatók még hónapokig alvadt vért köpködnének. Remélte, hogy mindenki más tisztában van ezzel. Remélte, hogy érdekli őket.

Időről időre egy csapat laconiai kísérő érkezett, magukkal vittek néhány embert a sor lehorgonyozott végéről, ellenőrizték az engedélyüket, megvizsgálták, nincs-e náluk fegyver, majd a hajójukhoz vezették őket. A kötél mellett mindenki előrébb húzódott egy kicsit, a kezük alatt érezték az összesodort szálakat, az előttük elhaladók tenyerének zsíros verejtékét. A sor nem kapaszkodó vége szabadon lebegett, várta, hogy a következő mostoha sorsú legénység csatlakozzon a várakozó hordához.

Szerencsésnek mondhatták magukat, gondolta Bobbie. A legtöbb hajó teljes legénysége húsz-harminc emberből állt. A Rocihoz mindössze ők négyen tartoztak. Mindannyian egyszerre a fedélzetre léphetnek. Aprócska áldás. Talán túl kicsi ahhoz, hogy észrevehető legyen.

Az őrök magukkal vittek egy újabb csoportot. A sor újra előbbre húzódott a kötél mentén, pontosan ennyivel.

– Hogy bírod, Claire? – érdeklődött Bobbie.

Clarissa hosszan, reszketőn levegőt vett, és bólintott. Amikor megszólalt, a szavak kissé túl gyorsan buktak ki a száján, minden magánhangzó élesen kopogott. Mintha megzabolázni igyekezett volna őket, ám sikertelenül.

– Örülnék, ha bejuthatnék a gyengélkedőbe. Ebben a pillanatban viszont csak eufóriát és hányingert érzek. Semmi, amivel ne tudnék megbirkózni.

– Ha bármi változna – szólalt meg Amos –, azonnal szólj!

– Így lesz – felelte Clarissa. Bobbie nem igazán volt biztos benne, hogy tetszik ez neki. Amos nem sok mindent tehetett, amivel javíthat a helyzeten. Azzal, hogy fogcsikorgatva igyekeznek kibírni, amíg a gyógyszereihez nem juttatják Clarissát, az elfogadható lehetőségek tárháza hamar kimerült.

– Más is úgy érzi, hogy hideg van itt? – kérdezte Alex.

– Igen – válaszolta Clarissa. – Azt hiszem, egy kissé alacsony a nyomás. A környezeti rendszerek nem működnek megfelelően.

– Ez nem hangzik túl jól – állapította meg Alex.

– Övbéliek – mondta Bobbie. – Minket felkészítettek erre.

– Felkészítettek benneteket az alacsony légnyomásra? – képedt el Amos. Úgy tűnt, szórakoztatja az ötlet. Ez sokkal jobban hangzott, mint ha a frusztrációjának adna hangot.

– Arra készítettek fel minket, hogy övbéli állomásokat szálljunk meg. Az övbéliek egyik alapvető taktikája abban állt, hogy megbontják a környezeti egyensúlyt, épp csak annyira, hogy mindig ez kerüljön

a legfontosabb feladatok listájának élére. Az állomáson valaki meg akarja nehezíteni ezeknek a fickóknak a dolgát.

– Hm – gondolkozott el Amos. – Ez elég tökös dolog.

– Csak akkor válik be, ha a megszálló haderő nem hajlandó mindenkit a halálba küldeni, és nulláról újrakezdeni az egészet. Szóval igen. Egy kissé arról szól, hogy ki ijed meg először.

Az előttük a kötélbe kapaszkodó csoport szürke-fekete kezeslábast viselt, a hátukon a CHARLES BOYLE GÁZSZÁLLÍTÓ VÁLLALAT zöld logójával. A hozzájuk legközelebb lebegő hátrapillantott a válla felett, és szinte félénken elkapta Bobbie tekintetét. Bobbie odabiccentett neki, mire a férfi is biccentett, és egy centiméternyit előrebillentette a fejét.

– Perdó – szólalt meg, és Clarissa felé bökött. – La hija la? Beteg?

Bobbie érezte, hogy megfeszül a teste. Nem fenyegetés volt. Nem sértés. Csupán valaki, aki nem tagja a csapatnak, mégis beleüti az orrát

a dolgukba. De lehet, hogy ugyanolyan feszült volt, mint Amos. Gyorsan levegőt vett, és bólintott.

A férfi megkocogtatta az előtte álló honfitársa vállát. Pár pillanatig olyan gyorsan hadartak az övbéliek sajátos nyelvén, hogy Bobbie egyetlen szót sem értett, aztán eleresztették a kötelet, és intettek Bobbie-nak, hogy húzódjon előrébb. Átengedték a helyüket, hogy Clarissa pár perccel hamarabb feljuthasson a Rocira. Apró szívesség volt. Gesztus. Nem lett volna szabad, hogy Bobbie-t ennyire szíven üsse.

– Köszönöm – válaszolta Bobbie, és előreterelte a többieket. – Nagyon köszönöm.

– Ez ez – felelte a férfi, és intett, hogy felesleges hálálkodni. Bobbie még sosem hallotta ezt a kifejezést, de a férfi arckifejezése megmagyarázta. Mindent megteszünk egymásért, amit tudunk.

A laconiaiak hatékonyan végezték a munkájukat. A sor gyorsan haladt. Hiába várakoztak ennyien, a Roci legénysége pár óra alatt a sor elejére került. A négy tengerészgyalogosból álló kíséret mindannyiukat megvizsgálta, hogy nincs-e náluk fegyver. A pillanatnyi pániktól eltekintve, amikor rápillantottak Clarissa röntgenjére – a módosítások miatt lehet, hogy nem fogják felengedni? –, minden simán ment. És végtére is a módosításokat úgy tervezték, hogy biztonsági ellenőrzéskor ne vehessék észre őket. Jó volt tudni, hogy még mindig megfelelően tették

a dolgukat, annak ellenére, hogy lassan megölték őt.

A Rocinante a dokkban várta őket, hűségesen, mint egy kutya. Miután bejutottak a légzsilipen, és behúzták magukat, Bobbie érezte, hogy ellazul a válla. A levegő ismerős illata csapta meg az orrát. Nem is annyira

a szag, inkább a tudat nyugtatta meg, hogy így helyes. Hogy otthon van. Bobbie elképzelte, hogy indulni készülnek, hogy hamarosan az egyik kapu felé égetnek majd. Az egyik vagy a másik nap felé száguldanak.

Egy nap talán. Most még nem.

– Egy órájuk van – közölte a kíséret parancsnoka.

Bobbie a fejét rázta.

– A gépészemnek ennél hosszabb időre be kell feküdnie a gyengélkedőbe. Át kell mosni a vérét.

– Meg kell elégednie egy órával. Használhatja az állomás egészségügyi létesítményeit.

Bobbie az őrre nézett. A férfi arca széles volt, a bőre egy árnyalattal sötétebb Bobbie-énál. Bobbie megszokásból feltérképezte, hogyan próbálná lefegyverezni a férfit, megkaparintani a puskáját, és fedezékbe húzódni. Nem látott rá komoly esélyt. A laconiaiakat láthatólag alaposan kiképezték, és a legidősebb közülük még mindig úgy tíz évvel fiatalabb lehetett Bobbie-nál.

– Semmi gond, kapitány – szólalt meg Clarissa. – Beállíthatom úgy

a rendszert, hogy gyorsan végezzen, és blokkolókat adjon be. Már csináltam ilyet.

– Ha újabb engedélyre van szükségük – közölte az őr –, amint itt végeztek, beadhatják a kérelmet.

– Rendben – válaszolta Bobbie. – Akkor essünk túl ezen!

Úgy mentek át a hajón, mintha egy börtönben látogatnának meg valakit. Az őrök mindenhová velük tartottak, mindent megvizsgáltak, amit elhoztak a kabinjaikból, figyeltek minden parancsot, amit a hajónak adtak, és lemásoltak minden választ, amit a hajó adott. Bobbie gyomra sajgott a bosszúságtól, de semmit sem tehetett ezzel kapcsolatban. Arra kaptak engedélyt, hogy elhozzák a személyes holmijukat és a munkájukhoz szükséges szerszámokat, feltéve, hogy azok nem jelentettek biztonsági kockázatot. Ami nagy kár volt. Bobbie szívesen elmagyarázta volna, hogy zsoldosként dolgozik, ezért burokként magára ölthetné Betsyt, hogy abban sétáljon ki.

Miközben összepakolta a dolgait a kapitányi kabinban, az őre pedig szótlanul figyelt a kabin ajtajából, Bobbie csatornát nyitott Alexhez.

– Mi a jó hír? – kérdezte.

– A Roci kissé unatkozik, de jó állapotban van – felelte Alex a pilótafülkéből. – Látok némi szennyeződést a vízellátásban, aminek utána kellene néznünk, de úgy tűnik, csak egy szigetelés kezd elhasználódni. Gyenge szivárgás.

– Jól van – felelte Bobbie. Maradni szeretett volna. Órákat tölteni azzal, hogy kitakarítja a hajót, és megjavít minden kis hibát, amit találnak. Még harmincöt perce maradt. – Jelöld meg! Legközelebb utánajárunk.

– Majd legközelebb, kapitány – helyeselt Alex. Hiszen lesz majd legközelebb. És még ha nem, akkor is úgy tesznek, mintha lenne. Bobbie bezárta a szekrényeit, ellenőrizte a hajó rendszerének várakozó üzeneteit, hogy minden rákerüljön a kézi termináljára – vagy hogy legalább a laconiai cenzorok mindent egyformán lezártak-e –, aztán visszahúzta magát a folyosóra és a lift felé.

– Ez egy marsi hajó? – kérdezte az őre.

– Az – felelte Bobbie, amint a lifthez értek, és megindultak lefelé

a gépterembe.

– Odahaza láttam ehhez hasonlót. Az első flottában rengeteg akadt ilyenből.

Az „első flotta” alatt azokat a hajókat értette, amelyeket Duarte ellopott, amikor a Laconiára menekült. Ez viszont azt jelenti, döbbent rá Bobbie, hogy létezik egy második flotta. Olyan hajókkal, mint az

a szörny, amelyik megsemmisítette a Tori Byront.

– Eléggé rozogának tűnik, mi? – próbálta elviccelni a dolgot Bobbie, hátha az őr elárul valamit. De ha kínálkozott volna is alkalom, már elkésett.

A gépészműhelyben Amos mostanra majdnem minden biztonságosnak ítélt szerszámot elpakolt egy kis kerámialádába. Odabiccentett a beúszó Bobbie-nak, aki egy kapaszkodót megmarkolva megállította magát. Megint meglátta a feliratot: VIGYÁZ RÁD. TE IS VIGYÁZZ RÁ! A szavaknak most nagyobb súlya volt. Bobbie-nak alig akadt ideje gondoskodnia

a Rocinantéról, legalábbis kapitányként. Reménykedett, hogy lesz még alkalma rá.

– Felőled indulhatunk? – kérdezte.

– Aha – válaszolta Amos.

Clarissa és Alex már a légzsilipben várakoztak az őreikkel, amikor Bobbie és Amos odaért. Clarissa nyugodtabbnak tűnt, több színt lehetett látni az arcán. Alexet szintén nyugodtnak vélte volna bárki, aki nem ismeri őt, de Bobbie látta, hogyan néz a hajóra, és hogy a keze a válaszfalon pihen. Alex ugyanúgy tudta, mint Bobbie: semmi nem garantálja, hogy valaha még visszatérhetnek.

Az őrök kikísérték őket a szinte üresen kongó dokkok között, aztán vissza az átjárási ponthoz a dobba és a perdületi gravitációba, aztán elmentek a következő hajó legénységéért. Amikor magukra maradtak, Bobbie megköszörülte a torkát.

– Rendben. Hogy ment a dolog? – kérdezte.

– Elég alaposan lezárták – felelte Alex. – De mindent nem sikerült. Húsz percet kérek, és valószínűleg be tudom indítani.

– Meglehetősen tisztességes készletet hoztam el – tartotta fel Amos

a szerszámosládát. – Pusztán ezzel el tudok végezni egy kevés alacsonyabb szintű munkát. Egy fedélzeten viszont nem tudom átvágni magam.

– Claire?

Clarissa elmosolyodott, és vállat vont.

– Valamivel jobban érzem magam, és elegendő blokkolót kaptam.

Bobbie a nő vékonyka vállára tette a kezét.

– Vigyázni fogunk rád – ígérte.

– Tudom – válaszolta Clarissa.

– Akkor jól van – mondta Bobbie. – Úgy látom, a következő lépés, hogy keressünk valakit, aki üzeneteket tud eljuttatni a szövetséghez. Vagy a Föld–Marsnak. Derítsük ki, van-e bárkinek valami terve, vagy nekünk kell kidolgoznunk a sajátunkat!

– Meg tudjuk csinálni – jelentette ki Amos. – Nem lehet túl nehéz.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte kétkedőn Alex. – A Medina Állomásról beszélünk, amit megszállt egy halom marsi disszidens katona. Ez itt nem Baltimore.

Amos ugyanolyan szelíden mosolygott, mint mindig.

– Minden ugyanolyan, mint Baltimore.

Bobbie már évek óta ismerte Amos Burtont, évek óta együtt dolgozott vele, a férfi mégis folyton meglepte őt. A következő két nap során Amos állt az élre, és kóborolt látszólag különösebb cél nélkül a Medina Állomáson. Beültek egy bárba a vízvisszaforgató üzem mellett, elmentek egy beszélgetésre egy frissen alakított szolgáltatóhoz, amely a hajójukról kizárt legénységeknek keresett megfelelő szállást, beálltak grundfocizni egy csapat technikus mellé, akiknek a félbevágott kört ábrázoló KBSZ-es tetoválásait elhalványították és elmaszatolták az évek.

Bobbie időről időre elkapott valamit – egy kifejezést, egy gesztust –, ami valamiért nem tűnt odaillőnek, mintha egy számára foghatatlan frekvencián egy második beszélgetés folyt volna. Beállt Amos háta mögé, és

a lehetséges fenyegetéseket figyelte a laconiaiak és a helyiek részéről.

Bárhova mentek, az állomás mintha épp készült volna valamire. A levegőben és az emberek hangjában lehetett érezni, akikkel szóba elegyedtek. A motoros páncélt viselő őrökében. Az ellenőrző pontoknál. A laconiaiak szabadtéri fogdákat állítottak fel, és megtöltötték őket férfiakkal és nőkkel, akik úgy tengődtek a rácsok mögött, mint valamilyen különösen pocsék állatkert lakói. Mivel a kézi terminálokat zárolták, a belső kommunikációs hálózatot pedig a használhatatlanságig korlátozták, minden beszélgetés vészterhesnek és veszélyesnek hatott. Ha bármit érdemes titkosítani, akkor eleve nincs értelme felrakni a hálózatra, mondogatta időnként Amos. Bobbie korábban bele sem gondolt, mennyire más a kommunikáció, amikor valahányszor szót váltasz valakivel, annyira közel kell állnod hozzá, hogy bármikor leszúrhatna, ha akar. Korábban legalábbis nem jutott eszébe ez.

Aztán, három nap elteltével az öreg övbéli, aki a meccsen az ellenfél kapusa volt, odament hozzájuk egy kis köztéri asztalnál, ahol épp gombás tésztát ettek, odabiccentett Amosnak, aztán elsétált. A nagydarab gépész felállt, a nyakát tekergette, amíg meg nem roppant, majd Bobbie-hoz fordult.

– Akadt egy kis elintéznivalónk – közölte.

– Jó vagy rossz? – kérdezte Bobbie.

– Még nem tudni.

Bobbie bekapta az utolsó falatot a reggelijéből, megrágta, és lenyelte.

– Értettem – mondta. – Menjünk!

Clarissa és Alex vele együtt felállt. A lelke mélyén Bobbie jobban szerette volna, ha maradnak. Ha valami balul sülne el, biztonságban lennének. Mintha bárki biztonságban lehetne itt. Inkább semmit se szólt.

Az öreg övbéli egy szervizfolyosóhoz vezette őket, ahol egy rámpa futott lefelé, ki a dob felszínéhez és a mögötte húzódó ürességhez, az űrhöz, amely állandóan a lábuk alatt tátongott. Két rejtett őrhely mellett is elhaladtak, amit Bobbie észrevett, és ugyan nem gondolta, hogy több is lett volna, amelyek elkerülték a figyelmét, de nem tudhatta biztosan. Az öreg övbéli egyetlen szót se szólt, Amos pedig nem próbált beszélgetést kezdeményezni.

A raktárat, ahol végül kikötöttek, mágneszárral a fedélzethez rögzített rakodóládák töltötték meg félig. Éles fényű, korlátozott hullámhosszú munkalámpák vibráltak, amitől Bobbie úgy érezte, stroboszkópszerű képet látna, ha túl gyorsan mozgatná a kezét. Három férfi állt a ládáknak támaszkodva, a karjukat lazán a testük mellett tartották, hogy ne kelljen fél másodpercet késlekedniük, ha erőszakos összecsapásra kerülne sor. Bobbie melegséget érzett a gyomrában, a közelgő baj előérzetét, amit szinte örömmel fogadott volna. Minden képzeletet felülmúló fegyverekkel felszerelt megszálló hajók, protomolekula-technológia, amivel atomokat lehetett szétszaggatni, figyelmeztetés és precedens nélkül egyszerre rájuk erőltetett birodalom. A fogát csikorgatva megindult előre, mivel nem maradt más választása. A raktárakban várakozó gengszterek viszont ismerős terepnek számítottak.

A középen álló férfi övbéli volt, magas és izmos. A bőre ugyanolyan barna, mint a haja és a szeme. Még ha nem jóképű, akkor is feltűnő jelenség lett volna. És jóképű volt.

– Hallottam, hogy tárgyalni szeretnétek – szólalt meg.

Amos hátrapillantott Bobbie-ra, aztán az állával a jóképű férfi felé bökött. Idáig elhozta őket, de Bobbie a főnök. Innentől ő veszi át.

– Mit hallottál, kivel szeretnénk tárgyalni? – kérdezte Bobbie, és előrelépett. Clarissa félrehúzódott mellőle. Bármennyire gyengének és leépültnek látszott is, jócskán alábecsülnék. Bobbie nem tudta, mit művelne Clarissával, ha használná a beültetett mirigyeket, de mire érződne a hatás, mindhárom férfi harcképtelen vagy halott lenne. És Amos akkor még be se szállt.

A jóképű férfi félrebillentette a fejét.

– A nevek veszélyesek, coyo – felelte.

Bobbie a hüvelykujjával magára mutatott.

– Bobbie Draper kapitány. – A többiek felé fordult. – Alex Kamal. Clarissa Mao. Amos Burton. Na és te ki a fasz vagy?

A jóképű férfi a homlokát ráncolta, megint félrebillentette a fejét, mintha egy fejében motoszkáló dalt igyekezne felidézni. Bobbie látott már ilyet, de nem akart segíteni neki, hogy rájöjjön, kivel van dolga. Egyelőre legalábbis nem.

– Saba – válaszolta végül a férfi –, és pillanatnyilag ennyi elég.

– Nem nagyon akarod felfedni a lapjaidat, Saba – jegyezte meg

Bobbie.

– Nincs kedvem a hatóságok látókörébe kerülni – magyarázta. – Megvan rá az okom.

– Nos, én nem a Laconiának dolgozom, szóval hagyjuk ezt a baromságot, rendben?

– Nem biztos, hogy megtehetem – felelte Saba. Jelzett a kézi terminálja. Bobbie nem emlékezett, hogy hallotta volna a megszokott hangot a megszállás kezdete óta, de a férfi nem törődött vele. Viszont érdekes, hogy működik a kézi terminálja. Most már sokkal valószínűbbnek érezte, hogy rátaláltak az emberükre.

– Azt hallottam, a földalatti mozgalommal szeretnétek kapcsolatba lépni – folytatta Saba. – Elgondolkodtató, hogy miért. Az új főnökkel üzletelnétek?

– Dehogy – vágta rá Bobbie.

– Akkor talán azért jöttetek, hogy megmondjátok, mit tegyünk?

Bobbie elmosolyodott. Érezte, hogy a foga az ajkához préselődik. Vagy mindketten leteszik a fegyvert, vagy vérfürdő lesz a vége. Remélte, hogy az első fog történni, de nem az ő kezében volt a döntés.

– Ott voltunk, amikor az a kibaszott idióta megpróbálta kinyírni

a kormányzót. Ha ezen a szinten dolgoztok, akkor igen, szívesen segítek a szervezésben. Valakinek meg kell tennie.

Saba arckifejezése higgadt maradt.

– Az övbéliek nemzedékek óta elnyomás alatt élnek. Azt hiszed, bármit tudnál tanítani nekünk?

– Nagyon úgy tűnik – felelte Bobbie. – Szerintem némelyik barom közületek eléggé berozsdásodott.

Saba füstös képe egy kissé elsötétedett. A férfi felegyenesedett, és előrelépett. Bobbie szintén egy lépést tett felé. Ha most gyengének mutatja magát, sosem fogják komolyan venni. Saba kézi termináljának csiripelése mintha egy másik univerzumból jött volna.

– Mi az? – kérdezte Bobbie, és nem vett vissza a tempójából. – Szövetségesek nélkül akarjátok megcsinálni? Támogatás nélkül? Ti, az egész Laconiai Birodalommal szemben? Már láttam, mennyire jön össze

ez, és…

– Saba!

A hang Bobbie mögül szólalt meg. Bobbie nem szívesen akart hátat fordítani a három övbélinek, ugyanakkor az sem tetszett neki, hogy egy ismeretlen áll a háta mögött.

– Saba! – szólt újra a hang. Fiatalnak hangzott. Izgatottnak. Bobbie egy pillantást vetett a háta mögé. Egy fiatal nő állt ott zöld kezeslábasban, és úgy vigyorgott, mintha épp ajándékot kapott volna valakitől.

– Que, Nanda? – kérdezte Saba.

– Találtam valamit – válaszolta a lány. – Nézd!

És a lány mögött Holden és Naomi lépett a csarnokba, az éles fénytől hunyorogva.

– Helló! – köszönt Holden, aztán: – Bobbie! Ez nagyszerű. Fogalmam sem volt, hogyan fogunk rátok találni.

Saba elismerően füttyentett.

– James Holden, basszameg. El se hinnéd, mi mindent hallottam már rólad.

– Remélem, csupa jókat – felelte Holden, és a szinte tapintható feszültségre fel sem figyelve megindult a férfi felé. Vagy talán szándékosan nem törődött vele. – Már megismerkedtetek a régi legénységemmel?

– A legénységeddel? – képedt el Saba, aztán úgy nézett Bobbie-ra, mintha csak most vette volna észre. Felnevetett. – Tudtam. Akkor hát üdvözlünk benneteket a föld alatt!

Bobbie elmosolyodott, de valami rondaság nem hagyta nyugodni.

James Holden, basszameg, gondolta Bobbie. Három mágikus szó, és egyszerre csak valaki más a főnök.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: DOBOS

A kép hangyásnak tűnt, a hangban szinte ugyanannyi volt a zaj, mint a jel. A fél tucat felrakott, majd lefejtett titkosítási réteg miatt a leletek az összenyomott hangsávban és a hamis színekben maradtak. Dobos szíve mégis ellágyult, mert közöttük – félreismerhetetlenül – Saba állt. Az alsó szemhéja egy kissé püffedtnek tűnt, mint amikor elfáradt, a mosolya viszont ragyogott.

– Tú no savvy, mennyire jó érzés volt megkapni az üzenetedet, Cami – mondta a férfi. – Te vagy az én kis szívem. És kettőnknél senki sem lehetne alkalmasabb erre.

– Én is szeretlek – mondta a képernyőnek Dobos, de csak azért, mert senki más nem volt az irodában.

Avasarala fedett megbízottjai hamarabb jelentkeztek, mint Dobos remélte volna. Önmagában az megdöbbentette, hogy előmerészkedtek. Hajlamos lett volna azt hinni, hogy a vénasszony eltúlozta a képességeit, és olyan befolyást tulajdonított magának, amelytől a kor és a nyugdíjazása már régen megfosztotta. De most bebizonyosodott, hogy a látszatok ellenére Chrisjen Avasarala nem a levegőbe beszélt. Saba mostanra mélyen befúrta magát a Medina Állomásba, akár egy kullancs, és

a szövetség annyi ügynökével lépett kapcsolatba, ahánnyal biztonságosan lehetett. És a szövetség alatt leginkább a KBSZ-t értette.

Dobos kézzel feljegyzéseket készített, miközben a férfi részletes jelentését hallgatta. Az, hogy leírta, segített megjegyeznie. A nyolcvannégy emberről, akik egyenként három-nyolc fős független sejtekre oszlottak a Medina Állomáson. Az amatőr, elcseszett merényletkísérletről és a megtorlásról. Sabának említenie sem kellett, hogy ezt ürügyként használta a toborzáshoz. Ez magától értetődött. A fókusz az információgyűjtésre és az infrastruktúrára helyeződött át. Avasarala hálózata jól működött, de a következő hullámot úgy lehetett előkészíteni, ha bőséges tartalék és olyan vakzónák birtokában vannak az állomáson, ahová

a laconiai biztonsági szolgálata nem férkőzhetett be, emellett pedig hátsó kapukat nyitnak az ellenség kommunikációjába. Hogy kiderítsék, mi lesz a következő lépés.

Dobos azon kapta magát, hogy bólogatva hallgatja Saba szavait, és a lehetséges következményeken morfondírozik. A laconiaiak minden kommunikációt a Medina kikötőjében állomásozó, rombolóméretű hajón futtatták át alapos titkosítással, valamint az állomáson található visszafejtővel, hogy fizikailag elszigeteljék a kettőt. Innen nem egykönnyen szerezhetnek információt, arra pedig esélyük sem volt, hogy betörjenek az ellenség rendszereibe. Ehhez meg kellene találnia az antennáik és jelerősítőik firmware-kódját. Talán Avasarala csatlósai

a Föld–Mars Koalíciónál elértek bizonyos eredményeket, amelyeket átadhatnak Sabának, de még ülnek az információn. A laconiai ellenőrző pontok a szárazföldi haderők egyharmadát lekötötték. Emiatt a katonáknak rengeteg teendőjük akadt az ismert és nyilvános folyosókon, Saba embereinek így több idejük maradt búvóhelyeket és vakzónákat létrehozni. Ha enyhülne az ellenőrzés, valamilyen provokációval el kell érniük, hogy az ellenség idejét lefoglalja a személyazonosság ellenőrzése és a forgalomszabályzás. Jelentéktelen mértékben növelik a biztonságérzetet, miközben a földalatti mozgalom még több alagutat váj az állomás testébe. Lehetségesnek tűnt, hogy a Medina összes naprakészre hozott alaprajza a laconiaiak kezébe került. És azt kellett feltételezniük, hogy minden ismert búvóhelyről minden játékos tudhat, Sabának viszont nem fog gondot okozni, hogy újakat létesítsen.

A férfi legalább annyira értett a csempészethez, mint Dobos, ha nem még jobban.

Az üzenet Saba huncut mosolyával ért véget.

– Vigyázz magadra, ’desem! – köszönt el a férfi, és csókot dobott

a kamera felé. – Úgy élj, mintha már halott lennél!

Dobos megérintette a képernyőt, mintha az a férfi arca lett volna, de hidegnek és keménynek érezte. Úgy élj, mintha már halott lennél! Már régóta nem hallotta ezt a kifejezést. Valaha a Voltaire Kollektíva jelmondata volt. Bátorságra buzdított azzal a fatalista hősieskedéssel, amit

a dühöngő kamaszok annyira romantikusnak találnak. Egykor ő is romantikusnak gondolta.

Megnézte, mennyi az idő. Saba üzenete csaknem húsz percig tartott. Dobos valahol nehezen akarta elhinni, hogy ennyire hosszú volt. Akár még egy egész órán át szívesen itta volna a férfi szavait, mégis szomjas maradt volna. Az egymást követő, kézzel írott jegyzetekkel teli képernyőket nézve nehéznek tűnt elhinni, hogy Saba ilyen sok információt belesűrített ennyire rövid időbe.

Dobos átnézte a jegyzeteket, mindent az eszébe vésett, aztán kitörölt. Az információ nem kerülhet rossz kezekbe, ha nem létezik. Hívást kezdeményezett Vaughnnal. Az asszisztense azonnal bejelentkezett.

– Hogy állunk a katonai attaséval? – érdeklődött Dobos.

– Csak az utasítására várunk, asszonyom – felelte Vaughn.

– Tíz perc múlva legyenek a tárgyalóban!

– Igenis, asszonyom – vágta rá Vaughn. A hangjából titkolt élvezet érződött ki. A Föld–Mars Koalíció diplomatái és koordinátorai a Medina eleste óta elözönlötték a Nép Otthonát, Vaughn pedig élvezte, hogy utasítgathatja őket. Valószínűleg vétek volt, de Dobos nem bánta, ha kiélvezi.

Dobos felállt az íróasztala mellől, és nyújtózott egyet. A gerince hangosan megroppant a két válla között. Ásított, de nem a fáradtság miatt. Inkább ahhoz hasonlított, ahogy a futók ásítanak verseny előtt. A komoly erőbedobásra készülők mély belégzése volt. Ha a rendes beosztásához tartja magát, lassanként véget ért volna a napi robot. De már nem így élt. Akkor volt ébren, amikor ébren kellett lennie, és akkor aludt, amikor tudott. Sin ritma – fiatalabb korában így nevezték ezt a fajta életmódot. Ma már jobban megterhelte a testét, és időnként még egy ivógumó kávét meg kellett innia, ha élesen akarta tartani az elméjét, ugyanakkor különös mosolyát maga sem értette igazán.

Benedito Lafflin, az FMK kapcsolattartója húsz perccel később rá várakozott. A markában egy ivógumó szódavizet szorongatott, amely félig már összeesett. Széles, varangyszerű arca a megszokottnál kevésbé tűnt önelégültnek.

– Elnök asszony! – szólította meg felállva.

Dobos intett neki, hogy maradjon csak. Amikor Dobos leült, Vaughn egy ivógumó teát hozott neki. Dobos belekortyolt. Forró volt, de nem égette a száját. Vaughn visszalebegett a falhoz, mintha a hajó gépezetének része lett volna.

– Mit kell tudnunk? – kérdezte Dobos.

Lafflin megköszörülte a torkát.

– Őszintén? Szerintem kifejezetten tetszeni fog önnek a terv.

– Közvetlenül a parancsnokságom alá helyezi a flottáikat?

A férfi pislogott egyet.

– Ah… Nos, ez…

Dobos elmosolyodott.

– Azt hiszem, ennek ellenére nem lesz vele gondom. Mivel érkezett?

Lafflin elővette a kézi terminálját, és a tárgyaló falára küldte az adatokat. A Naprendszer bomlott ki előttük. Természetesen semmi sem teljesen méretarányosan. Az űr túlságosan hatalmas és üres ehhez. A Föld, a Mars és a Szállítószövetség flottáit mind megjelölték – a járművekhez helyzetet és irányvektort, minden máshoz égitesttípust és keringési időt illesztettek. Mindezt időben lekövetve. Soha semmi nem jutott nyugvópontra.

És a rendszer peremén, mindentől irdatlan távolságban a kapu, ahonnan az ellenség érkezése várható.

– Abból kiindulva, amit az ellenség hadihajójáról tudunk – fogott hozzá Lafflin –, több lehetséges forgatókönyvet felvázoltunk, amelyek nézeteink szerint a legnagyobb taktikai előnyhöz juttatják egyesített haderőinket. Az első természetesen az, ha megzavarjuk az átkelésben.

– Ezt elmagyarázná lépésről lépésre? – kérte Dobos.

A következő két órában Dobos egyik lehetséges forgatókönyv után a másikat tekintette át. Lafflin mindegyik mellett felhozta az érveit.

A szövetség vezetőségének mindegyik tagja mellett egy hozzá hasonló sorolta el ugyanezeket az érveket. Hamarosan kezdetét veszi a vita. Az űrvárosokkal együtt a szövetségnek legalább ugyanolyan ütőképes flottája volt, mint az FMK. Ha Sabának sikerülne kapcsolatot teremtenie néhány hajóval a kolóniákról, talán összehangolt támadást lehetne indítani a lassú zóna ellen, bármit gondolt is erről Avasarala. Ha mégsem,

a Medinán helyi akciókat vihetnek végbe, ami csaknem ugyanolyan jó, ha nem még jobb.

Lafflin tervei mindig ugyanoda kanyarodtak vissza: védelmezni a Földet, védelmezni a Marsot. Bármi áron megóvni a belsősöket attól, hogy rájuk rontsanak. Dobos úgy sejtette, hogy a vezetőségben mindenki ugyanerre a következtetésre jut majd. Aztán…

Sosem akart ezerháromszáz világ rendőrsége lenni. Határozottan nem akart hadakat vezetni. De minden húzás, minden taktikai javaslat után a vezetőség, Li főtitkár és Avasarala elképzelt hangja duruzsolt

a fülébe. Ez így nem fog menni. Valakinek az élre kell állnia, és Dobos nem tudott elképzelni olyan megoldást, amelyben nem ő lenne az.

– Köszönöm – mondta, amikor az utolsó képzeletbeli csata képei is leperegtek a monitorján. – Méltányolom, hogy ennyi időt fordított erre. Ha megengedi, megvitatnám ezt a vezetőséggel, és holnap reggel ismét beszélhetünk.

– Köszönöm, elnök asszony – felelte Lafflin, és Vaughn kikísérte őt

a helyiségből.

Amint a férfi távozott, Dobos megnyitotta a lehetséges forgatókönyveket, és újra átlapozta őket, immár egymagában. Felmerült a lehetőség, hogy nagy erejű nukleáris robbanófejekkel aknáznák alá a kapu innenső felét, de elvetették az ötletet, mivel nem tudták biztosan, megrongálódhat-e a kapu. Biztonságosabb megoldásnak tűnt, ha hajók sora kilép az ekliptikából, aztán kemény égetésbe kezdenek, és kőfátylat képező törmelékkel szórják tele a kapu torkolatát. Dobos közbeléphetne, valahányszor rés nyílik, és lehetővé teszi az átkelést, és amikor egy átkelő hajó lőtávolságba ér. És ez addig tartana, amíg el nem fogy a reakciós tömeg vagy a kőtörmelék. Övbéli húzás lenne. Újabb ajándék a régi időkből. Eszébe jutott, hogy beveszi az ötletet az FMK-nak adott válaszába, de az igazság az volt, hogy nem kellett a beleegyezésük, a Függetlenség nevű űrváros pedig kellően közel járt a kapuhoz, hogy ha most égetésbe kezdenének, elkészülhetnének valamivel, mire a vezetőség lezárja a vitát…

Dobos a tenyerébe ejtette a fejét. A nyaka fájt, és valamilyen mély, homályos vágyakozás nyugtalanította – a szomjúsághoz hasonlított, de annak egyértelmű érzete nélkül, hogy mivel csillapíthatná. Ha bármivel lehetséges.

Hallotta, hogy kinyílik az ajtó a háta mögött, de nem vette a fáradságot, hogy felnézzen. Bárki lépett is be, nem érdekelte. És különben is Vaughn lesz az.

– Elnök asszony! – szólalt meg Vaughn.

– Tessék.

– Érkezett valami, amit alighanem látnia kellene.

– Valami csodálatos, ami örömmel tölti meg az életem?

– Nem.

Dobos felült, az egyik kezével kört írt le a levegőben. Mondja csak!

– Új üzenet jött a Medináról – közölte Vaughn. – Az egyik hivatalos csatornán.

– Újabb fenyegetések és pózolás a Laconiáról? Vagy már hivatalosan is háborút üzentek?

– Egyik sem – felelte Vaughn, és állított a monitor fókuszán. Egyszerű videóadás egy néhány széksor előtt felállított pódiumról. Dobost egy kissé meglepte a háttérben felaggatott egyszerű kék függönyök látványa. Nagyobb birodalmi pompára számított. Egy Signa Romanum, rajta

a kétfejű sassal. A székeken újságírónak kinéző emberek ültek, ha azok voltak, ha nem.

Carrie Fisk lépett a képbe, és foglalta el helyét a pódiumon. Dobos érezte, hogy megfeszül a szája.

– Mindannyiuknak köszönöm, hogy eljöttek – biccentett Fisk a közönsége felé. Összeszedte magát. Kinézett az egybegyűltekre, aztán

megint leszegte a tekintetét. – A Bolygótársulás a megalapítása óta

a függetlenség és a bolygók szuverenitásának rendíthetetlen támogatója volt. Ebben a minőségben nyomon követtük az újonnan gyarmatosított rendszerek önigazgatási problémáit, és harcoltunk az ott élők jogaiért. A Sol-rendszer és a Szállítószövetség hegemón uralma újra meg újra azt bizonyította, hogy a hatalmon lévők nem egyenlően értékelik a rendszereket. A Sol és a szövetség de facto uralmat követelt magának a birtokaik felett, és a tetteik révén egyértelművé tették, hogy egyes bolygókat és kormányzatokat másodrendűnek tekintenek.

– Ó, hogy dögölnél meg! – dörmögte maga elé Dobos. – Szarok rád és az áruló süketelésedre.

– Többször is lehetőségem adódott találkozni a Laconia-rendszer képviselőivel, hogy megvitassuk a gyűrűkapuk, valamint a világok közti kereskedelem és kormányzás jövőjét. Örömmel közölhetem, hogy

a Bolygótásulás egyhangúlag elfogadta a Laconia ajánlatát a kereskedelem védelmére és összehangolására. Ezért cserébe Duarte főkonzul elfogadta a társulás önigazgatásra és politikai autonómiára irányuló követeléseit. Ezzel…

Dobos leállította a videót. Ezt is Duarte tervezte meg. Nemcsak

a hadjáratot, de a narratívát is, amely azt mégsem szemtelen hódításként tünteti fel. Azért jött vissza, mert úgy gondolja, hogy győzhet. És ha így gondolja, akkor fel kell készülnöd arra, hogy elfogadd: igaza van. Carrie Fisk ezerháromszáz bolygó hírműsoraiban szerepel majd – olyan világokéban, amelyektől Dobost elvágták –, és a meséje kellően termékeny talajba hullik majd, hogy ott kicsírázzon.

– Önigazgatás és politikai autonómia? – hüledezett. – Miközben fegyvert tartanak a fejükhöz? Ez hogy működik?

– Sarccal – felelte Vaughn. – Megfogadtatják velük, hogy szükség esetén pénzzel és eszközökkel nyújtanak támogatást, miközben azt sugallják, hogy ilyesmire aligha kell számítani.

– És gondolom, még arra is ígéretet tesz, hogy nem fogja halomra gyilkolni mindőjüket.

Vaughn mosolya keménynek tűnt.

– Fisk nem tette egyértelművé, de azt hiszem, ez határozottan kikövetkeztethető, igen.

Dobos az állához szorította a kezét, és felállt. Szívesen elküldte volna Vaughnt a gyengélkedőbe, hogy hozzon valamit, ami ébren tartja. Amfetaminokat, kokaint, bármit, ami erősebb egy ivógumó teánál.

– Hosszú napunk volt – mondta végül. – Amikor beérkeznek az FMK üzenetei, mondja meg nekik, hogy nyugodjanak le, a rohadt életbe is, foglalkozni fogunk a problémával.

– Na és a vezetőségnek mit mondjak? – kérdezte Vaughn.

– Ugyanezt – felelte Dobos, ahogy kisétált. – Mondja nekik, hogy urai vagyunk a helyzetnek.

A kabinjában Dobos levetkőzött, a ruháit leszórta az ajtó és a zuhanyzó között. Beállt a szinte forrázó vízsugár alá, hagyta, hogy végigfolyjon a hátán és az arcán. Csodálatosnak érezte. A hővezetés mint elemi, testi nyugtató. Kisvártatva elzárta a vizet, fogott egy törülközőt, hogy felitassa a nedvesség nagy részét, aztán az egyik karját a szemén nyugtatva lehuppant a présülésére. A kimerültség mélyebben lehúzta a zselébe, mint

a dob perdülete. Várta, hogy elhatalmasodjon rajta a kétségbeesés.

Nem ez történt. A szövetség léte került veszélybe. A kolóniákon létrejött emberi civilizáció vékony szövete a szeme láttára felszakadozott, mégis megkönnyebbülést érzett. Az első emlékeitől a Szabad Hadiflotta megsemmisüléséig övbéliként, a KBSZ egyik vagy másik frakciójának tagjaként élt. Az elméje, a lelke és az identitása mind

a belsősök elnyomása mellett vált éretté. Ahogy mindenkié, akit szeretett.

Kezdettől fogva arról álmodozott, hogy tiszteljék előbb a Tycho Állomást, aztán a szövetséget, és most az elnökségét. Az a lehetőség vezérelte, hogy egy övbéli – még ha nem is ő maga, de egy hozzá hasonló –

a belsősökével egyenlő hatalmat szerezhet. És mint minden álom esetében, minél közelebb került hozzá, annál inkább megértette, valójában mi az. Éveken át úgy viselte a hatalmat és a tekintélyt, mintha más ruháját hordaná. Most, hogy felbukkant Duarte és a Laconia, minden, amit addig felépített, lassanként darabjaira hullott. És a lénye egy része örült ennek. Arra nevelték, hogy harcoljon a nagyhatalmak ellen. Hogy olyan háborúkat indítson, amelyeket nem nyerhetett meg, de el sem veszíthetett. Megrázó veszteségnek érezte, hogy most visszajutott ide, ugyanakkor mintha hazatért volna.

Az elméje lassanként kihunyt, a tudata álomba szenderült. A történelem ciklikus. Minden, ami korábban történt, generációkkal ezelőtt, újra meg fog történni. A kerék néha gyorsan megfordult, máskor lomhán forgott. Dobos fogaskeréknek látta, amelynek a peremén ő és mindenki más ül. Mielőtt elhatalmasodott rajta a feledés, és mély álomba zuhant, utoljára még arra gondolt, hogy hiába léteztek a kapuk, valójában soha semmi sem változott, csupán megismételte önmagát újra meg újra, új emberekkel, de végtelenül.

Ami a másnapi reggeli első megbeszélés fényében nem kissé tűnt ironikusnak.

– Még sosem láttunk ehhez hasonlót. – Dobos munkatársként azóta ismerte Cameron Turt, hogy először állást vállalt a szövetségnél, és a férfin sosem látott enyhe érdeklődésnél komolyabbat bármi iránt.

Tur most vele szemben ült az asztal másik oldalán, és úgy hadonászott a tortillájával, mintha egy zenekart vezényelne. A szeme tágra nyílt és ragyogott, a megszokottnál élesebb hangon és gyorsabban beszélt, és Dobosnak sehogy sem sikerült kihámoznia, mit akar mondani.

– Forró helyek az űrben – ismételte el, és a diagramra nézett. – Mármint például lopakodó hajók? Azt akarja mondani, hogy lopakodó hajók várakoznak a gyűrűkapun túl?

– Nem, nem, nem – hadarta Tur. – Nem ilyen értelemben forró. Nem hőmérsékletileg.

Dobos kurtán, elkeseredetten felnevetett, és lerakta a kézi terminálját.

– Oké, talán újra elmagyarázhatná elölről, mintha egy laikussal beszélne. Észrevettük ezeket a területeket, amelyek… mik is pontosan?

– Nos – bólogatott inkább magának, mint Dobosnak Tur. – Természetesen tisztában van vele, hogy a vákuum valójában nem teljesen üres. Mindig találhatók benne elektromágneses hullámok és szüntelen keletkező és megsemmisülő részecskék. Kvantumfluktuáció.

– A biztonsághoz és a politikához értek – jegyezte meg Dobos.

– Ó. Persze – válaszolta Tur. Úgy tűnt, hirtelen észrevette a tortilláját, és harapott egyet belőle. – Nos, a vákuumállapot nem egyszerűen csupa üresség. Mindig vannak spontán kvantumkeletkezések és -megsemmisülések. Hawking–Zeldovics-sugárzás, amely lehetővé teszi…

– Biztonság, Tur. Politika és biztonság.

– Bocsánat. Egészen parányi dolgok egyszerűen felbukkannak, aztán ugyanilyen hirtelen eltűnnek – magyarázta Tur. – Sokkal kisebbek, mint egy atom. És állandóan. Abszolút normális a dolog.

– Rendben – mondta Dobos, és kortyolt egyet a reggeli kávéjából. Vagy valamivel keserűbbre sikerült a szokásosnál, vagy ő volt ma különösen érzékeny.

– Tehát amikor minden érzékelőrendszert a kapu felé fordítottunk, hogy több információt szerezzünk a háborúról meg mindenről, interferenciát észleltünk, amelyre nem találtunk magyarázatot. Azokhoz

a jelekhez hasonlítottak, amilyeneket akkor látni, ha valami átkel a kapun, de nem ott összpontosult. A normális űrben is meg lehetett figyelni. – Újra megnyitotta az ábrát. – Itt és itt és itt. Amiről tudunk. Létezhet több is, de nem pásztáztuk végig az egész területet, hogy továbbiakat keressünk. Viszont még sosem láttunk ehhez hasonlót, és a naplóbejegyzések szerint nagyjából ugyanakkor jelenhettek meg, amikor a laconiai hajó áthaladt a kapun. Amikor tüzet nyitott a gyűrűállomásra.

A pontos időpontot tekintve nem kielégítőek az adataink.

– Rendben – ismételte meg Dobos. Lassanként elfogyott a türelme.

– A mértéke az érdekes, érti. A kvantumszintű keletkezés és megsemmisülés mértéke… toronymagas. A kicsúcsosodás hatalmas.

Dobos még mindig azt igyekezett megemészteni, hogy az üresség nem üres, de a Tur hangjából kiérződő ámulatban volt valami, amitől

a hideg futkározott a hátán.

– Vagyis… egész pontosan mit is akar mondani?

– Hogy a gyűrű közelében a tér forrni kezdett – felelte Tur. – És nem tudjuk, miért.

HUSZADIK FEJEZET: SINGH

Santiago Singh rendkívül kellemetlen néhány napot töltött a Medina Állomáson újonnan kihirdetett biztonsági előírások következményeinek kezelésével. Sorra hívták a bürokraták és funkcionáriusok, hogy aggodalmaiknak adjanak hangot azt illetően, mennyire kedvezőtlenül érintheti a megtorlás az állomás morálját és hatékonyságát. Bárhogyan fogalmaztak is, Singh mindig ugyanazt hallotta. Az új szabályok miatt elégedetlenek lesznek az emberek. Nem fognak olyan keményen dolgozni. Gyakoribb lesz a szabotázs. Biztosan ezt akarja?

A válasza – bármilyen szavakat használt is – szintén mindig ugyanaz maradt: Nem érdekel, ha az emberek elégedetlenek az új szabályokkal; ha nem végzik rendesen a munkájukat, kirúgjuk őket, a szabotőrökre börtön vagy halálbüntetés vár, és igen, biztos vagyok.

Duarte főkonzul logisztikai alapművében egykor rámutatott, hogy egy másik állam feletti politikai és gazdasági hatalomgyakorlás módszerei közül a katonai megszállás bizonyult a legkevésbé hatásosnak és stabilnak. A Medina Állomás megszállását azzal indokolták, hogy az ezerháromszáz gyarmatbolygó ellenőrző pontjaként ezzel minimalizálható a további katonai akciók szükségessége, és a birodalmi kormányzat hamar a kereskedelmi és kulturális nyomásra összpontosíthat, ami sokkal biztosabb lábakon álló hosszú távú módszere a hatalom gyakorlásának. És annak bemutatása, hogy a Medinán történt laconiai hatalomátvétel következtében mindannyiuknak javul az életminősége, valójában ezt az elméletet igazolta volna a gyakorlatban. Ha Singh meg tudott volna győzni egy anarchiára nevelt emberekkel teli állomást, hogy a birodalmi berendezkedés kívánatos, a kapukon túl nemrégiben megszületett kolóniákat már játszi könnyedséggel megtéríthették

volna.

Singh elég jól értette az elméletet. Ez mégsem változtatott a tényen, hogy egész délután ostoba, dühös embereknek kelljen elmagyaráznia, miért jár következményekkel, ha valaki merényletet kísérel meg a kormányzó ellen.

Amikor bontotta a kapcsolatot a reményei szerinti utolsó panasz után, kiordított, hogy valaki hozzon neki egy teát vagy kávét, vagy bármit, ami ihatóként elmegy ezen az undorító patkányfészeknek beillő gennyes állomáson. Senki sem reagált. Mivel Kasik meghalt, ő pedig még nem tudta rászánni magát, hogy valakit kijelöljön a helyére. Mintha azzal, hogy a halott férfi nevét megtartotta a szolgálati jegyzékben, valamilyen része megmaradt volna, amit a történelem még nem tö-

rölt ki.

Egy pillanatra elfeledkezett a zsongásról és a társalgásról, az idegességről és a számonkérésekről, amelyek az incidens óta lefoglalták az idejét, és maga előtt látta Kasikot, ahogy málnalekvárt köp, ami voltaképp az agya és a vére és a nyelve egy darabja volt…

Singh kihagyott néhány másodpercet. Amikor újra felocsúdott, az íróasztala mellett térdepelve hányt a szemetesbe. A szemétkosár állapotából ítélve jó ideje öklendezhetett már. A bűztől és a mocsok látványától megint rátört az okádhatnék, és csak akkor hagyta abba, amikor a gyomra fájdalmasan összerándult a semmin, és a vékonyan csörgedező epe marni kezdte a torkát. Megkésett sokk. Traumás reakció. Természetes, nyugtatta magát. Bárki ugyanezt élte volna meg.

– Annyira sajnálom, Kasik – mondta, és az arcán hirtelen könnyek gördültek le a férfiért, akinek még a keresztnevére sem emlékezett.

Udvariasan jelzett az íróasztala kommegysége.

– Hagyjanak békén, a rohadt életbe! – ordított bele Singh.

– Trejo admirális szeretne beszélni önnel, uram – válaszolta egy szándékosan semleges hang.

– Itt?

– A biztonsági előcsarnokban van, uram.

Singh halkan, de durván elkáromkodta magát. Kikapta a zsákot

a szemetesből, és a visszaforgatóba tuszkolta. A levegő valószínűleg még mindig hányástól bűzlött.

– Egy percet adjon még, mielőtt beengedi, kérem! – felelte Singh, és a hatvan másodpercet arra használta, hogy lemossa az arcát, és kiöblítse a száját. Trejo visszatért a Medinára. Ez számtalan dolgot jelenthetett, de mindegyik arra utalt, hogy szemtől szemben akart elbeszélgetni vele ahelyett, hogy a hivatalos kommunikációt magába ágyazó, ehhez képest csigalassúságú biztonsági berendezésen váltson vele üzenetet. Ami annyit tett, hogy kényes témákról akart beszélni.

– Fiam! – köszöntötte Trejo admirális, ahogy belépett a szobába. – Borzalmasan nézel ki.

– Igenis, uram – értett egyet Singh. – Sajnos a nemrégiben lezajlott események jobban megviseltek, mint vártam. De elboldogulok vele. Minden rendben lesz, uram.

– Aludtál egyáltalán mostanában? – érdeklődött Trejo. A hangjából valódi aggodalom csendült ki.

– Igenis, uram – felelte Singh. Aztán, mert úgy érezte, hazudik, hozzátette: – Egy keveset, uram.

– Nehéz elveszíteni valakit. Különösen olyan személyt, aki a közeli munkatársa volt.

– Rendbe fogok jönni, uram – ígérte Singh. – Kérem, üljön az íróasztalomhoz!

Trejo tekintetében együttérzés csillant, ahogy leült a felajánlott íróasztal mögé.

– Én legalább jó híreket hoztam. Továbbítottam a gyűrűkben tapasztalt gamma-sugár-kitörésről szóló beszámolódat a javaslatoddal együtt, hogy ultraerős mágnesesmező-kivetővel felszerelt hajót állomásoztassunk a lassú zónában a hozzáférés és áthaladás szabályozásához.

A haditengerészeti főparancsnokságot teljesen fellelkesítette a jelentés. A legfelsőbb szintre terjesztették fel.

A „legfelsőbb szint” egyvalakit jelentett a Laconián.

– Hízelgő, hogy ilyen sok figyelmet kapott a dolog, admirális.

– Egyetért veled – közölte Trejo. A hangja üresnek tűnt, amit Singh nem egészen értett. Zöld szemét följebb fordította, hogy tekintete találkozzon Singhével, és nem is mozdította el. – Ideküldik a Tájfun Szemét. Némi időbe telik majd, amíg felszerelik. Négy hónappal későbbre tervezték a bevetését, de amilyen gyorsan ez lehetséges, útnak indítják.

A Medina Állomás védelme lesz a hivatalos feladata, de ehhez hozzájön még, hogy az új adatok fényében szabályozza a gyűrűrendszert.

– Ha jól emlékszem, Song ellentengernagy a parancsnoka.

– Igen, az Song hajója – bólintott Trejo. – De te továbbra is a Medina kormányzója maradsz. Te irányítod az állomás védelmével kapcsolatos műveleteket, amibe beletartozik az is, hogy te döntöd el, kell-e és mikor alkalmazni az új gyűrűstratégiánkat.

– Igenis, uram – felelte Singh.

– Mámorító érzés lesz a tudat, hogy egy admirálisnak úgy kell táncolnia, ahogy te fütyülsz, fiam. Csak arról ne feledkezz meg, hogy ez

a megbízatás nem tart örökké. Ne szerezz magadnak olyan ellenségeket, akiktől nem tudsz megszabadulni!

Súlya volt Trejo szavainak, mintha többet jelentettek volna annál, amit mondtak. Finom dorgálásként telepedtek Singh mellkasára.

– Értettem, és köszönöm, admirális – válaszolta Singh. – A Förgeteg itt marad, amíg a Tájfun át nem veszi a helyét?

– Nem. Az elemzésedhez igazodva előbbre hozzuk a bevetést. A Förgeteg négy óra múlva megindul a Sol-kapu felé. Vagy esetleg változtattál az álláspontodon?

Singh javaslatot érzett ki a kérdésből. Most kínálkozott az esély, hogy beismerje, túlságosan kevés ő ehhez. Hogy támogatásra és segítségre van szüksége. Erős volt a kísértés, hogy tökéletesen alkalmasnak vallja magát, de nem hagyhatta figyelmen kívül a tényt, hogy valójában megrendült a pozíciója. A kérdés csupán az maradt, a saját gyengesége miatt megkockáztassa-e, hogy több időt hagy a Sol-rendszernek a felkészülésre. A Förgeteg Sol-rendszerbeli küldetésének legveszélyesebb részét a kapun való áthaladás és az ezt követő néhány óra jelentette. Minél tovább ki tudja aknázni az ellenség ezt a sebezhetőséget, annál kevesebb előnyt jelent a laconiaiaknak a gammakitörés felfedezése. Nem akarta elodázni a lehetőséget, amelyet épp ő biztosított nekik.

És mégis…

Már válaszra nyitotta volna a száját, amikor az epe keserű citromíze megint kaparni kezdte a torkát. Ne most! Mérgesen nyelt egyet, remélte, hogy ezzel vissza tudja szorítani a következő hányási rohamot. Trejo szeme tágra nyílt az őszintének tűnő aggodalomtól.

– Fiam – szólalt meg –, orvos látott már?

– Közvetlenül a támadás után. Nem szenvedtem el sérülést a lehorzsolt térdemen és a büszkeségemen esett csorbán kívül.

– Nem erre gondoltam – mondta Trejo.

– Rendbe fogok jönni – hazudta Singh, és Trejo nem vitatkozott vele. – Tudom, hogy a gyűrűk energiakibocsátása korábban nem volt része a védelmi stratégiának, de aggódnék, ha nem vetnénk be egy ennyire hatásos fegyvert.

– Értem. Őszintén megmondom, nem tetszik annyira, hogy előbbre hozzuk a bevetést. A lassú és következetes módszert szeretem. De mindeddig semmilyen jel nem utal arra, hogy a helyiek bármiféle tudományos felfedezést tettek volna, amelyről nem tudunk. A főkonzul úgy véli, megpróbálhatjuk korábban átjuttatni a Förgeteget a kapun. Kissé úgy érzem magam, mintha cserben hagynálak, pedig még kilóg a gatyádból a segged. De az ismert űrben csak egy flotta jelenthet valós veszélyt a terveinkre. És az a Sol-rendszerben kuksol. Egyáltalán nem kell tartanod attól, hogy ellenük kellene megvédened a Medinát, mivel rákényszerítem őket, hogy

a saját terepükön bocsátkozzanak velem harcba. Nem hinném, hogy a kolóniák olyan gondot okozhatnának, amivel ne tudna elbánni egy romboló.

– Egyetértek, uram – válaszolta Singh. – Tartjuk a frontot, és megvárjuk a Tájfun idejövetelét vagy az ön Sol-rendszerbeli sikerének hírét, amelyik előbb érkezik.

Singh arra számított, hogy ezzel lezárult a beszélgetés, és Trejo admirális feláll. Az öregember ehelyett elgondolkodva bámult rá, amíg

a csend kényelmetlenné nem vált. Az illendőség azt diktálta, hogy addig nem vet véget a megbeszélésnek, amíg a felettese el nem bocsátja őt, ezért aztán visszabámult, és egy félszeg mosollyal próbálkozott.

Amikor Trejo újra megszólalt, halkabbra fogta a hangját.

– Tanaka leadta a jelentését. Hamarosan felszáll az egyik siklóra, hogy a Förgetegen szolgáljon tovább.

– Ó – felelte Singh, és remélte, hogy elég könnyednek hangzott.

– Nehogy félreérts! Kiváló gépész, és elkel nálunk a tapasztalata. De ha bármi gond akadt vele, szeretném tudni, hogy mi volt az.

– Biztosra veszem, hogy a tehetsége… – kezdte Singh, de Trejo anélkül, hogy felemelte volna a hangját, beléfojtotta a szót.

– Ha parancsnoki pozícióba kerül a hajómon, meg kell értenem, hogy miért távolítottad el a szolgálatodból – magyarázta az admirális ugyanolyan nyájasan, mint ha először tette volna fel a kérdést. – Mindössze ennyit kérek tőled.

– Igenis, uram – felelte Singh. Bárcsak én érteném, gondolta. A minden és mindenki iránti düh, amely a támadást követte, mostanra lecsillapodott, és csak valamiféle homályos, nyugtalanító félelemérzet maradt, mint amikor egy kamasz megfeledkezik a házi feladatáról. Minthogyha lett volna még valami, amit meg kell csinálnia, valami, ami gondot jelent majd, ha elvégezetlenül marad, de fogalma sem volt, mi lehet az, vagy egyáltalán hogyan jöhetne rá erre.

– Nem kell kapkodnia, fiam – mondta Trejo.

Singh kissé akadozva mély levegőt vett. Utálta magát ezért.

– Az adott helyzetben úgy éreztem, hogy ha nem reagálok a személyem és tágabb értelemben a főkonzul hatalma és maga a birodalom elleni támadásra, csak felbátorítom az állomáson tevékenykedő szakadár elemeket. Úgy éreztem, határozott választ kell adnom, hogy egyértelművé tegyem az üzenetet: ez itt a mi állomásunk, hogy sehová nem megyünk innen, és hogy hiábavaló a munkánk akadályozására tett bármilyen kísérlet. Felejtsék el a lázadás ötletét, mielőtt az kitörne.

– És úgy gondolod, hogy Tanaka ezredes nem értette meg és nem támogatta ezt az álláspontot? – érdeklődött Trejo.

– Békülékenyebb módszert ajánlott. Úgy vélem, hogy a marsi hadseregben szerzett tapasztalataira támaszkodott, de ebben az új helyzetben ezek a tapasztalatok már nem érvényesek. Nem értett egyet velem, és kijelentette, hogy nem támogatja az új biztonsági intézkedéseket, mivel azokat túl szigorúnak találja. Ekkor felmentettem a tisztségéből.

– Miért gondolod, hogy az ő nagy tapasztalata az adott helyzetre már nem érvényes? – kérdezte Trejo. A szavait lehetett volna gúnyolódásnak vagy költői kérdésnek is értelmezni, de volt valami az öregember hangjában, ami őszinte érdeklődésre utalt.

Amikor nem találsz fedezéket, az egyetlen észszerű megoldás az, ha a lehető leggyorsabban átvágsz a harcmezőn. Hogyan találhatta magát folyton ilyen helyzetekben?

Singh megköszörülte a torkát.

– Tanaka ezredes egy ellenséges, de egységbe nem tömörült népesség lázadóinak megbékéltetésekor szerezte a tapasztalatait. Az övbéliek nem a Mars polgárai, jóllehet marsi befolyás és irányítás alá kerültek. A „szívek elnyerése” bizonyos értelemben mindig is a megbízatásának része volt. Még mindig így gondolkodik. Ugyanilyen felfogásban akarja megközelíteni ezt a zendülést. Csak azokra szabad lesújtani, akik közvetlenül részt vettek a merényletkísérletben, a lakosság fennmaradó részének együttműködő bizalmát pedig kedvességgel kell elnyerni.

– És te nem értesz egyet ezzel a helyzetértékeléssel – állapította meg Trejo.

– De. Viszont a főkonzul személyes rendelete alapján minden ember a Laconiai Birodalom polgára. A medinaiak nem semleges harmadik félnek számítanak köztünk és a lázadó frakció között. Ők is laconiaiak, a lázadók pedig nem egy idegen kormány, amely ellenáll a hódításnak, hanem bűnözők. Bármilyen más válasz ellenszegülne a birodalmi rendelkezésnek, és törvényesítené őket. Nincs szükségem arra,

hogy elnyerjem a szívüket. Azt kell megértetnem velük, hogy a korábbi politikai testületek és viszonyok már nem érvényesek. Nem új területet foglalunk el, hanem a törvényt hajtatjuk végre a saját birodalmunkban.

Trejo elmosolyodott.

– Ez akár a politikaelméleti kurzusokon is elhangozhatott volna az akadémián. Nem a tananyagból akarlak beszámoltatni, százados. Hiszed, hogy mindez így igaz?

Furcsa kérdés volt.

– Nem lennék itt, ha nem hinném, admirális.

– Egyértelműen a birodalom hivatalos álláspontját képviseled, és pontosan fogalmaztál – értett egyet Trejo.

– Uram, ha többre nem kíváncsi…

– Szerinted a főkonzul miért helyezett ide? – kérdezte Trejo, mintha Singh meg sem szólalt volna.

– Uram?

– A tanulmányi eredményeid kifogástalanok. Olvastam az elemzésedet Duarte elméleteiről, amelyekben a logisztikai irányítással létrehozott birodalmat vázolja fel. És fogadok, hogy lenyűgözted vele. Néhány egészen egyedi ötletet tulajdonítottál a szövegének, amelyekről biztosra veszem, hogy ténylegesen nem szerepeltek benne.

– Köszönöm, uram – válaszolta Singh, és hiába igyekezett elérni, hogy ne kérdésnek hangozzon.

– De a Medinára helyezésed előtt mindössze egyetlen haditengerészeti járművön vezettek körbe. És valószínűleg még száz hozzám és Tanakához hasonló tisztet találni a Laconián, akik tényleges harctéri tapasztalatokat szereztek. Miért téged választottak ki, és nem közülük valakit?

Singh ezen már maga is eltűnődött.

– Erre őszintén nem tudom a választ, uram.

– És ez az egyetlen helyes válasz, fiam. Nem, hogyan is tudnád. De hadd segítsek megfejteni. Tudod, hogyan kell fényesre csiszolni egy

követ?

– Nem, uram.

– Egy centrifugába kell rakni rengeteg kővel és egy kevés homokkal együtt, aztán pár hétig járatni a centrifugát, amíg minden él el nem kopik, és mindegyik szép fényes nem lesz. Ezerháromszáz bolygón vesszük át az uralmat, és csak száz hozzám és Tanakához hasonló vén trottyot találni, meg pár ezer friss diplomás zöldfülűt, mint amilyen te vagy.

Singhnek fogalma sem volt, mi lehet az a zöldfülű. Mariner-völgyi kifejezésnek hangzott. A kontextus azonban egyértelmű volt. Ahogy az is, mit akar ezzel Trejo mondani.

– Tanaka ezredest tehát azért helyezték ide… – kezdte Singh.

– Hogy ledörgöljön rólad egy kis ostobaságot. Tanaka már azelőtt zendülőkkel harcolt, hogy te megszülettél volna. Több embert megölt, mint ahánnyal életedben találkoztál. De egy Tanaka ezredesünk már van. Ha őt nevezzük ki parancsnoknak, azzal semmi újat nem hozunk létre. Ez a kis csetepaté remélhetőleg csiszolt rajtad egy keveset, vagy mindenkinek csak az idejét pazaroltuk. Tanaka siklója egy óra múlva indul. Azt hiszem, tartozol neki egy beszélgetéssel.

– Igenis, uram – felelte Singh. Mintha még több epe tolult volna fel

a torkába, de az admirálisnak igaza volt.

Trejo felállt. A megbeszélés véget ért.

– Távozhat, százados. Gondoskodj róla, hogy a Medina még itt legyen, amikor visszatérek!

– Értettem, admirális.

A legbátrabb az lett volna, ha felmegy a Förgetegre. A legkönnyebben úgy intézhette volna el, ha rögzít egy üzenetet, és elküldi a Medina rendszerén keresztül, ahol a biztonsági előírások miatt megbocsátható lett volna, hogy nem valós időben beszélgetnek. Elfelezte a kettő közötti különbséget.

Az övbéli whisky ízét, amit valaki a régi kabinjában hagyott a Viharon, savanyúnak és gombásnak érezte, Singh mégis lehajtotta. Úgy tűnt, az alkohol végre áthatolt a szájába és torkába feltolult epe maradékán. Lerúgta a bakancsát, a sarkát az íróasztalára támasztotta, és várta, hogy felengedjen a görcs a mellkasában, ha csak egy egészen kicsit is.

Kezdettől fogva nyilvánvalónak kellett volna lennie. Visszagondolva már belátta, hogy az egyedüli dolog, ami a kormányói posztra ajánlotta, az a Duarte főkonzul elképzelése melletti feltétlen elkötelezettség lehetett. Ám mindössze ennyit kértek tőle. Szükségük volt a hozzá hasonló tapasztalatlan igaz hívőkre, hogy a tó közepébe hajítsák őket, majd reménykedjenek, hogy elég gyorsan megtanulnak visszaúszni a partra. Ami pedig Tanakát illette: a gőgje, a Singh tapasztalatlansága iránti megvetése, hogy nem volt hajlandó egyszerűen elfogadni a parancsait. Pontosan ezek indokolták, hogy a parancsnoksága alá helyezzék. Épp azt

a fajta kamaszos viselkedést igyekezett kiirtani belőle, hogy sértődöttségi rohamában kidobja a nőt.

Elcseszte.

A tény, hogy Trejo admirális megértette, amit vakrémületében tett, miután először tűz alá került, egyszerre hozott megkönnyebbülést, és alázta meg. Valószínűleg ez lehetett az egyetlen oka annak is, hogy nem mentették fel a posztjából. Trejo látta, mi siklott félre, mégis úgy érezte, hogy Singh adhat nekik valamit. Hogy még nem kell a szemétbe hajítani őt. Megint csak megnyugtató és megalázó.

Ivott még egy whiskyt. Az ital felmelegítette a torkát. Ennél több jót nem mondhatott róla. Ennyi elegendő volt.

Egy újabb csapda várt rá. Singh rádöbbent, hogy előre érzi. Érezte magán Trejo figyelmét, ahogy arra vár, hogy meglássa, miként sikerül partra evickélnie azok után, hogy egyértelművé tették a hibáját. Az admirális gyakorlatilag parancsba adta neki, hogy látogassa meg Tanakát, mielőtt az ezredes kihajózik, vagyis itt kellett kelepcére számítania. Tucatnyi ötlete támadt, hogyan zajlik majd a beszélgetés, aztán mindegyikkel kapcsolatban meggondolta magát, amint felismerte a sugallatot. Itt ő parancsolt. Tehát ő veszítheti el a parancsnoki posztját.

Talán az lett volna a helyes, ha szántszándékkal, de becsülettel veszít. Még ha valóban visszaküldik is Nathez és a Szörnyecskéhez, kevésbé szégyenteli lesz a vereség, ha a valóban felnőtthöz illő megoldást választja.

Lehúzta a képernyőt a csuklójáról, aztán kiterítette az íróasztalán.

– Tanaka ezredes, kép és hang – mondta neki.

– Itt Tanaka – jelentkezett be egy pillanattal később a nő. A kis képernyőn az arca szinte csak a legfeltűnőbb jegyekké préselődött össze. Sötét, sűrű szemöldök. Széles állkapocs. Lelapult, kissé ferde orr. Veszélyesnek és haragosnak tűnt tőle. E pillanatban valószínűleg mindkettő igaz lehetett rá.

– Ezredes! – köszönt Singh, és próbált higgadt, közvetlen hangnemben beszélni hozzá. Úgy gondolta, többé-kevésbé össze is jött. Azért hívja, hogy még néhány adminisztratív részletkérdést véglegesítsenek.

– Kormányzó! – felelte a nő, és neki valóban sikerült elérnie azt az érzelemmentes hatást, amelyre Singh csupán törekedett.

– Beszéltem Trejo admirálissal az áthelyezéséről. Azt mondta, örül, hogy parancsnoki pozícióba helyezheti a Förgetegen, én pedig semmi olyasmit nem tettem, amivel lebeszéltem volna erről.

– Köszönöm, hogy nem próbálta megtorpedózni a karrieremet – felelte Tanaka, noha egyáltalán nem tűnt hálásnak. Annál, hogy nem mondta ki: Menj a picsába, kis pöcs, akkor sem bánthattál volna jobban, ha akarsz, több udvariasságra nem számíthatott tőle.

– Szeretném, ha tudná, hogy már megértettem: a támadást követő felfokozott érzelmi állapotomban több rossz döntést hoztam, többek között azzal, hogy felmentettem önt a tisztségéből.

Pillanatnyi szünet következett. Egy másodperc töredékének töredéke, de érzékelni lehetett.

– Valóban – válaszolta Tanaka. A dús szemöldök egy milliméterrel feljebb húzódott.

– Igen. És ha anélkül érvényteleníthetném a döntésemet, hogy azzal tovább súlyosbítanám a hibámat, megtenném. De pillanatnyilag a legfontosabb – mind a beosztottjaim, mind a Medina polgárai számára –

a nyugodt hatalom látszata a legfelsőbb szinten. Ha annyira drasztikus döntést hoznék, hogy felmentem, aztán rögtön visszavonom ezt a döntést, gyengének és határozatlannak tűnnénk… tűnnék. Az áthelyezését ezért hivatalosan azzal fogom indokolni, hogy több harctéri tapasztalattal bíró tisztre van szükség Trejo admirális hajóján, miután elfoglaltuk az állomást, ő pedig hamarosan megindítja a támadást a Sol ellen. Így nem kerül szégyenfolt a kiemelkedő minősítésébe. Sajnos a bocsánatkérésemnek és sajnálkozásomnak egyelőre nem hivatalosnak kell maradnia.

Tanaka összevonta a szemöldökét, habár a gesztus inkább meglepetést, mint haragot tükrözött.

– Méltányolom, kormányzó.

– Sok szerencsét és sok sikert a Sol-rendszerben, ezredes! Várjuk

a küldetésük sikeréről beszámoló híreket. Singh vége.

Bontotta a kapcsolatot, és megitta a maradék borzalmas övbéli whiskyt. Nem tudta megmondani, vajon az alkohol hatott-e így, de mintha legördült volna a válláról a teher, amit a Medinára érkezése óta cipelt. Most már az ő állomása volt. Ő parancsolt, magának köszönheti, ha elbukik, ha sikert arat. És már úgy érezte, hogy túl van a legsúlyosabb hibán, amelyet elkövethet, és nem is volt annyira rettenetes.

A helyzet mostantól csak javulhat.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

Ahelyett, hogy hagyta volna ki-be osonni őket a dob menekülttáboraiban vagy a laconiaiak biztosította szállásokon, Saba egy csempészkabint adott Holdennek és a legénységnek: egy hatpriccses helyiséget, amit az emberei alakítottak ki az egyik olyan szervizalagútban, amelyről az állomás feljegyzései elavultak vagy hiányoztak. Szűkösen fértek csak el, és Alex egy kicsit horkolt, de jobbnak érezték a többi lehetőségnél.

A szobát, ahol az idejük java részét töltötték, eredetileg középszintű raktárnak szánták. Nem az űr mélységeiben, a távoli rendszerek felé tartó csillagbárka egyik mély üregében volt. És nem az azonnal hozzáférhető éléskamrák közé tartozott, amelyeket nap mint nap használtak volna azok, akiknek az élete anélkül kezdődik és ér véget utazás közben, hogy megláthatnák az úti céljukat. Beépített sárga jelzőfények mutatták, hová kerülnek a szerszámokkal és nem romlandó ételekkel megtöltött ládák a fedélzetek és a falak mentén. A történelem más sorsot szánt a csarnoknak.

Zseléből és szövetből készült párnák fedték a padlót egy félig szétszerelt holografikus kijelző körül, amit alacsony asztalként használtak. A légvisszaforgatókat a legalacsonyabb fokozatra állították, hogy a hely használati lábnyoma a lehető legkisebb legyen, és egy akkumulátoros ventilátor tartotta mozgásban a kissé fullasztó levegőt. A falakat mintás textil borította – Holden nem tudta megállapítani, vajon ruha, műanyag vagy szénháló lehetett-e –, és zizegett az enyhe fuvallatban. Holden nem tudta, van-e bármiféle funkciójuk, vagy a belső tér kicsinosításának ötlete élte túl a politikai környezet változásait. Leginkább egy marokkói étteremre emlékeztette, ahová még a Iapetuson járt, amikor a Pur’n’Kleennél szállított jeget.

Holdennel és a legénységgel szemközt Saba ült négy emberével, akik valószínűleg a hadnagyai lehettek, és valahányszor kiürülni látszott

a csészéjük, újratöltötték azt füstös teával. Amellett, hogy egy Malaclypse nevű hajó kapitányának mondhatta magát, amely ugyanúgy a kikötőben ragadt, mint a Roci, Saba Dobos férje is volt. Holden eleinte aggódott, hogy amit a Szabadbirtokon tett, mindvégig kísérteni fogja, de amikor felhozta a témát, Saba csak rálegyintett. Álomban történt, mondta Saba, ami egy kissé összezavarta őt, amíg Naomi el nem magyarázta neki, hogy régi övbéli kifejezés, és annyit tesz, hogy: Emiatt ne fájjon

a fejed.

Hiába töltötte élete nagy részét a Föld gravitációs kútján kívül, Holdent még mindig csodálattal töltötte el, hogy mennyi mindent nem tud.

– Perdón – szólalt meg egy övbéli nő, miközben átfurakodott az ajtóban strázsáló őr mellett. – Saba! Ennétek már?

Sabának csaknem sikerült udvariasan tovább mosolyognia.

– Nem, Karo. Bist bien.

A nő megbillentette a két kezét, övbéliesen bólintott. A tekintete végigsiklott a többieken, de egy pillanatra megállapodott a Rocinante legénységén – Holdenen, Naomin, Bobbie-n, Alexen, Amoson és Clarissán. – Na és ti? Gombás szalonnát készítettünk.

Bobbie merengve megropogtatta az ujjait. Holden egészen biztosra vette, hogy ez a bosszúság jele.

– Nem – válaszolta. – Jól megvagyunk. Köszönjük.

A nő megint megbillentette a kezét, aztán kipréselte magát. Aznap délelőtt már harmadszor zavarták meg őket. Ez kissé furcsának tűnt, de Holden az általános szorongás szintjének tudta be. Most, hogy a megszálló haderő berendezkedett, Saba földalatti szervezkedésének mozgástere pengevékonyra szűkült, mégis mindenki tenni akart valamit.

– Elnézést – mondta Holden, és igazított a maga alá húzott lábán. Ha valamelyik lábának folyton el kell macskásodnia, úgy vélte, jobb, ha váltogatja őket. – Hol is tartottunk?

Saba előrehajolt. Nem úgy tűnt, mintha a párnán ücsörgéstől elzsibbadt volna a lába, de egy vagy két évtizeddel fiatalabb volt Holdennél.

– Meg kell találnunk az egyensúlyt, sa sa? Minél többet építünk magunknak, annál többet használhatunk. Ők viszont annál többet felfedezhetnek.

Saba egyik hadnagya, aki egész délelőtt amellett érvelt, hogy teljesen elszigetelt kommrendszert kellene kiépíteniük a vízvezetékek mellett kihúzott hajszálvékony kábelekkel, megköszörülte a torkát.

– Én úgy látom, három gazdát szolgálunk: helyet teremtünk magunknak, szerszámokat készítünk magunknak, és nem hagyjuk, hogy a belsősök hozzáférjenek a helyekhez és a szerszámokhoz. Most már

a Medina három százalékát foglaltuk el, ahová a biztonsági kamerák nem látnak be. Támogat minket a legénység. Üzeneteket küldhetünk és fogadhatunk a Sol-kapun át. Meg kell vizsgálnunk a tűréshatárokat, hogy mit kockáztatunk, és mit nyerhetünk. Csak ennyit akartam mondani.

– Nos, persze – válaszolta Holden, és Saba félrebillentette a fejét. Holden a szeme sarkából látta, hogy Bobbie előbbre hajol. Amikor odanézett rá, Bobbie tekintete üresnek tűnt, Holden azonban sok év tapasztalatából tudta, hogy ilyenkor épp felmér valamit. Talán a veszély mértékét, habár most őt nézte.

Holden újra odébb húzta a lábát.

– Csak arról van szó, hogy bármit teszünk, azt kell feltételeznünk, hogy ideiglenes, igaz?

– Idekint nem építkezhetünk kőből – mosolyodott el szélesen Saba, de Holden egészen biztosra vette, hogy a férfi nem értette meg a mondandója lényegét.

– A Medina a mi állomásunk – magyarázta. – Mi ismerjük jobban. Ismerjük az összes zugot és átjárót, az összes le nem jegyzett tulajdonságát. Az összes trükköt, ajtónyílást és sarkot. És ez mindaddig így marad, amíg már nem igaz. Ezek az emberek nem bambák. Csupán lefoglalják őket a teendőik, és ez talán egy ideig még így marad. De előbb vagy utóbb megismerkednek az állomással. Az előnyünk csak addig tart ki, amennyi időbe ez beletelik nekik. Tehát bármit csinálunk is itt, nem szabad hosszú távra terveznünk. Rövid, legfeljebb középtávval számolhatunk. Talán.

Saba kissé odébb húzta a lábát, kortyolt a teájából, és bólintott.

– Jó meglátás, coyo – ismerte el. – Lehet, hogy a kiürítést is meg kellene terveznünk. Hogy hogyan ne töltsünk hosszú időt egy börtöncellában, vagy rövidet egy légzsilipben.

– Bármilyen célt kiválaszthatunk – mondta Holden. – Egyszerűen nem látom értelmét a pluszerőfeszítésnek, hogy valami egy évtizedig megmaradjon, amikor valószínűleg nyolc-tíz hét szabad mozgással számolhatunk.

Ahogy ezt kimondta, bocsánatkérésnek hatott. Saba az állához dörgölte a tenyerét. A helyiségre olyan mély csend telepedett, hogy Holden

a ventilátor susogása ellenére meghallotta a borosta sercenését a keze alatt. Nyolc-tíz hét szabad mozgás. A megbeszélésen először próbálta meg valaki megbecsülni az időkeretet. Bármilyen kis apokalipszis iktatja ki a földalatti szervezkedést, Holden arra számított, hogy egy tavasznál is kevesebb marad hátra a Földön.

– Jogos – ismerte el Saba, amikor valami zaj szüremlett be a folyosóról. Hangok. Vékony arcú, a bal szeme felett sebhelyes férfi hajolt be

a terembe, nézett körbe, és bólintott.

– Új jelentések odafentről, ha kíváncsiak vagytok rá – közölte Sebhelyes Szemű. – Nem úgy tűnik, mintha bármi újdonság lenne bennük. Az ellenőrző pontok helyét még mindig változtatják, és valamilyen ostoba helybéli coyót a nyilvános börtönbe dugtak, mert megszegte a kijárási tilalmat, ennyi.

– Nem hiszem… – kezdte Saba.

Bobbie félbeszakította.

– Talán mégiscsak kellene. Szünetet tarthatnánk. Igaz, Holden?

– Hm – felelte Holden. – Persze.

Saba megvonta a kezét.

– Bien á. Bekaphatnánk pár falatot ebédre, igen?

A megbeszélés átalakult. Ugyanazok ültek ugyanabban a térben, de megváltoztak a mozdulatok. Holden odahajolt Naomihoz, hogy lágyan arcon csókolja. Naomi Holden fejéhez hajtotta a fejét, mintha csak gyengédségből tette volna.

– Mi a franc folyik itt? – súgta Holden. – Valamivel felhúztam volna Bobbie-t? Mert tényleg igyekszem akaratlanul sem tenni ilyet.

Naomi annyira finoman rázta meg a fejét, hogy Holden csak a bőrén érezte.

– Meg kell kérdezned tőle, mi a gond – felelte Naomi. – De nem tévedsz. Valami nem stimmel.

A társalgás szárnyra kapott és örvénylett, akár az útra készülő madarak. Egy szót vagy kifejezést, amely Amos és Clarissa közt elhangzott, véletlenül meghallottak Saba emberei, valamennyit változtattak rajta, és Saba csakhamar Alexnek említette meg. Az embereket általában úgy lehet irányítani, ha olyasmink van, ami kell nekik. Ha semmit sem akarnak, akkor marad az ütlegelés, amíg azt nem teszik, amit mondasz nekik-ből Egyszerűbb volt a belsősökkel, mert ők csak meggazdagodni akartak, meg gazdagoknak való játékokat lett, abból pedig Egyáltalán mit akarnak ezek a laconiai coyók? Mit gondolhatnak, mire megy ki, mi? Mindenki mindenkivel beszélgetett, ha tudtak róla, ha nem. Holden figyelt, hallgatott, Bobbie-ra várt, hogy odamenjen hozzá. Ha az emberiség valaha csoportelmét fejlesztene ki, nem a telepátia kötné össze őket. Hanem a pletyka és a koktélpartik.

– Szia, Holden! – érintette meg Bobbie a vállát. – Elrabolhatlak egy percre?

– Naná – vágta rá Holden, és feltápászkodott a földről. Bobbie lomhán megindult a folyosó felé, Holden pedig követte. A helyiségből kiérve hűvösebb volt a levegő, és kevésbé érződött olyannak, mintha valakinek a tüdejéből jött volna ki. A világítást egymással összefűzött kemény fényű, ragyogó LED-ek biztosították. A falakat tucatnyi különböző színre festették, amelyek a mögöttük húzódó csövekre és vezetékekre utaltak. Térkép és terület egyben.

Bobbie egy pillanatra megállt egy szervizakna és a főfolyosó kereszteződésénél. Mögöttük hangok duruzsoltak, túl távol ahhoz, hogy ki lehetett volna venni őket, mégis jelen voltak. Amennyire szűkösek voltak ezek a terek, Bobbie egyszerre mindkét falnak neki tudott volna dőlni úgy, hogy egyszerre mindkettőt érintse a vállával. Kilazította a kezét, mint egy bokszoló, mielőtt a ringbe lép. Volt idő, még amikor megismerkedtek egymással, hogy Holden félelmetesnek találta Bobbie testi erejét. Az évek során aztán lassanként csupán önmagává vált a szemében. Holdennek időről időre szembesülnie kellett azzal, hogy a marsi hivatásos harcos, és alaposan kiképezték a vérontásra.

Az arckifejezése feszültnek, céltudatosnak tűnt. Rágódhatott akár egy nehéz problémán, vagy talán gyilkos dühét is próbálhatta visszafojtani. A kettő hasonlónak tűnt nála.

– Hé! – szólalt meg Holden. – Mi nyomja a lelked?

Bobbie most rá fókuszált, és úgy bólintott, mintha olyasmit mondott volna, amivel érdemes egyetértenie.

– Azért jöttél, hogy segítsél, vagy hogy hátráltass minket?

– Hát – hümmögött Holden. – Azt mondtam volna, hogy segíteni jöttem, amíg rá nem kérdeztél, de már becsapós kérdésnek érzem. Valami elkerülte volna a figyelmemet?

Bobbie előrenyújtotta a tenyerét, mintha azt jelezte volna valakinek, hogy lassítson, de úgy tűnt, ugyanannyira szánta önmagának, mint Holdennek.

– Menet közben gondolom át, amit mondok, szóval…

– Felfogtam – vágott közbe Holden. – Bármi legyen is, add ki magadból! Közösen megoldjuk.

– Mások, a hozzám hasonlók felbukkanhatnak, és semmilyen hatást nem váltunk ki. Veled nem ez a helyzet. Vagy segítesz, vagy visszafogod a dolgokat. Nincs köztes megoldás.

Valami rossz érzés motoszkált Holdenben, ezért összefonta a karját.

– Ez most… Bobbie, ez arról szól, hogy ki a Roci kapitánya? Mert ez nem változott. Naomi és én…

– Igen – szakította félbe Bobbie. – Pontosan erről van szó. Nézd, láttál már olyan embereket, akik folyton-folyvást megzavarják az értekezleteket, igaz? Mindegyik csak benéz, hogy pár pillanatig ott legyen, habár a kézi termináljukon is megtehették volna ugyanezt. Vagy megtehetnék, hogy egyáltalán bele se folynak.

– Tudom, kikre gondolsz – válaszolta Holden. – De ez nem én vagyok.

– Totálisan te vagy. James Holden, aki a Szabad Hadiflotta elleni harcot vezette. És megakadályozta, hogy a Protogen elpusztítsa a Marsot. És a gyűrűkapukon átkelő első hajó kapitánya volt. Összekovácsolta az embereket az Iloszon, amikor egyszerre ötvenféle csapás érte őket. Mindennek a középpontjába kerülsz egyszerűen azzal, hogy besétálsz egy szobába.

– Nem azért, mert ez így tetszene nekem – védekezett Holden.

– Amikor megjelentél, Amosszal épp arra készültünk, hogy beküzdjük magunkat ebbe az egészbe. Aztán felbukkansz, rögtön rád ismernek, és egyszerre az összeesküvés kellős közepébe csöppenünk. Még ha be is tudtam volna nyomakodni, akkor is napokba, talán hetekbe telik, hogy bebizonyítsam Sabának és az embereinek, bízhatnak bennem. Te ingyen megkaptad ezt, mi meg az oldalszeledet használtuk ki. A Rocinante kapitányaként jöttem ide, de ez még nem volt elég ahhoz, hogy komolyan vegyenek, te viszont rögtön megkaptad ezt.

Holden ellenkezni akart. Érezte előtörni a cáfolatokat, de nem tudta rávenni magát, hogy kimondja őket. Bobbie-nak igaza volt.

– Van egy ötletem, hogyan szerezhetnénk információkat a laconiaiakról – folytatta Bobbie. – Ez az első, amire nagy szükségünk van. De gyorsan kellene lépnünk. Saba és az emberei viszont azt hiszik, visszatértek a gyűrűkapuk előtti idők. Bármit mondanak is, meggyőződésük, hogy ez így marad, és ugyanúgy fognak élni, mint annak idején. Észrevetted, hogy a laconiaiakat már „belsősökként” emlegetik?

– Igen, észrevettem.

– De igazad volt odabent. Egy szűk időablakot kell kihasználnunk. Vagyis ha azt fogjuk tenni, amit valójában tennünk kell, a te ötletednek kell lennie.

– Oké, azt hiszem, elveszítettem a fonalat. Milyen ötletemről beszélünk?

– Arról a műveletről, amit kigondoltam. Belibegsz, és úgy fogod előadni, mintha te találtad volna ki.

Holden nem tudta eldönteni, nevessen-e, vagy a homlokát ráncolja, ezért egy kicsit mindkettőt megtette.

– Nem fogok ilyet tenni – mondta aztán. – Elmondod, amit el kell mondanod, én pedig támogatlak. De nem fogom a magaménak tulajdonítani a javaslataidat.

– Ha az én ötletem, ugyanaz lesz, mint amikor idejöttünk – erősködött Bobbie. – Küzdenem kell azért, hogy bizonyítsam. Ha te adod elő, akkor egyszerűen hallgatnak rád. Ha a te szádból hangzik el, kellő súlya lesz ahhoz, hogy rohadtul ezt kelljen csinálni.

Mögöttük fémesen megkondult valami; egy zsilipajtót nyitottak ki, vagy leejtettek egy szerszámot. Holden nem fordult hátra, hogy megnézze, mi az. A nyugtalanság, amit már korábban is érzett, kissé megváltozott, átalakult, de nem múlt el.

– Nem tetszik ez nekem – szólalt meg végül. – Utálom, hogy bármennyivel kevesebbre becsülnek téged nálam. Baromság. Megmondom Sabának, hogy…

– Emlékszel az utolsó alkalomra, amikor Giselle-lel karaokéztunk? Közvetlenül azelőtt, hogy Alex szakított vele?

Holden csak pislogott a hirtelen váltáson.

– Igen, persze. Borzalmas este volt.

– Emlékszel a dalra, amit énekelt? A Gyors szívverésre?

– Aha – felelte Holden.

– Ki volt az énekes? Mármint eredetileg? Ki énekelte ezt a dalt?

– Hm – gondolkozott el Holden. – az együttest Kurtadamnak hívják. Az énekesük valamilyen Peter? Az az acélszemű ürge.

– Pítr Vukcevich – bólogatott Bobbie. – Na és ki játszik basszusgitáron?

Holden felnevetett, aztán egy pillanattal később kijózanodott.

– Na ugye? – kérdezte Bobbie.

– Jól van, igen. Felfogtam. Habár nem tetszik. Semmivel sem vagyok jelentősebb bárki másnál. Ha úgy teszünk, mintha mindennek, ami fontos, rajtam kell keresztülfutnia, máskülönben nem érvényes… nem is tudom. Ettől seggfejnek érzem magam.

Bobbie Holden vállára tette a kezét. A tekintete nyugodt volt, a mosolya keskeny csík.

– Ha ez segít, én úgy fogom fel, hogy eszközként használlak a célom eléréséhez. Ettől kevésbé vagyok mérges.

Még húsz percig beszélgettek, és Bobbie kellő részletességgel felvázolta a tervét ahhoz, hogy Holden előadhassa. Holden feltett néhány kérdést, de sokat nem kellett. A közös munka furcsa nosztalgiát hozott ki belőle. Mintha a Medinára érkezésük és a mostani pillanat között évek teltek volna el napok helyett.

A nagy horderejű, váratlan események ilyen hatással bírtak. Megváltoztatták az idő folyását. Talán nem szó szerint, de annak mértékeként biztosan, hogy Holden és Bobbie mit jelentettek egymásnak. És önmaguknak. Egy hónapja még a Laconiára a több ezer probléma egyikeként gondoltak. Most ez vette körül őket. Ugyanolyan kikerülhetetlen igazságként, mint az FMK vagy a szövetség. Vagy talán még kikerülhetetlenebbként.

Mire visszaértek a tárgyalóhelyiségbe, megérkezett az ebéd. Az újrahasznosított búzapapír tányérokban rizstészta, vágott gombás szalonna és halszósz gőzölgött. Az illata finomabbnak érződött, mint lennie kellett volna. Bobbie letelepedett Alex és Clarissa mellé, és kecsesen maga alá húzta a lábát. Holden késztetést érzett, hogy ő is odaüljön, és újra a család része lehessen. És megtehette volna, épp csak valamiért nem igazán tehette. Vajon ezzel segített vagy hátráltatott volna? Mert mindkettőt nem tehette. Most először érezte, milyen árat kell fizetnie azért, hogy lemondott a Rociról.

Mégsem tudta bánni.

– Minden rendben? – kérdezte Naomi, és Holden dereka köré fonta a karját. – Nagyon elmerültél a gondolataidban. Eszedbe jutott valami?

– Pár dolog, igen – felelte. – Leginkább az, hogy eszköz vagyok, de legalább hasznos.

Naomi néhány pillanatig emésztgette ezt. Saba észrevette és magához intette őket. Az alacsony asztalra két tányért, villát és sörösüveget készítettek ki nekik.

– Sértve kellene éreznem magam helyetted? – kérdezte Naomi.

– Dehogy – válaszolta Holden. – Enned kellene.

Saba közelebb hajolt, ahogy Holden leült.

– Ez igazán finom. A Medinától egyvalamit nem lehet eltagadni, mégpedig azt, hogy a hozzávalók mindig frissek.

– Igaz – ismerte el Holden. – Azért általában még mindig gombáról és élesztőről beszélünk. A szintetikus szalonna… hát, olyan, amilyen. Szóval Saba, támadt egy ötletem, amit el szeretnék mondani neked…

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: BOBBIE

– Nem tudunk fizikai megfigyelőegységet telepíteni a laconiai hajó adatkapcsolatára – magyarázta Holden, ahogyan korábban Bobbie elmagyarázta neki. Saba választotta ki az eligazításban részesülőket, méghozzá olyan megfontolások alapján, amelyeket Bobbie nem ismert, és kitalálni sem igyekezett. Minden idegszálukat megfeszítve figyelték Holdent. Furcsának tűnt, hogy a nagy James Holdent, aki dicsőségre vezeti őket, az a Holden játszotta, akit ő ismert. A nevek véletlen egybeesésén kívül a kettőben nem sok közöset lehetett felfedezni. – Passzívan kell figyelni a bejövő és kimenő adatokat, hogy ne fedezhessék fel. Tükrözni kell az adatokat.

– Minek? – kérdezte egy magas, pálcikavékony alak. Rameznek hívták, és a Medina Állomás technikai ellátórészlegénél dolgozott. Saba szerint szabadon mozoghatott a hajón, ő töltötte be a beépített ember szerepét ebben a küldetésben. Bobbie nem találta szimpatikusnak. – Alles la vastagon titkosítanak. Azzal is többre megyünk, ha a zaccukból jósolunk.

– A kódvisszafejtéssel majd később foglalkozhatunk – jelentette ki Holden, hogy egyetlen személynek ne adjon ki túl sok részletet a tervről. Bobbie ötlete kivitelezhetőnek tűnt, azt azonban még ki kellett dolgoznia, pontosan hogyan fogják dekódolni az üzeneteket. Minél kevesebben ismerték a részleteket, annál kisebb volt a valószínűsége, hogy kitudódik valami, mielőtt készen állnának. – Pillanatnyilag a lehető legtöbbet akarjuk begyűjteni, hogy amikor eljön az ideje, dekódolhassuk. Most az a legfontosabb, hogy anélkül elfogjuk a jelet, hogy bárki észrevenné.

– Be kell kukkantani a csőbe, de a csőhöz nem érhetsz hozzá. Que pensa?

– Elhoztam magammal a csapatom vezetőjét és a technikai szakértőnket, hogy magyarázzák el a mikéntjét – biccentett Bobbie és Clarissa felé Holden. – Draper kapitány!

Bobbie odakacsintott neki, hogy csak Holden láthassa. Mondhatnak bármit róla, mégis ragyogóan eljátszotta a jelentéktelen névleges vezető szerepét.

Bobbie a hallgatóság elé vonult, és a háta mögött lévő fali kijelzőn megnyitotta a Medina volumetrikus térképét.

– A Nauvoo-t csillagbárkának szánták – kezdte.

– Mi a picsa az a „non vous”? – kérdezte egy övbéli nő.

– Egyszer belenézhetnél egy történelemkönyvbe – fordult felé Saba, aztán bólintott Bobbie-nak, hogy folytassa.

– Tudták, hogy nagyobb távolságból kell majd jeleket fognia, mint korábban valaha kellett – magyarázta Bobbie. Ráközelített a Medina antennarendszerére. – A kommrendszert ezért jócskán túlméretezték, és jóval érzékenyebb, mint bármi, amit egy kereskedelmi vagy katonai járművön találni.

Ramez bólintott, és szélesre tárva megvonta hosszú kezét.

– Abból alig használunk valamit. Idebenn senki se beszél messzi helyekkel.

Úgy értette, a lassú zónán belül, és igaza volt. Semmi sem esett félmillió kilométernél távolabb a Medinától. A tér fizikai korlátai nem tették lehetővé ezt.

– Igaz, de a felszerelés ettől még ott van. És abban az antennarendszerben megbújik egy annyira érzékeny jelelfogó, amelyik egy méter vastag rostkötegen át is képes megtalálni egyetlen protont – közelített rá Bobbie a háta mögött lévő technikai térképre. – De nem tudjuk csak úgy ellopni. Claire?

Clarissa kilökte magát a sarokból, ahol addig meghúzódott, és odaállt Bobbie mellé. Gépészkezeslábast viselt, a hátán Tachi felirattal, a haját szoros kontyba húzta össze. Beesett arca és karikás szeme miatt szigorúnak és türelmetlennek tűnt.

– Még ha nincsenek is használatban az antennák – vágott a közepébe Clarissa –, kapcsolódnak az elsődleges kommrendszerhez. Ha bármit lecsatlakoztatunk, a vezérlőteremben megszólal a riasztás. Ezért diagnosztikai zár alá kell helyeznünk az áramköröket, mielőtt fizikailag kihúzzuk az alkatrészeket.

– A hidat ellepik a baszodiaiak, ninita – jegyezte meg Ramez. – Állandóan figyelnek mindent.

Clarissa egyetértőn bólintott, aztán azt válaszolta:

– És itt jössz te a képbe. Fel kell jutnod a vezérlőfedélzetre, hogy kellően hosszú időre kikapcsolj egy panelt ahhoz, hogy elvégezhessük

a munkánkat. És ha még egyszer „kislány”-nak nevezel, ellátom a bajod.

– Igazán, ninita? – kérdezte Ramez, és leereszkedőn rávigyorgott.

– Nem – felelte Bobbie, és egy lépést tett a férfi felé. – Téved. Óvatosan kell kihúzni a felszerelést. Nem kockáztathatom meg, hogy megsérüljön a keze, mielőtt kimenne. – Bobbie még közelebb lépett. – Így aztán én fogom ellátni a bajodat. Mao a jobbkezem ebben. Ne akard, hogy némi tiszteletet verjek beléd, ninito!

Odapillantott Holdenre, aki döbbentnek és talán egy kicsit szomorúnak tűnt. Bobbie eltűnődött, vajon ő hogyan kezelte volna a helyzetet annak idején. Annyira furcsának érezte, hogy ugyanabban a teremben csinálják az egészet.

Ramez egy pillantást vetett a ládákon ücsörgő cimboráira. Egyikük sem ugrott fel, hogy megvédje. Saba mosolyogva kört írt le a kezével. Folytassuk!

– Sabe – fordította el a tekintetét Ramez, ahogy a pleisztocén óta minden megszégyenült főemlős tette. – Csak szórakoztam, que?

– Sa sa – felelte Bobbie, aztán a volumetrikus térképről a haditervére váltotta a képet. – Itt van a lebontás a pontos időpontokkal, hogy mi mikor fog történni. Az akció nagy részében Maóval az állomáson kívül leszünk, és nem engedhetjük meg magunknak, hogy odakintről üzeneteket küldjünk, mert a laconiai jelelfogók egész biztosan vennék őket.

– Felhívom majd a hidat egy feloldott kézi terminálról, amit Ramez szerez majd meg nekem – biccentett Holden a férfi felé, hogy az visszabiccentsen neki. – Olyan időpontot választunk, amikor Daphne Kohl az ügyeletes tiszt. Már ismer, és úgy gondolom, anélkül is meg fogja érteni, mire készülünk, hogy el kelljen magyaráznom neki. Abszolút kommunikációs fegyelmet kérünk, mivel muszáj azt feltételeznünk, hogy mindenki mindent hallani fog.

– Vagyis mindenki a Kohl és Holden közti beszélgetést fogja hallgatni – vette át a szót Bobbie. – Kiosztjuk majd a kódszavak listáját, amelyekkel Holden beszélgetés közben jelez. Egyedül így tudjuk összehangolni az akciót, és nem tudunk jelezni, ha lefújnánk, vagy segítség kellene. A B terv az, hogy mindenki elsőre mindent jól csinál, és nem lesz szükség B tervre. Érthető?

– Komoly kockázat egy halom hadováért, amit értelmezni sem tudunk – vetette oda Ramez.

Bobbie-t kezdte idegesíteni a férfi.

– Minél többel dolgozhatunk, annál nagyobb az esélye, hogy megtaláljuk, amit keresünk, amint megoldottuk a kódvisszafejtés problémáját – válaszolta. – Azzal kezdünk, amivel tudunk, és ez az. Minden tiszta mindenkinek?

Eldörmögött dui-k és sabé-k és sa sá-k moraja futott végig a termen.

– Kiváló – állapította meg Bobbie. – Akkor lássunk munkához!

Lassú zóna vagy gyűrűtér vagy kapuhálózat. Bárminek hívták is, rohadtul különös volt.

Bobbie és Clarissa egy régi karbantartó légzsilipet használt, hogy kijusson a Medina Állomás dobjából. Saba megesküdött, hogy a vezérlőteremből nem figyelik a szakaszt. Mentőszkafandert vettek fel, az „annyira vékony, szinte észre sem veszed, hogy rajtad van” fajtából, amelynek egyedüli rendeltetése annak megakadályozása volt, hogy a viselője megfulladjon, mire megérkezik a segítség. Élénknarancs és sárga színük arra szolgált, hogy könnyen megtalálják őket az űr feketeségének háttere előtt. A sisakra és a vállakra nagy villogó fényeket szereltek, hogy segítsék a mentőalakulatokat, de Bobbie mindegyiket szétverte egy villáskulccsal, mielőtt magukra húzták volna az űrruhát. Épp elég baj, hogy élénk színű foltként kúsztak fel az állomás külső felszínén. Semmi értelme még vészjelzéseket is leadni. Normális körülmények között ha valaki mentőszkafanderben hagyott el egy hajót vagy állomást, csakhamar megsült a sugárzástól. Az olcsó, eldobható űrruhákat szinte semmilyen árnyékolással nem látták el.

A lassú zóna azonban rohadtul különös volt.

A szó legszorosabb értelmében semmilyen sugárzást nem lehetett észlelni a gyűrűtérben, amit nem az emberek vittek be magukkal. Se háttérsugárzást, se napszelet, semmit. Csupán a hatalmas, természetellenesen fekete üresség vette körül őket, amelynek határait az egyenletes távolságokban elhelyezkedő, távoli és halványan parázsló gyűrűk jelölték ki, a közepét pedig a földön kívüli állomás kék gömbje, ahol nem olyan régen még a sínágyúállások védték őket.

Bobbie és Clarissa a Medina óriási, pörgő dobjának külsején haladt a régi légzsilipben. Kizárólag a légzsilip külső fekete ablaka előtt időnként elsikló távoli gyűrű utalt arra, hogy mozognak, valamint az a tény, hogy valami szüntelenül egyharmad g-vel igyekezett kivetni őket az ajtón. Bobbie mindkettejüket odapányvázta a légzsilip belsejében lévő kapocshoz, nehogy kizuhanjanak a kinti különös nem-térbe.

Nagy szögletes szerkezet suhant el a légzsilip külső ablaka előtt. Bobbie Clarissáéhoz szorította a sisakját, és elkiáltotta magát, hogy a hang közvetlenül átjusson:

– Az ott az egyik külső felvonó. Nekünk a következőt kell megcélozni.

Clarissa tágra nyílt szemmel bólintott, és felkészült az ugrásra. A Medina dobján kívül két szerkezet futott végig a hajó teljes hosszán, a tat gépészeti fedélzetétől az orrban elhelyezkedő vezérlőfedélzetig. Gépeket, vezetékeket és két liftet rejtettek, amelyek az egyik súlytalan szakasztól a másikig haladtak anélkül, hogy beléptek volna magába a dobba. Bobbie és Clarissa azt tervezték, hogy az egyiken jutnak fel egészen a hajó orrában felszerelt antennarendszerig, aztán vissza oda, ahol a laconiai hajó a farrésznél dokkolt.

Bobbie szétnyitotta a csípőjéhez erősített csomaghálót, újra ellenőrizte, hogy minden ugyanúgy megvan-e benne, mint a tucatnyi korábbi alkalommal. Pótoxigénpalackok neki és Clarissának. Órákig kint lesznek, amíg hatalmas távokat másznak. Egy mágneses horgonypisztoly nagy szakítószilárdságú kábellel és csörlővel. És végül egy vaskos, hátrasiklás nélküli fekete marokfegyver, amelyet az övbélieknek sikerült elrejteniük a laconiai fegyverbegyűjtők elől. Ha ténylegesen használniuk kell,

a küldetésnek egyébként is annyi, de Bobbie romantikus elképzeléseihez méltóbbnak tűnt küzdelem közben elesni.

A szkafandere biztonsági pányváját a Clarissa derekánál lévő karikához rögzítette, aztán lecsatolta magát a légzsilipről. Az állomás megpróbálta kihajítani az ajtón, de Bobbie fél kézzel megragadta a külső légzsilip peremét, és megtartotta magát. A másik kezében a horgonypisztolyt szorongatta. Mögötte Clarissa az egyik kezét Bobbie vállán nyugtatta,

a másikat a válaszfalon.

– Három, kettő, egy, gyerünk! – kiáltotta Bobbie, és remélte, hogy a hang elegendő erővel terjed Clarissa karja mentén. Elengedte a külső légzsilip ajtaját, és másodpercenként 3,3 m-es sebességgel kilendült az űrbe.

A karbantartóakna gigantikus szerkezete sebesen száguldott felé, Bobbie pedig kilőtte a mágneses csáklyát, ahogy elhaladt mellette. Ha a horgonynak nem sikerül rácsatlakoznia, addig repülnek majd a lassú zóna üres terében, amíg el nem fogy a levegőjük, és élettelen testük végül az idegen tér fekete pereménél a hátborzongató fátyolnak ütközik. Veszélyes volt, de semmivel sem veszélyesebb, mint hajdan kötél nélkül megmászni a Mars szikláit. Még csak bele sem gondolt. Tekintetével megkereste a helyet, ahová a csáklyát kilőni készült, a többit a keze és a karja végezte. A horgony kevesebb mint fél méterre csapódott be

a kiszemelt ponttól. Mint a biciklizés.

A kábel és a horgonypisztolyt a szkafanderéhez rögzítő pányva hirtelen megfeszült, és gyors ívben áthúzta őt a karbantartóakna körül, Clarissát pedig tehetetlenül vonszolta maga után. Bobbie beindította a csörlőt, közelebb húzta őket, ahogy növekedett a sebességük. Közvetlenül

a becsapódás előtt behajlította a térdét, és aktiválta a mágnesbakancsokat. A földet érés fájni fog egy kicsit.

Úgy csattant a karbantartóakna fém felszínéhez, akár egy ostor vége, és hagyta, hogy a becsapódás ereje a hasáig hajlítsa a térdét. Clarissa nekiütődött a hátának, és Bobbie úgy érezte, mintha néhány emelet magasból egy zsák cementet ejtettek volna rá. Átbukfencezett a lendülettől, rácsapta a kezét a burkolatra, hogy bekapcsolja a kesztyűmágneseket, és megtartotta magát.

Pár kegyetlen másodperccel később már a karbantartóakna oldalára kerültek, a mozgásuk irdatlan energiáját a kissé kificamodott térdek és jó néhány zúzódás nyelte el.

– Aú! – jajdult fel Bobbie, és pár másodpercig még mozdulatlanul lebegett, mindössze fél kézzel az aknához csatlakozva.

– Ja – válaszolta alig hallhatóan Clarissa a Bobbie hátának szorított sisakon keresztül.

Bobbie hátratolta a sisakját, hogy összeérjen Clarissáéval.

– Sokat kell mászni, de legalább nem kell megküzdenünk a gravitációval. Menni fog?

Clarissa azzal válaszolt, hogy lecsatolta a pányváját, és az akna lapos szürke falához húzta magát.

– Akkor rendben – mondta Bobbie, és megindult utána.

Két órával és egy oxigénpalack-cserével később a Medina kiterjedt kommunikációs rendszere mellett lebegtek. Az antennák, műholdvevők és rádiótornyok rengetegének közepén egy szupererős lézer lapult, amely akár száz fényévnyi távolságból is üzeneteket tudott küldeni

a Földnek. Még sosem használták.

– Emlékszem, amikor ez kis híján elpusztította az emberiséget – szólalt meg Clarissa, Bobbie arclemezéhez szorítva a sajátját. – Most nem tűnik annyira félelmetesnek.

– Hallottam ezt a történetet – válaszolta Bobbie. – Bárcsak itt lettem volna, hogy támogassalak benneteket abban a küzdelemben!

Clarissa vállat vont.

– A történet izgalmasabb, mint az élmény volt. Nem sokból maradtál ki.

Clarissa odahúzta magát a kommrendszer berendezéseihez, és megállapodott egy széles műholdvevő mellett. Az alatta megbújó szerelvényfedő lapra mutatott, aztán övbéli kézmozdulattal jelezte, hogy: Ez az.

Bobbie bólintott az egyik kezével, aztán megkocogtatta a sisakja oldalát. Most Holden jelére várunk. Bekapcsolta a szkafanderébe épített kis vészhelyzeti rádiót, amit már arra a csatornára állítottak be, amelyiken Holden Daphne Kohlt fogja hívni az állomás vezérlőtermében, és várt. Clarissa a köztük lévő vákuumon át figyelte őt mozdulatlanul és türelmesen, akár egy vadászó macska.

Tíz végtelen perc telt el. Amikor megreccsent a rádió, Bobbie önkéntelenül elvigyorodott.

– Medina irányítás, itt kiló alfa brigád, vétel.

Bobbie kizárólag a beszélgetés Holden felőli oldalát hallotta, ezért hosszú szünet következett, aztán újra a férfi hangja szólalt meg.

– Vettem. Beszélhetnék Kohl főnökkel? Az irodáján kell átfuttatnom néhány javítást.

Az „irodáján” jelezte, hogy Ramez a vezérlőterem ajtajában vár az engedélyre, hogy beléphessen, vagyis eddig minden a tervek szerint alakult, és csupán Kohl együttműködésére vártak.

– Helló, főnök. Jó újra hallani a hangját – mondta a szavakat hangsúlyozva Holden. Név szerint nem azonosította magát, és nem is fogja. Ha Daphne Kohl nem veszi a lapot, félbehagyják az akciót. Ha riadót fúj… Nos, az érdekes lenne. – Sabával dolgozunk idelenn, az elektromechanikai részen. Egy hálózati problémát vizsgálunk ki, amit a laconiaiak halálsugara okozott, és szeretnénk kihúzatni odafent egy áramkört, hogy pontosan meghatározhassuk a helyét.

És itt következett a terv legveszélyesebb része. Nem az, hogy egy pányvához kötve száguldanak az űrben, vagy a lehető legvékonyabb és legpocsékabb minőségű szkafanderben felmásznak egy gigantikus állomás külső felszínén. Még csak az sem, amikor később lemásznak a laconiai hajóig, hogy rácsatlakoztassák a jelfogójukat, és közben reménykednek, hogy senki sem figyeli őket a dokkon kívülről. Hanem itt, amikor Holden csak a hangjára, Saba nevére és a laconiaiak megemlítésére számíthatott abban, hogy jelezze Kohlnak: valamiben mesterkednek, és a segítségét kérik.

Ráadásul arra apellálnak, hogy a nő övbéli büszkesége erősebb a félelemnél, hogy laconiai urai kivégzik őt. Mert ha bármiben tévedtek, Kohl visszautasíthatja a kérésüket, és annyi a tervnek. Vagy még rosszabb.

Bobbie kivárta a rendkívül feszült egyperces rádiószünetet, aztán Holden megszólalt:

– Nagyszerű. Már felküldtem egy technikust a hídra, hogy kihúzza azt a panelt, ha beengedné. Csak egy pillantást vet a hibára, és nem is zavarja tovább.

Pillantást. Azaz Öt perc múlva mehet.

– Vettem, főnök. Előre is köszönöm a türelmét, amíg kiderítjük, mi a gond.

Bobbie felemelt hüvelykujjal jelezte Clarissának, hogy minden oké, aztán felvillantotta öt ujját. Clarissa az öklével bólintott, aztán nekilátott előszedni a szerszámokat a csípőjéhez rögzített csomaghálóból.

Az első letudva, gondolta magában Bobbie. Már csak annyi volt hátra, hogy két kilométert lemásznak a tatig, és egy poloskát helyeznek el egy laconiai rombolón anélkül, hogy elkapnák őket.

Mivel a Medina Állomás gyakorlatilag mozdulatlanul állt a lassú zónában, nem annyira mászásról, mint mágnesbakancs-tologatásról lehetett beszélni a két kilométer hosszú akna mentén. Bobbie a háta mögötti rövid pányvával előrehúzta a mező-erő érzékelőt tartalmazó tömzsi modult. Nem volt nagy tömege, Bobbie mégis szó nélkül átvette, amikor benézett Clarissa arclemezén, és látta, hogy a technikus bőre lassan beteges hamuszürke színt ölt magára. Azonkívül, hogy kiugrottak egy forgó légzsilipből, semmi különösebben megerőltetőt nem csináltak, de egészen egyértelmű volt, hogy Claire-nek fogytán az üzemanyaga.

Ahogy közelebb értek a Medina gépészeti és kikötőegységéhez, az állomás íve mögül előbukkant a laconiai hajó. Bobbie akaratlanul is elismerően füttyentett a szépsége láttán. Mondhat bárki bármit a laconiai autokráciáról, a gépészeti megoldásaikba rengeteg esztétikai elemet csempésztek.

A romboló – Holden a Közelgő Viharként emlegette – természetes kristályformációnak tűnt, amit valaki egy késbe ültetett bele. Csupa áttetsző rózsaszín és kék árnyalat jellemezte, csiszolt lapokkal, akár egy drágakő. Bobbie felfedezett valamit a hajó faránál, ami valószínűleg a hajó hajtóművének fúvókája lehetett, de egyáltalán nem hasonlított az EN és a Mars megszokott konstrukcióihoz. A hajó orra két hegyes kitüremkedésben ért véget, mint egy tőr pengéje, amelybe középen csatornát vájtak, és szinte biztosra vette, hogy egy sínágyú lehet. Amennyiben a hajót felszerelték torpedókilövőkkel és PVÁ-kkal, Bobbie nem látta őket.

A hajó annyira furcsának hatott, annyira eltért mindentől, amit az emberek valaha terveztek vagy használtak, hogy helyénvalóbbnak hatott volna, ha dokkolás után háromszemű zöld földönkívüliek szállnak ki belőle, és nem emberek repülnek vele.

Clarissa megtorpant és hátranézett, Bobbie ezért megrántotta az érzékelőrendszert, hogy megállítsa a pányva végén, aztán egymáshoz érintette a sisakjukat.

– Ott – mutatott Clarissa az egyik karbantartózsilip-ajtóra, amelyik pont ugyanúgy nézett ki, mint a többi száz, amelyik mellett elhaladtak. – Az ott az útválasztó, amelyik a kikötőt összeköti az állomás hálózatával.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Bobbie, és körbepillantott a többi zsilipajtón.

Clarissa nem felelt, csak a szemét forgatta, és átvette a pányvát. Lehúzta és a hajótesthez rögzítette az érzékelőrendszert, közvetlenül a zsilipajtó mellé. Kihúzott pár vezetéket a dobozból, és a zsilipajtóba ágyazott aljzatokhoz csatlakoztatta őket, aztán egy kézi terminált ragasztott a rendszer oldalához, és perceken át menüszerűségeket böngészett. Bobbie minkettejük oxigénpalackját kicserélte, amíg Clarissa dolgozott.

Pár perccel később Clarissa felállt, és felemelt hüvelykujjal jelezte, hogy minden oké. Bobbie odapillantott a laconiai romboló gigantikus pengéjére. Ha bárki észrevette is őket, miközben munkálkodtak, a hajó nem árulkodott ilyesmiről. Clarissa odament hozzá, kezében a kézi terminállal, és Bobbie sisakjának oldalához érintette azt. A sisakkijelző azonnal bekapcsolt, és sűrű szöveg futott le rajta. A romboló és a helyi dekódolóegység közötti jelforgalom, útválasztó jelzésekkel és időbélyegekkel. Még mindig katonai titkosítás fala védte, de ott volt minden, amit a Közelgő Vihar a Medinára küldött, és minden, ami visszakerült onnan, és a földalatti mozgalom mindenről másolatot készített.

– Huh – dörmögte maga elé Bobbie. – Őszintén szólva azt hittem, nehezebben fog menni.

HUSZONHARMADIK FEJEZET: DOBOS

A hajó úgy lépett ki a gyűrűből, akár a tenger felszínére bukó bálna valami régi videón. A gyűrűkapu ezer kilométeres átmérője parányinak számított a Naprendszer arányaihoz képest, hatalmasnak emberi léptékkel mérve, a laconiai hadihajó pedig a kettő közé illett – túl nagy volt ahhoz, hogy kényelmes legyen az egyikben, és túl kicsi, hogy jól passzoljon a másikba. A konstrukció mintha ugyanarról a kellemetlen köztes helyről származott volna; sem a protomolekula mostanra megszokott félelmetességéből, sem az ember alkotta tárgyak történetéből, hanem egyszerre mindkettőből és egyikből sem. Dobos újra meg újra végignézte az észlelésről készült felvételt, és minden alkalommal borsódzott tőle a háta.

Még nem állt készen. Kőtörmelékkel megtöltött sziklaugrók égettek keményen a kijelölt helyük felé, immár értelmetlenül. Az FMK flottája

a belső bolygók és a Jupiter-rendszer körül készült egyesülni, de még napok – talán hetek – voltak hátra az égetésből. Az űrvárosok lefelé tartottak, hogy találkozzanak velük. Mindezzel olyan hadászati helyzetekre készültek, amelyek azóta lekerültek a napirendről. Duarte és az ő Trejo admirálisa felpörgette a tempót. Dobosnak tennie kellett róla, hogy ezért nagyobb árat kelljen fizetniük, mint amennyit megadni szándékoztak.

– Elnök asszony! – szólította meg Vaughn. Dobos még egyszer végignézte, ahogy a Förgeteg kilép a kapuból, mielőtt válaszolt. Elképesztőnek tartotta, hogy valami, ami ilyen hatalmas, egyáltalán képes átjutni a kapun. Elég nagynak tűnt ahhoz, hogy a saját tömegével és energiájával túllépje a biztonsági határokat. Talán ugyanúgy kihasználhatnák ezt a Laconia esetében is, ahogy annak idején a Szabad Hadiflottánál. Csupán az jelentett gondot, hogy a rohadt hajó már átjutott a kapun.

– Vaughn! – felelte, de nem nézett hátra a férfira.

– A kommunikáció a jelerősítőt illető döntésére vár – közölte Vaughn.

Dobos mélyen beszívta a levegőt, aztán lassan kiengedte a fogai közt. Több ezer jelerősítő működött szétszórva a rendszerben, de tudta, hogy Vaughn melyikre céloz. A Medinával folytatott titkos üzenetváltásai – Avasarala jóvoltából – a gyűrűkaputól nem messze, elsötétítve lebegő, alacsony energiájú jelerősítőn keresztül jutottak el oda és vissza. A Medináról érkező jel gyenge volt, a hullámhosszok pedig, amelyek között ugrált, kellően hasonlítottak a kapu szokásos interferenciájához, hogy könnyen észrevétlenül maradjon. A valós űrből viszont azonnal fel lehetett fedezni.

Jelenleg a legközelebb a Förgeteg járt hozzá a hajók közül.

Utasíthatná a kommunikációs egységeket, hogy ne használják. Könnyű megoldás lett volna. De az FMK hírszerzési erői ugyanúgy hozzáfértek. És Saba földalatti szervezkedése. Minél többen hibázhatnak, annál nagyobb az esélye, hogy valami rosszul sül el. És túl egyszerű lett volna leállíttatnia. Egyetlen jelcsomag elegendő volt hozzá, ahogy egyetlen kattintással le lehet kapcsolni egy lámpát. Figyelő üzemmódba váltana, és tudni kellene, hol keressék, hogy az űr elképzelhetetlenül hatalmas óceánjában lebegő homokszemnél többnek mutatkozzon.

Az elsötétítés tűnt a helyes lépésnek. De Dobos lázadozott ez ellen.

– Mi értelme birtokolni valamit – mondta –, ha nem használhatjuk? Gyakorlati szempontból ez ugyanaz, mintha nem is lenne.

A képernyőjén újraindult a végtelenített felvétel. A Förgeteg kiemelkedett a kapuból.

– Ha megőrzünk valamit, hogy a megfelelő időben újra használhassuk, nem lehet semminek tekinteni, sa sa que? – válaszolta Vaughn.

– Költői kérdés volt – jegyezte meg Dobos.

– Bocsánat.

– Mondja meg nekik… – Nem egyszerűen a Medinára nyíló ablaka volt. Sabát is ennek révén érhette el. Mi van, ha a férfinak kapcsolatba kell lépnie vele? Na és ha történik valami, és a segélykiáltása azért nem jut el hozzá, mert Dobos túlságosan elővigyázatos volt? A magány szétterjedt a mellkasában, addig terebélyesedett, amíg Dobos nagyobbnak nem érezte önmagánál. Üresebbnek. – Mondja meg nekik, hogy kapcsolják ki! Tegyük félre esős napokra!

– Igenis, asszonyom – felelte Vaughn, és már sarkon is fordult, hogy induljon.

– Látott már esőt, Vaughn? – állította meg kérdésével Dobos. Még néhány másodpercet ajándékozott magának, amíg működik az összeköttetés a Medinával, és még Saba is elérhető. Még akkor is, ha nem élhet a lehetőséggel.

– Nem, asszonyom. Sosem jártam a Földön. Nem is tervezem.

– „Esős napok.” Még mindig használjuk.

– A belső bolygók kulturális imperializmusa mindenhová beitta magát – válaszolta Vaughn.

– Az esőt nem csak a belső bolygókon ismerik. A Titanon is esik. Víz helyett metán, de az ottani kupolákból látni lehet. Ott töltöttem a madhu chandra hetemet. Milliárdnyi cseppecske a kupola felszínén, mögötte narancsszínű fellegek. Parányi csillagoknak tűnnek. Ha látod őket. Saba nem lát jól távolra. Ő semmit sem látott belőlük. Én ellenben igen.

– Ha ön mondja, asszonyom – felelte Vaughn. Vagy kissé idegesítette már Dobos, vagy csak Dobos látta bele ezt. Á, te is menj a picsába!, gondolta, de nem mondta ki, hátha mégiscsak ő képzelődött.

– Jól van – fordult vissza Dobos a képernyőjéhez. – Küldje el nekik a parancsot!

Vaughn nem válaszolt, csak kisétált, és betette maga mögött az ajtót. Dobos még egyszer utoljára végignézte, ahogy a Förgeteg áthalad a gyűrűkapun, és valamilyen jelet keresett a felvételen. Egy reménysugarat. Semmit sem látott, azért kikapcsolta a felvételt, és egy másikat nyitott meg.

Itt Anton Trejo admirális, a Laconiai Birodalmi Hadiflotta tengernagya és a Förgeteg Mélye főparancsnoka. Jelenlegi küldetésem a Sol-rendszer laconiai érdekeltségeinek biztosítása. Elismerjük a Sol-rendszer alapvető kulturális és történelmi jelentőségét, és reméljük, hogy ez az átmenet békésen és a megszokott életmenet minimális megzavarásával megvalósítható. Amennyiben a helyi erők ellenállnának, felkészültem rá, és felhatalmazást kaptam a feladatom teljesítéséhez szükséges lépések megtételére. Duarte főkonzul és jómagam a legjobbakat kívánjuk

a helyi lakosoknak, s mindenkit arra kérünk, hogy lépjenek kapcsolatba a kormányaikkal, és buzdítsák őket arra, hogy a béke nevében cselekedjenek. Az erőszak mindig veszteségekhez vezet, és e veszteség mértéke teljességgel önöktől függ.

A fenyegetés tettetett nyájasságát hallva Dobos azt kívánta, bárcsak azt mondta volna, hogy felégeti az összes városukat, és kardélre hányja minden gyermeküket. Ezt sokkal őszintébbnek érezte volna.

A Nép Otthona fékező égetést hajtott végre, hogy az FMK második flottájával randevúzzon, ahol az Átjáró Őre már várta őket. A Függetlenség mostanra csatlakozott az első flottához a Jupiternél. A legújabb űrváros – a Béke Biztosítéka – még csak félig készült el a Pallas–Tycho hajógyárában, és a befejezéséig egy teljes évet kellett még várni, feltéve, hogy lesz még egy évük.

A kimondatlan igazság az volt, hogy a szövetség azért rendelte meg az űrvárosokat, hogy állandó választ adjon a gyarmatbolygók saját flották felállítására irányuló törekvéseire. Egy űrváros nem tarthat kordában egy egész naprendszert, egy gyűrűkaput azonban ellenőrizhet. A Nép Otthonából most egyszerű hadihajó lett. Hatalmas volt, melegágyakkal és iskolákkal, gyerekekkel és közterekkel, egyetemekkel és kutatólaboratóriumokkal. De az erőszakos összecsapás esélye azt jelentette, hogy ebből semmi sem számított. A Nép Otthona a sínágyúk, rakéták, PVÁ-k célpontba juttatásának eszköze volt. És le fogja vinni a Sol közelébe, hogy a Földet és a Marsot védelmezze, őt pedig ezeknek a hajói védjék. Utálni fogja az egészet, mégis megteszi.

És, az isten verje meg, még mosolyognia is kell hozzá.

A Nép Otthonának tolóerő melletti konfigurációja az Epstein-hajtóművek masszív sorának közelébe helyezte a tárgyalót. Az FMK-t

a marsi Hu admirális és Vanegas végrehajtási helyettes államtitkár képviselte. Chrisjen Avasarala egy kerekesszékben ült a terem végében, pisztáciát evett, és úgy tett, mintha eszelős lenne, hogy az emberek békén hagyják. A lámpákat a spektrum egy meleg fényű darabkájára állították be, amely elvileg egy földi nyári délutánénak felelt volna meg,

a levegőt felszelt uborka és termőföld illata töltötte meg. A megnyugtató környezet remélhetőleg hatással lesz az esemény hangulatára, még ha mesterségesen teremtették is meg. A hajlított bambuszpadokon helyet foglaló újságírók és méltóságok mindannyian az alkalomhoz illő öltönyt és ruhát viseltek, mintha a sajtótájékoztató egy szentmiséhez hasonlított volna.

Talán így is volt. Dobos olvasta valahol, hogy a hírcsatornák ugyanott jártak, ahová a világi társadalmak jutottak annak keresésében, miféle kulturális narratívák a fontosak, és melyeket lehet figyelmen kívül hagyni. E pillanatban rendszerszerte több ezer csatorna közvetített, és minden létező módszerrel igyekeztek értelmet keresni a történelmi eseményekben, amelyeket átéltek. A legtöbben megszálló erőként tüntették fel a Laconiát, akiknek ellen kell állni, ám akadtak olyanok is, akik

a Laconiában felszabadító hatalmat láttak, az FMK és a Szállítószövetség elnyomásának végét. Vagy úgy gondolták, hogy a Mars valódi szellemét képviselik, akiket elárult a régi elnöki köztársaság, és most dicsőségtől övezve visszatértek. Vagy úgy vélték, legyőzhetetlenek, és az egyedüli megoldás a kapituláció. Ha tucatnyi embert megkérdeznek a kamera előtt, tizenhárom eltérő véleményt lehetett volna hallani tőlük. Egyik sem számíthatott annyit, mint Dobosé, mert ő volt a Szállítószövetség elnöke, és ez szándékai és erőfeszítései ellenére annyit tett, hogy e pillanatban katonai vezető.

A zöld szobában Vanegas a sminkjét igazította meg, mielőtt a kamerák elé lépett volna. Hu lerakta a kávéját, és amint Dobos belépett

a szobába, komor arckifejezéssel odasietett hozzá.

– Dobos elnök! – üdvözölte Hu. – Azt reméltem, válthatunk pár szót a vezetősége stratégiai együttműködésről szóló dokumentumairól.

Az egyik rendező odakísérte Dobost egy székhez. Egy technikus penderedett mögé, kezében sminkespalettával. Dobosnak nem volt különösebb szüksége sminkre, de betegesnek sem akart látszani a hírműsorokban.

– Még nem láttam az új tervezetet – felelte Dobos, és igyekezett nem mozdítani az arcát.

– Santos-Baca ragaszkodik hozzá, hogy a parancsnoki hierarchiába beletartozzon egy közös bizottság is – közölte Hu. – Ez így nem koordináció. Hanem azt jelenti, hogy az FMK a Szállítószövetség egyik ága.

Ha mindannyiunkat elpusztítanak, gondolta Dobos, ez lesz az oka. Nem a technológiájuk, nem a stratégiájuk, nem a láthatatlan történelmi ciklus. Hanem mert képtelenek vagyunk bármit anélkül tenni, hogy előtte öt bizottság megvitassa.

– Nem olvastam a tervezetet, admirális. Amint itt végzünk, elküldetek magamnak egy példányt. Ugyanannyira nem szeretném összezagyválni ezt, ahogy maga sem.

Hu kurtán bólintott és elmosolyodott, mintha Dobos megadta volna magát. A technikus egy kevés pirosítót kent Dobos arcára, aztán szemügyre vette, mintha festmény lett volna. Dobosnak vissza kellett fognia magát, hogy ne öltse ki rá a nyelvét.

Aztán elérkezett az idő. Elsőként Vanegas vonult ki, majd Hu követte. A két oldalsó pódium mögé álltak be. Dobos középen helyezkedett el. A pulpitus képernyőjén egy csak a számára látható kép jelent meg,

a beszéd futott rajta. Dobos felszegte az állát.

Nem számított, hogyan érzi magát. Nem számított, hogy mit gondol. Pillanatnyilag egyedül az volt az érdekes, milyennek látták és hallották. Egyelőre elég, ha a külleme és a hangja magabiztosságot kölcsönöz neki, később majd rálel a valódi önbizalomra.

– Mindannyiuknak köszönöm, hogy eljöttek – kezdte Dobos. – Amint tudják, egy Laconia-rendszerből származó hajó engedély nélkül belépett a Sol-rendszerbe. A szövetség álláspontja egyértelmű a kérdést illetően. A laconiai behatolás jogellenes. Megsérti a szövetség fennhatóságát és a Föld–Mars Koalíció szuverenitását. Közösen kiállunk

a Sol-rendszer és annak minden polgára védelméért.

Lélegzetvételnyi szünetet tartott. A közönség leghátsó sorában Chrisjen Avasarala felegyenesedett kerekesszékéből, és lesöpörte a pisztáciadarabokat a szárijáról. A mosolya még innen is jól kivehető volt.

– És a szövetség minden erőforrását a védelemre fogja fordítani – folytatta Dobos.

Ahogy meghagytad nekünk, vén szipirtyó, gondolta. De nem mondta ki.

Álmában Saba halott volt.

Nem tudta, hogyan halt meg és hol, és az álmok logikamentességének betudhatóan nem kérdőjelezte meg ezt. Egyszerűen ez volt az igazság: Saba halott volt, ő nem. Többé sosem fogja látni a férfit. Nem fog mellette ébredni. Az élete hátralévő része üresebb, értelmetlenebb és szomorúbb lesz emiatt. Álmában pontosan tudta ezt. Ám érezni megkönnyebbülést érzett.

Saba meghalt, tehát már biztonságban van. Semmi rossz nem történhet már vele. Dobos nem hagyhatja cserben, és nem hagyhatja el, és nem érezheti a csalódottságát. Sötétben ébredt, egy pillanatig nem tudta, hová került, aztán letaglózó bűntudat kerítette a hatalmába. A sötétséget legalább szabályozni tudja. Negyed fokkal erősebbre vette a kabin világítását. Halvány aranybarnára, amely elég gyenge volt ahhoz, hogy minden egyszínű maradjon.

Érezte a tolóerő keltette nehézséget, amikor átfordult. A Coriolis-hatás teljes hiánya elárulta neki, amit már eleve tudott. Üzenetet szeretett volna küldeni. Elmondani Sabának, hogy rá gondolt, és nem titkon

a hibákra vágyni, amelyek miatt aztán majd végleg elveszíti őt. De ezt

a kommunikációs csatornát már elzárta, a tudat alatti furcsa sugallat pedig nem lehetett elégséges ok arra, hogy újra megnyissa.

Ehelyett nyújtózott egyet a szinte mélysötét homályban. Csupán az alvásciklusa felén jutott túl, de semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy a fejét visszahelyezze a párnára. Ehelyett lezuhanyozott, rendelt egy ivógumó teát, hozzá gyömölcsízes tortillát. Aztán ellenőrizte a rendszer térképét.

A Förgeteg még mindig az Uránusz és a Szaturnusz pályája közötti mérhetetlen térben járt. Egymilliárd kilométernyire a gyűrűkapu és az első valóban nagyobb emberi lakóhelyek között, még ha a Szaturnusz és annak holdjai estek is a legközelebb hozzá. Mivel ennyivel hamarabb átkelt a kapun, mint Dobos remélte, a Förgeteg nem égetett keményen a Naprendszer belseje felé. A jelenlegi gyorsulás mellett hetekbe fog telni, hogy odaérjen hozzá. Dobos felöltötte magára az egyenruháját, és kilépett a Nép Otthonába. A csővasútállomás nem messze helyezkedett el a lakásától. Az űrváros tudta, merre jár, és egy magánkocsit küldött érte anélkül, hogy kérnie kellett volna. A biztonsági egysége hosszú évek gyakorlatával követte őt. Még a műszakváltás nyüzsgésében is úgy tudott közlekedni a városban, mintha szellemutcákon járna. Egyedül a szemét, a testek és az állott curry szaga nyugtatta meg, hogy még sincs annyira egyedül, mint ahogy érzi magát.

Az arborétumba csak engedéllyel lehetett belépni. Némelyik fa kísérleti példány volt, és egy nagy forgalmú terület módosított volna az adatokon. Egyetlen vagy maroknyi személy viszont a tűréshatáron belül maradt. Meleg volt odabent, a levegőt pára telítette meg, és egy másik eleven lény által kilehelt oxigén újdonsága. Különös hely volt, egzotikus és szürreális. Mintha egy gyermek fantáziájának szüleménye lett volna.

Általában Dobos egyedül sétálgatott odabent.

Most Avasarala ült a szivarfa árnyékában. A kezét összefonta az ölében. A tekintete a semmibe meredt, amíg Dobos oda nem lépett elé a fekete gumiösvényen.

– Mi a búbánatot keresel itt? – kapta fel a fejét a vénasszony. – Nem bírsz aludni?

– Ezt én is kérdezhetném.

– Már sosem alszom. A korral többek között ezt veszítettem el. Viszont még nem pisilek be állandóan, szóval nem panaszkodhatom.

Dobos nekidőlt az egyik fának, karba fonta a kezét. Nem tudta eldönteni, örül-e, hogy itt találta a vénasszonyt, vagy bosszantja, esetleg mindkettő.

– Van valami oka annak, hogy még mindig a Nép Otthonán tartózkodik? – kérdezte, de cseppet sem élesen.

– Gondoltam, talán meg kell erősítenem az elszántságodat. De nem kellett. Most már csak azért vagyok itt, mert rohadtul utálom az űrutazást. Ugyanoda tartasz, ahova én. Majd kiszállok, amikor az út utolsó szakaszát már gyorsabban megtehetem.

– Vagyis nem egyszerűen az orrát akarja beleütni a dolgomba?

– Addig nem, amíg el nem cseszed – felelte Avasarala. – Ülj csak le, Camina! Kimerültnek tűnsz.

– Senki sem hív így, tudja – válaszolta Dobos, de leült a padra Avasarala mellé.

– Szinte senki.

Egy darabig szótlanul ültek, egyedül a lecsöppenő víz és a mesterséges fuvallatban összezördülő levelek neszeit lehetett hallani. Az álma foszlányai nem hagyták nyugodni Dobost, kísértették, akár egy stroboszkóp utóképe.

– Egy hajó – szólalt meg. – Egyetlen hajót küldtek. Nem ásták be magukat a Medinán. Nem erődítettek. Nem építettek ki ellátási útvonalakat, és nem készítettek elő egy hajórajt. Egyetlen kurva nagy hajót küldtek át önmagában. Mintha dicsekedni akarnának.

– Engem ugyanannyira meglep, mint téged – válaszolta Avasarala. – Habár úgy érzem, nem szabadna meglepődnöm. Ténylegesen olvastam történelmet. Olyan, mintha próféciákat olvasnál, tudod.

– Mindössze annyit kell tennünk, hogy elbánunk ezzel az egy hajóval, és mindenki látni fogja, hogy Duarte nem sebezhetetlen. Hogy nem tévedhetetlen.

– Ez igaz.

Dobos összefonta az ujjait, és a térdére könyökölve előredőlt.

– Mindössze mázli kell – folytatta. – Csak egyetlenegyszer kell hogy nekünk kedvezzen a szerencse, és a maga logisztikai zsenije, a férfi, aki sosem lő túl a célon, elveszíti a fő hajóját mindenki szeme láttára, aki figyel. És szerintem mindenki figyel.

– Így igaz – sóhajtott egyetértőn Avasarala. – Viszont…

– Viszont mi?

Avasarala halványan, keményen és keserűen mosolygott. Tekintetében megkeseredett intelligencia csillogott.

– Viszont addig nem hübrisz, amíg el nem bukik.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: SINGH

Singh monitorja leterítve hevert előtte az íróasztalon. Felette Nat és Elsa háromdimenziós képmása mosolygott vissza rá. Nem tartozott a legkiválóbb képek közé. Ő maga fotózta, és kissé életlenre sikeredett. De abban a parkban készült, ahol Szörnyecske második születésnapját ünnepelték, és a lánya vaníliás cukormázzal összekent arccal vigyorgott rá, Nat pedig határozottan ragyogott a boldogságtól. Az egyik kedvenc emléke volt.

Amint a Tájfun megérkezik, minden időmet a fontos munkának szentelhetem. Ez szinte biztosan azt jelenti, hogy hamarosan állandósítják

a medinai kinevezésemet. Jó lenne, ha elkezdenél gondolkodni az átköltözésen. A munkád mindig is arról szólt, hogy a gyarmatbolygóknak segíts megbízható élelemforrásokat találni, és ez itt mindennek a csomópontja. Tárt karokkal fogják várni a kutatási projektjeidet. És ígérem, a vízproblémákat megoldjuk, mire Szörnyecskével ideérkeztek. Ti csak tiszta vizet kaphattok, különben csavaronként szedem szét az állomást, hogy aztán újjáépítsem. Ezenkívül…

– Kormányzó – riasztotta meg egy hang a monitorból.

– Igen?

– Overstreet ezredes van itt, és azt mondja, vészhelyzet állt elő.

– Rendben – felelte Singh, aztán kikapcsolta a képet, a levelet pedig elmentette, hogy később befejezze. – Küldje be!

Overstreet a vonásait tekintve az elődje szinte tökéletes ellentéte volt. Míg Tanaka ezredest jóformán hórihorgasnak lehetett mondani, a férfi alacsony volt, vastag nyakú és széles, az ökle akkora, mint egy bokszkesztyű. Kopaszra borotvált fejénél fehérebbet Singh még sohasem látott, a szeme jégkéken világított. A marsiak körében meglehetősen ritkának számított ez a kombináció.

– Kormányzó! – tisztelgett kurtán Overstreet.

– Pihenj, őrnagy!

Overstreet kissé szétterpesztette a lábát, a kezét pedig összekulcsolta a háta mögött. Míg Tanakát a dölyfös nemtörődömség jellemezte, Overstreet maga volt a megtestesült fegyelmezett tengerészgyalogos. Singh szívesen dolgozott vele.

– Kormányzó, sajnálattal kell jelentenem egy újabb terroristatámadást. Ezúttal sajnos emberéletet is követelt.

Az emberéletet követelt ebben a kontextusban csupán egyvalamit jelenthetett: egy laconiai vesztette az életét.

– Köszönöm, hogy nem verte nagy dobra, ezredes – válaszolta Singh. A merényletkísérlet után parancsba adta, hogy bármilyen további terroristacselekményről a lehető legmélyebben hallgatni kell. Azt kellett éreztetniük a medinaiakkal, hogy biztonságban vannak a laconiai uralom alatt. – Ki és hol?

– Imari hadnagy, egy környezetellátási szakértő. Egy légszűrőhibát keresett, és egy kúszótérben kötött ki a dob legkülső szintjén. Egy házilag készített robbanószerkezetet aktiváltak távirányítással. Imari hadnagy azonnal meghalt. Az egyik technikusa kisebb sérüléseket szenvedett, és jelenleg a Viharon ápolják.

– Imari – ismételte el Singh, és addig összpontosított, amíg arcot nem tudott társítani a névhez. Csupán néhányszor találkozott a nővel. Szimpatikus, minden interakciójuk során abszolút professzionális. És a környezeti rendszerek terén szerzett szakértelme rettenetesen hiányozni fog a Medina helyreállításakor. – Tudjuk, ki tette?

– A bombaszakértők percekkel a robbanás után kiértek – felelte Overstreet. – Az ellőállításhoz használt vegyszerek a dob második szintjének egyik raktárából származtak. Utánanéztem a naplóbejegyzéseknek. Már azonosítottuk azok többségét, akik bejuthattak oda. A tengerészgyalogosok elindultak begyűjteni őket.

– Kiváló munka, ezredes – dicsérte meg Singh. Overstreet minden problémára, amelyről beszámolt, rögtön megoldással állt elő. Singh ettől úgy érezte, hogy a Tanakával elkövetett ballépése valójában kész szerencse volt.

– A bevetési irányelvek megengedik, hogy ellenséges harcosokként tekintsünk minden aktív terroristasejtre – folytatta Overstreet. – De hacsak valamelyik idióta nem rejteget fegyvert magánál, fogadok, hogy élve fogjuk behozni mind. Tehát önnek kell határoznia, uram.

Úgy tűnt, Overstreet nem tudta eldönteni, hogyan vélekedjen erről. Ha Singh arra utasítja, hogy menjen a gyűjtőcellákhoz, és minden egyes személyt lőjön fejbe, gondolkodás nélkül teljesítette volna a parancsot. Nem papolt volna arról, hogy annak idején hogyan harcolt az övbéli sejtek ellen, nem utalgatott volna a tapasztalatlanságára.

– Előbb-utóbb bíróság elé kell állítanunk embereket – jelentette ki Singh. – Ez alkalmas pillanatnak tűnik. Kell némi idő ahhoz, hogy civil jogrendszert állítsunk fel a Medina és a kolóniák számára. Valami olyasmit, ami az itt megszokottnál kevésbé terhelt.

– Igenis, uram – bólintott egyetértőn Overstreet. – Összerakatom az embereimmel a begyűjtött bizonyítékokat, és továbbítom az ügyvédi irodába. Nem rendőrségként működünk, de mindent meg fogunk tenni, hogy felgyorsítsuk a bírósági folyamatot, és örömmel segítünk.

Singh hátradőlt, és az egyik vendégszékre mutatott az íróasztala mellett.

– Kiváló munkát végez, ezredes. A legkisebb fennakadás nélkül átvette Tanaka ezredes szerepét. Ez igazán dicséretes.

Overstreet kinyújtózott, ellazult, de elődje agresszív fesztelensége nélkül.

– Tanaka nagyszerű tanár volt. Részletes eligazítást hagyott… a poszttal járó feladatokról. Inkább az ő érdeme a zökkenőmentes átmenet.

– Mmhmm – válaszolta Singh. – Mindenesetre alezredesi előléptetésre javasoltam, ahogy az a jelenleg betöltött pozíciójának megfelel. Már csak a Laconia hozzájárulását várjuk, hogy hivatalos legyen. Kétségtelenül megvan hozzá a szolgálati ideje, az előmenetele pedig példás. Nem látom akadályát, hogy kinevezzék.

– Hálásan köszönöm, uram – kezdte Overstreet, aztán lepillantott

a csuklóján lévő monitorra. – Gyors munka. A különítmény jelenti, hogy a gyanúsítottak közül hetet már behoztak, gyűjtőcellába zártak, és az ön további parancsait várják. Átvitessem őket a szabadtéri cellákba

a bírósági tárgyalásokig? Hogy az állomáson mindenki lássa, hogy bezárták őket? Ez egyértelmű üzenet lenne.

– Igen, azt… – kezdte Singh, aztán meggondolta magát. – Mégsem. Ha az a gyűjtőcella nem nyilvános, akkor tartsák őket ott! Szeretnék elbeszélgetni velük.

– Ahogy óhajtja – válaszolta Overstreet. A monitorjába azt mondta: – Cölöpverő uniformis viktor. Járműre lesz szükségünk és kíséretre

a négyes szintre, egy három egy egy ekhó brávó kamra. Öt perc múlva indulásra kész.

Singh alaposan áttanulmányozta a Medina történetét a földi vallási csoporthoz köthető nagyratörő kezdetektől a KBSZ egyértelmű lopásán át a világmindenség legrosszabb hadihajójává való átalakításig, mielőtt a hajó végül az emberiség terjeszkedésének csomópontjává nem vált

a kapuhálózatban.

Morbid módon lenyűgözőnek találta a csillagbárka ötletét. Megértette, ha valaki hatalmas kockázatot vállal a gyerekeiért. Ő is pontosan ezt tette most. Egy olyan jól szabályozott birodalom létrehozásában igyekezett segédkezni, ahol az ő szörnyecske Elsája és a kislánya jövendő gyerekei jólétben élhetnek majd. Romantikusnak találta az elképzelést, hogy olyan útra indulnak, amelynek nem fogja megérni a végét, csupán azért, hogy az unokák jobban élhessenek. De minden szám, amit azzal kapcsolatban talált, hogyan alakulhat egy százéves utazás, meglehetősen rémisztőnek tűnt. Enyhén szólva csillagászati költségekkel járt,

a siker valószínűsége pedig a nullához közelített. Singh feltételezte, hogy a hitnek is lehetett valamilyen szerepe a kockázatvállalásban, ami belőle egyszerűen hiányzott. Úgy vélte, hogy a hit azoknak való, akiknek nem megy a matematika.

Az 1311EB kamra korábban takarmányraktárként üzemelt. Egyike volt annak a számtalan szerkezetnek, amely a Nauvoo korából maradt meg a Medina Állomáson, amikor még a csillagközi kolonizációra készültek. A Medina tele volt az állomás eredeti célját tükröző relikviákkal, még ha idővel át is alakították őket. Hét övbéli kuporgott a földön,

a kezüket műanyag bilinccsel rögzítették a hátuk mögött. Négy férfi, két nő és még egy személy, aki akármilyen nemű lehetett, vagy egyik sem, és túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy terroristának álljon.

Singh két, motoros páncélt viselő tengerészgyalogostól közrevéve lépett be a helyiségbe, az ajtóhoz pedig Overstreet állt őrködni. A cellában tartózkodó négy tengerészgyalogos szalutált neki, aztán tovább figyelték a foglyokat. Most, hogy tizenöten voltak odabent, a helyiséget rendkívül szűkösnek lehetett érezni.

– Santiago Singh százados, az állomás kormányzója vagyok – közölte, és gondosan belenézett mindegyik fogoly szemébe, miközben beszélt. A legfiatalabb vad dühvel bámult vissza rá, ami teljesen oda nem illőnek hatott gyönyörű, meghatározhatatlan nemű arcán.

– Rohadtul nem érdekel senkit – köpte vissza neki az egyik férfi.

A hozzá legközelebb álló tengerészgyalogos közömbösen a bordái közé rúgott. Singh hátrébb intette.

– Szeretném, ha mindannyian jól figyelnének most rám – folytatta. – Bombát készítettek az abban a raktárban található anyagokból, ahol maguk dolgoznak. A bomba kioltotta egy laconiai haditengerésztiszt életét, és megsebesített egy másikat.

– Nagyszerű – szólalt meg az egyik nő.

– Egyáltalán nem az – válaszolta Singh anélkül, hogy változtatott volna a hangnemén. – Mert az ilyen bűncselekmény büntetése a golyó általi halál. E pillanatban semmi okunk azt hinni, hogy nincsenek benne mind a heten az összeesküvésben. Vagy terroristasejtekkel játszanak össze, vagy ténylegesen maguk az a sejt, amelyik a bombát elhelyezte.

– Inkább halunk meg szabad övbéliként, mint rabszolgaként – jelentette ki a legfiatalabb. Magas és tiszta hangja az énekesekére emlékeztetett.

Singh fejében megfordult, hogy talán mégis jobb lett volna külön-külön elbeszélgetnie a foglyokkal ahelyett, hogy egyszerre mind a hetet kérdezi. Most egymásnak játszottak. Az egymáshoz való hűségüket próbálták bizonyítani. Így sokkal nehezebb kideríteni, hogy melyikük ténylegesen mennyire lenne hajlítható.

– Később megvitathatjuk a központosított hatalom előnyeit – felelte Singh. – Egyelőre egy ajánlatom lenne, és csak egy. Amikor kilépek ebből a helyiségből, fel fogok kérni egy kijelölt bírót, hogy vizsgálja meg

a robbantásos merényletről összegyűjtött bizonyítékokat, és mind a hetüket találja bűnösnek terrorizmus vádjában. Aztán egy nyilvános helyre viszik magukat, ahol a kivégzőosztag elé állnak.

– Nem valami nagy ajánlat – szólalt meg a zúzott mellkasú férfi.

– Amíg a bíró megvizsgálja a bizonyítékokat, magánzárkákba vitetem át magukat. Az első, aki együttműködik az állomáson rejtőző terroristák kézre kerítésében, életben marad.

– Váljunk árulóvá, hogy mentsük az irhánkat – szólalt meg a legfiatalabb. – Egyáltalán nem ismeri az övbélieket.

– Ismerem az embereket. Tudom, hogy az életben maradás és a család biztonsága nem elhanyagolható jutalom azért, ha valaki értékes szolgálatot tesz a birodalomnak. Ez az egy választásuk maradt még az életükben. Döntsenek helyesen!

Mielőtt ordítozva ellenszegülhettek volna, Singh sarkon fordult, és kivonult a cellából. A folyosón Ovestreethez fordult.

– Helyeztesse át őket külön cellákba, kellő távolságban, hogy ne hallhassák egymást! Aztán gondoskodjon róla, hogy mindegyikük ajtaja előtt folyamatosan őr álljon! Hátha valamelyik mégis élne az ajánlatommal.

– Értettem – felelte Overstreet. A hangjából némi kétkedés csendült ki.

Singh megtorpant. Overstreet odafordult felé, széles arcára értetlenség ült ki.

– Valami zavarja, őrnagy?

– Nem akartam tiszteletlen lenni, uram.

– Duarte főkonzul azzal bízott meg minket, hogy nyerjük meg az ügyünknek az állomáson élőket, hogy később a kolóniákra települteket is magunk mellé állíthassuk. Ezt azzal érjük el, hogy egybefűzzük az érdekeinket. Azzal, hogy megtanítjuk nekik: amit ők „besúgásnak” tekintenek, az valójában polgári kötelesség. Ez csak az első lépés a velünk együttműködők remélhető hálózatának kiépítése felé, akik majd

a segítségünkre lesznek.

– Értettem – válaszolta Overstreet. – A tengerészgyalogosok borzalmas rendőrök, uram. Nem ilyen feladatokra képeztek ki minket. Ha sikerülne velünk együttműködő helybéliekből és néhány tengerészgyalogosból megfelelő rendfenntartó erőt létrehoznunk, az rengeteget segítene.

– Jól van. Mostantól ez is hozzátartozik a megbízatásához. Szabad kezet kap, hogy amnesztiát ajánljon bárkinek, akit hasznosnak ítél.

– Továbbítom a többi tisztnek – válaszolta Overstreet. Finoman terelni kezdte Singhet a folyosón, ahol a kocsik kis konvoja várta őket.

– Még valami – tette hozzá Singh. – Úgy vélem, ideje lenne átvizsgálni a biztonsági irányelveket. Nevezzük kiegészítő biztonsági revíziónak.

– Ha gondolja, megcsinálom – felelte Overstreet. – Megkérdezhetem, mi célt szolgálna a revízió?

Úgy értette: Most a szőnyeg szélére állít engem? Ez is Tanaka menesztésének következménye volt. Az emberei egy ideig még kevésbé fognak bízni benne. Attól tartanak, hogy őket hibáztatja majd a rendszer hiányosságaiért. Olyanokért bünteti őket, ami nem az ő hibájuk.

– Át kell néznünk… – kezdte, aztán kijavította magát. – Át kell néznem a teljes meglévő biztonsági rendszert. A dolgok egyszerűen azért fognak megváltozni, mert itt vagyunk ezekkel az emberekkel, és nem egy tanteremben az akadémián. Még nem tudom, hogyan, de úgy gondolom, hogy ez elkerülhetetlen. Bízom benne, hogy nemcsak azt mondja el nekem, mit csinálunk, hanem azt is, miért. És hogy ön szerint változtatni kellene-e bármin.

– Akkor tehát átfogó revízió lesz – állapította meg Overstreet, és úgy tűnt, jobban örül a belé vetett bizalomnak, mint amennyire a pluszmunka zavarja. – Intézkedem. Vissza az irodába, uram?

Singh kis híján rávágta, hogy igen, aztán hirtelen eszébe jutott valami.

– Nem – felelte. – Vigyenek Carrie Fisk irodájába! És értesítsék, hogy érkezünk!

Úton a Bolygótársulás központja felé Singh a családjának szóló levélen gondolkozott. Az elképzelés, hogy a gyűrűtér elfoglalásával máris megnyerték a háborút, túlzottan optimistának tűnt. Vagy legalábbis leegyszerűsítőnek. A Laconia teljes mértékben szabályozni tudja a bolygók megközelítését a kapukon át, de minden egyes világ úgy vélheti, ez még nem jelenti azt, hogy őket is meghódították. És még ha mindegyik élére laconiai kormányzót neveznének is ki, egy laconiai hadihajó keringene körülöttük, és tengerészgyalogosok járőröznének az utcákon, akár mindenki úgy gondolhatná, hogy személy szerint őt nem igázták le. Egy birodalom megalapítása egyre nagyobb felbontású mikroszkopikus nagyítások végtelen sora volt, és minden apró elem potenciális lázadónak számított. A Medina csupán ugyanannak a problémának a leszűkített metszetét jelentette, amellyel mindenütt szembesülni fognak. A politikai ellenállás mint fraktális geometria.

Kormányzóként küldték ide, és minél többet látott, annál inkább megértette, hogy valójában mit fed a megbízatása. Nem egyszerű bürokrata volt, aki az állomás zökkenőmentes működtetését és a zavartalan közlekedést felügyelte. Ő alkotta meg a sablont, amely alapján az emberiség minden bolygóját új Laconiává változtatják. Hét övbéli úgy döntött, hogy egy alacsony rangú tiszt megölése megéri, hogy kockára tegyék a saját életüket. Ezt nem lehetett észszerű álláspontnak nevezni. Egy olyan ellenség, aki ennyire nem ért a matematikához, bármire képes lehet. A gyarmatbolygók úgy vélhetik, hogy van értelme annak, ha pár száz felfegyverzett ember felszáll egy szállítóhajóra, és öngyilkos támadást intéz a Medina ellen. Singhnek csupán néhány hétig kellett tartania az állomást, amíg a Tájfun meg nem érkezik, és minden ilyen meggondolatlan támadást elhanyagolhatóvá nem tesz. Carrie Fisk segíthetne eljuttatni az üzenetet, és mindenkit lebeszélni egy ilyen hibáról, mielőtt az megtörténhetne.

A Bolygótársulás hivatali komplexuma a Medina dobjában helyezkedett el, megművelt földterületektől övezve. Előregyártott üvegszálas elemekből készült három zömök épületből állt, amelyeket piszkosfehérre festettek, és a szervezetük egymásba fonódó hatszögeit ábrázoló zászló lengett rajta. Singh úgy sejtette, hogy a kapuhálózat összekapcsolódó gyűrűit akarja ábrázolni. Ahhoz képest, hogy egy olyan szervezet központja volt, amely ezerháromszáz bolygó központi kormányzatává igyekezett válni, silánynak, elnyűttnek és hirtelenjében felhúzottnak tűnt. Nem is hasonlított azokhoz a hatalmas kőépületekhez, amelyeket a Laconia emelt, hogy azokban az emberiség jövőbeli kormányzata kapjon helyet.

Carrie Fisk irodáját a három épület legnagyobbikának harmadik szintjén találta. Rengeteg üres hely, egyetlen íróasztal négy székkel, az üvegszálas falakról málló halványzöld festék. Singh eltűnődött, vajon hogyan alakult volna az első megbeszélésük, ha a nő irodájába jön ahelyett, hogy az övébe hozatja el. Ezt látva talán lebeszélte volna magát arról, hogy a nővel dolgozzon.

– Elnök asszony! – köszönt Singh, amikor belépett, és megfogta a nő kezét. – Örülök, hogy időt tudott szakítani, és ilyen hamar fogadott. Bemutatom Overstreet őrnagyot, a Medina tengerészgyalogos-parancsnokát.

Carrie megrázta a kezét, és zavartan odabiccentett Overstreetnek.

– Önre bármikor van időm, kormányzó – felelte, és a székekre mutatott. Singh leült, Overstreet azonban állva maradt. – Teát?

Singh intett, hogy nem kér.

– Sajnos nincs sok időm a baráti társalgásra. Arra szeretném megkérni, hogy egy fontos üzenetet juttasson el a társulásba tartozó bolygóknak és a hivatalosan még nem csatlakozott világokon működő helyi kormányzatoknak.

– Rendben – felelte Carrie. Valójában csak egy ijedt kisegér, állapította meg magában Singh. Akaratlanul is eltűnődött rajta, vajon hogyan válhatott egy efféle személyből bárminek a vezetője, nemhogy egy születőben lévő, egész galaxist átfogó kormányzaté. De már azelőtt rengeteg híve volt, hogy Singh ideérkezett, vagyis nem kizárt, hogy több rejlett benne, mint amit a felszín mutatott. Ha mégsem ez a helyzet, Singh olyanná formálhatja, amilyen személyre szüksége lesz.

– Eszembe jutott, hogy amíg a Förgeteg Mélye összecsap a Sol-rendszer flottáival, a kisegítő laconiai haderők pedig még nem értek ide, hogy biztosítsák a Medina Állomást, a társulásuk némely eltévelyedett tagja vagy valamelyik jelölt, aki még nem csatlakozott hivatalosan, pillanatnyi gyengeséget láthat a megszállás végrehajtásában.

– Nem hiszem… – kezdte Carrie.

– Viszont mindenkinek fontos megértenie, hogy az ilyen vélekedés nemcsak téves, de veszélyes is – folytatta Singh a nő szavába vágva. – Az új Laconiai Bolygószövetség elnökeként üzenetet fog küldeni a hálózat minden bolygójának.

– Tessék?

– A névváltozás még inkább a birodalomhoz köti majd. Fontos, hogy a Laconia törvényes és megbízható képviselőjének tekintsék önt. Közölni fogja velük, hogy bármilyen ellenséges akció, legyen szó a gyűrűkapukon átküldött, katonákkal teli hajóról vagy dühösen ledobott szikláról, a gyűrű másik oldalán lévő gyarmatosított bolygó teljes sterilizálását vonja maga után.

Carrie egy pillanatra megdermedt.

– Jesszusom! Most komolyan beszél?

– Felfigyeltem rá, hogy a régi hatalmi berendezkedések keretei közt működő társadalmi szervezetek döbbenetes mértékben képtelenek a kockázatok helyes felmérésére. Elképzelhető, hogy ostoba módon eleve kudarcra ítélt támadást indítanak abban a hitben, hogy csak a saját életüket teszik vele kockára. Észérvekkel nem lehet hatni az efféle személyekre. Azt szeretném, ha megértetné velük, méghozzá érzelmi szinten, mivel kell fizetniük egy ilyen támadásért. Minden egyes személyt elpusztítok a bolygójukon. Feltételezem, még a KBSZ korábbi radikális tagjainak is élnek rokonai, akiket fontosnak tartanak, és akiknek az életét kevésbé hajlandók feláldozni olyan romantikus elképzelésekért, mint a hősi halál.

Overstreet feléje fordította ragyogó kék szemét. Singh érezte, hogy

a férfi kiértékeli őt.

– Nem vállalhatok részt ilyesmiben – válaszolta Carrie.

– Dehogynem – erősködött Singh. – Mivel beveszem ezt az itteni megszállásunk bevetési szabályzatába, akár figyelmezteti az embereit, akár nem. Úgy vélem, úgy járunk a legjobban, ha mindenki megérti ezt, mielőtt ennyire rettenetes árat kellene fizetniük. Ön nem így gondolja?

Singh felállt, Overstreet kinyitotta neki az ajtót. Carrie Fisk az íróasztala mögül bámult rá. Singh nem látta a nő arcán a félelmet, amelyre számított. Inkább együgyű zavart fedezett fel rajta.

– Kérem, hogy még ma hirdesse ki ezt! – utasította. – Önre bízom

a megfogalmazást, feltéve, hogy a szöveg tartalmaz minden felvázolt részletet. És ha most megbocsát, elnök asszony…

Amikor kilépett az irodából, Fisk még mindig nem tért magához a döbbenettől. Overstreet könnyedén besorolt mögé.

– Megengedi, uram? – szólalt meg a hivatalos alkalmakra tartogatott hangnemben. Szinte szenvtelennek hatott.

Singh pillanatnyi bosszúságot érzett. A keresztnevén kellett volna hívnia Overstreetet. Elfeledkezett erről, és most úgy érezte, elkésett azzal, hogy változtasson a szokáson. A jövőben jobban kell ügyelnie erre.

– Mondja csak, őrnagy!

– El fogjuk rendelni ezeket a támadásokat?

– Csak ha szükséges – felelte Singh.

Overstreet nem válaszolt azonnal, majd amikor megtette, színtelen hangon csak annyit mondott:

– Értettem.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: HOLDEN

Holden odébb csusszant a priccsén. Ha az oldalára fordult, és felhúzta az egyik karját, hogy párnaként a feje alá csúsztassa, be tudta fogni azt a fülét, aztán a másikra, amelyik a fölötte lévő priccs felé állt, rátapaszthatta a kezét. Ezzel már csaknem ki tudta szűrni Alex horkolását. Viszont egy idő után megfájdult a válla, a keze pedig nála jóval előbb elszenderült. Kereshetne valahol pár füldugót, ehhez azonban ki kellene kelnie az ágyból. De így félálomban ezt túl nagy nyűgnek érezte. Ráadásul úgy tűnt, hogy rajta kívül senkit sem zavar a dolog. Azt is tudta – félig-meddig tudta –, hogy ha most teljesen felébredne, hogy megoldja a problémát, nem tudna újra elaludni. Azt beismerni pedig, hogy a kor és a szorongás miatt igencsak könnyen felriadt, kissé szégyenletesnek érezte volna, és teljesen éber elmével valószínűleg nem szívesen gondolt volna bele ebbe. A legénységével együtt töltött évek olyan szokásokat és normákat alakítottak ki, amelyeket sorra megszegtek a megváltozott körülmények között, és ezt rendkívül furcsának érezte.

Clarissa kellemetlen hangot adott ki valahol a nyöszörgés és a mordulás között. A szemben lévő priccsen Naomi mocorgott. A biztonsági világítás tompa narancssárga fényében Holden épp csak ki tudta venni

a nő vállának ívét, a párnára omló hajának alakját.

Ami azt jelentette, hogy Holden szeme nyitva van.

Ami azt jelentette, hogy ébren van.

Megpróbálta megint lecsukni a szemét, próbált valahogy újra elaludni, de Alex elköhögte magát felette, és Holden odébb húzta a karját. Az apró tűszúrásokat előbb az ujjaiban érezte. Az álom és a feledés utolsó foszlányai elvékonyodtak és szertefoszlottak az agyában. Amilyen csendesen csak tudott, a priccs szélére hemperedett, aztán letette a lábát a fedélzetre, és kiosont az ajtón; hagyta, hogy a többiek pihenjenek, ha már ő nem tud.

Az ellenőrizetlen terek hálózata, amit Saba és az emberei kivájtak az állomás testéből, szűkösebbnek bizonyult, mint bármely hajó, amelyiken Holden valaha szolgált. Mivel a lehető legkevesebb energiát kellett használniuk, nehogy felfedezhessék őket, állott levegővel és kiadagolt vízzel kellett beérniük. A dallamos övbéli kreol nyelven beszélő hangok halk moraját éppúgy szakadatlanul hallani lehetett, ahogy a légvisszaforgatók duruzsolását. Holden kikászálódott a fejbe – a feldolgozórendszerbe ömlő szükségmegoldáshoz, aminek az ülése legfeljebb egy ötéves alá passzolt volna. Ki kellett várnia, amíg a már odabent ücsörgő nő elvégzi a dolgát. Mire visszaért a szervizfolyosóra, teljesen éber, éhes és kissé morcos volt.

Naomi jött felé a folyosón behúzott nyakkal. A pólóját alvás közbeni izzadság foltozta, és kissé el is nyűtte már. Félig kigombolt kezeslábasának felső részét sietve-hanyagul a csípőjére kötötte. A haján és az arcán még mindig a párna lenyomatát lehetett látni.

Gyönyörű volt. Mindent jobbá tett, mint amilyen nélküle lett volna.

– Szóval fent vagy – mondta.

– Igen.

– Én is.

– Szívás, igaz?

– Az bizony – felelte Naomi, aztán a fej felé intett. Holden félrehúzódott, hogy elengedje.

– Van kedved megkockáztatni egy reggelit odakint, a világban? – kérdezte, ahogy elment mellette.

Holden hagyta érlelődni magában a választ, amíg egyedül maradt

a folyosón. A föld alatti titkos járatokban biztonságban tudhatták magukat abban az értelemben, hogy senki sem figyelte őket. A laconiaiak igazgatta állomás veszélyes volt, ugyanakkor nyitott. Friss levegő, jobb étel, és Holden legjobb tudomása szerint még nem kerültek fel a biztonságiak feketelistájára.

És olyan dolgokról szerezhettek tudomást odakint, amelyek sosem jutottak volna a fülükbe, ha kizárólag olyan helyeken maradnak, ahol biztonságos.

Amikor Naomi kijött, Holden belekarolt, mintha hivatalos fogadásra indulnának, aztán együtt elballagtak az egyik biztonsági zsilipajtóhoz, onnan pedig ki a Medina Állomásra. Az átkelési pontok számítottak

a legveszélyesebbnek. Ahhoz, hogy a bekamerázatlan terekből ne úgy lépjenek ki a nyilvános területekre, mint aki a semmiből bukkan elő, megfelelően kellett időzíteniük az átkelést a csupán szakaszosan megfigyelt helyeken, vagy zuhanyzókba, öltözőkbe és vécékbe kellett behúzódniuk, ahol a nyilvánosság kizárása fedezéket biztosított nekik.

Amikor az állomás nyitott szakaszaiba értek, az egyik fajta nyomasztó környezetből egy másikba léptek át. A folyosók világosak és nyitottak voltak, a levegő talán mintha kissé hűvösebb lett volna a megszokottnál. A képernyők és monitorok a Laconia által jóváhagyott helyi híreket mutatták: az állomás stabilitását és biztonságát hirdető propaganda keveredett a lassú zónán kívüli popkulturális csatornák válogatott műsoraival, amelyeket elfogadhatónak ítéltek a cenzoraik. Holden és Naomi úgy kószált közöttük, akár a menekültek egy bevásárlóközpontban, pislogva a túl erős fénytől.

Nem voltak egyedül ezzel. A többi hajó legénységén és az állomás polgárain ugyanezt a kábultságot lehetett felfedezni, habár különféle mértékben. Még mindig akadtak, akik szállás után kutattak, mások

a kupola belső felszínén táboroztak. A kikötő továbbra is le volt zárva, és úgy tűnt, ez egyhamar nem fog változni. Még mindig egyetlen hagyományos kézi terminálról sem lehetett üzeneteket küldeni a Medinán kívülre, és olyan adatokat sem tölthettek le, amelyeket nem helyben tároltak és ellenőriztek. Saba föld alatti folyosóiban valamiért úgy érezték magukat, mint akit élve eltemettek. Idekint pedig valamiért úgy tűnt, hogy elevenen eltemettetni nem is annyira borzalmas dolog. Mindenesetre kényelmes.

Beültek egy kávézóba két szinttel a dob nyitott felszíne alatt. Holden egy ivógumó valóban harmadosztályú kávét rendelt – túlpörkölték, hogy az elszenesedett részekkel leplezzék a pocsék kávébab ízét, és krétaszerű póttejszínt tettek hozzá –, Naomi egy teát és egy kukoricás muffint kért, amit megfelezhettek. Az egyik kisebb asztalnál telepedtek le, a lehető legmesszebb a nyilvános folyosótól, ahonnan azonban még jól ráláttak az arra járókra. Két pipázó férfira, akiket mintha burkolatkerámiából vágtak volna ki. Egy csapat egyforma szürke-zöld egyenruhát viselő iskolásra. Egy utcai előadóra, aki marionettbábokkal próbálta szórakoztatni a járókelőket. Az emberiség uralta űr bármelyik állomása lehetett volna. És miközben nézegettek, olyan témákról beszéltek, amelyek nem jelenthettek veszélyt, ha véletlenül valaki meghallaná őket.

A nyilvános folyosón egy biztonsági egység sétált el a kávézó előtt. Két alak, fegyverekkel teletűzdelt, kék motoros páncélban. A kocsik és a gyalogosok úgy nyíltak szét előttük, mint egy követ körbefolyó patak. A jelenlétük már nem félemlítette meg annyira az embereket, vagy legalábbis nem ugyanolyan módokon. A folyosó túloldalán egy képernyőn Carrie Fisket, az újonnan átnevezett Laconiai Bolygószövetség elnökét faggatta egy katonás frizurájú, csinos fiatal nő. Holden kíváncsi lett volna, vajon miket mondhat, de a kávézó egy könnyed, barátságos saidi listát állított be a rendszerén, ahol a melódiák szünet nélkül úsztak át egymásba. Ugyanaz a zene, amit azelőtt is játszottak, hogy a Laconia bekopogott hozzájuk.

Lassanként minden megszokottá vált. Holden abból állapította meg ezt, ahogyan a felszolgáló eléje rakta a borzalmas, borzalmas kávét.

A szomszédos asztaloknál folyó beszélgetésekből hallotta ki. Megmutatkozott a képernyőkön és az elhaladók járásán. A pánik és a riadalom kimerítő. Holdent kimerítették, ahogy a Medinát is. Az állomás lassanként belezökkent az új kerékvágásba. Ellenőrző pontok, igen. Fegyveres biztonságiak, igen. Az uralom és hatalom fitogtatása, és semmi sem hiteltelenítette a narratívát.

Pusztán a külső jelekből ítélve ki nem lehetett volna találni, hogy robbantásos merényletet hajtottak végre.

Saba sem tudta, hogy ilyesmit terveznek, ők pedig a férfitól hallották. Csupán egy kisebb robbantás, de a nem hivatalos beszámolók szerint legalább egy laconiai életét vesztette. A hivatalos beszámolók minden jel szerint azt sugallták, hogy egyáltalán semmi sem történt. Ez újdonságként hatott. Korábban a merényletkísérlettel igazolták a megtorlás jogosságát. A szigorított intézkedések mára mindennapossá váltak, így semmi haszna nem lett volna, ha hangsúlyozzák a hatalmi struktúra elleni támadásokat. Már semmit sem kellett igazolni. Singh kormányzó

a normalitás és elkerülhetetlenség érzetét igyekezett kelteni a hivatalából. És amennyire Holden meg tudta állapítani, sikeresen.

– Elég nyugodt minden – szólalt meg, ami alatt azt értette: Azt hiszik, győznek.

Naomi a szemére húzogatta a haját.

– Ugye? – kérdezte. Vagyis: Én is azt hiszem, hogy győznek.

A föld alatti folyosókba visszaérve Holden egy videoterminál előtt talált rá Sabára. Saba haja és bőre még teljes megvilágítás mellett is szinte egyforma színűnek látszott. A képernyő tükröződő fényénél majdhogynem önmaga karikatúrájának hatott. Odabiccentett Holdennek, aztán pár centit arrébb csusszant, hogy helyet csináljon neki. Holden leült mellé.

– A Vihar adatcsomagjait nézed át? – kérdezte Holden, és a képernyő felé bökött a fejével. A naplóbejegyzések ellepték az egész kijelzőt. A laconiaiak elfogott információját különféle szinteken titkosították, ráadásul nem egyetlen sémával.

– Dui – felelte Saba. – Az állomás és a Vihar közötti minden információcsere bejön, de amíg nem tudunk hozzáférni a dekódoló szerverhez, csak zajt látunk. Épp elég vasat tartunk persze még ebben a tűzben. Úgy tűnik, az Aranyág tizennyolc hónapja lefizetett egy technikust, hogy hátsó ajtót nyisson a rendszerünkre, és eddig észre sem vettük.

– Komolyan? – hüledezett Holden. – És most hogy jöttetek rá?

– A coyo árulta el nekünk – villantott egy mosolyt Saba. – A patriotizmus fura egy dolog.

Holden halkan felnevetett.

– A lényeg, hogy működjön, azt hiszem.

Egy percig szinte teljes csendben ültek. Saba megvakarta a karját, és szándékosan nem nézett Holdenre, amikor újra megszólalt.

– A nagydarab coya torkában mintha egy kavics akadt volna meg. Valami gond van a legénységeddel?

– Semmi – felelte Holden. Aztán kijavította magát: – Mármint van, de semmi olyan, ami problémát okozhatna.

– Na és nem lenne kedved elmesélni? Jobban örülnék, ha tudnék róla.

Holden előredőlt. A naplóbejegyzések sebesen pörögtek, a tár megtelt a forgalommal, ami felbecsülhetetlen értékű lehet még számukra. Vagy semmit sem ér majd. Bobbie-ról korábban még sosem beszélt. Nem volt egészen biztos benne, hogy most kellene változtatnia a szokásán, de Saba adott neki szállást, etette őt, koordinálta a műveleteit.

– Nem igazán az én legénységem – vágott bele Holden. – Egy kis összetűzésem akadt a szövetséggel, mielőtt ez történt.

Saba megint szélesen elmosolyodott.

– Elfeledkezel róla, kinek a pasija vagyok, que no? Dobos beszélt egy kicsit rólad nekem a hátad mögött, és ezzel sokat elárult.

– Rendben, na szóval… Éppen visszavonulni készültem, amikor a nyakunkba zúdult ez az egész. A szabadbirtoki ürge leszállítása volt az utolsó küldetésem. Lett volna. A legénység valójában Bobbie-é, épp csak a történelem közbeszólt, és most többé-kevésbe megint én vagyok a parancsnok, de közben nem igazán. Elég faramuci helyzet.

– Savvy – válaszolta Saba. – Én is ugyanebben a cipőben járok.

– Valami nem stimmel közted és Bobbie között?

– Ó, nem, dehogy. Csak annyi, hogy a Medina az anyakikötőm, de

a Malaclypse az otthonom. Jött ez, és az asszony, a munkája meg a szövetség miatt főnök lettem. Errefelé ez sokaknak nem tetszik. A maguk feje után mennek, mert az a maguké.

– Mint az a robbantásos merénylet – állapította meg Holden.

– Mint az a csapda, igen. Mint amikor megpróbálták kinyírni a kormányzót. Mint az a halom seggfej, akiket nekem kellett megállítanom, nehogy laconiai egyenruhákat csórjanak el, amiben megverték volna

a sajátjainkat, hogy összeugrasszák az embereket, igen?

– Ennek nem lehet túl sok haszna – állapította meg Holden.

– Nem arról van szó, mi hasznos – válaszolta Saba. – Arról, hogy olyannal próbálkozzunk, amit meg lehet tenni. Rengeteg a KBSZ-es

a Medinán. Attól, hogy a Külső Bolygókból egyszerre Szállítószövetség lett, még nem tűntek el a régi frakciók. Van Ochoa-KBSZ és van Johnson-KBSZ, habár sem Ochoa, sem Johnson nem él már. A Voltaire Kollektíva robbantotta azt a bombát, mintha csak az alkalmat várták volna, vagy lehet, hogy tényleg az alkalmat várták. Az öregek úgy vetik bele magukat, mintha megint fiatalok lennének. A fiatalok megpróbálnak megfelelni a régi ronda napok történeteinek. Mintha oxigént pumpálnának a tűzbe.

Holden a fejét rázta.

– Ha bármit el akarunk érni, össze kell…

A videoterminál csipogott, és az egyik bejegyzés kiemelést kapott. Saba közelebb húzta az interfészlapot, és legörgetett a megjelölt bejegyzésre. Egyeztetett, és megnyitotta a fájlt. Azt tette, amit egy valódi rendszer automatikusan elvégzett volna helyette, ha megkockáztathatják, hogy ilyet használnak.

Saba a fogához érintette a nyelvét, és csettintett.

– Mi az? – kérdezte Holden.

– Frissítették a forgalomirányítási tervet – felelte Saba. – Bejegyeztek valamit, ami a Laconia-kapun fog átkelni, de nem most rögtön.

– Mennyi idő múlva?

– Negyvenkét nap? – válaszolta Saba. Amennyire lehetett, alaposan átnézte az adatokat, ellenőrizte a kiosztási bélyegeket és az időkódokat. Nem kellett sok idő hozzá, hogy megtalálja a hajó nevét és az átkelési specifikációkat. A Tájfun. És a tömegés energiaadatok alapján hatalmas lehetett. Holden hirtelen sugallatra megkérte Sabát, hogy vesse össze az adatokat az első laconiai átkelés adataival. Megegyeztek. A Tájfun egy újabb Förgeteg. Holden mellkasa elszorult, ahogy belegondolt, vajon hány ilyen lehet még.

Saba magában átkozódott. Egy férfihang szólalt meg a hátuk mögül, valahonnan a rejtett folyosók kaszárnyájából. Egy nő válaszolt. A válaszfalak, a szabadon futó vezetékek és az ipari burkolat, az állott levegő és a sötétség. Minden ugyanolyan volt, mint amikor Holden leült, de most sokkal törékenyebbnek tűnt.

Újabb hadihajó érkezik a Laconiáról még több katonával. A végleges megszállás kezdete. Nem csak a vég kezdete. Maga a vég.

Saba megropogtatta az ujjait, és bánatosan Holdenre mosolygott.

– Hát – szólalt meg. – Bárcsak elmondhatnám Dobosnak és a szövetségnek. Olyasmi, amiről szívesen értesülne.

– Igen – értett egyet Holden, és próbált magához térni a döbbenettől. Lénye egy jókora része eszét vesztve ugrándozott a képzeletében, mint egy rémült kismajom, de most nem volt idő ilyesmire. – Rendben. Még van időnk. Bármi mellett döntünk is, az akadályt a Közelgő Vihar jelenti az állomás mellett, meg az a kétszáz, talán kétszázötven motoros páncélos tengerészgyalogos a fedélzetén.

– Plusz azok a közveszélyes KBSZ-frakciók, amelyek figyelmeztetés nélkül lövöldöznek – tette hozzá Saba. – Ha ezt meghallják, még nagyobb baromságokat csinálnak majd. Mindent megbonyolítanak, ha nem hajlandók egyeztetni.

– Tehát még ez is – értett egyet Holden. Úgy érezte, mintha vattával tömték volna ki a fejét. Legszívesebben minden emberét felterelte volna a Rocinantéra, és elhúz innen. Ha létezett volna olyan hely, ahová a laconiaiak nem követhetik őket, hogy végezzenek velük. Ha létezett volna egyetlen hely az ezerháromszáz rendszer között, amely még mindig biztonságos. Számukra legalábbis.

– Oké – mondta. – Jól van. Bármilyen célt tűzünk ki most magunk elé, ezt a három tényezőt számításba kell vennünk. Méghozzá a következő negyvenkét napban.

– Mert utána már nem leszünk, igen? – válaszolta Saba.

HUSZONHATODIK FEJEZET: BOBBIE

Bobbie, Alex és Clarissa együtt ebédeltek egy parányi fülkében, amelynek ajtajára a VILLAMOS BERENDEZÉSEK feliratot fújták fel négy nyelven. Volt benne néhány felcímkézetlen láda, amiket asztalnak és padnak használhattak, ezért ebédlőként kezdték emlegetni. Erős fűszerezésű, olajban sütött babtésztagolyókat ettek, amit az övbéliek vörös darának hívtak. Köretnek pár darab szárított gyümölcsöt tettek hozzá, az áttetsző halászlé íze pedig ahhoz hasonlított, mintha egy halat úsztattak volna meg a húslevesalapban.

– Tudjátok, mi hiányzik mostanában nagyon a Rociból? – kérdezte Alex, a daráját bökdösve körbe-körbe a tányérjában. – A hajóm tudja, hogyan kell marsi ételt készíteni. Annyira unom már ezt az övbéli

vackot.

Eltúlzott Mariner-völgyi kiejtéssel beszélt, ahogy mindig, amikor a hajót hozta szóba. Bobbie csak nevetett rajta, aztán szürcsölve megitta a maradék levesét.

– Jó neked, fiú – felelte, gúnyosan elnyújtva a szótagokat.

– Összetartja a testet és a lelket, és ennél több jót nem tudok elmondani róla.

Clarissa mosolyogva hallgatta a civakodásukat, de nem szólt közbe. Egyszerre egy daragolyócskát emelt ki a villájával, aztán alaposan megrágta. Mintha egy csipegető madarat figyeltek volna lassított felvételen.

– Kíváncsi lennék, a laconiaiak még marsi ételt esznek-e – merengett el Bobbie. – Megérdeklődhetnénk.

Alex fintorogva ledobta a tányérját a láda-asztalra.

– Tudjátok, mi böki még nagyon a csőrömet ebben az egész vacakban? A fickók, akik kiléptek a kapun, szétcsesztek mindent, és átvették a hatalmat, nem valami átkozott földönkívüliek. Retkes marsiak. Fogadni mernék, hogy akadnak olyanok azon a laconiai hajón, akikkel annak idején együtt szolgáltam. A nyakamat rá, hogy a tengerészgyalogos-különítmény nagyfőnökei olyanok, akiket ismerünk, ha másképp nem, névről.

Bobbie bólintott, az utolsó falat daráját rágta.

– Ha jól belegondolunk, ez érdekes elképzelés. Mármint hasznát vehetnénk valahogy? Esetleg kereshetnénk pár embert a parancsnokaik között, akik ismernek minket? Benne vagy?

– Nem arról beszélek, hogy ez hasznos lehet-e, Bob – fortyant fel Alex, és dühös kézmozdulatával csaknem feldöntötte Clarissa vizespoharát. – Hanem arról, hogy ugyanolyan emberek, mint mi, marsi hazafiak, akik fogták magukat, és elszöktek ezzel a Duarte nevű fickóval, és magukkal vitték a flotta egyharmadát.

– Elgondolkoztál már azon, hogy akár mi is köztük lehettünk volna? – kérdezte Bobbie.

Alex összevont szemöldökkel meredt rá.

– Elment az eszed?

– Nem, tényleg, gondolj csak bele! – válaszolta Bobbie. – Már mindketten leszereltünk, amikor Duarte készülődni kezdett erre a lépésére. Akkorra te már tíz éve nem szolgáltál. Én pár éve léptem ki a tengerészgyalogságtól. De ha még aktívan szolgáltunk volna a seregben, esetleg nem eshettünk volna bele a csapdájába? Úgy értem, rengeteg jóravaló emberrel ez történt.

– Magával sodorta az ég csillagainak egyharmadát – szólalt meg Clarissa, mintha egyetértett volna.

– Hm? – billentette félre értetlenkedve a fejét Alex.

– Minek az egyharmadát, szívem? – kérdezte Bobbie.

– A Bibliából van. Jelenések könyve. Amikor az ördög kegyvesztetté vált, az angyalok egyharmadát magával vitte. Úgy írják le, mint egy hatalmas sárkányt, aki a farkával elsodorta az ég csillagainak egyharmadát.

– Hmh – fújt egyet Alex, mintha fogalma sem lett volna, miről beszél Clarissa.

– Ez miről jutott eszedbe? – kérdezte Bobbie.

– Bármilyen sztorit próbált is bevetetni velük Duarte, elég meggyőzőnek kellett lennie ahhoz, hogy a marsi hadsereg ilyen jókora darabja bedőljön neki. Az ördög szabadságot ígért Isten elnyomó szabályai alól, és ez elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy rengeteg angyal csatlakozzon hozzá. Bármivel kecsegtetett is Duarte, meg kellett hogy érje. Ne légy annyira biztos benne, hogy nem hittél volna neki.

– Ó, én rohadtul biztos vagyok benne – felelte Alex, és megint fújt egyet.

Bobbie kénytelen volt bevallani magának, hogy ő már nem ennyire biztos ebben. Egy egész galaxist magában foglaló birodalom, amit úgy igazgatnak, ahogy a marsiak a tudásuk legjavát nyújtva igazgatni szoktak. Szervezetten, és egyetlen határozott célt tartva szem előtt. Hatékonyan, jól eltervezetten, pazarlás nélkül. Értette, hogyan történhetett meg ez olyan sokakkal, amikor a Mars szertefoszlani látta a földiesítés álmát. Duarte kihasználta a kínálkozó alkalmat, és egy új álmot kínált nekik, amely ugyanazokat a készségeket és ugyanazt a felfogást követelte meg, mint a régi, de arányaiban még nagyobb szabásúnak ígérkezett. Bobbie rájött, valóban könnyen előfordulhatott volna, hogy most a laconiaiak oldalán harcol, és nyugtalanította a dolog.

Alex nekiállt összegyűjteni a koszos tányérokat és poharakat, amikor Amos lépett be a fülkébe.

– Szia, Babika! A kapitány beszélni szeretne velünk arról a dologról.

– Melyik dologról?

– A „többé egyetlen bomba se robbanjon fel a tudtunk nélkül” dologról.

– Ja, arról. Öt perc, és ott vagyok – felelte Bobbie, aztán vállat vont, és szó nélkül kivonult a fülkéből.

– Még mindig böki a csőrödet, igaz? – kérdezte finoman Alex.

– Micsoda? Hogy Amos megint kapitánynak hívja Holdent? – kérdezte Bobbie, és rá is legyintett volna. De valamiért elszorult a torka. – Igen. Be kell vallanom, hogy zavar. Lehet, hogy el kellene beszélgetnem erről vele.

– Csak finoman – kérte Clarissa. – Mostanában elég törékeny.

Bobbie elképzelni sem tudta, mit jelenthet a „törékeny” szó, ha Amosra mondják. Abban sem volt biztos, hogy szeretné-e megtudni.

Saba a falnak támaszkodott a nagyobb raktárhelyiségben, amelyiket a lázadó sejt tárgyalójaként használtak. Valaki végre a falhoz tolta az összes ládát, hogy ülésként szolgáljanak, a csapat egyik merész tolvajának pedig ténylegesen sikerült elhoznia néhány padot az egyik parkból. A csoport nagyjából húsz tagja ült szétszórva a teremben, köztük Holden, Naomi és Amos.

A Saba mögötti fali képernyő a Medina ábráját mutatta, és egy fekete hajú, arcpiercinggel teletűzdelt, szigorú ábrázatú nő képét. A nő haragos tekintettel bámult a kamerába, ami letartóztatási fotó-jelleget kölcsönzött a képnek. A fotó alatt a Katria Mendez név lebegett.

– A Voltaire Kollektíva – mutatott a nőre Saba. – Bombahajigálók a régi időkből.

– Harcosok – szólalt meg valaki a teremben, és a szó nála tiszteletet tükrözött.

– Sa bien – felelte Saba. – Ami a Laconiát illeti. Ők régi vágásúak.

– Eltekintve attól a ténytől, hogy a stratégiájuk már nem működik, és szétcseszik mindenünket, pontosan úgy néznek ki, mint akiket a saját csapatunkba választanánk be – tette hozzá Holden. – Magunk mellé kellene állítanunk őket. Egyeztetni velük. Az, hogy megöljük, vagy a többi laconiai elé vessük őket, csak a legvégső esetben merülhet fel.

Egy kicsit szétszórtnak tűnt. Zavartnak. Bobbie eltűnődött, vajon mi lelhette. Tudott vagy sejtett valamit, ami rövidre zárta a pótáramköreit. Bobbie látott már nála ilyet.

Saba bólintott az egyik öklével.

– Ha lehetséges, próbálkoznunk kellene vele. – A Medina „Víztisztító” feliratú alszintjére mutatott. – Ide ásták be magukat. Azt javaslom, küldjünk hozzájuk követet, és ajánljuk fel nekik, hogy lépjünk szövetségre.

Holden hátrafordult a padján, hogy Bobbie-ra nézzen. Bobbie odabiccentett neki. Holden felegyenesedett, hogy Saba mellé álljon, és azt mondta:

– Szerintem Bobbie-t kellene küldenünk, hogy képviseljen minket. Át tudja adni tiszteletteljes üdvözletünket, elmagyarázhatja nekik, hogy össze kell fognunk, és ha netán hőbörögni kezdenének… hát, azzal is megbirkózna.

– Egyetértek – bólintott Saba. – Hány embert kérsz magad mellé?

– Csak kis küldöttség menjen! – felelte Bobbie. – Egyelőre csak én meg Amos. Így hihetőbb, hogy természetes szövetségesek keresik a kapcsolatot velük. És nem hadüzenetet viszünk.

– Sabe bien – nyugtázta Saba. – De el kell érni, hogy több bombát ne robbantsanak, hacsak arra nem kérjük őket. Rendet kell tennünk idehaza. Így, vagy.

– Igen – értett egyet Bobbie. Így, vagy, és itt a vége.

A víztisztítóhoz vezető legrövidebb útvonal egy rövid sétát is tartalmazott a belső dobban. Bobbie nem bánta. Az ellenálló-harcos cimboráival közös bujdosás közben iszonyatosan sokszor aludtak és ettek parányi fémfalú szobákban. Kellemes változást jelentett, hogy kijuthatott a szabad levegőjű, földdel borított és az arcát teljes spektrumú fényben fürdető lakóhengerbe.

Még a mindenütt jelen lévő laconiaiak sem ronthatták el a hangulatát. Leigázóikkal többnyire egész jól ki lehetett jönni. Úgy viselkedtek, mintha már évek óta a Medinán élnének: étteremben ettek, a boltokat járták, kihasználták a szórakozónegyed kínálta lehetőségeket. Ha odabiccentettél nekik, ők is üdvözöltek, mint a régi szomszédok. Még az egzotikus kék motoros páncélban járőröző tengerészgyalogosok is csupán ébernek, és nem fenyegetőnek mutatkoztak.

A kormányzó elleni merényletkísérlet alkalmával Bobbie már megismerkedett a másik oldalukkal is, ezért tudta, hogy egyetlen pillanat alatt át tudnak kapcsolni barátságos és szakszerűen eljáró katonából gyilkológépbe. Akár könnyen ki lehetett jönni velük, akár nem, a laconiaiak katonai erővel megszállták őket. Nagyon megbánhatta, aki megfeledkezett erről.

– Hogy vagy mostanában? – kérdezte Bobbie, miközben a park egy különösen buja szakaszán sétáltak át. A szerető gonddal ápolt ösvény pázsit, virágágyások, sőt helyenként fák mellett haladt el. Mindenfelé rovarok zümmögtek, még mindig ők számítottak a leghatékonyabb beporzóknak. A tudomány és technika sok mindent kiválóan megvalósított, de amint a környezeti rendszerek kerültek terítékre, az evolúció mindig kenterbe verte.

– Fáj a lábam – válaszolta Amos. – Úgy nagyjából már egyfolytában. Kész szerencse, hogy ezek az övbéliek egyharmad g-re állították be a perdületet.

– Manapság könnyebb elsorolni azt, ami nem fáj – adott igazat neki Bobbie. – De nem igazán erre gondoltam.

– Nem? – fordult felé Amos. A hanghordozása semmit sem változott, de Bobbie már évtizedek óta együtt repült vele. Kiérezte belőle

a feszültséget.

– Claire úgy gondolja, lehet, hogy nehéz időszakot élsz meg.

– Komolyan? – Amos hangja annyira színtelenné vált, hogy akár önmaga gyenge számítógépes szimulációja is lehetett volna. Lassan kiszállt a beszélgetésből. Semmi értelme nem lett volna erőltetni.

– Mindegy – felelte könnyedén Bobbie. – Ha bármire szükséged lenne, szívesen segítek.

– Igen, tudom, Babika – mondta Amos. – De ezek a voltaire-es ürgék nem tréfálnak. Jobb, ha magunkra öltjük a harci álarcot.

A Voltaire Kollektíva egy poros kúszóteret vett birtokába tucatnyi rozsdamentes acéltartály alatt és között. Jól kiválasztott helynek tűnt. Hacsak szivárogni nem kezdenek a csövek, szó szerint semmi oka nem lehetett senkinek arra, hogy lejöjjön ide. A kollektívában határozottan megmaradtak a KBSZ ellenállói korszakában kifejlődött készségek.

A hús-vér Katria Mendez csupa kemény szeglet és éles perem volt, sötét szemében szakadatlan düh parázslott.

– Ti tényleg azért jöttetek ide, hogy kioktassatok minket abból, hogyan kell felkelést végrehajtani egy megszállt területen? – kérdezte. A hangja nyájasnak és barátságosnak tűnt. Akár egy kedvenc tanáré vagy imádott nagynénié. Amelyik azt kérdezte tőled, kérsz-e üdítőt a süteményhez. Emellett az a fajta precíz szóválasztás és az övbéli akcentus szinte teljes hiánya jellemezte, amit Bobbie a felső szintű tanulmányokhoz kötött.

– Szó sincs ilyesmiről – kezdte Bobbie.

– Mert a kollektíva közel száz éve a KBSZ katonai szárnya a belső bolygókkal szembeni ellenállásban – folytatta Katria.

– Értem – válaszolta Bobbie.

– Tényleg? Mert nekem úgy tűnik, hogy egyszerűen ideállítotok, és közlitek velünk, hogy a hozzájárulásotok nélkül nem folytathatunk ellenállási hadműveleteket. Vagy félreértettem volna, amit mondtál?

Bobbie csoszogást hallott a háta mögül, és amikor hátrafordult, Katria sejtjének öt tagját pillantotta meg laza félkörben elhelyezkedve. Egyikük sem tartott fegyvert a kezében, de mindegyik a Medina Állomás karbantartóinak bő kezeslábasát viselte. Rengeteg nagy zsebbel, ahová bármit el lehet rejteni a kalapácstól egy kisebb mechanikus pisztolyig. A balján ácsorgó Amos továbbra is mosolyogva elkapta a tekintetét.

A gépész fél lépést hátrált, és sikerült úgy feltüntetnie, mintha csak mellékesen tette volna.

– Nézd – lépett közelebb Bobbie Katriához, és két fejjel magasabbról lenézett rá. – Nem azért jöttünk, hogy egymásnak essünk. Részemről ugyanannak a csapatnak a tagjai vagyunk. De ha másra kényszerítetek, arra is készen állunk. És ígérem, hogy nem úgy fog alakulni, ahogy te szeretnéd.

– Őszintén szólva egyszerűen azt nem értem, miért nem személyesen Saba jött el – felelte Katria, és esze ágában sem volt meghátrálni. – Ahogy azt sem, miért gondolta, hogy jó üzenet, ha egy marsival és egy földivel magyaráztatja el az övbélieknek, hogyan kell harcolni.

Bobbie-nak nem jutott eszébe jobb válasz annál, mint: mert nálunk félelmetesebb katonái nincsenek azok után, hogy borzalmas ötlet tűzfegyverrel sétálgatni a Medinán. Inkább improvizált.

– Talán mert ez az üzenet. Mert nem övbéliekről és belsősökről és múlt századi baromságokról van szó. Mert most itt vagyunk mi mindannyian, szemben azokkal a seggfejekkel, akik harminc évvel a parti kezdete után kibújtak a kapujukon, és úgy határoztak, hogy feldönthetik az asztalt.

Katria bólintott, és elmosolyodott.

– Ez igazából nem is annyira rettenetes válasz.

– Akkor csillapodjunk le! – válaszolta Bobbie, és fél lépést elhátrált Katriától. – Keressünk valami helyet, ahol leülhetünk, és egy ital mellett elcseveghetünk arról, hogyan dolgozhatnánk össze, és tehetnénk be ezeknek a laconiai seggfejeknek. Oké?

– Ha folyton rajtam tartod a szemed, kölyök, akkor kitépem a fejedből, és megetetem veled – szólalt meg Amos annyira kedélyesen és lazán, hogy Bobbie-nak pár másodpercbe telt rájönnie, komolyan fenyegetőzik. A KBSZ-es kemény legények félkörére meredt üres tekintetével. De Bobbie látta a nyakán kidagadó eret, amely oly hevesen lüktetett, hogy attól lehetett tartani, mindjárt agyvérzést kap. Az állkapcsa izmai úgy mozogtak, mintha kifeszített kábelt húztak volna el a bőre alatt.

– Amos! – szólt oda neki Bobbie, de többet nem mondott, mert körülötte kitört a verekedés.

Amos rávetette magát valakire Bobbie háta mögött, és Bobbie hallotta a horkantásokat és a húsba csapódó öklök cuppanását, de nem fordulhatott hátra, hogy megnézze, mi történik, mert egy hosszú penge bukkant fel Katria kezében, és a nő táncolva megindult felé. Harcosok, mondta még a megbeszélésen Saba egyik embere. És úgy tűnt, akárcsak a laconiaiak, a Voltaire Kollektíva is egyetlen gombnyomásra képes volt nulláról százra gyorsulni.

Bobbie-nak nem volt ideje Katriával táncolgatni, és összevarratni sem akarta magát pár késszúrás miatt, ezért nyújtott lábbal gyomorszájon rúgta a nőt, és minden levegőt egyszerre kipréselve belőle a fedélzetre küldte. Még félrerúgta a kést, aztán épp hátrafordult volna, amikor valami súlyos tárgy az arcába csapódott.

A szeme előtt szétrobbanó csillagokon át látta, ahogy Amos egyszerre két férfival birkózik, és az egyiket a bal karjával fojtogatja, miközben a másikat újra meg újra az egyik víztartálynak csapja a jobbjával. Egy harmadik megpróbált felmászni a hátára, hogy fojtófogással harcképtelenné tegye, de nem sikerült az alkarját Amos álla alá kulcsolnia.

A másik két KBSZ-es bandita Bobbie-t fogta közre, és az egyikük egy feszítővasat tartott, amivel az előbb repesztette meg az állkapcsát. Azzal a lassított felvételszerű tisztánlátással, amelyiket harc közben mindig megtapasztalt, Bobbie bőrt és vért fedezett fel a feszítővas végén.

Ó, gondolta, akkor ezért érzem úgy, hogy nedves az arcom.

Feszítővas hátrahúzta a karját, hogy újra lesújtson, miközben a társa megpróbált Bobbie mögé kerülni. Bobbie úgy ítélte meg, hogy Feszítővas jelenti a nagyobb veszélyt, ezért rávetette magát, hogy a lendítés íve alá kerüljön. A férfi karja ráfonódott, és Bobbie érezte, hogy a feszítővas a lapockájába csapódik, amitől a jobb karja bizseregve elzsibbadt. Rácsapott a férfi ádámcsutkájára, és ugyan nem érezte, a karja és az ökle tette a dolgát: Feszítővas a földre ejtette a fegyverét, és fuldokolva a torkához kapott.

A társa hátba rúgta Bobbie-t, aztán másodszor is. Az egyik rúgás

a veséjét találta el, a másik a fenekét. Habár a veserúgástól lehet, hogy hetekig véreset fog pisilni, a fenékre mért rúgás volt az, ami majdnem

a földre küldte. Bobbie úgy érezte, mintha valaki kisebb bombát robbantott volna a derekában, és éles reccsenést érzett, ami szinte biztosan azt jelentette, hogy a férfi eltörte Bobbie farokcsontját.

Bobbie hátrafordult, látta, hogy a pasas újra rúgásra lendíti a lábát, és javarészt sikerült is ellépnie előle; hagyta, hogy a férfi lába lepattanjon a csípőjéről, amivel arra kényszerítette őt, hogy előrebotladozzon felé. Aztán megragadta a pasas bal karját, és a csípőjét elfordítva arccal egy pár lépésnyire álló nyomásmérőnek csapta. A férfi tompa puffanással és hangos reccsenéssel vágódott neki, aztán lassan összecsuklott.

Ezután Bobbie, csak azért, mert a szemétláda seggbe rúgta, kettétörte a férfi karját, mielőtt eleresztette volna.

Öt perccel később Katria és az öt cimborája mind a földön ültek vagy feküdtek hátrakötözött kézzel. Amos egyik szeme feldagadt, és már alig látott vele, az arcán négy kaparásnyom, mintha egy nagymacska karmolta volna meg. Bobbie gondosan ügyelt rá, nehogy bármilyen tükröző felületbe nézzen, de a pólóján lévő vér mennyiségéből ítélve az arcán tátongó seb meglehetősen groteszk lehetett. Ennyit a „nem szeretném, ha össze kellene varrni” tervről. A hátsó felét kínzó fájdalom azt jelentette, hogy a következő egy-két hónapban nem fogja élvezni, ha le kell ülnie. Ettől a gondolattól legszívesebben megint belerúgott volna egy jókorát az ájult, törött karú férfiba.

– Katria! – hajolt le Bobbie a Voltaire Kollektíva sejtjének vezetőjéhez. – Ugye szólíthatlak Katriának?

Ha Katriának bármi kifogása volt ez ellen, megtartotta magának.

– Nagyszerű. Na szóval, nézd. Ez alakulhatott volna jobban is. Szétrúgtuk a seggeteket, és most pipásak vagytok, felfogtam. Ha szeretnétek részt venni a forradalomban, nagyszerű, örömmel üdvözlünk benneteket a sorainkban. De minden akciótokat egyeztetnetek kell Saba csoportjával. Erről nem nyitunk vitát. Ha nem így tesztek, kinyírunk benneteket, és a trágya-visszaforgatóban rejtjük el a testeteket.

Bobbie összemarkolta Katria pólójának elejét, és lábra rántotta a nőt, aztán addig emelte, amíg egyenesen a szemébe nem nézett.

– Megértettük egymást?

Legnagyobb meglepetésére Katria felnevetett. A tekintete ragyogott, mint aki lázas.

– Tökéletesen – felelte. A válasz lehetett egy vívópartner tisztelgése, de akár a megtorlással való fenyegetés is. Bobbie igazán örült volna, ha meg tudja állapítani, melyik.

HUSZONHETEDIK FEJEZET: DOBOS

Időnként könnyen el lehetett feledkezni arról, hogy az űrvárosok nem mindig léteztek. Az éhezés éveiben leginkább álomnak számítottak. Az ígéret földjének a föld nélkül. Az Öv otthonainak, amelyek bármikor átléphettek a kapukon, amelyik rendszerbe csak akartak. Akkoriban varázslatosnak tűntek. Példa nélkülinek.

Az idő lekoptatta a csillogást. Az elmúlt tíz évben Dobos több időt töltött a Nép Otthonában, a Függetlenségen és az Őrzőn, mint a hajókon és a kisbolygóállomásokon. Annyira megszokta őket, hogy visszacsorogtak az emlékeibe, míg úgy nem érezte, mintha a folyosók és csarnokok a gyerekkora óta léteztek volna, még akkor is, ha soha nem járt bennük. Akár egy város, amiről sokat hallunk, de csak felnőttként jutunk el oda. Dobosnak emlékeztetnie kellett magát, hogy a háború viszont mindig ugyanilyen volt. Öröktől fogva. Városok estek el az ostromokban, amióta városok épültek. Repesz hullott az iskolákra. Katonák rohantak le kórházakat. Bombák lobbantottak lángra templomokat, parkokat és gyerekeket. Otthonok vesztek el már ezelőtt is.

Az asztal felett lebegő taktikai térképet nagyságrendekkel elállították. Ha méretarányos maradt volna, a Függetlenség annyira parányivá zsugorodik, hogy mikroszkóppal sem vehették volna ki. Az azonosítókód még így is nagyobb volt a hajó kis képénél. Egy kenyérmorzsánál apróbb fényfolt jelezte a várost, ahol idestova kétszázezer ember élt és dolgozott, nevelt gyerekeket, vált el és házasodott, ivott, táncolt, és halt meg. Aztán a nap felé égetve a kiürítéshez küldött hajók – még kisebbek –, amelyek annyi embert szállítottak a harctértől minél távolabb, ahányan elfértek rajtuk. Dobos rájuk nézett, és azt a rengeteg alkalmat látta, amikor gyerekeket menekítettek el valamilyen közelgő és megállíthatatlan katasztrófa elől: Londonból, Pekingből, Denverből. A történelem, emlékeztette magát Dobos, ehhez hasonló pillanatokkal volt tele. Csupán azért érezte másnak ezt, mert az ő városáról, egy űrvárosról volt most szó, és ilyenre korábban még sohasem akadt példa.

A Nép Otthona központi forgalomirányító állomását ehhez alakíttatta át. Katonai elemzők és mérnökök – némelyik a szövetségtől, a többség az FMK-tól – ültek az asztaloknál, amelyekhez általában civilek telepedtek le. A Föld és a Mars hadműveleti központjaiból érkező képeken hasonló termeket és hasonló embereket lehetett látni, de jelentősen kisebb időkéséssel. A képernyőket, amelyek rendesen beérkező és induló hajók listáit mutatták a közeledő járművek vektoraival és a várható érkezés idejével, most az Öv minden működő teleszkópos érzékelőjéről érkező adatoknak szentelték. A nagyobb megfigyelőállomások képei megmutatták, mikor futottak be friss adatfolyamok, hogy honnan érkeztek, és hogy a Nép Otthona mikor továbbított jeleket. A Függetlenségről és tucatnyi FMK-hajóról sugárzott felvételeken többek között az időkésést jelölték meg – egy óra huszonhárom perc –, és az ellenség kompozitképe foglalta el a központi kijelzőt. A csontfakó hajó komótosan égetett a pont felé, ahol majd kezdetét veszi az összecsapás. Vagy talán már meg is kezdődött. Talán megkezdődött és véget is ért abban az egy óra és huszonhárom percben, amennyi idő a fénynek kellett ahhoz, hogy eljuttassa hozzájuk az üzenetet.

– A, hm, a felbontás javulni fog, amint hozzátesszük a visszavert jeleket – közölte az FMK technikusa. A nő fiatalabb volt, mint annak idején Dobos, amikor munkába állt a Tychón; vörös haját kontyba húzta hátra, széles arca fakón világított. A Földön és a Marson lévő technikusok valószínűleg ugyanilyen beszélgetéseket folytattak a miniszterelnökkel és a főtitkárral. – Ez természetesen kompromisszum a közvetlen jelek azonnali feldolgozása és a nagyobb adatsűrűség között, ami pár perc késést jelent a pluszadatok bevárása miatt.

– Csak annyit kell tudnom, mi történik – válaszolta Dobos.

Avasarala, aki még mindig nem utazott vissza a Földre, Vaughnnal együtt a terem végében ült. Hu admirális az egyik központi vezérlőkonzolnál dőlt előre a székén, mint egy túlbuzgó diáklány a tanév első óráján. Hu előretolt megfigyelőként, a csatához legközelebbi, ám abban ténylegesen részt nem vevő FMK-hadvezetőként érkezett ide. Egy ivógumó ital, az illatából ítélve zöld tea hevert a tálalón, amelyet Vaughn tolt oda, nehogy az admirális véletlenül a műszerfalra löttyintse. Dobos nem annyira azért ment oda hozzá, mert beszélni szeretett volna vele, inkább azért, mert nem bírt egy helyben megülni.

– Elnök asszony! – biccentett oda neki Hu.

– Admirális!

– Furcsa ugyanazon az oldalon állni egy háborúban, ugye? Nem gondoltam volna, hogy valaha megérjük ezt.

Ez sokkal többet elárul rólad, mint a való világról, gondolta magában Dobos. Az FMK éppannyira nem volt az ő saját oldala, mint az Ilosz,

a Surabhi vagy a Neue Ausland. A birodalmi álmok lassan merültek feledésbe. Nem számított.

– Kommüzenet érkezett, elnök asszony.

– Játssza le! – csattant fel Dobos. A fő képernyő váltott. A laconiai admirális jelent meg rajta. Türelmesen és nyugodtan beszélt, de csillogást lehetett felfedezni a szemében. Izgatottságot. Dobos zsigerei sajogva követelték, hogy láthassa.

– Itt Trejo admirális, a Förgeteg Mélyének kapitánya a közeledő hadihajókhoz. Kérem, adják meg magukat! A hajónkat ért bármilyen támadást hasonlóképp viszonozzuk. Ne rontsanak még tovább a helyzeten!

– Menj a búbánatos picsába! – sziszegte Dobos a képernyőnek, de nem elég halkan ahhoz, hogy Hu admirális el ne nevesse magát rajta. Csupán tíz másodpercet kellett várni a válaszra. Te jó ég, a messzi hadihajókat mindössze ekkora távolság választotta el egymástól. Fénymásodpercek.

Emily Santos-Baca felelt, a vezetőség rangidős tagja, aki a Függetlenségen élt. A haját szoros kontyba húzta hátra, hogy felkészüljön a súlytalanságra. Vagyis egy óra huszonhárom perccel ezelőtt tette ezt.

– Trejo admirális – szólalt meg Santos-Baca –, a Szállítószövetség és a Föld–Mars Koalíció nevében közölnöm kell önnel, hogy a Sol-rendszerbeli jelenléte a területi integritásunk megsértése, épp ezért háborús cselekedetként kezeljük. A hajója haladéktalanul fékezésbe kezd, majd visszatér a Laconiára, amíg meg nem születnek a megfelelő szerződések és diplomáciai döntések.

Két egymással vetekedő valóságból jelentkeztek. Dobos örült volna neki, ha Santos-Baca hihetőbbnek hangzik. Az FMK hajóit jelölő kis képek egy léggömb felszínére felrajzolt pontoknak tűntek, a Förgeteg pedig tűként közeledett feléjük. Nem tarthat sokáig. Nem tarthatott.

– A szétszóródás – szólalt meg Hu. – Látják? Ahogy kiterjeszkednek. A medinai embereik adatain alapul. Amit annak a mágneses ki tudja, micsodának a szórásáról küldtek. Úgy helyeztük el a hajókat, hogy bármelyikre céloznak is, nem találhatnak el kettőt. Ügyes húzás, mi?

– Kiváló – felelte Dobos. A torka kiszáradt, a tea szagától mégis émelygett kissé.

– A hatótávolság sem segít – folytatta Hu. – A tudományos elemzők szerint az erő íve logaritmikus. Ha hatótávolságon belül maradnak, arra kényszerítik a szemétládákat, hogy más, rendelkezésre álló fegyverzetet vessenek be. Feltéve, hogy az a mágneságyú egyáltalán működik a valós űrben. Mert legalább egy elmélet szerint olyan speciális tulajdonságokat vesz igénybe, amelyek kizárólag a gyűrűtérben léteznek. És ha ez a helyzet…

– Gloria! – A vénasszony hangja késként hasított a levegőbe. – Már megint ezt csinálod.

Hu admirális hátrapillantott Avasaralára. Dobos nem hallotta közelegni, mégis ott volt. A mosolya elnézőnek és barátságosnak hatott, Dobosnak mégis azt kellett feltételeznie, hogy hamis.

– Gloria nagyszerű harcos, de túl sokat fecseg, amikor ideges.

– Tüzet nyitottak – jelentette az egyik elemző. A hangja nyugodt és gyakorlatias maradt, mint amikor egy sebész ércsipeszt kér.

A képernyő váltott. Az FMK hajói és a Függetlenség még mindig ott volt, de a háttérben, mivel a fókusz a Förgeteg felé kizúduló rakétákra helyeződött át. Mindegyik elég keményen égetett ahhoz, hogy egy emberi test péppé zúzódjon bennük a g-erőktől, látszólag mégis alig mozogtak. Óriási távolságokat tettek meg. Hárommillió kilométerhez még ekkora sebesség mellett is hosszú idő kellett. A szóbeli fenyegetéseket, amelyeknek célba juttatása fénysebességgel másodpercekbe telt, perceket vagy akár órákat igénylő csapások követték. A rakéták kinetikus ereje még a robbanófejek nélkül is óriási lesz. Ha célba találnak. A raj lomhán, képkockáról alig érzékelhető képkockára araszolt előre. Dobos odaintett magához egy felszolgálót, és rendelt egy ivógumó jeges vizet, meg egy tál hummuszt kenyérrel. Meg kell próbálnia leerőltetni valamit a torkán.

A hummusz már félig elfogyott, a tea elhűlt, mire az első rakéták felvillanva megsemmisültek.

– Most mit látunk, kérem? – kérdezte Hu.

– Nagy hatótávú PVÁ-knak tűnnek – válaszolta az egyik elemző. –

A visszavert jelekre várunk, hogy növelhessük a felbontást.

Újabb húsz perc telt el, és a Förgeteg jóval élesebb képe jelent meg az időbélyeggel, amely azt mutatta, hogy közvetlenül a flotta össztüze utáni helyzetet láthatják. A hajó oldalai mentén mindenfelé parányi sötét kitüremkedések sorakoztak, akár egy cápa foltjai.

– A PVÁ-k állásait a jelek szerint elfedi a hajótest. A Michael Southerből átküldött telemetria alapján a megmaradt rakétákat ezekre a szerkezetekre irányították át.

Irányították. Egy óra huszonhárom perccel ezelőtt.

– Nem használják a mágneses sugarukat – jegyezte meg Hu. – Ez jó jel. Ha nem kerülne sokba nekik, hogy bevessék, ezzel pusztítanák el

a rakétákat. Ha drága a használata, talán ki tudjuk meríteni.

Dobos úgy érezte, Hu a vágyálmainak ad hangot, de hangosan nem mondta ki ezt. Próbált vigaszt találni Hu optimizmusában. Az adatfolyamok váltottak, további információ érkezett. A Förgeteg képei kiélesedtek. A PVÁ-k még tisztábban kirajzolódtak, de Dobosnak ettől még nem sikerült jobban megértenie őket. A hajó oldalában sorakozó nyílások kitáruló és becsukódó szájakra emlékeztették. Mintha a hajó egész oldala énekelt volna. Semmiféle gépi szerkezetet nem lehetett felfedezni. Dobos megborzongott. A torpedók felhője egyre fogyatkozott. Egyik sem fogja elérni az ellenséges hajó felszínét.

Izzó gáz robbant ki a Förgeteg oldalából, megrebbent, aztán szertefoszlott.

– Sínágyúk – közölte az egyik elemző.

A tanácskozás hangereje magasabb fokozatba kapcsolt. Nyomon követték a sínágyúlövedéket, kielemezték a kilövellt plazma színképét, azonosították a konkrét torpedót, amelyet megsemmisített.

– Már most fogytán a PVÁ-ik muníciója? – kérdezte Hu, leginkább önmagától.

– Ez csak egy figyelmeztetés – felelte Avasarala. – Kivillantják az agyaraikat, még egy esélyt adnak, hogy meghátráljunk.

– Lehet, hogy ezt kellene tennünk – szólalt meg Dobos.

Senki sem válaszolt. Az FMK hajóinak jelölői elmozdultak, akár egy együtt mozgó halraj, és a Függetlenség is követte őket. Most ők adtak le sortüzet a sínágyúikkal, minden irányból záporoztak a lövedékek.

A Förgeteg semmiképp nem állíthatta meg őket. Legfeljebb annyit tehetett, hogy kitér. Dobos számlálta a perceket, figyelte, ahogy a Förgeteg hátrarándul, és csigavonalban félrehúzódik a veszély útjából. Nagyrészt.

– Érintkezést észlelek.

– Két találat a jobb oldalon. Megerősítést várunk a Pallastól és a Lunától, de azt hiszem, sikerült kárt tennünk benne.

A Dobos gyomrát szorongató görcs valamennyit felengedett. Ha megsebezhetik, akkor meg is ölhetik. Csupán arányok és taktika kérdése.

– Úgy tűnik, hogy a hajótest kijavítja önmagát.

– Ahogy a medinai csatában – jegyezte meg Hu.

– Mutassák meg! – reccsent rájuk Dobos, és a képernyője újra átváltott. Friss kép volt, még homályos. A Förgeteg csontfakó külső felülete fodrozódni kezdett, ahogy az egyik lövedék eltalálta, aztán a második találatnál is. A hullámok úgy terjedtek szét a hajón, akár a víz felszínén. Ronda fekete-piros hegek parázslottak, ahol a sínágyúlövedékek eltalálták, de a lemezburkolat – vagy bármi volt is – a sebre gyűrődött, rácsukódott, aztán visszahajlott, és a károsodásnak nyoma sem látszott, mintha soha ott sem lett volna.

Az FMK hajói újabb sínágyúsortüzet adtak le, de ahogy a Förgeteg megint megrándult és oldalra perdült, plazmafelhővé robbant szét, ám aztán a hajó újra előbukkant belőle. Dobos nem értette, amíg Hu meg nem szólalt.

– Szentséges ég! Hány sínágyúja van annak a szemétnek?

A Förgeteg ekkor elmozdult, hevesen forogni kezdett, utóképhez hasonló izzó gázcsíkot hagyott maga után. A maga módján gyönyörű volt, egy harcos tánca – az erő, szándék és technika majdhogynem balettmozdulatokra emlékeztettek. Aztán az FMK hajói sorra pusztulni kezdtek.

– Az Ontariót találat érte. Megsérült a reaktor, és kidobják a magot. Találatokat észlelünk a Severinen, a Talwaron és az Odachin, de a rendszereik még nem erősítették meg ezt. A lövedékek harminc másodperccel előbb érkeztek, mint a modell megjósolta.

– Rohadékok – szólalt meg Avasarala. – Ezért vették elő a rakétát. Csavart labdát dobnak, hogy elhitessék velünk, ez a leggyorsabb dobásuk.

– Bármit használnak is prediktív algoritmusnak, rendkívül jól működik – ámuldozott Hu. – A támadócsapatunk csaknem harmadát kiiktatták már. És ha… Ó.

Dobos egy pillanatig nem tudta értelmezni, amit lát. A Függetlenség, a második űrváros, amelyet valaha útnak indítottak, százezrek otthona, most szétnyílt, akár egy virág. Hosszú széncsipke-és titánszirmok göndörödtek le róla. Valami rettenetes és fényes történt a város középpontjában, de Dobosnak ötlete sem volt, mi lehetett. Csak annyit tudott, egyedül az számított, hogy a Függetlenség két lélegzetvétel között elpusztult.

– Nyolc egyidejű becsapódást számoltunk az űrvárosban – közölte az egyik elemző valahonnan a vezérlőterem egy távolabbi szegletéből. –

A jelek szerint olyan elhelyezkedésben, hogy kihasználják a rezonanciát. Szerkezeti összeomlást észlelünk.

Emily Santos-Baca a Függetlenségen volt, gondolta magában Dobos, és már több mint egy órája halott. Nem számított, mennyi adrenalin áradt szét Dobos ereiben, mennyire erősen szorította az állott teával teli ivógumót. Hiába rendelte volna el ordítva a visszavonulást, bárki, aki hallhatta volna közülük, rég halott volt már, vagy az lenne, mire Dobos szavai eljuthatnának hozzájuk.

A Förgeteg oldalában megbúvó PVÁ-k ismét köpködni kezdtek. Az FMK torpedóinak újabb csoportja semmisült meg, ezúttal gyorsabban, mivel csak kisebb támadást indítottak. A Förgeteg mintha megtorpant volna egy pillanatra, a távoli ürességben lebegett kihívóan, provokálta az FMK hajóit, hogy lőjenek csak. Gúnyolódott velük.

Egy órával és huszonhárom perccel ezelőtt az FMK hajói elfordultak, aztán amilyen keményen csak tudták, begyújtották az Epstein-hajtóműveket, és megindultak azok mentén a vektorok mentén, amelyek

a lehető leggyorsabban eltávolították őket a harctértől. A Förgeteg nem reagált. Nem pöffentek újra a sínágyúk. Nem indultak meg újabb torpedók. Dobos egy pillanatig sem hitte, hogy az ellenség kifogyott volna a munícióból. Trejo pusztán azért nem semmisítette meg a többi hajót, mert szükségtelen lett volna, vagy nem akarta. Ennyi.

Dobos lerakta a teáját a Hu mellett álló tálalóra, sarkon fordult, és kisétált. Homályosan, távolról mintha hallotta volna, hogy Vaughn utánakiált, a nevén szólongatja. Immár felesleges lett volna foglalkoznia vele.

A Nép Otthonának fedélzetburkolatát törékenynek érezte a lába alatt, mintha a lépései elegendők lettek volna ahhoz, hogy széttörjék, őt és a városban mindenki mást pedig kiperdítsék az űrbe. Elvonult a biztonsági egysége mellett, halványan tudatosult benne, hogy a testi épségét minden körülmények között megvédeni hivatott férfiak és nők besorolnak utána.

Nem számított. Mert nem számítottak. Úgy nem, hogy egy egész város pusztulhat el egyetlen szempillantás alatt.

A szövetség központjának előcsarnokában üldögélt egy kényelmes kanapén, a semmibe meredő tekintettel, amikor Avasarala rátalált. A vénasszony odafordította a kerekesszékét Dobossal szembe, mintha valamelyikük kabinjában, vagy odahaza a Földön, egy tornácon lettek volna. Senki más nem tartózkodott az előcsarnokban. Alighanem Vaughn intézhette így. Dobos képzeletében alatta és Avasarala alatt összecsuklott és szétnyílt a fedélzet. Vajon Santos-Baca mire gondolhatott, amikor ez megtörtént? Egyáltalán maradt ideje elgondolkodni ezen? Dobos próbálta megérteni, hogy többé sosem láthatja a nőt, de sehogy sem fért a fejébe a dolog. Rettegett a pillanattól, amikor mégis felfogja.

– Sajnálom – szólalt meg Avasarala.

Dobos a fejét csóválta.

– Ez nem segít – folytatta az öregasszony –, de mindannyian tisztában voltak a kockázatokkal. Annak az esélye, hogy a Förgeteget rögtön az első alkalommal meghátrálásra késztethetjük, kezdettől fogva elhanyagolhatónak tűnt.

– Várnunk kellett volna – válaszolta Dobos. – Mindenkit vissza kellett volna rendelnünk. Össze kellett volna gyűjtenünk minden egyes istenverte hajónkat, és együttes erővel kellett volna lerohannunk azt

a rohadt szörnyeteget. Eltörölni az űr színéről.

A hangja megbicsaklott. Sírt, de nem úgy érezte, mintha ő zokogna. Avasarala egy zsebkendőt nyújtott oda neki.

– Tévedsz, Camina. Nagyobb árat fizettünk, mint szerettünk volna. Nagyobbat, mint amire számítottunk. De elértük, amiért idejöttünk.

– Hogy meghaljunk? Iszonyatos körülmények között?

– Hogy okuljunk – felelte Avasarala. – Azt, hogy mennyire gyorsan állítja helyre önmagát a burkolat, meg kellett tudnunk. De azt is kiderítettük, hogy ahol egy sínágyúlövedék eltalálta a PVÁ-ikat, a fegyverrendszer nem nőtt vissza azonnal a helyére, pedig korábban sejtelmünk se volt arról, hogy ilyesmire figyelnünk kellene. Lehet, hogy a hajó nem képes bonyolult mechanizmusokat helyreállítani. Most már a kezünkben van a fegyverzeti térkép. Tudjuk, hol helyezkednek el a PVÁ-k. Hol vannak a sínágyúk. Honnan számíthatunk torpedókra. Legközelebb kifejezetten ezekre lehet célozni. Csökkenthetjük a tűzerejét, olyan módokon támadhatjuk, ahogyan most nem tudtuk, mert egyszerűen nem tudtunk róluk.

– Jól van – préselte ki magából Dobos.

– Nem értelmetlenül haltak meg – vigasztalta Avasarala.

– Mindenki értelmetlenül hal meg – válaszolta Dobos.

Egy percre elhallgattak. Dobos köhögött, kifújta az orrát a zsebkendőbe, aztán a térdére könyökölve előredőlt. Attól kezdve, hogy letette hivatali esküjét, akadtak pillanatok – nem sok, de épp elegendő ahhoz, hogy tudatosuljon benne –, amikor biztosra vette, hogy borzalmas hiba volt a szövetség fejévé kinevezni őt. Saba azzal nyugtatta, hogy mindenki így érzi magát néha, imposztornak. Emberi mivoltából fakadóan. A szavai korábban vigasztalóan hatottak. Dobos képzeletében a Függetlenség újra elpusztult. Az az émelyítő érzése támadt, hogy még ezerszer el fog pusztulni, mielőtt képes lesz elaludni. És még többször az álmában.

– Maga művelte ezt velem? – kérdezte.

Avasarala összevonta a szemöldökét, pergamenszerű homloka összeráncolódott, akár egy lepedő, amelyen egész éjjel hánykolódtak.

– Maga vett rá a mesterkedéseivel, hogy feláldozzam az embereimet, pusztán azért, hogy megszerezhesse a szükséges adatokat? – kérdezte Dobos. – A maga műve?

– A történelem baszakodott mindkettőnkkel – felelete Avasarala. – Ha már annyi idős leszel, mint én, annyi változást megéltél, amennyit én megtapasztaltam, valami borzalmasat fogsz megtudni erről.

– Árulja el, mit!

– Értelmetlen lenne. Amíg magad nem látod be, addig nem fogod megérteni.

– Tudja mit? Menjen a picsába!

Avasarala annyira harsányan felnevetett, hogy a kerekesszéke azt hitte, valami gond van, és néhány centimétert előrebukott, mire Avasarala meg tudta állítani.

– Jogos, Camina. Jogos. Akkor elmondom. Meglátjuk, tudsz-e követni. Ha elég időt megérsz, rájössz majd, hogy mindenki közénk tartozik.

– A Függetlenség és az Ontario – köpte ki a szavakat Dobos. – A szövetség és az FMK, egyetlen boldog család, aki együtt áll a lángszóró elé. Csodás.

– Mondtam, hogy nem fogod megérteni – felelte Avasarala hűvös és éles hangon. – Azok a szemetek a Förgetegen: ők is mi vagyunk.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

A mesterkélten jóképű férfi, aki a mindenki által laconiai állami hírcsatornának nevezett adó hírműsorát vezette, komoran elgondolkozva ült, nem nézett egyenesen a kamerába. A háta mögötti képernyőn a Förgeteg és a Sol-rendszer egyesített erői közti első csata bontakozott ki. Természetesen mindent a Förgeteg szemszögéből láttak. Rengeteg teleszkópos ráközelítés, és a torpedóvezérlés kameráinak képei. Az egyiken egy marsi fregatt, a Rocinante eggyel fiatalabb generációs kuzinja semmisült meg, tűzlabdává robbanva szét, miután egy sínágyúlövedék az orrától a faráig keresztülmetszette. Egy másikon egy torpedó kamerájának nézőpontja száguldott keresztül az űrön, bele az ENH egyik rombolójának tatjába, aztán egy villanással üres képzajba váltott.

A Sol flottájának hajói sorra pusztultak el. A felvételekből azt sem lehetett megállapítani, hogy a Förgeteg egyáltalán megsérült-e. És valahányszor egy hajó megsemmisült, mindenki hangosan felszisszent Holden mellett, aki egy szűkös, fémfalú szobában ült kicsiny ellenállócsoportjuk tagjainak körében, és nézte a világvége első felvonását.

A jóképű férfi mögötti képernyő elsötétült. A pasas most egyenesen

a kamera felé fordult, és azt mondta:

– Abban a megtiszteltetésben részesültünk, hogy az imént látottakkal kapcsolatban eljuttathatjuk önökhöz Santiago Singh századosnak, az állomás kormányzójának közleményét a Medina Állomás lakóinak.

A kamera hátramozgott, és a képen Singh kormányzó jelent meg a hírolvasó pultnál a csinos fiatalember mellett. Singhből hiányzott a mellette helyet foglaló férfi szoborszerű hímnős szépsége, de ugyanolyan csendes merengés tükröződött a tekintetében.

– Üdvözlöm a laconiai polgárokat és a Medina Állomás lakóit. Egy közös tragédiát követően ülök itt önök előtt. Nem fogok kárörvendeni, sem a laconiai haderő felsőbbrendűségével kérkedni. Nem óhajtok örvendezni az imént látott pusztítás felett. Ehelyett fejet hajtok a Sol-rendszer bátor harcosai előtt, akik abban a hitben haltak meg, hogy az otthonukat védik. Nincs ennél nagyobb áldozat, amit egy harcos meghozhat, és kizárólag tiszteletet érzek e bátor emberek iránt. Arra kérem önöket, hogy önök is tisztelegjenek előttük egypercnyi csenddel.

Singh lehajtotta a fejét, és lecsukta a szemét. A csinos fiú ugyanezt tette.

– Geci! – kiáltott fel valaki Holden mögött. Mellette Bobbie ropogtatta hangosan az ujjait, és olyan erősen vonta össze a szemöldökét, hogy Holden attól félt, felszakadnak az arcán a frissen összeöltött sebek.

A képernyőn Singh felemelte a fejét, és egy pillanattal később kinyitotta a szemét.

– Laconiaiak, és amikor ezt mondom, minden medinaihoz beszélek, hiszen polgártársaimnak és velem egyenrangúnak tekintem mindannyiukat. Laconiaiak, a hadseregük kinyilvánított célja mindenkor az élet védelme és megóvása. Amint a Sol-rendszer flottája felhagyott a támadással, és megkezdte a visszavonulást, a Förgeteg Mélye azonnal abbahagyta a tüzelést. És a laconiai hadsereg egyetlen eleme, se hajó, se katona, se állomás nem fog másokra lőni, hacsak nem élet vagy tulajdon elleni fenyegetésre adott válaszként teszi ezt.

– Vagy megtorlásként egy egész rohadt rendszer ellen, amelyik nem tetszik neked – szólalt meg valaki Holden háta mögött. – Kétszínű dawusa!

Singh előrehajolt, sötét szeme esdeklőn szegeződött mindenkire, aki figyelte.

– Arra kérek mindenkit, akinek rokonai vagy barátai élnek a Sol-rendszerben, lépjenek kapcsolatba velük, hogy arra ösztönözzék politikai képviselőiket: fogadják Trejo admirálist, és vitassák meg vele, milyen feltételek mellett léphetnek be a Laconiai Birodalomba további emberéleteket követelő katonai összecsapások nélkül. Akik meghaltak, mindannyian hősök voltak, de a Laconiának eleven polgárokra van szüksége, nem halott hősökre. Kötelességünk, az önöké ugyanúgy, mint az enyém, hogy mindent megtegyünk a békés és biztonságos rendezés érdekében. E célból azok számára, akiknek rokonai élnek a Sol-rendszerben, ideiglenesen hatályon kívül helyezem a kommunikációs zárat. Kérem, használják ki ezt

a szabadságot arra, hogy segítsenek szeretteiknek meghozni a helyes döntést. Köszönöm a figyelmüket, és mindannyiuknak minden jót kívánok.

Bobbie kilazította a vállát, akár egy ringbe lépő bokszoló. A jobbján Naomi félig lecsukott szemekkel bámult a képernyőre, mintha egy bonyolult matematikai probléma megoldásán gondolkozott volna. Holden épp megszólalni készült, amikor Saba felállt, és a terem elejére vonult.

A Medina Állomás ellenállási mozgalmának úgy harminc tagja tiszteletteljesen elcsendesedett. Holden visszatartotta a lélegzetét.

– Nincs megtorlás – jelentette ki Saba, és Holden hirtelen kieresztette a benn tartott levegőt. Nem ezekre a szavakra számított. – Savvy, coyos? Rohadtul semmi. Igen, mindenki pipa. Jó oka van rá. Elég oka. Szeretné elvágni valakinek a torkát. Elérni, hogy valaki megfizessen.

– Átkozottul igaz – kiabálta be egy Nutter nevű vékony fickó, aztán felállt, és az övére akasztott késsel babrált. – Lehet, hogy több torkot is.

– Ha megteszed – felelte neki Saba –, a tiéd következik, és én fogom elmetszeni. Gombaeledel leszel. Minden laconiai torokkal, amit elvágsz, tízét fogod kivéreztetni a mienk közül. Dühösek maradunk, de okosan cselekszünk, sabe? Tartsd magad a küldetéshez, tartsd magad a tervhez!

Kelletlen egyetértés moraja terjedt szét a teremben. Az emberek sorra felálltak, hogy induljanak. Az eldünnyögött szavaknak éle volt, de Holden senkitől sem hallott olyasmit, hogy ténylegesen meggyilkolni tervezne valakit, így aztán győzelemként könyvelte el a dolgot.

Holden elkapta Bobbie tekintetét, aztán felállt, hogy megragadja Saba karját, mielőtt a férfi távozhatott volna.

– Beszélgessünk!

Tizenöt perccel később Saba, Bobbie és Naomi puha poharakból teát kortyolgattak az ebédlőben. Holden egy percig megpróbált lazán a falnak támaszkodni, aztán feladta, és elkezdett körbe-körbe járni a helyiségben, hogy leadhasson valamennyit nyugtalan energiáiból.

– A gond az, hogy pillanatnyilag mindannyian ketrecbe zárt patkányok vagyunk – kezdte. – És rengeteg időt és energiát pazarolunk annak kiderítésére, hogy milyen nagy a ketrec, és merre találjuk az ajtókat, és hogyan nyithatnánk ki az egyiket. De a leghalványabb fogalmunk sincs, mihez kezdenénk, ha tényleg kijutnánk.

– Nem az lenne az első lépés, hogy kijutunk? – kérdezte Naomi.

– Volt idő, amikor azt mondtam volna, hogy ennyi elég – ismerte el Holden. – De akkoriban még háborúként tekintettem erre az egészre. Amikor még azt hittem, számíthat, ha elmenekülünk, és beállunk a mieink közé.

– Ez most nem háború – mordult fel veszélyt sejtetőn Bobbie.

– Nem az? – kérdezte Saba.

– Nem – felelte Holden. – A háborúnak vége. A Solban talán még nem tudatosodott, és sokan meghalnak még, hogy úgy érezhessék, ők próbálkoztak, de vége.

– Akkor mi lesz? – értetlenkedett Saba. – Jó laconiai polgárokká válunk?

– Dehogy – vágta rá Holden. – Egyelőre legalábbis nem. Viszont megváltozik az itteni tevékenységünk jellege. Nem arra törekszünk, hogy visszaszerezzük a Rocit, és beszálljunk a küzdelembe. Egy börtönből kell kiszabadulnunk.

Naomi csettintett a nyelvével, tekintete a távolba meredt, aztán azt mondta:

– Mind egyazon probléma vetületei. A tengerészgyalogosok, a laconiai romboló, a Medina teleszkópjai. Te viszont azt mondod, hogy ha ezeket meg tudjuk oldani, egyszerűen fogunk annyi embert és hajót, ahányat tudunk, és elmenekülünk. Szétszóródunk.

Saba bólintott az egyik öklével, aztán a KBSZ kétujjas köszöntését villantotta Naomi felé. Holdent egy kissé nyugtalanította a dolog, de nem ez tűnt a megfelelő alkalomnak arra, hogy ezt kitárgyalják.

– Ez célt ad nekünk – folytatta Holden. – Talán sikerül elérnünk, hogy mindenki egy irányba evezzen, ha megértik, mire megy ki a játék.

Saba félrebillentette a fejét. A tekintetében meglepetésnek nyoma sem látszott. Nyilván ugyanez járt a fejében, ezért talán ugyanarra a végkövetkeztetésre jutott.

– A kódvisszafejtő biztonsági terem.

– Nem szívesen veszítem el – magyarázta Holden inkább Bobbie-nak, mint Sabának. – Még mindig rengeteg adatot gyűjtünk be a jelelfogóból, és tudom, hogy amint akcióba lendülünk, lemondhatunk róla. Nem fogjuk visszakapni. De amíg nem tudjuk dekódolni, amink már megvan, használhatatlan marad. A Tájfun pedig harminchárom nap múlva ideér.

– Harminckettő – javította ki Naomi.

– Nem szeretnék úgy meghalni, hogy maradt még egy golyó a tárban – jelentette ki Bobbie. – Nekem megfelel az időzítés.

– Bien – egyezett bele Saba. – Benne vagyok.

– Nagyszerű – válaszolta Holden. – Üzenj minden sejtvezetőnek és minden hajókapitánynak, akiben megbízol. Mindenkinek készen kell állnia, amikor eljön az idő.

– Elég fura hálótársakra számíthatunk – szólt hátra távoztában Saba.

– Mit szólnál egy ebédhez? – fordult Naomihoz Holden.

– Fél órát kérek még – felelte Naomi. – Kell egy számítógép, amelyik átrágja magát a videóból kiszedett adatokon. De azután találkozunk elöl?

– Oké – felelte Holden, és azon tanakodott, mivel üthetne el fél órát a kis búvóhelyük szűkös falai közt.

– Hé, Holden! – szólt oda neki Bobbie, miután Naomi kiment. – Itt tarthatnálak még egy percre?

Holden vállat vont, és letelepedett egy ládára. Bobbie a csuklóját lazítva leült, és olyan sokáig bámulta a padlót, hogy Holden fejében az is megfordult, hátha félreértette. Összeszedte minden erejét. Fogalma sem volt, hová vezet majd ez a beszélgetés, de azt gyanította, hogy róla és Bobbie-ról, meg a Rocinante kapitányi posztjáról lesz szó, és elképzelni sem tudta, mit mondhatna erről. Ezért nagy kő esett le a szívéről, amikor kiderült, hogy tévedett.

– Amos gondot fog jelenteni – bökte ki végül Bobbie. – A voltaire-

eseket már lebeszéltem róla, hogy ugorjanak, amikor kirobbantotta azt a verekedést. Be akart verni néhány fejet, és addig nem nyugodott, amíg meg nem tehette. Eltávon, amikor ki akarja engedni a gőzt, semmi baj ezzel, de elfogadhatatlan, amikor ennyire reflektorfényben vagyunk.

– Hm. Oké. Ezen már én is eltűnődtem.

– Nem tudom, hogyan kezelhetném ezt a problémát – mondta Bobbie.

– Én sem – ismerte el Holden. – De várjunk vele még pár napot!

– Nem biztos, hogy annyit várhatunk – válaszolta Bobbie.

– Miért nem?

Bobbie a háta mögé bökött; nem arra utalt, amit fizikai értelemben ott lehetett találni, hanem időben visszafelé.

– Az előbb adtál nekünk egy célt – mondta. – Ami mindannyiunkat egybekovácsolhat.

– Így van – felelte Holden. – És abból, ahogy most rám nézel, azt gyanítom, hogy valamilyen aspektusán talán átsiklottam.

– A mieink közé soroljuk Katria Mendezt és az ő őrült merénylőit.

Holden érezte, hogy hűvösség szalad végig a hátán.

– Igen. Ez érdekes lehet – merengett el.

– Ugye?

Egy keskeny oldalfolyosóban talált rá Amosra, egy hegesztőpisztollyal a kezében. A nagydarab férfi karján parányi piros foltok mutatták, hová pattantak a szikrák, de Amos még arra sem vette a fáradságot, hogy egy hosszú ujjú munkásinget keressen magának.

– Helló! – köszönt oda neki Holden. – Hogy vagy mostanában?

– Megvagyok – felelte Amos, és a falat behálózó vezetékekre mutatott. – Saba emberei azt mondták, át kellene irányítanunk az áramot.

A zsaruk valamivel nehezebben derítik ki, hol csapolják meg a hálózatot, ha folyton változik a hely.

– Igen?

– Elméletben egész jó ötlet – válaszolta Amos. – A gyakorlatban elég idegesítő, de mindegy.

– Látom – mondta Holden, aztán elhallgatott.

Az igazat megvallva Holdennek a hajón közösen eltöltött évtizedek ellenére még mindig fogalma sem volt, mi hajtja Amost. Szerette a finom ételeket, a piát, a személytelen szexet, a vicceket. Úgy tűnt, szívesen haverkodik Alexszel, de amikor a pilótájuk úgy döntött, megint megpróbálkozik a házassággal, Bobbie lett a tanúja. Naomi minden szavát szentírásnak vette, de az volt az igazság, hogy ezzel mostanában mindegyikük így volt.

Amos megtalálta a vezetéket, amit keresett, begyújtotta a hegesztőpisztolyt, és anélkül felnyitott egy hat centiméteres szakaszt, hogy a benne lévő drót szigetelését megolvasztotta volna. Ügyes trükk volt. Amos ellobbantotta a lángot.

– Na szóval – kezdett neki újra Holden. – Hogy vagy mostanában?

Amos megtorpant. Odafordította a fejét, hogy szemügyre vegye Holdent.

– Ah – válaszolta a nagydarab gépész. – Elnézést, kapitány. Beszélgettünk, csak nem vettem észre?

– Így is mondhatjuk – felelte Holden.

– Babika beköpött.

Amos hangja teljesen nyugodtnak tűnt, akár egy tó felszíne szélcsendben. Holden egészen biztosra vette, hogy alatta egy méretes hal úszkál.

– Nézd – mondta –, nem azért jutottunk el ide, ahol most vagyunk, mert olyasmikbe ütöttem az orrom, amibe nem szeretted volna. Ezen most sem akarok változtatni. De igen, Bobbie aggódik miattad. És én is. Meglehetősen veszélyes időszaknak nézünk elébe, és ha magadba fojtasz bármit, amit szeretnél megosztani valakivel, jobb, ha most teszed meg, mint később.

Amos vállat vont.

– Á, már értem. Egy kicsit elszórakoztam a legutóbbi küldetésen. Hamarabb eljárt az öklöm, mint Babika szerette volna. Majd visszafogom magam, ha ettől jobban érzi magát.

– Nem szeretném felfújni a dolgot – magyarázta Holden.

– Akkor felejtsük el! – fordult vissza a vezetékhez Amos. Egy vastag fogót húzott elő a zsebéből, összecsípte vele a villanyvezetéket, és nekilátott kirángatni, mintha egy rák húsát igyekezne kiszedni a páncélból. Kifejezetten veszélyesnek tűnt. – Rendesen fogom viselni magam. Becsszó.

– Akkor rendben – adta fel Holden. – Nagyszerű. Örülök, hogy elbeszélgettünk.

– Bármikor – válaszolta Amos.

Holden tétovázott, sarkon fordult, és otthagyta. Bobbie-nak igaza volt. Nem tudta, mi mehet végbe Amos agyában, de valami határozottan nem stimmelt vele. Nehezen tudta elképzelni, hogy ennek jó vége lehet. És ha Amos végül bekattan, fogalma sem volt, mi lesz a kiváltó ok, vagy hogy hogyan lehetne megoldani a problémát.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

A Voltaire Kollektíva küldöttei úgy léptek be a megbeszélés helyére, mintha támadásra számítottak volna. Fordított esetben Bobbie ugyanígy érzett volna. Elöl hárman, szabadon hagyott kézzel, a hátul lévők körbenézegettek, mint a turisták, akik először járnak kaszinóban, hátha valami érdekes vagy fenyegető bukkan fel mögöttük, középen pedig Katria Mendez lépkedett. Az arcán kifejezéstelen nyugalom, akár a pókerjátékosoké parti közben. Az olyanoké, akik mindig több zsetonnal állnak fel az asztaltól, mint amennyivel érkeztek. Bobbie arca

a nő puszta látványától lüktetni kezdett. Pszichoszomatikus fájdalom, ám mégiscsak fájdalom. Tudatában volt az érzésnek, de nem hagyta, hogy zavarja.

Saba az oldalán Holdennel előrelépett, üdvözölte őket, mosolyogva és övbéli köszöntéssel intett nekik, hogy kerüljenek beljebb. Udvariasságból megengedte nekik, hogy előbb megmotozzák, nincs-e nála fegyver, Holden pedig ugyanezt tette az érkezőkkel. Bobbie-nak hirtelen eszébe jutott a régi mondás: Van a KBSZ, és van a KBSZ. Azóta sem változott semmi. Egy kissé mindig félelmetesnek hatott látni, hogy

a Szállítószövetség tagjai mennyire könnyen visszavedlettek bűnözővé. És hogy ő meg a Roci legénysége mennyire jól illettek közéjük, amikor ilyesmi történt.

Amos megnyújtóztatta a vállát és a nyakát.

– Tudom – mondta Bobbie. – Nekem sem tetszik.

– Nem ismerem azt az orrost – jegyezte meg Amos, és az állával Katria egyik testőre felé bökött. – A többivel egészen biztosra veszem, hogy táncoltam.

Bobbie szemügyre vette az arcukat. Az, amelyikről Amos beszélt, hátul állt, közvetlenül Katria mögött. Barna bőr, rövidre nyírt haj és hosszú orr, amelyet valószínűleg többször is betörtek, aztán helyrerántottak. Az orrcimpáján fehér heg húzódott végig, mintha valaki egyszer belemetszett volna. Bobbie egészen biztosan felismeri, ha korábban összeakadt volna vele. A többieket illetően már akadtak kétségei. Katria persze nem is volt kérdés, az elöl állók közül pedig kettő eléggé ismerősnek tűnt.

– Talán jobban is megismerkedünk vele – válaszolta Bobbie.

– Most meg flörtölsz velem, Babika. Jó kis civakodással kecsegtetsz, amikor mindenki más beszélgetni jött.

– Hát ja – felelte Bobbie. – Álmodozni azért lehet.

A heccelődés egészen megszokottnak hatott, Bobbie mégsem tudott megnyugodni miatta. Még nem. Egyelőre azonban határozottan hajlandó volt belemenni a játékba. Katria elkapta a tekintetét, és odabiccentett neki. Bobbie elmosolyodott, egy kissé meghúzta a friss sebet, és visszabiccentett. Lehetett egyenlő felek közötti tiszteletadás, vagy küzdelem előtti kézfogás. Bobbie úgy sejtette, hogy hamarosan kiderítik.

A találkozó helye újnak számított neki. Az érkezőket egy hosszú, keskeny szobában fogadták, amely nemrégiben is a víztisztító rendszer része lehetett, mivel egy kicsit még mindig a növények és a szennyvíz szagát lehetett érezni benne. Kétszer olyan hosszú volt, mint amennyire széles, és gond nélkül elfért benne a Roci legénysége, Saba, valamint a hat legmegbízhatóbb embere. Azok, akik már ismerték a tervet. Kellemesnek nem lehetett mondani a helyet, de a földalatti szervezkedés területének határai mostanában egyre sűrűbben változtak. A laconiai felmérések sorra találtak rá a rendszer megfigyelőkameráinak vakfoltjaira, így már nem juthattak be szabadon azokba a folyosókba és egységekbe, amelyeket korábban a magukénak tudhattak. Az idejük egyre nagyobb részét töltötték az állandóan megfigyelt nyilvános terekben. Részben a terve megvalósításához végeztek felderítéseket. Részben azért alakult így, mert egyre kevesebb olyan hely akadt a Medinán, ahol nyíltan beszélhettek.

Az állomáson mindenfelé katonákba és tömegoszlató drónokba lehetett belefutni. Bobbie-t nem zavarta, hogy űzött tekintetű emberek jöttek szembe vele, és úgy lépdeltek, mintha a fedélzet túl törékeny lenne ahhoz, hogy elbírja a tömegüket. Megértette őket. A többiek, akik nevetgéltek, fecsegtek, és olyan hangosan hallgatták a zenét, hogy Bobbie kihallotta a basszust, már jobban aggasztották. Úgy viselkedtek, mintha a szabadtéri börtönök, a motoros páncélt viselő tengerészgyalogosok, a leszabályozott kommunikáció és a műszakok közötti kijárási tilalom normális lett volna. Így aztán az is volt.

Már nem kellett sokat várni arra, hogy a laconiaiak újra megindítsák a hajóforgalmat a lassú zónában. Lehet, hogy őt és a többieket visszaengedik a Rocira, amikor ez megtörténik, de Bobbie nehezen hihetőnek érezte, hogy ne szereltek volna fel oda is megfigyelőeszközöket. Naominak és Clarissának napokba vagy hetekbe telne mindegyiket megtalálni, hogy a hajó újra teljesen az övék lehessen.

És addigra egyébként is túl késő lesz. Minden nappal, minden órával egyre közelebb került a Tájfun érkezése. És amint a hajó kilép a Laconia-kapun, nagyságrendekkel nehezebb lesz a megszálló erők előtt járni. Ami a „lehetetlen” optimistább megfogalmazását jelentette. Bobbie úgy érezte a múló idő miatti nyomást, mintha egy becsukódó ajtót figyelt volna, amelynek a rossz oldalára került. Ha nem szorítja ennyire az idő, nem egyezett volna bele Saba javaslatába, hogy lépjenek kapcsolatba

a Voltaire Kollektívával. Vagy legalábbis nem ennyire rövid idővel azután, hogy Amosszal jól eltángálták őket.

Egyedül az adott okot bizakodásra, hogy Katria és az emberei ugyanolyan lehetetlen helyzetben érezhették magukat, mint Saba, Bobbie és Holden, és ugyanazon okok miatt.

– Na szóval – szólalt meg Katria, miután végeztek a kötelező körbeszaglászással –, meglep, hogy ennyire udvarias fogadtatásban részesülünk. Azt kell feltételeznem, hogy olyasvalamit akartok tőlem, amit magatok nem tudtok megcsinálni.

Saba elmosolyodott, de kétszer élesen intett a kezével.

– Túl sok fül, sa sa? Gyere, ülj le velem és az enyéimmel, igyál valamit velünk, és beszélünk, amiről beszélünk.

Katria összefonta maga előtt a karját.

– Nem rólatok van szó – szabadkozott Holden. – Csak arról, hogy minél kevesebben tudnak erről, annál kisebb az esélye, hogy valamelyikünket elkapják a biztonságiak. Nem árulhatod el azt, amiről nem tudsz, igaz?

Katria Mendez Sabáról Holdenre nézett, aztán sokatmondóan oda, ahol a Roci legénysége ücsörgött. Nemcsak Bobbie meg Amos, hanem mellettük Naomi, Alex és Clarissa is.

– Vagyis az én embereim közül senki, közülük viszont mindenki?

– Ők már mind tudnak róla – válaszolta Saba. – Leginkább ők szeretnének beszélni veled.

– Ezt elég furcsán mutatják ki – jegyezte meg Katria.

– Ez itt az én házam – felelte Saba. – Az én show-m, igaz? Tárgyaljunk! És ha semmire sem jutunk, akkor semmire sem jutunk. De ugyanaz nyom el minket, téged meg engem. Nem arra kérünk, hogy bárkit szeress. Csak arra, hogy meghallgass minket.

Katria egy pillanatig habozott. Összeszűkült szeme körül a ráncok az arcába haraptak, mintha csontig hatoltak volna. Bobbie egy szemvillanásnyi időre egészen biztosra vette, hogy az egész Voltaire Kollektíva sarkon fordul, és otthagyja őket anélkül, hogy meghallgatnák, amit kérni szeretne tőlük, és egészen megkönnyebbült a lehetőségtől.

– Esá es baromság – fröcsögte az orros. – Csak azt akarják elérni, hogy magadra maradj, que? Elintézik, hogy eltűnj, ennyi. Vagy mindannyian, vagy egyikünk se!

– Erről én döntök, Jordao – csattant fel Katria. – Nem te.

Az orros – a jelek szerint Jordao – duzzogva hátrébb lépett. Holden mosolygott, akár egy ügynök, mintha sugárzó jóindulata nyájasabbá tehetne minden más interakciót a helyiségben. Ettől nem kicsit tűnt nevetségesnek, de Katria bizony hosszasan végigmérte, és kuncogott magában.

– Ha nemet mondok, akkor mindannyian egy csomót kutyagoltunk a semmiért – szólalt meg végül. Holden arca felragyogott. Bobbie nem igazán tudta, hogyan csinálja. Ahogy képes volt elsimítani egy helyzetet a szinte tapintható jámborságával, minden alkalommal lenyűgözte.

– Köszönöm – hálálkodott Holden. – Igazán nagyra értékelem.

Saba felemelte egyik kezét, mire két embere hangtalanul besuhant

a folyosóról, és kitessékelte Katria kíséretét. A nő egymagában sem tűnt kevésbé tiszteletet parancsolónak. A folyosó tolóajtaja becsukódott, és rákattant a zár. Ennél zavartalanabbul sehol másutt nem beszélhettek

a Medinán.

– Szóval hadd halljam – szólalt meg Katria –, mire gondoltatok?

Bobbie mélyen beszívta a levegőt, aztán kiengedte a fogai között. Az ötlet eleve tőle származott, és napok óta rágódott rajta. Nem aludt annyit, amennyit szeretett volna. Még amikor nem a terven javítgatott, és kereste benne a hézagokat, akkor is túlságosan idegesnek és felpörgetettnek érezte magát ahhoz, hogy aludjon. Részben amiatt, mert azon morfondírozott, hogyan tálalja majd az ajánlatot, amit most előadni készült.

– A laconiai romboló és a Medina egyetlen ponton érintkezik – vágott bele Bobbie –, és mi bepoloskáztuk.

Katria szeme egy fokkal tágabbra nyílt. Odapillantott Sabára, aki bólintott. Igaz. Katria nem ült le, de a súlya egy kissé áthelyeződött a csípőjére. Bobbie szavai felkeltették az érdeklődését. Ez jó jel volt.

– A titkosítás nem feltörhetetlen – folytatta. – Kívülről nézve nem az. A marsi kód, amin alapul, nem változott. Dekódolhatnánk, ha lenne rá úgy tíz évünk, de véges számú nap áll rendelkezésünkre ehhez. Vagyis több könyvtárnyi hírszerzési adatunk van, amit nem tudunk elolvasni. De úgy gondolom, hogy ezen segíthetünk.

Előhúzta a kézi terminálját a zsebéből, tükröztette Saba helyi rendszerén, és megnyitotta a Medina szerkezeti vázlatát, amelyet mostanáig használt. Ott volt a dob üreges belseje, az egyik végén a parancsnoki és vezérlőfedélzetekkel, valamint a gépészeti fedélzetekkel, a kikötővel és az óriási, de tétlen hajtóművel a másikon. A kettő között a dob külső felszínén futó lift aknája. Valamint a kikötőben álló hajók, köztük – pirossal kiemelve – a Közelgő Vihar.

– A hosszabb távú terv az, hogy megtaláljuk a módját, hogyan tegyük harcképtelenné a Vihart, kapcsoljuk ki a Medina érzékelőrendszereit, és kössük le vagy szigeteljük el kellő ideig a Medina biztonsági erőit ahhoz, hogy ez a sok hajó elhagyhassa az állomást, és átlépjen a gyűrűkapukon, mielőtt megérkezne az erősítés a Laconiáról. A rövid távú terv… – ráközelített a Medina tényleges hajótestén belül, a dokkoknál lévő apró piros jelre – …ez itt.

– Vagyis? – kérdezte Katria.

– Régebben kisegítő energiatárolónak használták – felelte Bobbie. – De amióta ideértek a laconiai vendégeink, átalakították.

– Az a helyzet – kotyogott bele Alex –, hogy ezek a laconiai fickók eredetileg marsiak voltak, vagy legalábbis a vezetőik azok voltak. És nem sokkal azután szolgáltak a seregben, hogy én meg Bobbie végeztünk a bevetéseinkkel.

A pilóta Bobbie-ról Katriára, aztán Sabára nézett, aztán megint vissza. Bobbie biccentett neki, hogy csak folytassa. Alex megnedvesítette az ajkát.

– Többek között arra képeztek ki minket, hogyan foglaljunk el egy ellenséges állomást – mondta, ami valójában nem volt igaz. Bobbie-t képezték ki erre, nem őt. Az övbéliek otthonainak és közösségeinek lerohanására és uralmuk alá hajtására. Ha maradt fájó pont, amit jobb nem birizgálni, akkor ez volt az. Épp ezért adta elő Alex, és nem az a nő, aki felmosta Katriával a padlót, és összebilincselte őt az embereivel. Így kevésbé érinthette rosszul Katriát. – Hallottál már izolált hálózatú titkosítási páncélszobákról?

Katria szeme fényesebben ragyogott. Nyilván nem, de esze ágában sem volt beismerni ezt. Alex megint megnedvesítette az ajkát, Bobbie-ra pillantott, aztán Katriára, majd újra Bobbie-ra, és folytatta:

– Az egyik bevett marsi módszer az volt, hogy fizikailag elkülönítettük az irányítást átvevő hajót a helyi rendszerektől. Lefektettünk egy csövet az állomáson lévő egyik saját dobozunkig, és oda küldtük el a bázisnak szánt összes parancsot. Üzeneteket, vezérlőprotokollokat, mindent. Ott dekódolják, és egyszer használatos fizikai közegre kerül rá, amivel átmennek a helyi rendszerhez. Mindenféle élő kapcsolat kiiktatásával.

– Baromság – válaszolta Katria.

– Ez a bevett módszer – szólalt meg Bobbie. – És ezért nem sikerült még soha senkinek betörnie marsi hajóra egyetlen elfoglalt állomásról sem. És mivel a laconiaiak eljárásai a marsiakon alapulnak, itt lesz ez

a szerkezet.

– De az időkésés… – Katria a fejét csóválta. – Lenyűgöző.

– A helyiségben mindig kétfős személyzet dolgozik. Az ajtót fizikailag lezárják. Nincs rákötve a biztonsági hálózatra, nincs elektronikus interfész. Régimódi zárnyelv és kulcs, és kívül nincs rajta kulcslyuk. Nem lehet távolról meghekkelni, és nem könnyű kijátszani – magyarázta Bobbie. – És műszakváltáskor teljes létszámú őrség van jelen.

Katria átvette a modell kezelését, még jobban ráközelített a kódvisszafejtő páncélteremre. Láthatólag elgondolkodott, aminél Bobbie csak rosszabbat remélt. Feszültté vált, amikor erről beszélt.

– Értem – válaszolta Katria. – Nem tudtok bejutni anélkül, hogy hatalmas zajt csapnátok, és hívni kellene a lovasságot. Ezért van szükségetek rám? Hogy berobbantsam az ajtót?

– Nem – felelte Bobbie. – Be tudunk jutni. Abban kellene segítened, hogy eltüntessétek a nyomokat, miután végeztünk.

Katria lassú kört írt le az ujjaival. Folytasd csak!

Clarissa vette át a szót.

– A környezeti rendszerre viszont rá van kötve a terem. Ha eljuttatunk ide egy csapatot… – visszahúzta a modellt nagyobb keretbe, és megérintette a gépterem melletti villamos csatlakozókat –, …lekapcsolhatjuk a ventilátorokat, és kinyithatjuk a szén-dioxid-szűrőket és a visszaforgató rendszereket.

– Hogy ki kelljen menekülniük, mielőtt megfulladnának? – kérdezte Katria.

Alex a fejét rázta.

– Hogy utat nyissunk néhány kis drónnak. Féltucatnyinak, amelyeket pontszerű robbanótöltetekkel szerelünk fel. Kiiktatjuk a két őrt, aztán a maradékkal felnyitjuk a zárat.

Parányi pukkanást hallatott a szájával, és a robbanás testi karikatúrájaként szétnyitotta a két kezét.

Bobbie Naomira mutatott.

– Neki van egy meghajtókép-klónozója. Nekem egy feszítővasam és egy kalapácsom. Behatolunk, teljes másolatot készítünk a dekódoló dobozról, és kimegyünk a keménysugárzás-bunkerbe… – lépett a modellhez Bobbie –, …itt. Aztán jöttök ti.

– Ha los biztonsági coyos megneszelik, hogy elloptuk a kódokat – magyarázta a falnak dőlve Saba –, mindent megváltoztatnak, igen? Nemcsak új titkosítást, hanem új eljárásokat vezetnek be. Minden, amit megszerzünk, jóval kevesebbet ér. Ezért nem tudhatják meg, miben mesterkedünk, még azok után sem, hogy megcsináltuk.

Holden széthúzta a modellt, hogy megmutassa, az állomás oldalán hol dokkol a Vihar.

– Egy másik történetet kell kínálnunk nekik. A Vihar itt parkol. Az elsődleges folyékonyoxigén-tartályok pedig… itt vannak. Ha ezek kirobbannak, úgy fog tűnni, mintha a Vihart akarnánk felrobbantani, de

a Tycho jól megépítette ezt a helyet. Bőséges túlbiztosítással és rengeteg vészmegoldással. Van egy robbanás elleni szelep, amelyik ezen az útvonalon kiereszti a hirtelen túlnyomást… és kiiktatja a kommunikációs páncéltermet. És, tudod, egy csomó mindent még.

– A levegőnket akarod kirobbantani, hogy fedezzétek magatokat? – kérdezte Katria. – Azt hiszem, bocsánatkéréssel tartozol nekünk. Általában minket hívnak szélsőségeseknek.

– Nem a mi levegőnk – javította ki Saba. – Az övék, onnantól fogva, hogy idejöttek. Az ő jóvoltukból lélegezhetünk. Ezenkívül azokból

a tartályokból a dokkoló hajókat töltik fel újra. Nem a dobot látják el levegővel.

– És rengeteg marad még a másodlagos és harmadlagos póttartályokban – tette hozzá Holden. – Ne feledd, bőséges túlbiztosítás, rengeteg vészmegoldás. És a Tycho eredeti konstrukciója sokkal tovább emlékezik ezekre, mint a benne élők.

Katria hosszú időre elhallgatott. Bobbie a gyomrában érezte, hogy egyre nő benne a szorongás. Hiba volt bevonni ebbe a Voltaire Kollektívát. Saba hiába bízott bennük, és hiába értettek mindenki másnál jobban a pusztításhoz. A saját csapatán belül kellett volna maradnia, akiket irányíthat. Ahol mindenkiben biztos lehetett.

– Nem tetszik ez így – csóválta a fejét Katria. – Rengeteg a mozgó alkatrész. Minél több van belőlük, annál több az alkalom, hogy eltörjenek.

Bobbie vállat vont.

– Ha nem szorítana ennyire az idő, valami egyszerűbbel próbálkoznék.

– Csupán a megfelelő bombára van szükségünk a megfelelő helyen – magyarázta Saba. – Tőletek megkapjuk ezt, onnan pedig már mi vesszük át.

– Nem – jelentette ki Katria. – Szükségetek van a töltetekre, és szükségetek van valakire, aki a tölteteket a megfelelő időben elhelyezi a megfelelő helyen. És még valakire a távoli kapcsolónál, aki nem esik pánikba, és nem sieti el, hogy azzal megölje a csapatotokat. De még ha nem hibáznak is, szerintetek egy óvóhelyre bezárkózva túl lehet élni egy ilyen robbanást?

Naomi megköszörülte a torkát.

– Erre tervezték őket. De igazad van. Addig nem tudhatjuk, amíg ki nem próbáltuk.

– Mi a kiürítési terv azutánra, hogy lezajlott a kis armageddonotok? – érdeklődött Katria.

Ennyi mindent nem szeretett volna elárulni Bobbie. A terv bizonyos részeit nem lenne szabad kiadni. Saba tétovázott, azt mérlegelte, bevonhatja-e ennyire Katriát. Amikor megszólalt, a hangjából zsémbesség érződött ki. Ugyanúgy nem tetszett neki, hogy kényszerítik, mint Bobbie-nak.

– Az óvóhelyen szkafandereket tartanak. Kimegyünk a lyukon. A visszajutáshoz ugyanazt a légzsilipet használjuk, mint az első alkalommal, amikor bepoloskáztuk a kommunikációs csatornájukat.

Katria megint magához vette a modellt, elfordította, fedélzetről fedélzetre végighaladt a Medina alsó területein.

– Emberek fognak meghalni – mondta. – Miután a gépészeti fedélzetekből elkezd kiszökni a levegő, nem mindenki fog eljutni az óvóhelyekig.

– Savvy – felelte Saba. – A dolognak ára van.

– És hajlandó vagy megfizetni?

– Igen – felelte Saba, de Holden arcán némi elhatárolódás tükröződött. Bobbie tudta, mi aggasztja. Ártatlan emberek is lesznek a fedélzeteken, amikor eljön az idő. Az akciójukkal a legjobb esetben veszélybe sodorják az életüket. A legrosszabban megölnek néhányat. Amennyiben Sabát és Katriát zavarta ez a lehetőség, nem mutatták ki. Holdent egyértelműen nem hagyta nyugodni. Bobbie eltűnődött, vajon tartja-e magát az elveihez, és lefújja az egészet. Holdent ismerve akár fogadni is mert volna rá.

– A robbantó csapat ide megy – mondta végül Katria. – Elhelyezi

a tölteteket, aztán visszavonul az óvóhelyre, és megvárja, amíg a másik csapat visszaér az ellopott adatokkal, és jöhet a detonáció. Mindenki együtt távozik, vagy senki sem tud. Nekem nem ez lesz az első alkalom, hogy részt veszek ilyen akcióban. Csupán néhány szkafander kell még.

Bobbie fel sem figyelt a kulcsszóra, amíg Clarissa halkan, kérdő hangsúllyal meg nem szólalt.

– Neked nem ez lesz az első alkalom?

– Ki másnak? – értetlenkedett Katria. – Ha jól akarjátok csinálni,

a leghozzáértőbbet kell megbízni vele. Én vagyok a leghozzáértőbb. Én készítem el a tölteteket, és helyezem el őket, és az én biztos kezemben lesz a detonátor.

A helyiségre néma csend telepedett, egyedül a légvisszaforgatók halk duruzsolását és a hajó halk, harmonikus lüktetését lehetett hallani. Az egykor ott tárolt szennyvíz szaga mintha egy kicsit erősebben érződött volna. Saba kizárólag anyagokat akart kérni a Voltaire Kollektívától. Nem újabb játékosra vágytak az akció végrehajtásakor. De ha kijelentik, hogy nem vehetnek részt a tényleges műveletben… vajon megsértik vele őket? És ha igen, az elég lenne ahhoz, hogy sarkon forduljanak, és faképnél hagyják őket?

– Jól hangzik – harsant fel Amos hangja. – Te meg én a robbantó csapatban, Kitty kisasszony.

A nagydarab gépész mosolya nyugodt és kifejezéstelen maradt. Bobbie-ra hirtelen rátört a riadalom. Elkapta Holden tekintetét, és egy milliméternyit megrázta a fejét. Ez nagyon rossz ötlet. Holden nyelt egyet, és ő is mosolyt erőltetett az arcára.

– Akkor jól van – mondta. – Clarissa vezeti a környezeti szabályzókon dolgozó technikai egységet Alex mellett. Alex irányítja a drónrajt. Bobbie és Naomi intézi a szervert, Katria, Amos meg én pedig a tölteteket helyezzük el, hogy utána az egészről eltereljük a figyelmet.

Bobbie előrehajolt, a gyomra lassanként görcsbe szorult. Azzal, hogy Holden is velük megy, semmit sem javítanak a helyzeten.

– Nagyszerű lesz – jelentette ki Holden.

HARMINCADIK FEJEZET: SINGH

A SOL-HADMŰVELET HAMAROSAN LEZÁRUL. KÉSZÍTSÉK ELŐ AZ ELSŐ kihajózási engedélyeket!

Singh kétszer is elolvasta Trejo üzenetét, az öröm szétterjedt a mellkasában. Gyorsan elküldte a parancsot a területi vezetőinek és a csoportparancsnokainak, aztán megnyitotta a viccesen mindenki által „megszállási naptár”-ként emlegetett ütemtervet. Még ha a Laconiáról származó módosított tervezetet vették is figyelembe, amely lemondott arról, hogy újra megépítsék a védelmi állásokat, és előirányozta a Förgeteg haladéktalan átlépését a Sol-rendszerbe, valamint a Tájfun korábbi bevetését, ehhez képest is hetekkel előbbre jártak. Némi mozgásteret is hagytak, ha a Szállítószövetség esetleg keményebb ellenállást mutatna

a Medinán, vagy a Föld–Mars Koalíció hadiflottája a becsültnél jelentősen nagyobb létszámmal vagy fejlettebb technológiákkal támadna. De egyik sem bizonyult igaznak, így a vártnál jóval hamarabb hozzáfoghattak az új emberi civilizáció alapjainak lerakásához.

Az emberi fajt illetően Duarte főkonzul tökéletesen tisztában volt a szomorú ténnyel, hogy érvekkel képtelenség felülkerekedni a törzsi hajlamokon és a szélsőséges sovinizmuson. A törzsekbe tömörülés tarthatatlan szemléletnek számított, és az ilyesmit nem lehet észérvekkel legyőzni. Ezért ahelyett, hogy egy logikusan felépített tervet adott volna elő, hogy az emberiségnek miért szükséges feladnia a régi nemzeti és kulturális megosztottságát, és kell egyetlen összetartozó fajjá válnia,

a főkonzul a régi szokásokhoz igazodott, amelyeket mindenki értett, és háborút indított. Amely szerencsére rövidnek bizonyult.

A tényleges munka, amelynek köszönhetően Elsa már egy számára és a gyermekei gyermekeinek számára biztonságos világmindenségben nőhet fel, csak azután kezdődhetett, hogy meghódították az emberiség fennmaradó részét. Ez a munka megkövetelte a stabilitást.

– Zászlós! – szólt bele Singh a monitorba, amely pillanatnyilag szétterítve hevert az asztalon. Singh ideiglenesen kinevezett valakit Kasik hadnagy helyére, de a nevét még nem sikerült megjegyeznie.

– Kormányzó? – felelte egy pillanattal később a nő.

– Kérem, adja át üdvözletemet Fisk elnöknek, és tudassa vele, hogy kocsit küldök érte. Haladéktalanul találkoznom kell vele, hogy megbeszéljünk néhány sürgős kérdést. Ne fogadjon el kifogásokat!

– Igenis, uram – válaszolta a zászlós. – Még arról…

– Mindjárt, zászlós – fojtotta belé a szót Singh, aztán körbepillantott az irodájában. A virágok, amelyeket valaki a sarki asztalon álló vázába rakott, kornyadoztak, a polcon pedig, ahol a kávégépét tartotta, hatalmas rendetlenség uralkodott. – Ezenkívül küldessen be egy kis frissen lefőzött kávét, és cseréltesse ki a virágokat a megbeszélés előtt!

– Igenis, uram. Még arról szerettem volna tájékoztatni, hogy üzenete érkezett a Laconiáról. A Vihar az imént továbbította.

– Küldje át! És kérem, szóljon öt perccel Fisk elnök érkezése előtt!

– Természetesen, uram – felelte a zászlós, aztán bontotta a kapcsolatot.

Singh megérintette a világító üzenetgombot a monitorján, és a szerkezet állóképet vetített ki a feleségéről, ahogy Szörnyecskét tartja a karjában.

– Üzenet lejátszása! – utasította a monitort.

Az állókép egyszerre életre kelt. A felvételt menet közben indíthatták el, mert Nat rejtélyes Mona Lisa-arca a megszokott széles mosolyra húzódott. Szörnyecskét egyáltalán nem érdekelte a kamera lencséje, ehelyett az anyja válla fölött bámult valamit. Mindketten gyönyörűek voltak, és Singh érezte a gyomra mélyén szakadatlanul tátongó ürességet, amelyről valahogy sikerült nem tudomást vennie, amíg meg nem látta az arcukat.

– Helló, Sonny! – köszönt Nat a kamerába. Megfogta Szörnyecske kezét, és integetett vele a képernyőnek. – Köszönj apucinak!

– Szia, édesem – válaszolt Singh a felvételnek, akár valami idióta. Nem tudta megállni.

– Tudom, hogy most nagyon sok a dolgod, de jó híreket kell továbbítanom neked – közölte Nat. Lerakta Szörnyecskét, és a kislány kiszaladt a képből. Singh irracionális csalódottságot érzett, amiért otthagyta őt. – Jóváhagyták a juhmódosítási kísérleteim következő, élő állatokon tesztelő fázisát. Harminc hónapon belül szélesebb körben alkalmazhatjuk. Ami azt jelenti, hogy a medinai áthelyezés ténylegesen előmozdíthatná a projektet. Nem siettetni akarlak vagy ilyesmi.

Nat elmosolyodott, ahogy kimondta ezt, de Singh a saját magányának visszhangját fedezte fel a tekintetében.

– Szörnyecske jól van – folytatta a nő. – Egy kicsit unatkozik, és már annyira várja, hogy a nagycsoportba kerüljön. A legtöbb délutánt az édesapáddal tölti, és lassanként a lehető legjobb barátokká válnak. Most már Púpának hívja, és apukád ragaszkodik hozzá, hogy mindenki így szólítsa. Reggelente legtöbbször nem akarja, hogy magammal vigyem, amikor munkába indulok. Esténként gyakran vacsorázunk nála.

Singhet mélységes szeretetet és hála töltötte el, amihez hasonlót korábban sosem érzett az édesapja iránt. Megállította a lejátszást, és kivárt egy pillanatot, nehogy elérzékenyüljön, és könnyekre fakadjon. Hogy nézett volna ki, ha feldagadt és kivörösödött szemmel adja ki az utasításait Carrie Fisknek? Miután összeszedte magát, folytatta.

– Szóval ennyi, azt hiszem. Válaszolj, amikor akad egy szabad perced! Az otthoni monitor rájött, Szörnyecske hogyan mondja a „lejátszás” szót, és a kicsi imádja újra meg újra meghallgatni az üzeneteidet. Szeretlek, Sonny. Vigyázz magadra!

És ennyi volt. Amikor Nat kimondta, hogy szereti, kiderült, hogy hiába volt eltökélt, a következő pár percet mégis azzal töltötte, hogy szégyenszemre hangosan bőgött magában.

Valaki bekopogott az ajtaján, és Singh kiszólt:

– Egy perc!

Aztán kirohant a privát mosdójába. Miközben az arcát mosta, hallotta, hogy valaki rendet rak az irodában, és mire újra fogadóképessé tette magát, egy kanna illatos kávé gőzölgött a polcon. A tisztes épp berakta

a friss virágokat a vázába. A katona kurtán szalutált neki, aztán kisurrant a szobából, mint valami macska.

Singh leült az asztalához, összeszedte magát, aztán belekezdett a Natnak szóló üzenetbe.

– Helló, drágám! Köszönöm a kedves üzenetet. Örülök, hogy minden a legnagyobb rendben nálatok, és Szörnyecske kifejezetten jól tápláltnak tűnik, vagyis apám szinte biztosan agyonkényezteti őt péksüteménnyel. Itt még mindig a tervezettnél gyorsabban haladunk. Hozzá kell szokni majd az itteni élethez, de rengeteg használható földet találtok majd

a birkáidnak és a laborodnak, mi pedig azon dolgozunk, hogy minden szolgáltatás tökéletesen működjön, mire a kislányom ideér. Hamarosan beszélgetünk. Szeretlek, Nat. Szeretlek… – Majdnem „Szörnyecskét” mondott, de valamiért helytelennek tűnt a kislány becenevét használnia. – Szeretlek, Elsa.

Bontotta a kapcsolatot, és feldolgozásra elküldte a fájlt, hogy a következő kommunikációs csomaggal továbbítsák a Laconiára. Rendkívül büszke volt magára, amiért nem sírta el magát megint, miután kimondta, hogy „szeretlek”. Sokan férfiatlannak tartották az ilyen viselkedést. Singh nem törődött velük. Mégis méltóságon alulinak érezte volna.

– Öt perc – szólalt meg Valamilyen zászlós a monitorból.

– Készen állok – válaszolta Singh.

Carrie Fisk az irodájában ült, a kávéját itta, és idegesnek és nyugtalannak tűnt. Teljes páncélzatú tengerészgyalogosok mentek érte az irodájába, és hozták el a kormányzó hivatalába egy három kocsiból álló konvojjal. Nyilvánvalóan a saját védelme érdekében, ugyanakkor az ilyesmit kissé félelmetesnek érezhette bárki, aki nem szokott hozzá. Ha Singh emiatt a hazai pálya előnyét élvezhette, amikor a Medina alacsonyabb rangú tisztviselőivel akadt dolga, nem habozott bevetni. Megvárta, amíg Fisk ujjai lecsillapodnak, és a nő már rá figyel, aztán megnyitotta

a több száz lakható kolóniát tartalmazó rendszer listáját, majd átküldte a falra.

– Elnök asszony! – kezdte Singh. – Egy mindannyiunk, de különösen az ön mint a Laconiai Bolygószövetség elnöke számára izgalmas pillanathoz érkeztünk.

– Kőbe véstük a névváltozást? – kérdezte a nő. – Vagy…

– A törvényhozó testület nevét abban a dokumentumban határoztuk meg, amelyet az első találkozásunkkor átadtam önnek. Tán nem ol-

vasta el?

– De – vágta rá Fisk. – Csupán nem tudtam, hogy ideiglenes elnevezése, vagy sem. Nem szavaztunk arról, hogy elfogadjuk az új…

– A főkonzuli hivatal végrehajtó hatalma által kiadott rendeletekről nem tartunk szavazást.

– Értem – válaszolta Fisk. Lebámult az ölébe, és lefújta a gőzt a kávéjáról.

– Ahogy említettem – folytatta Singh –, izgalmas időszak ez mindannyiunknak. Trejo admirális úgy ítélte meg, a helyzet kellően megszilárdult ahhoz, hogy korlátozott mértékben újraindulhasson a kapukon át a forgalom.

Fisk őszintén meglepődve felkapta a fejét.

– Tessék?

– Igen. Mostantól beütemezhetik a korlátozott kereskedelmi forgalmat. Állítson össze egy listát a leginkább rászoruló bolygókról, valamint azokról a szállítmányokról, amelyekkel teljesíthetjük ezeket az igényeket! Nem a Sol-rendszerből. Onnan még nem. Először hetente egy hajó átkelését engedélyezzük, és természetesen minden átkelést harminc nappal a tervezett időpont előtt személyesen jóvá kell hagynom.

– Ami azt illeti… – kezdte Fisk, aztán egy pillanatra elhallgatott. – Ami azt illeti, ez nagyon jó hír. Rengeteg kolónia sorsa függ egyetlen hajszálon. Ezzel életeket mentünk meg.

– És ez természetesen mindkettőnk posztjának elsődleges feladata.

– Ah – hajolt előre Fisk, hogy a kormányzó asztalának szélére tegye

a kávéscsészéjét. Miközben Singh haragos tekintettel meredt a csészére és a tiszteletlen közvetlenségre, amelyre az utalt, Fisk azt válaszolta: – Ha már a témánál tartunk, átadtam a fenyegető üzenetét az összes gyarmatosított bolygónak. Ezenkívül továbbítottam a meghívóját minden olyan világnak, amelyik még nem lépett be a társulásba… elnézést,

a Laconiai Bolygószövetségbe, hogy válasszanak egy küldöttet, aki majd képviselheti őket a csoportunkban, amint helyreállt a kereskedelmi forgalom. Úgy vélem, hogy ezek a bolygók az újonnan kinevezett képviselőiket is elküldik majd a kereskedelmi hajókkal.

– Remek – nyugtázta Singh. Duarte főkonzul ragaszkodott hozzá, hogy a Laconiai Bolygószövetség úgy működjön, hogy a társult világok úgy érezhessék, beleszólásuk van a kormányzat ügyeibe. Bármennyire idegesítőnek ígérkezett is ezerháromszáz Carrie Fiskkel megbirkózni,

a főkonzul szava ebben a kérdésben a törvény erejével ért fel, így Singh mindent megtett azért, hogy az új törvényhozó testület sikeres legyen.

Fisk még mindig rábámult, valamiféle választ várt.

– És? – kérdezte Singh.

– És ha ezek az átkelő hajók az újonnan megválasztott képviselőkkel a fedélzetükön érkeznek, engedélyre lesz szükségük a dokkoláshoz, vagy hogy siklókat küldjenek át a Medinára. Az átkelési tilalom hatályon kívül helyezése azt is jelenti, hogy ki lehet kötni az állomáson?

Ami kiváló kérdés volt, és Singhet hihetetlenül bosszantotta, hogy ez elsőként Carrie Fisknek jutott az eszébe, nem neki.

– Az engedélyt eseti alapon ez a hivatal fogja kiadni. A kérelmeket legalább harminc nappal az átkelés előtt be kell nyújtani – felelte, abban reménykedve, hogy elfogadott előírásnak hangzott, nem pedig olyasminek, amit hirtelenjében kitalált. Dokumentálnia kell a dolgot, amint Fisk távozott.

– Köszönöm, kormányzó – mondta Fisk.

– Fontos, hogy ezt minél hamarabb megszokottnak, tartósnak és biztonságosnak érezzék – magyarázta neki Singh. – Amennyire ez lehetséges, a Szállítószövetség hajóit és pilótáit vegyék igénybe! Ezenkívül az érvényes irányelvekhez igazodva a szövetség intézi majd az áruk átvételét és kiszállítását. Az átkelések jóváhagyásától eltekintve minden ugyanúgy fog működni, mint korábban.

– Elküldök egy körlevelet az állomáson tartózkodó szövetségi képviselőknek és mindegyik bolygó helyi vezetőségének.

– Nagyszerű – válaszolta Singh, aztán felállt, és kezet nyújtott Fisknek. – Nem szeretném feleslegesen ismételni önmagam, de izgalmas időszak ez mindannyiunk számára.

Fisk nem állt fel. A székén ült, a kezét tördelve, és nem nézett fel rá. Amikor a csend kényelmetlenné vált, Singh rákérdezett:

– Van még valami, elnök asszony?

– Igen – felelte Fisk, és most először nézett a férfi szemébe. Nem úgy tűnt, hogy távozni készülne, ezért Singh visszaült az íróasztala mögé.

– Akkor mondja már! – csattant fel, és azonnal megbánta, hogy ilyen ingerült hangnemet használt. – Kérem!

– Megteszünk… megteszek mindent, amire kért. Továbbítottam az üzeneteit a bolygóknak. Küldötteket kérettem ide mindegyikről, amelyik még nem tagja a társulásnak. Átadtam Duarte elnök…

– Duarte főkonzul – vágott közbe Singh.

– Természetesen – szabadkozott Fisk. – Átadtam a főkonzul részletes utasításait az új Világszövetség összehívásáról.

– Laconiai Világszövetség – javította ki Singh.

– Természetesen. Ám a hivatalom mindeddig kizárólag ezzel foglalkozott. A maga hivatalának sajtótitkáraként működött. És már megbocsásson, engem nem erre választottak meg.

Szorongva mondta ki ezt, és Singh egy percig hagyta tovább aggódni. Ha az egérke karmokat akar növeszteni, az hosszabb távon valószínűleg jó jel. A laconiai kormánynak semmi szüksége nem volt olyanokra, akik nem harcolnak azért, amiben hisznek. A főkonzul egészen egyértelművé tette, hogy minden ellenkező véleményt nyomatékosan képviselnie kell valakinek, hogy mindenki úgy érezze: a végső döntést csak az összes érv figyelembevétele után hozták meg. Egy olyan bolygószövetséggel, amelyiket félénk kis egerek vezetnek, senki sem mehet semmire.

– Na és mivel tölthetné hasznosabban az idejét, elnök asszony? – kérdezte végül Singh, miután elég sokáig hagyta őt kényelmetlenül fészkelődni.

– Ha az új kormányzat törvényhozó testületének szántak minket, mikor fogunk végre törvényeket hozni? Berendelt magához, hogy átadja a terjeszteni kívánt irányelveket, de azokról egyszer sem szavaztunk. Az az érzésem, hogy hamarosan csupán névleges testületnek fognak tekinteni minket, akik csak a pecsétet ütik rá a parancsaikra.

– Kormányzóként a végrehajtó hatalom és a főkonzuli hivatal közvetlen képviselőjeként vagyok itt – felelte Singh. – A főkonzul utasításairól nem lehet szavazni.

Akaratlanul is elnevette magát az abszurd ötleten. Mintha a főkonzul megváltoztathatná az irányelveit egy szavazás miatt.

– Akkor miről szavazhatunk? – szegezte neki a kérdést Fisk.

– Amikor a főkonzuli hivatal döntött az idei törvényhozási feladatokról, elsőként fogjuk értesíteni önt, elnök asszony. Addig is, kérem, működjön együtt a tagbolygókkal, hogy zökkenőmentessé tegye a beilleszkedésüket az új kormányzatba. És biztosíthatom afelől, hogy ezzel rendkívül hasznosan fogja tölteni az idejét.

– Oké – válaszolta Carrie Fisk, és felállt. – Azért gondoskodom róla, hogy a bélyegzőnkön mindig legyen tinta.

Singh nem állt fel, hogy kezet fogjon vele.

– Távozhat.

Singh még mindig a gyümölcsözőnek a legnagyobb jóindulattal sem mondható megbeszélésen rágódott, amikor jelzett a monitorja, és Overstreet hangja szólalt meg a hangszóróból.

– Uram, itt egy… úriember, aki azt állítja, hogy fontos információval szolgálhat önnek.

– Magának nem adhatja át?

– Nem szívesen tenné meg, uram. Azt mondja, a legmagasabb pozícióban lévőnek kell hallania. Szerintem érdemes lenne fogadnia.

Ez érdekesen hangzott. Még ha az állítólagos információról ki is derül, hogy semmit sem ér, kíváncsi volt, Overstreet mit tart eléggé fontosnak ahhoz, hogy lefoglalja az idejét.

– Ismerjük ezt a személyt?

– Nem, uram – felelte Overstreet.

– Feltételezem, már megmotozták, és nincs nála fegyver.

– Igen, uram.

– Akkor adjon két percet! – és Singh ezzel bontotta a kapcsolatot. Az irodája még mindig takarosnak tűnt Fisk látogatása után. Egy kissé jobban kihúzta magát ültében, és megigazgatta a zubbonyát. Bekapcsolta

a monitorja elülső kameráját, és szemügyre vette magát. Minden kifogástalan. A megtestesült hadvezető maga.

Halk kopogás hallatszott, aztán két tengerészgyalogos lépett be Overstreettel és egy tipikus övbélinek tűnő magas, vékonydongájú férfival. Az egyedüli vonás, amely megkülönböztette őt a többiektől, nevetségesen hatalmas orra volt. Eldeformálódott alakjából ítélve többször eltörhetett, és hosszú sebhely rondította el az egyik orrcimpáját. Egyértelműen verekedett már néhányszor, arra azonban nem vigyázott, hogy bokszolás közben maga előtt tartsa az öklét.

– Beszélni szeretne velem? – kérdezte Singh. Nem kínálta hellyel

a férfit.

– A nővérem az egyik kinti ketrecükben van – kezdte a férfi, és érezhetően igyekezett elnyomni övbéli akcentusát, de ez csak félig-meddig sikerült neki.

Singh Overstreetre pillantott.

– Nem vett részt a robbantásos merényletben, kormányzó – közölte Overstreet. – Egy kereskedőtől lopott.

– Felállítottunk egy katonai törvényszéket, és az ügyeket a lehető leghamarabb, a beiktatásuk sorrendjében mind elbíráljuk – válaszolta Singh. – Csak ennyit akart?

Nyilván nem, különben Overstreet nem hívta volna fel a figyelmét

a férfira, de hagyta, hogy az övbéli is dolgozzon valamennyit.

– Az a csomó duma arról, hogy ha segítünk, akkor nekünk is segítenek, csak merde, vagy mi?

– Ez az igazság – felelte felcsigázott érdeklődéssel Singh. Overstreet ajkán a leghalványabb mosoly árnyéka jelent meg. – Segíteni akar nekem?

– Engedje el a nővéremet! Csak hülye volt, lopáson kapták, de magára semmi veszélyt nem jelent. Engedje el, és elmondok valamit, ami érdekelni fogja. – A férfi beszéd közben idegesen vakarta hatalmas, göröngyös orrát. – Valamiről, amire készülnek, és ismerem a coyót, aki mögötte áll, igen? Mélyen benne vagyok a Voltaire Kollektívában.

– Vagyis kapcsolatban áll a robbantásos merényletért felelős erőkkel?

– Talán – felelte a törött orrú férfi. Hősködése nehezen tudta leplezni a félelmét. – Ha van értelme. Maga mondja meg.

Singh egy pillanatra elgondolkodott, hagyta elnyúlni a csendet. Helybéliek hozzá hűséges hálózata. Akik az ő nagylelkűségétől függenek. Kifejezeten jól alakult a dolog.

– Azt hiszem, maga meg én barátok leszünk – felelte végül Singh.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

Az alvás és Dobos mostanra kényelmetlen kapcsolatot alakítottak ki egymással. A legrosszabb vonásának az az idő bizonyult, amelyet Dobosnak meghagyott, hogy átböngészhesse a nyilvános fórumokat és hírcsatornákat.

A MARS PONTOSAN EZT A CÉLTUDATOSSÁGOT VESZÍTETTE EL, AMIKOR A KAPUK MEGNYÍLTAK. EZ EGYÁLTALÁN NEM INVÁZIÓ, HANEM A VALÓDI MARSI SZELLEMISÉG TÉR VISSZA A RENDES HELYÉRE, ÉS ÖRÜLÖK – A ROHADT ÉLETBE IS, ÚSZOM A BOLDOGSÁGBAN –, HOGY MEGÉRHETTEM EZT.

Előre lehetett látni, hogyan végződik. Napközben úgy érezte, hogy a Nép Otthona túl gyorsan pörög a tengelye körül. Ám nem csak a testére hatott a forgás. Az elméje is túlságosan elnehezedett ahhoz, hogy felemelje. Rettenetes késéssel irányította önmagát, mintha egy akadozó programmal vezérelt volna egy lépegetőt, vagy a hatótáv legszéléről kezelt volna egy waldo-szerelőgépezetet. Értekezleteken vett részt a szövetség vezetőségével, az FMK admiralitásával, a saját embereivel. Interjúkat adott és beszédeket mondott, amelyek során kinyilvánította a szövetség függetlenségét. Mindegyiken azzal a fizikai érzettel vergődte át magát, mintha az agya közben párolgott volna. A műszak kezdetétől a lefekvés előtti utolsó pillanatig másra sem vágyott, csak arra, hogy lehunyhassa a szemét.

Aztán amint megtette, újra felpattant a szeme, mintegy magától.

MÁR AZELŐTT MEG KELLETT VOLNA ÁLLÍTANI EZEKET A SZEMETEKET, HOGY ÁTLÉPTEK A KAPUN. PONT AZ ILYEN PROBLÉMÁKRÓL BESZÉLEK ÉVEK ÓTA. EGY SZAKSZERVEZET SZART SEM ÉR, AMIKOR EGY HADSEREG KOPOGTAT A KAPUN. HA BIZONYÍTÉKRA LENNE SZÜKSÉG, HOGY A SZÁLLÍTÓSZÖVETSÉG VEZETŐSÉGE TELJESEN ALKALMATLAN A FELADATA ELLÁTÁSÁRA, HÁT TESSÉK! ITT VAN ELŐTTETEK, MÉGHOZZÁ BŐSÉGESEN.

Megpróbál majd pihenni. Visszacsalogatni az álmot. Úgy érezte, mintha homokot szórtak volna a szemébe. A szája kiszáradt. Enni szeretett volna, még ha nem is volt éhes. Vízre vágyott, habár nem érzett szomjat. Mintha a teste tudta volna, hogy szüksége lenne valamire, és csupán arra volt képes, hogy újra meg újra végigpörgesse a lehetőségek listáját abban a reményben, hogy valami, ami a legutóbb kudarcot vallott, ezúttal megnyugtatja. Dobos azon kapta magát, hogy egy pipatömésnyi marihuána után sóvárog, noha évtizedek óta nem füvezett.

Várt egy órát, talán kettőt, aztán felkelt, és egy kifejezetten erre a célra létrehozott fedőprofilba belépve átpörgette a hírcsatornákat és a hálóra felkerült vitaműsorokat. Azzal nyugtatta magát, hogy kutatást végez,

a közhangulatot igyekszik felmérni. Könnyű volt úgy tennie, hogy ezáltal valamiképp megtud valami hasznosat. Mintha a vart tépte volna le, és sót szórt volna a felnyitott sebbe, de sokkal jobbnak érezte, mint ha

a halottak névsorát olvasgatta volna. Emily Santos-Baca…

A Ganymedesről egy szabadúszó újságíró huszonhárom perces felvételen fejtegette az ellenséggel szembeni szolidaritás fontosságát. Egy régi földlakó nyílt levélben számolt be arról, hogyan élték túl a sziklák ledobását követő borzalmas éveket, és hogy a mostani helyzet mennyiben tűnt másnak. Egy ceresi nyílt szalon kerekasztal-beszélgetésben vitatta meg, vajon a szövetség képes volt-e vagy sem felnőni a feladathoz, és kezelni a laconiai fenyegetést. Tucatnyi nyelv, ezer arc, különféle hangok és szónoki stílusok. Ha tisztábban szeretett volna látni, itt nem találta meg, amit keresett.

A FELESÉGEM A MEDINA ÁLLOMÁSON TARTÓZKODIK. AZ IMÉNT KAPTAM TŐLE EGY ÜZENETET, AMIBEN ARRÓL SZÁMOL BE, HOGY A LACONIAI KORMÁNYZÓ A SZÁLLÍTÓSZÖVETSÉGNÉL JOBB FELTÉTELEKET KÍNÁL MINDENKINEK, AKI NEKIK DOLGOZIK. ÉS AZT IS MONDTA, HOGY A LACONIA-KAPUN ÁTLÉPŐ TECHNOLÓGIA GENERÁCIÓKKAL MEGELŐZI A SAJÁTUNK FEJLETTSÉGI SZINTJÉT. TUDOM, HOGY NEM NÉPSZERŰ ÍGY VÉLEKEDNI, DE HA JOBBAN BÁNNAK A DOLGOZÓKKAL, JOBB FELSZERELÉST BIZTOSÍTANAK, EGYÉBKÉNT PEDIG BÉKÉN HAGYNAK MINKET, AKKOR SZERINTEM AZ IGAZI ELLENFÉL A BÜROKRÁCIA ÉS A SZÁLLÍTÓSZÖVETSÉG HIVATALA!

Más hangokat is lehetett hallani – sőt elég sokat –, akik annak látták a Medina elleni támadást, ami valójában volt. Dobos értekezéseket olvasott a zsarnoksággal szembeni ellenszegülésről, olyan zenéket hallgatott, amelyek kifejezetten a hazafias összefogásra és ellenállásra buzdítottak. Egy lunai iskola mozgalmat indított, amiben a gyerekek a Laconia elleni tiltakozásképp pirosra festették a kezüket. A dolog szimbolikáját sehogy sem értette Dobos, de a divat az iskolán kívül is gyorsan terjedt, és a hírekben feltűnő interjúalanyok és újságírók fele ennek valamilyen formáját vette át. Piros kesztyűt, ujjvédőt vagy gyűrűt viselt.

Ha reményre vagy eltökéltségre vágyott volna, könnyedén megtalálhatja a megfelelő embereket, hogy velük tölthesse álmatlan óráit. De akár a folyton a fájó fogat kereső nyelv, mindig kereste a másmilyeneket.

A Laconia a jövő. A hódítás elkerülhetetlen. Vessünk véget a háborúnak!

Kapituláljunk!

Emellett teljes alcsatornákat szenteltek az FMK és a szövetség stratégiáját illető találgatásoknak. Egyes beszélgetések félelmetesen hasonlítottak az FMK admiralitásának eligazításaihoz. Mások kétségbeeséstől hajtott optimizmusukat igyekeztek hadelméletnek feltüntetni. Egyik sem keltett több reményt Dobosban, mint amennyi eleve megvolt benne, mások ellenben még komorabb kilátásokkal kecsegtették.

És Saba sem jelentkezett. Propagandacélokból hiába oldotta fel a Medina a kommunikációs zárlatot, Sabától mégsem érkezett üzenet. Sem

a megszállók ellen harcoló társaitól. Dobos azt képzelte, hogy a férje még mindig ott van, úgy bujkál a fedélzetek között, mint egy acélt is átharapni képes patkány. Hogy a Medina végül elesik, és Dobos az ő hangját fogja hallani, amikor kihirdetik a győzelmet. Vagy ha ez mégsem jönne össze, legalább a hangját hallhatja.

És az egész mögött, mintha egy fojtogató kéz szorította volna le

a lelkét, a Förgeteg közeledett méltóságteljesen a Nap felé. Már túljutott mérhetetlenül hosszú útja felén. Már fékezett. Dobos tökéletesen értette a stratégiájukat. Egyetlen hajó úszott előre, hogy minden rendszer láthassa. A hatalom demonstrálásának szánták. Az elkerülhetetlenségének. Színházat rendeztek, hogy megalázzanak, leigázzanak, irányítsanak.

Dobos pontosan ugyanezt tette a Szabadbirtokkal.

Sok más mellett emiatt üldögélt a kabinja asztalánál, miközben álmatlanul teltek az órák. Amikor annak idején meghozta ezt a döntést, ez tűnt a nyilvánvaló megoldásnak. Nehéznek tűnt, de az átfogó béke ügyét szolgálta. Egy fegyelmezettebb univerzumét. Egy olyan helyét, ahol legalább valamennyire tiszteletben tartják a szabályokat.

A Szabadbirtok gyarmatosai maguk határoztak így. Megszegték a szabályokat, amelyeket ő és az előtte járók fektettek le. Dobos úgy érezte, jogosan jár el, amikor odaküldte a Rocinantét. Most azon tűnődött, vajon éjnek évadján az ottaniak is felültek-e az ágyukban. Azon tanakodva, vajon hogyan fognak enni adni a gyermekeiknek. Vajon valamilyen fortéllyal kitérhetnek-e az őket fenyegető jövő elől. Valószínűleg ezt tették.

Lehet, hogy a világmindenség így akarta megmutatni neki, hogy eltévelyedett. Fogta a gonoszságot, amit ő olyan könnyedén elkövetett, és ellene fordította. Ellene és Santos-Baca ellen. A Függetlenség összes menekültje ellen. Az űrváros minden halottja ellen. Ha így volt, akkor a világmindenség még nem tette magáévá az arányos megtorlás gondolatát.

Az elméje egy kicsiny, csendes darabkája, amely a többit figyelte, tudta, hogy nincs igaza. Hogy semmiképp nem lehetett igaza egy ilyen helyzetben. Talán ha tudna aludni. De a félelem apránként szétmorzsolta őt, megfosztotta mindentől, ami segíthetett volna visszanyernie az erejét. Mint egy víztisztító medence, amelyiknek eldugult a lefolyója, lassanként megtelt szennyel, és előbb-vagy utóbb ki fog önteni. Mindez nem szorongást váltott ki belőle. Csupán tudta magáról ezt, mintha egy másik nőről elmélkedett volna.

Összehúzta a köntösét a mellén, végiggörgetett a hírcsatornákon. Pár másodpercre belenézett a Loundres Nova híreibe, pár másodpercre a Tycho-Pallas Komplexum hajógyárának adásába, a Ceresébe, a Lunáéba, a Földébe. Ahhoz sosem elég hosszan, hogy egy teljes történetet hallhasson.

Furcsa módon nem minden a Laconiáról szólt. Tűz ütött ki egy Párizs környéki arkológiában. Meghalt egy népszerű muzsikus, akit kislánykorában Dobos kifejezetten kedvelt. Mintha nem mindent a Laconia, Duarte és Dobos saját kudarcai határoztak volna meg. Aztán újrarendeződtek a csatorna leggyakrabban látogatott hírei, és megjelent a Förgeteg képe a maga teljes fenyegető dicsőségében.

Holdennek annak idején igaza volt. Amit a Szabadbirtokkal készült tenni, kegyetlenség lett volna, ő pedig amiatt határozott emellett, mert kényelmesebbnek érezte, ha a szövetség nem kormány, legalábbis nem igazán az. Így aztán felkészületlenül érhette őt, amikor megjelent egy hatalmas erejű hadiflotta, amelynek a létezéséről nem is tudtak. Kedvesebbnek, bölcsebbnek, ravaszabbnak kellett volna lennie. Másnak, mint ami volt. Kellett lennie korábban egy pillanatnak, amikor valamiben másként dönt, amikor ezt az egészet megakadályozhatta volna. Nem tudta felidézni, mikor lehetett.

A rendszere kattant egyet. Ha Dobos alszik, felkapcsolódtak volna

a lámpák.

– Asszonyom – szólalt meg Vaughn. Még csak nem is az éjszakai szolgálat. Bármi történt is, az asszisztensét keltették fel elsőként, ő pedig úgy döntött, hogy felébreszti Dobost. Ez nem sok jót ígért.

– Ébren vagyok – válaszolta.

– Üzenet érkezett önnek a Förgetegről. Irányított sugárnyalábbal küldték egy órája. A jelhírszerzés szerint valódi.

– Nem rádión üzentek?

– Nem, asszonyom. Nem titkosított, és nem rádiófrekvencián küldték.

Olyasvalami, amit az ellenség meg akart mutatni neki és az embereinek, de nem sajtóközleményként. Agyában átkattant egy kapcsoló, és Dobos másra sem vágyott, mint hogy visszamászhasson az ágyába, és örökké aludhasson.

– Küldje át a szobámba! – válaszolta.

A képernyője elsötétedett, aztán Trejo admirális jelent meg rajta, és úgy nézett rá, mintha ténylegesen láthatná őt a kijelzőn és az időkésésen át. Az arckifejezése már-már szomorkásnak tűnt. Ez persze csupán felvett póz volt. Azzal kapcsolatos döntés, milyennek mutatkozzon. Dobos utálta, hogy ennek tudatában is abban reménykedett, hátha érvekkel meg lehet győzni őt. Kedvelni akarta, mert így talán a férfi is kedvelni fogja őt. A Stockholm-szindróma első halovány jelei. Dobos elfojtotta

a késztetést, és előhívta minden gyűlöletét.

– Dobos elnök! – köszöntötte Trejo. – Remélem, jó egészségben találom. Duarte főkonzul nevében arra kérem, hogy a Szállítószövetség hajói tegyék le a fegyvert, és fogadják el a Laconiai Birodalom fennhatóságát. De megértem, ha még mindig nemleges a válasza. Viszont addig kérem majd erre, amíg meg nem gondolja magát. Ez minél előbb megtörténik, annál kevesebbet fognak szenvedni az emberei. A sorsuk teljességgel az ön kezében van.

Ellenben ha tizennyolc órán belül nem adja meg feltételek nélkül magát, a dolgok sajnos kellemetlenebb irányt vesznek. Parancsot kaptam, hogy akadályozzam meg az önök számára a Pallas Állomás hajógyárainak használatát. Szívesebben oldanám meg ezt kevesebb emberélet és infrastruktúra feláldozásával. Ez megint csak öntől függ. Bármikor véget vethet ennek.

Hasonló ajánlatot teszek az FMK-nak, és úgy vélem, meg akarják vitatni ezt. A lehető leghatározottabban arra kérem önöket, hogy döntsenek helyesen, és tegyék le a fegyvereket. A főkonzul bizonyos mozgásteret hagyott nekem azzal kapcsolatban, hogyan vessek véget ennek a kellemetlenségnek, de minél tovább húzódik a dolog, annál kevesebb szabadságom marad. A legrosszabb végkimenetel pedig nem szerezne örömöt nekem.

Tanácskozzon az FMK-beli kollégáival, és a lehető leghamarabb adjon választ! Ha nem jelentkezik, azt kell majd feltételeznem, hogy valamivel tovább akarják húzni ezt. A Pallas Állomás pusztulása az ön lelkén szárad majd. Őszintén remélem, és imádkozom érte, hogy ennél bölcsebbnek bizonyul majd.

Kurtán biccentett, és az üzenet véget ért. Dobos dühe lomhán és homályosan kavargott benne a kialvatlanságtól, ugyanakkor forrongott. Kapcsolatkérést kezdeményezett, és Vaughn tüstént felvette.

– Hányan látták ezt?

– Az ügyeletes kommunikációs tiszt, az asszisztensem, én és maga. Csak négyen.

Kettővel többen, mint kellett volna. Esetleg hárommal. Talán mégsem kerül fel a hírhálózatokra, attól függően, hogy az FMK mennyire jól szabályozza házon belül az információkezelést. A rossz hírek természetükből fakadóan elterjednek, és ha egyszer kikerülnek, örökre kint maradnak. Abból kellett kiindulnia, hogy nincs sok ideje hátra, amíg ez megtörténik. Újabb esély, hogy azzá váljon, akit a helyzet megkíván, és ne önmaga legyen. Ha ő lenne az a személy, akinek itt kellene lennie, ha ő lenne az a vezér, akire a szövetségnek, a Naprendszernek és az emberiségnek szüksége van, most mit mondana? Hogyan mondaná el?

– Ébressze fel Lafflint, és hívja fel Hu admirálist! Beszélgetnünk kell.

Pallas Állomás – Trejo így hívta. Nem Pallas-Tycho Komplexumnak.

A laconiai nyelv egyik furcsaságának a több évtizedes nyelvhasználatbeli eltolódás számított. Már azelőtt senki sem nevezte Pallas Állomásnak, hogy Sanjrani került a szövetség élére. Ő felügyelte a Pallas finomítóinak modernizálását, és a Tycho Állomás kvázi végleges kijelölését az ott előállított fém és kerámia, csipke és a nanorétegek elsődleges felhasználójaként. Így hatékonyabban működhettek, mint ha a Tychót önállóan hagyják keringeni. Többnemzedéknyi munkát kellett elvégezni, és azzal, hogy minden egy helyre került, felgyorsították a folyamatot.

Ott szerelték össze a Nép Otthonát. És a Függetlenséget. A Béke Biztosítéka űrváros már félig elkészült, csupasz szénszilikát bordázatát még az űr vákuuma vette körül. Családok ezrei éltek és laktak ott, de már csupán néhány óráig, hacsak Dobos nem kapitulál.

– Az építési kapacitás elvesztése évtizedekkel vetne vissza minket – jelentette ki Hu admirális. – Egy flotta újjáépítésének és megerősítésének esélye ennek az állomásnak a lététől függ. Olyan elakadást jelentene, amely gyökeres változást hozna az előirányzott terveinkben.

Dobos helyzetet változtatott a székén. Nem először hallgatta meg az üzenetet.

– Az egyesített FMK-szövetségi flotta teljes haderejének bevetése nem valósítható meg a megszabott időkeretek között. – Hu arcát a rendszer ábrája váltotta, mindegyik flotta mellett az ütközetig hátralévő idő. Szétszórva tartották a hajókat, hogy a Förgetegnek ne kínáljanak célpontokban bővelkedő területet. Most ennek kellett megfizetni az árát…

– Ráadásul csupán a hajóink háromnegyedét töltöttük újra fel az első összecsapás tanulságai alapján módosított torpedókkal. A hadászati elemzés szerint ha a Pallas-Tycho Komplexum feláldozása mellett döntenénk, hogy teljesen felkészíthessük az egyesített flottát, az csökkenti a hosszabb távú harcra foghatóságunkat, ugyanakkor megnöveli annak esélyét, hogy rövid távon döntő csapást mérjünk a Förgetegre. Természetesen bármelyik döntés teljes körű koordinációt kíván a szövetség és az FMK között.

Bárhogy határoz Dobos, ők igazodni fognak hozzá. A Luna legfelsőbb hadvezére még az apokalipszis kellős közepén is áthárítja a felelősséget magáról. Az egész beszámolóban ez tűnt a legoptimistább dolognak. Még mindig azt hiszik, hogy nem feltétlenül kell lemondaniuk

a karrierjükről, amikor mindennek vége.

Dobos jól emlékezett a Tycho Állomáson leélt évekre. A fejében még mindig sétálgatni tudott a folyosókon. Fel tudta idézni a gépészeti fedélzetek átalakítás előtti elrendezését. A lakógyűrű illatát. Az irodát, amit Fred Johnsontól örökölt a férfi halála után. Johnsonnak volt egy személyes használatra fenntartott szekrénye – benne egy régi könyv, egy üveg brandy, a tőle származó javaslatok fizikai kópiái, amelyek elkallódtak, miután távozott. Dobos már három éve vezette a Tycho Állomást, amikor kipakolta az irodát, és még mindig emlékezett rá, hogyan érezte magát. Mint egy özvegyasszony, aki végül eladja a halott férje öltönyeit.

Amikor rápillantott a Pallas-Tycho Komplexumra, ismét ugyanígy érezte magát. Szerette volna megmenteni valamiképp. Azt az ügyes húzást kereste, amivel kimentheti az ellenség karmai közül, de nem létezett ilyen. Már elkésett vele. Vagy átadja, és végleg lemond a szabadság lehetőségéről, vagy végignézi, ahogy elpusztítják. Vagy az egyik, vagy

a másik. És választania kellett.

– Vaughn!

– Elnök asszony?

– Vészkiürítési parancsot kell küldenünk a Pallas-Tychóra. Mindenkit, akinek nincs saját hajója, vitessenek át a Tychóra, aztán válasszák le a komplexumról! Senki sem maradhat a Pallas építményeiben, a hajóknak és a Tycho Állomásnak pedig a lehető legerősebb égetést ajánljuk.

Odanézett az asszisztensére. A férfi arca hamuszürkévé fakult. A szeme élettelenül meredt rá, mint egy cápáé. Viszont nem vitatkozott. Csak összegyűjtötte az erejét, megfordult, és kiballagott a szobából, hogy teljesítse Dobos parancsát. Még ha nem is értett egyet vele, alighanem örült, hogy nem neki kellett meghoznia a döntést. Dobos örült volna.

Felvételre állította a rendszerét, szemügyre vette magát a képernyőn. A szeme alá mély karikákat rajzolt a kimerültség és a kétségbeesés, mégsem tűnt annyira beesettnek, mint amire számított. A bőre viaszosnak tűnt magánirodájának erős fényében. Púdert és pirosítót kell hozatnia

a kommunikációs stábbal, mielőtt rögzíti a nyilvános bejelentést. De erre majd később kerül sor. Azután.

Beütötte a válaszkódot, és a rendszer jelezte, hogy a Lunával fenntartott magas szinten biztosított kapcsolat készen áll. Dobos köhintett, és belenézett a kamerába.

– Hu admirális! Kiadtam a parancsot a Pallas-Tycho kiürítésére – közölte. – Még ha nem is tudjuk megmenteni az állomást, megnehezíthetjük, hogy a Förgeteg elpusztítsa az ott élőket. És miután megtudtuk, érdemesnek ítélik-e elfogni a civil célpontokat, jobban megismerhetjük az ellenség jellemét és céljait. Arra kérem az FMK haderőit, hogy egyelőre tartózkodjanak bármiféle túl korai összecsapástól.

Aztán azzal folytatta, hogy:

– Meggyőződésem, hogy a Pallas Állomás megvédésére tett kísérlet hiba lett volna. Észszerűbb a rendelkezésünkre álló haderőket felkészítenünk a teljes, összehangolt és korlátozó tényezőktől mentes ütközetre, számunkra ellenőrizhetőbb és előnyösebb körülmények között. És minden hajón a módosított torpedókkal és lőszerekkel. Bármi, ami növeli az esélyeinket abban a csatában, megéri az áldozatot.

Kivárt. Mindezt menet közben gondolta át. A meghozott döntés lehetséges következményeit és a háború jövőjét.

– Egyetlen esélyt kapunk csak – mondta végül. – Nincs helye félmegoldásoknak. El kell pusztítanunk az ellenséget.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET: HOLDEN

Az elektromos kocsi, amivel utaztak, szinte ugyanolyan öregnek tűnt, mint az állomás. A mágneses kerekek a rámpához tapadtak, és megtartották őket, habár a dob perdületi gravitációja lassanként elenyészett. Ha a Medina Állomás a kijelölt úton haladt volna tovább, mostanra jókora távolságban járna a Földtől, a csillagok közötti mérhetetlen tereket rótta volna, ahol a meghibásodott kocsikat nehezen lehetett pótolni. A mormonok mindent úgy építettek meg a hajón, hogy nemzedékeken át használható maradjon, nőjön, megújítsa és a lehető legkevesebb veszteséggel forgassa vissza önmagát. A Medina Állomás mindannyiukat túl fogja élni.

Hacsak egy lyukat nem robbantanak bele.

Amos elöl ült a vezetőülés mellett, frissen borotvált fejjel, az ujjait szélesre tárva tartotta a térdén. A hátsó ülésről Holden leginkább

a nagydarab férfi tarkóját látta – fehér bőrét öregségi foltok pettyezték, de alatta még mindig keményen dagadoztak az izmok. Holdennek nem kellett látnia a nyájas mosolyt ahhoz, hogy tudja, finoman szétterül az arcán, és hogy mennyire nem jelent semmit. Amos lábánál vaskos vezetékfogó csörgött. Katria azok mesterkélt unottságával vezetett, akik tudják, milyen következményekkel jár, ha magukra vonják az állomás biztonsági szolgálatának figyelmét. A haját már kontyba húzta, előkészítette a gépterem súlytalanságához. A kezével a kocsi oldalán dobolt, mintha zenét hallgatott volna, vagyis elképzelhetőnek tűnt, hogy már betette a fülesét. Holden próbált hátradőlni az ülésén, de az alacsonyabb nehézkedés mellett ettől csak még előbbre csúszott. A bomba mellette hevert a padon, akár egy negyedik utas.

Nagynak nem lehetett mondani. Négyzet alakú, biztonsági narancssárgára festett dobozának peremeit és sarkait karcolások, a hosszas használat jelei borították. Holden nem tudta pontosan, mi lapul benne, csupán annyit tudott, hogy Katria szerint egészen biztosan a megfelelő lyukat robbantja majd a túlnyomásos tartályokba, és hogy a megrepesztett tartályok az állomás megfelelő részét vetik szét. Afelől is megnyugtatta, hogy jelenlegi formájában a biztonságiak nehezen fedezhetnék fel, és kellően stabil ahhoz, hogy akár focizhassanak is vele, feltéve, hogy valakit nem zavar, hogy egy kockát kell rugdosnia. Holden mégsem támaszkodott rá a könyökével.

Már majdnem a rámpa tetejéhez értek, amikor egy kocsisor feltartóztatta őket; mindegyik ugyanabba az irányba tartott, és mindegyik tétlenül várakozott. Az átkelési pont bejáratánál három motoros páncélos tengerészgyalogos beszélgetett egy zöld kezeslábast viselő, sötét bőrű nővel.

– Ellenőrző pont – jegyezte meg Holden.

– Kellemetlen – felelte Katria. Úgy mondta, minta az ügy csupán bosszantaná, és nem közvetlen fenyegetést jelentene az életükre és a földalatti mozgalom minden tagjára, akik számítottak rájuk. Holden tényleg csodálta a látszólagos nyugalmát.

A rajtaütésre két műszakkal korábban került sor, amikor Holden az alvási ciklusa legmélyén járt. Aközött, hogy a priccsén összegömbölyödve a párnára hajtotta a fejét, majd újra kinyitotta a szemét, Saba embereinek egynegyedét begyűjtötték, és az állomás minden képernyőjén egy Overstreet nevű alak tájékoztatta a medinaiakat a történtekről.

A Tájfun pedig már átfordult, és fékező égetésbe kezdett a Laconia-kapu másik oldalán. Nem árulták el, hogy pontosan mikorra várják az érkezését, de az adatok alapján ez nagyjából tíz nap múlva lesz esedékes.

A Solból érkező hírek pedig lehangolónak tűntek, még azt figyelembe véve is, hogy minden az állami hírcsatornák szűrőjén ment át.

A hurok egyre szorult a nyakuk körül. És hogy egyáltalán esélyük legyen megmenekülni tőle, mindenképp kockára készültek tenni – ám alighanem el fogják venni – a gépteremben rossz időben tartózkodó jó néhány ember életét.

– Holden! Muszáj ezt csinálnod? – kérdezte Katria.

– Mit?

– Morognod.

– Morogtam?

– A kapitány mindig ezt csinálja, amikor olyasmin morfondírozik, ami nem tetszik neki – jegyezte meg Amos.

– Akkor bőven van miből válogatnia – válaszolta Katria.

Abból, ahogyan beszélgettek egymással, Holden akár azt is elhitethette volna magával, hogy nem vágnák el rögtön egymás torkát, ha esélyük nyílna rá. Akár, de ahhoz nem eléggé, hogy sajnálja, amiért eljött velük. Katria talán mégsem neheztelt a verekedésért, amit Amos kezdeményezett. És Amost talán nem égette a vágy, hogy újra a másiknak menjen. Persze az sem tűnt kizártnak, hogy a bomba volt a legstabilabb dolog az egész kocsiban.

– Majd kellemes dolgokra gondolok – mondta erre Holden. – Pillangókra. Szivárványra.

– Mi a búbánat az a pillangó? – kérdezte Katria.

Előttük megindult a kocsi, ők pedig követték. Tizenöt perc kellett hozzá, hogy az őrökhöz érjenek, aztán másfél, hogy túljussanak rajtuk. A fedősztorijukat – hogy Holden és Amos munkavállalási engedélyt igényelnének, mivel a hajójuk zár alatt volt, Katria pedig helyszíni alkalmassági próbára viszi őket – elő sem kellett adniuk. Katria a sorhoz hajtott

a kocsival, a hátához szíjazta a bombát, és a gépészeti fedélzetekre vezette őket, az olyanok feltűnésmentes kecsességével ragadta meg egymás után

a kapaszkodókat, akik életük java részét súlytalanságban élték le. Közvetlenül utána Amos haladt, buzogányként tartva a kezében a vezetékfogót.

Amint jócskán maguk mögött hagyták a dobot, Holden elővette

a zsebéből a fülesét, és bekapcsolta a kontaktmikrofont.

– …tiszta – szólalt meg Clarissa hangja. – Megerősítést kérek!

– Igen – felelte Alex kimérten, ami arra utalt, hogy erősen összpontosít. – Most viszem be a kis manóimat. Kérek még egy… rendben, bent vagyok.

– Visszakapcsolom a visszaforgatót – közölte Clarissa.

Clarissa és a csapata a dobban törtek be a környezeti szabályzórendszerbe egy hátsó ajtón, amelyet, ha felfedeznének, Saba soha többé nem vehetne igénybe. Alex a föld alatti hajókonyhában maradt, a kézi termináljáról, több réteg titkosítással irányította a drónokat. Naomi és Bobbie, ha minden igaz, a biztonságos szerverterem környékén lófrálhatott, készen arra, hogy behatoljanak. Furcsának tűnt úgy hallani a hangjukat, mintha vele lettek volna. Holden ettől úgy érezte, újból a Rocinantén van.

A Medina gépészeti fedélzetei kiválóan demonstrálták, idővel hogyan tanultak és változtak a hajók. Ha összehunyorította a szemét, még mindig látta az eredeti, módosítatlan tér csontvázát, de az évek és a küldetésbeli változások mindent átírtak. Emitt a padló egy részének tért el a színe, ahol eltávolítottak egy válaszfalat. Amott egy vezetékköteget irányítottak át hárompontos hegesztéssel, ahogyan a marsiak szerették. A falon végigfutó csöveket fél tucat nyelven és a biztonsági előírás stílusában címkézték fel. A testet öltött történelem. Még a falak elhelyezkedése is megváltozott az évek során; némelyiket megerősítették, ahol

a dokkok épültek, másokat lebontottak, amikor a helyükre kerültek az új generációs reaktorok. Katria haladt elöl az egyik oldalfolyosón, kapaszkodótól lábkampón át újabb kapaszkodóig. Amos szorosan mögötte maradt, csupán egy kicsit lihegett a nyakába, de úgy tűnt, a nő észre sem vette. Vagy legalábbis nem érdekelte. Az ő kis triumvirátusuk. Katria majd a töltetet helyezi el, Amos szemmel tartja őt, Holden pedig a nagydarab gépészt tartja szemmel.

Egy fiatal nő lebegett el mellettük a másik irányban. A karjához szíjazva villanyszerelői felszerelést cipelt, a haja ugyanolyan szálúnak tűnt, mint annak idején Naomié volt, amikor megismerkedtek. Elhaladt Katria, aztán Amos mellett. Amikor Holdennel egyszerre értek ugyanahhoz a kapaszkodóhoz, bocsánatkérőn elmosolyodott, és gyorsan ellökte magát. Holden eltűnődött, vajon őt is megölik-e. Valószínűnek tűnt. Utált még belegondolni is.

– Alex! – szólalt meg Bobbie. – Borzalmasan csendesnek tűnsz, haver. Minden rendben?

– Igen, elnézést. Csak… van egy kis késés. Nem vészes, de totál paranoid leszek tőle. Még véletlenül sem szeretném, ha az egyik töltet valamelyik szellőzőnyílásban robbanna fel. És kicsinálná az egész csoportot.

– Az elég rossz lenne – értett egyet Bobbie.

– Jim! – szólalt meg Naomi. – Már hallasz?

– Itt vagyunk – felelte halkan Holden. – Átjutottunk az ellenőrző ponton. A túlnyomásos tartályhoz még nem értünk oda.

– Ellenőrző pontba ütköztetek? – kérdezte Bobbie.

Amos nyugodt hangon válaszolt.

– Semmi olyasmi, amit ne tudtunk volna elintézni, Babika.

– Az utolsó kanyarhoz értem – közölte Alex.

– Találsz ott egy szén-dioxid-szűrő bemenetet – szólalt meg Clarissa. – Nehogy elkapjon a huzat! Mindjárt leállítom.

Katria fütyülni kezdett a fogai közt, dallamtalan hangon, amit a mikrofonja nem érzékelt rendesen. Egy szerelvényfedő laphoz értek, rajta tucatnyi nyelven és a szivárvány színeinek felében pompázó figyelmeztető feliratokkal. VIGYÁZAT! NAGYNYOMÁSÚ RENDSZER. Katria előhúzott egy kést a bakancsa szárából, és könnyedén felfeszítette

a fedőlapot, mintha mindennap ilyesmivel foglalkozna.

– Ügyeljetek, nehogy valaki megjelenjen! – kérte.

– Ne aggódj! – felelte Amos, és egy kissé beljebb lebegett a folyosón egy beszűkülés közepére, hogy ha valaki véletlenül arra jönne a másik irányból, ne egykönnyen jusson túl rajta és vaskos fogóján. Katria lehúzta a válláról a bombát, és felnyitotta a doboz fedelét. A benne megbúvó felszerelés nem tűnt különösebben bonyolultnak. Egy kúp szénszilikát csipkéből, pontosan ugyanolyanból, mint a hajó burkolata. Egy kézi terminál. Két szál hagyományos villanyvezeték. Nem úgy nézett ki, mint ami komoly kárt tudna tenni bármiben. Ahhoz határozottan kevésnek látszott, hogy kirobbantsa a hajó oldalát. Persze nyilván nem ez fogja. Erről majd a válaszfal másik oldalán lévő túlnyomásos tartályok gondoskodnak. Ezt csak a tű lesz, amelyik szétpukkasztja azt a léggömböt.

– Jól van – jelentkezett be Clarissa. – Kezdheted.

– Megindultunk – válaszolta Alex. – És át is jutottunk. A szerverterem szellőzőnyílásának közvetlenül előttünk kell lennie. Úgy néz ki… úgy néz ki, hogy egy kissé magasabb kategóriájú, mint amire számítottam.

– Ez gondot jelenthet? – érdeklődött Bobbie. Holden kiérezte a hangjából a feszültséget. A villanyszerelő technikus, akibe útközben belebotlott, betolakodott a gondolataiba, és vele együtt érkezett a halovány és törékeny remény, hogy valami félresiklik, és le kell fújniuk az akciót.

– Szerintem minden rendben lesz – felelte Alex. – A manócskáim fegyverzete egy nagyvad ellen is elég lenne. De ötöt visszarendelek közülük a kanyar mögé, nehogy szétzúzza őket a kirobbanó szellőzőfedél.

Katria lecsukta a dobozt, elhelyezte a szerelvényfedő lap mögött, hunyorogva méregette, aztán elfordította tizenöt fokkal. Milyen lehet, tűnődött el Holden, ha valaki fejben fel tudja rajzolni a kirobbanás kúpját? Miféle élete lehetett, hogy ez ennyire természetesen adódjon? Katria megdörgölte a torkát, és amikor megszólalt, a hangja megkétszerezve szólalt meg: a levegőből, amelyet belélegeztek, és a fülesükön. A visszhang súlyt kölcsönzött a szavainak.

– Itt végeztünk. Találkozunk a helyen.

Mármint az óvóhelyen. Ahonnan – miután Naomi és Bobbie csatlakozott hozzájuk – felrobbanthatják a töltetet, és megsemmisíthetik

a bizonyítékokat.

– Hahó! – kiáltott be Katria a folyosóra. – Jössz már?

Amos lebegve megindult feléjük, miközben Katria a helyére csúsztatta a szerelvényfedő lapot, aztán a bakancsába dugta a kését. Együtt úsztak a levegőben, amikor minden a darabjaira hullott.

– Öhm – szólalt meg Alex. – Azt hiszem, van egy kis gondunk.

– Mi történt, Alex? – kérdezte Bobbie.

– Nos, a manócskám átjutott a szellőzőnyíláson, és látom mind a két laconiai fickót, és az egyikük minden jel szerint egy éberségi kapcsolót tart a kezében.

– Ez nem előírás – jegyezte meg Bobbie.

– Nem marsi előírás – értett egyet Alex. – De egészen biztos vagyok benne, hogy egy ilyet látok itt. Ha most folytatom, még az ajtót sem tudom kinyitni, mire a laconiaiak mind értesülnek róla. Átkozottul hamar derékig fogtok gázolni az aligátorok között.

– Tudtuk, hogy gyorsan kell végrehajtanunk – válaszolta Bobbie. – Ez csak annyit jelent, hogy még gyorsabbnak kell lennünk.

– Ennél sokkal többet – javította ki Clarissa. – Azt jelenti, hogy rögzítik a riasztást. A túlnyomásos tartály felrobbantásának pontosan az lett volna a lényege, hogy ne tudjanak a behatolásról. Ha a páncélszoba már a robbanás előtt riasztást jelez, rögtön tudni fogják, hogy mit csináltunk. Megváltoztatják az eljárásrendet. Az adatok, amiket megszerzünk, értéktelenek lesznek.

A csend egy hosszú lélegzetvételnyi ideig elhúzódott. Aztán még egyig. Holden érezte, hogy a mellkasában valami felenged. Jóformán megkönnyebbülésnek hatott. És kissé rettegésnek is.

Mindenki másnál előbb tudta, minek kell történnie.

– Jól van – mondta Bobbie, és Holden szinte ugyanolyan tisztán látta a marsi megfeszített állkapcsát, mintha vele lett volna. – Hadd gondolkodjam!

– Nem lesz semmi gond – válaszolta Holden. – Csak várjátok ki, amíg… nem is tudom. A tizedik riasztás is megszólal.

– A tizedik micsoda? – kérdezte Alex, de Holden lekapta magáról

a fülesét és a mikrofonját, és odadobta őket Amosnak.

– Mész valahová, kapitány?

– Igen – felelte Holden. – Kölcsönvehetném azt a fogót?

Amos óvatosan odalökte neki. Elég súlyosnak bizonyult ahhoz, hogy Holdennek erősebben meg kelljen markolnia a kapaszkodót, hogy megállítsa.

– Na és vissza is kapom? – kérdezte Amos.

– Talán. Vidd Katriát az óvóhelyre! Mindent a terv szerint folytatunk.

Amos arca egy pillanatra maszkká dermedt, aztán üresen elmosolyodott.

– Te tudod.

Holden lendületet vett a fali lábakasztókon, és ellökte magát a folyosóra. Egy szemvillanással később Amos és Katria is követte. Nem lesz semmi gond, nyugtatta magát Holden, de abba már nem mélyedt bele, hogy ez miért lehet igaz. Egészen biztosra vette, hogy nem fog összejönni.

Mindössze úgy húsz másodperc kellett ahhoz, hogy találjon egy kézi tűzriasztóval felszerelt fali dobozt. Felcsapta a fedelét, lehúzta a kapcsolót, és vijjogni kezdett egy sziréna. Egy.

A következő folyosón egy vékony rézcsövet választott ki, rászorította a fogót, és addig húzta, amíg szét nem hasadt. Ecet-és acetátszagú zöld folyadék fröccsent ki a folyosóra. A rendszer valahol észleli majd a nyomáscsökkenést, és riaszt. Vagyis kettő. Kiáltozást hallott a főfedélzet felől. Pánik nem érződött ki belőle, még nem. Inkább a riasztót igyekeztek túlkiabálni. Holden elhaladt egy sugárzásjelző előtt, és azon is beindította a riasztást – három –, aztán megindult a hangok felé.

Naomi meg fogja érteni, ha a többiek nem is. Ő elég jól ismeri ahhoz, hogy egyetlen kérdés nélkül kövesse az észjárását. Kétféleképp lehetett elrejteni valamit. Vagy olyan helyre tesszük, ahol senki sem láthatja, vagy mindenki szeme elé rakjuk ki ezer hasonlóval. Ha megszólal a riasztás a páncélszobában, az csak egy dolgot jelenthet. Ha egy sor riasztó megszólal szerte a gépészeti és kikötőszinteken, az pedig csupán egy közülük, elképzelhető, hogy az őrök pánikba estek. Csupán még több zaj lesz majd a zűrzavarban. Nem különösebben figyelemreméltó.

Az átkelési csomópont széles terében tucatnyian húzódtak a falakhoz, mindegyikük megpróbálta túlharsogni a másikat. Holden felismerte a villanyszerelő technikust, aki mellett befelé menet elhaladt.

– Hé! – üvöltötte Holden, és meglóbálta a fogót. – Nem hallanak? Gyorsan az óvóhelyekre!

Ezzel elegendő lökést adott ahhoz, hogy meginduljanak. Találomra kiválasztott egy másik folyosót, és belökte magát. Elvágott három elektromos vezetéket, beindított egy újabb tűzriasztót és egy másik sugárzásjelzőt. Ha közelebb tudna férkőzni a reaktorokhoz, még néhányat betörhetne, de ott őrökkel futna össze. A fogó elég nehéz, ormótlan és vaskos volt ahhoz, hogy a csövek és vezetékek szétszaggatásába mostanra belefájduljon a válla és a tenyere. Gyorsan bebújt egy karbantartó kúszótérbe, és kihúzott két kapcsolótáblát a falból. Ennek legalább egy riasztáshoz elegendőnek kellett lennie. Kilebegett egy újabb folyosóra. A gépészeti fedélzeten semmit sem lehetett hallani a riasztók és szirénák hangzavarától. Holden egy hágcsó felé húzta magát. Amikor működtek az állomás hajtóművei, ez a fúvókákhoz vezetett volna le.

A laconiaiaknak két percbe telt, hogy rátaláljanak, de sokkal hosszabbnak tűnt az eltelt idő. Holden éppen egy támaszgerenda alá igyekezett betuszkolni a fogót, amikor két, motoros páncélt viselő tengerészgyalogos fordult be a sarkon, a szkafanderük pedig hangosan kattant, amint a rásegítők beindultak. Holden megpróbálta feltartani a kezét, de az első katona nekicsapódott, még mielőtt esélye lehetett volna erre. Az ütközéstől néhány másodpercre kihagyott a tudata. Amikor felocsúdott, csak annyit érzett, hogy egy fegyver csöve préselődik a homlokához, közvetlenül a bal szeme felett, és rettenetesen fájnak a bordái, amikor levegőt vesz.

– Ezt elbasztad, öreg! – mordult rá az őr.

Holden pislogott egyet.

– Megadom magam – válaszolta. A légzés komoly fájdalmat okozott. Eltört néhány csontja. Ezt egészen biztosra vette.

– Ilyesmire nincs lehetőséged – förmedt rá az őr. Holden rájött, hogy az életben maradása leginkább azon áll vagy bukik, hogy egy laconiai tengerészgyalogosnak, aki talán a húszas éveiben járhatott, van-e elég önfegyelme ahhoz, hogy dühében és izgatottságában ne loccsantsa szét az agyát. Holden bólintott.

– Értettem, uram – felelte abban a reményben, hogy a megalázkodás és a tisztelet elegendő lesz ahhoz, hogy az a kritikus idegvégződés ne süljön ki. – Nem állok ellen. Elfogtak. Nem jelentek fenyegetést.

– CJ – szólalt meg a másik tengerészgyalogos.

A fegyveres srác morogva kivillantotta a fogait, pár centimétert hátrébb húzódott, aztán oldalról olyan erővel csapta arcon Holdent, hogy a bőre is felrepedt. Élénkvörös vércseppek felhője terjedt szét, és festette meg a folyosó szilánkosodásgátló fedőszövetét. A fájdalom először tompának érződött, aztán ráerősített.

– Hálátlan szemétláda – mondta a tengerészgyalogos, minden jel szerint CJ. – Ha most valamilyen civilizált helyen lennénk, a Karámba kerülnél.

– Mi az a Karám? – kérdezte Holden, és az őr újra pofon csapta, durván megütötte a jobb fülét. Holdennek az a benyomása támadt, hogy CJ élvezi ezt. Nem félt, inkább beletörődött a dologba. Eleve tudta, hogy

a szabadságát adja cserébe azért, hogy Bobbie elképzelését megvalósíthassák. És a villanyszerelő technikus életéért. A terve kellemesebb részén már túl volt, a rossz pedig tarthatott egészen hosszú vagy akár egészen rövid ideig is. Bárhogy is, alighanem addig, amennyi még az életéből hátravan.

CJ kirángatta a szabad területre, ahol Holden semmibe sem kapaszkodhatott bele. Az egyik csepp vére szétloccsant a laconiai arclemezén.

– Mi a faszt tudsz felhozni a mentségedre, seggfej? – kérdezte CJ, és annyira megrázta, hogy összekoccanjanak a fogai. Holden mélyen, fájdalmasan beszívta a levegőt.

– Hogy valószínűleg be kellene húzódniuk egy óvóhelyre – válaszolta.

HARMINCHARMADIK FEJEZET: BOBBIE

– A tizedik micsoda? – kérdezte Alex. A hangja vékonynak, távolinak tűnt. És nem kizárólag azért, mert egy parányi hangszóróból szólalt meg. Alex ugyanúgy értette, Holden mire szánta rá magát, mint Bobbie. Egy riasztás jelentőséggel bír. Tucatnyi riasztás egyike már kevésbé. Holden fedezéket biztosított nekik, és Alex arra akarta megkérni Bobbie-t, nyugtassa meg, hogy Holden nem feláldozni készül önmagát, csak hogy teljesíthessék a küldetést.

Bobbie szája kiszáradt.

– Hallottad – válaszolta szenvtelenül. – Amint megszólal a tizedik riasztás, robbantsd szét a szellőzőnyílás fedelét, iktasd ki az őröket, és juttass be minket a szobába!

– Na és vissza is kapom? – kérdezte Amos, de nem tőlük.

Naomi rémülettől elkerekedett szemmel meredt Bobbie-ra. Ő is hallotta. Tudta, mi történik. De csak erősebben megmarkolta a szerszámait, és összeszorította a száját, aztán odabiccentett Bobbie-nak. Kezdhetjük. A Roci korábbi PH-ja végig fogja csinálni a küldetést.

Holden miatt majd utána aggódik. Ahogy mindketten.

A riasztók előbb a közelükben szólaltak meg, aztán egyre messzebbről, ahogy újabb meg újabb szirénák csatlakoztak a hangzavarhoz. Holden egyre távolabb került tőlük. Ami jónak számított, figyelembe véve, hogy mi következett.

– Főnök! – szólalt meg Alex. – Ez volt a tizedik.

Bobbie még egyszer utoljára körbenézett. Naomival együtt a szűk folyosóban lebegett. A számítógépterem ajtajától öt méter választotta el őket, és Bobbie a rögtönzött faltörő kosát tartotta a kezében. Ahogy

a bevetés előtti nyugodt másodpercekben mindig, Bobbie most is számba vette, mi fog történni. Egyetlen vészjelzés sem szólalt meg a fejében, ezért kiadta a parancsot:

– Gyerünk, indulás!

Három hosszú másodpercig semmi sem történt.

Aztán távoli, tompa puffanást hallott, mint amikor egy petárda felrobban egy szekrényben. Az első drón felrobbantotta önmagát, hogy kiiktassa a szellőzőnyílás fedelét. Ezt meglepett kiáltás követte. Bobbie maga elé képzelte a két őr döbbent ábrázatát, ahogy a szellőző repeszekre szakadt szét mögöttük, és öt parányi drón repült be a terembe. Aztán két újabb detonáció gyors egymásutánban, mint amikor hirtelen kétszer sütnek el egy pisztolyt. Ezúttal hangosabban és közelebbről. Két újabb drón semmisült meg, hogy elintézze az őröket.

Vijjogva megszólalt a riasztó a teremben, amint az éberségi kapcsolót tartó férfi összeesett. Ám így ahelyett, hogy a környék összes tengerészgyalogosát odacsődítette volna, csupán egyike volt a tucatnyi harsogó szirénának, és pár másodpercenként újabbak szólaltak meg. Holden lázasan dolgozott.

– Füstöt érzékelek a szellőzőben – jelentette Clarissa. – Bekapcsolom a visszaforgatókat.

Az utolsó detonáció volt eddig a legnagyobb, közvetlenül az ajtó másik oldalán. A zár köré gyűlt utolsó három drón robbant fel.

– A manócskáim teljesítették a feladatukat – közölte Alex. – A csapatommal kitörlöm a naplóbejegyzéseket, és kikapcsolunk.

Bobbie megvetette a lábát a folyosó falán, aztán elrugaszkodott az ajtó felé. A kerámiával megtöltött hosszú csövet mindkét kezével erősen megmarkolta, aztán közvetlenül a zár felett nekicsapta az ajtónak. Az ajtó annyira hevesen csapódott ki, hogy visszalendült a válaszfalról, és nekivágódott az elsuhanó Bobbie térdének. Fájt, de ahhoz nem eléggé, hogy Bobbie törődjön vele.

A másodperc töredékéből gazdálkodhatott, hogy felmérje a termet: munkaállomás és két halott, a szkafanderükön átszivárgó vér mellettük lebegett, a szerverpark a terem közepéhez csavarozva, csupasz fémfalak. Bobbie nekivágódott a szervereknek, és a terem egyik üres sarkába pattant vissza róluk.

– Ú, a picsába!

– Mi az, főnök?

– Semmi. Csak százzal repesztettem, amikor hússzal is elég lett volna – felelte Bobbie. – Rendben vagyunk, Naomi. Most te jössz!

Naomi vékony alakja az övbéliek kecsességével lebegett be a nyíláson, hozzáérintette az egyik lábát a válaszfalhoz, és pontosan a szerverek előtt megállapodott. A látványtól, ahogy beúszott, akár egy vízben suhanó hal, Bobbie drabálisnak és esetlennek érezte magát.

– Az előcsarnokban leszek, nehogy idetévedjen egy bámészkodó – közölte.

– Mmhmm – felelte Naomi, és már nem is figyelt rá. Paneleket hántott le a szerverekről, és mindenféle felszerelés lebegett körülötte, akár valami csúcstechnológiás felhő.

Mielőtt kiment, Bobbie még odalökte magát a két laconiai őrhöz, és ellenőrizte a pulzusukat. Közelről aligha tűnt szükségesnek. Mindketten súlyos fejsérüléseket szenvedtek, mellettük csontszilánkok, vércseppek és dróndarabok lebegtek. Pocsék halál volt ez egy katonának, hogy váratlanul így rajtuk ütöttek, és Bobbie-nak el kellett fojtania

a feltörő bűntudatot és megbánást. Háború dúlt. E pillanatban a marsi flottában szolgáló testvérei a Sol-rendszerben harcoltak és haltak meg sorra ugyanebben a háborúban. És az ő oldalukon eddig sokkal többen ontották a vérüket, mint a laconiaiakén.

És mégis, az ellenséges területen őrködő katonaként a két halott világtalan tekintetének látványától ugyanúgy borsódzott a háta, mint amikor valaki egy mesterlövész célkeresztjébe került.

– Most rajtad volt a sor – mondta a halottnak. – Én később következem.

Kilökte magát a folyosóra, hogy őrködjön. Mindenfelé riasztók éles elektronikus vijjogása zengett körötte az előcsarnokban. Eddig senki sem sietett oda, hogy megnézze, miért riasztott a számítógépterem. Miért tették volna? Holden gondoskodott róla, hogy az egyetlen fontos vészjelzést elnyomja a többi. Bobbie-nak el kellett ismernie, hogy rögtönzött húzáshoz képest egészen jól bevált. Valószínűleg eleve be kellett volna venniük a tervbe a biztonság kedvéért.

Majd legközelebb, gondolta magában, hiába tudta, hogy nem lesz legközelebb.

– Megvan – szólalt meg Naomi a háta mögött. Bobbie kis híján belekönyökölt Naomi arcába, mielőtt az agya felülírhatta volna az ösztönös reakciót.

– Nagyszerű – felelte ehelyett. – Gyerünk az óvóhelyre, mielőtt Katriának viszketni kezd a keze, és puszta szórakozásból mindannyiunkat a levegőbe röpít!

– Jim nem lesz ott – válaszolta Naomi.

Amos és Katria a kiválasztott sugárbiztos óvóhely szűkös terében lebegett. Csak egy négy méter hosszú folyosószakasz volt, mindkét oldalán vastag, légmentesen záródó ajtóval. A falakat háló borította, rajta légzőmaszkokkal, elsősegélyládákkal, mentőszkafanderekkel. Bobbie korábban egy kevésbé hagyományos felszereléssel megtöltött szerszámoscsomagot is eldugott közöttük.

Amint Naomival bejutottak az egyetlen nyitott ajtón, Katria rácsapott a kezelőpanelre, az ajtó pedig hangosan bezárult.

– Mi a faszt csinálsz? – förmedt rá Amos.

– Zárva kell lennie, amikor felrobban a bomba – felelte Katria, és előhúzta a zsákjából a detonátort. – Tudod, hogy életben maradjunk.

– Semmi sem történik, amíg parancsot nem adok rá – fordult oda

a nőhöz Bobbie, és Amos mellére tette a kezét. A gépész válaszképp

a fedélzethez csattantotta a mágnesbakancsát, ezért Bobbie is bekapcsolta a saját bakancsmágnesét, és a válaszfalhoz szorította őket, hogy megvethesse a lábát.

– Babika! – jelentette ki Amos. – Kimegyek a kapitányért, és örülnék, ha várnátok a bumm-bummal, amíg nem végeztem.

Bobbie arra számított, hogy Naomi helyeslőn megszólal, Katria pedig ellene érvel, parányi menedékükben pedig kitör az ordítozás és a káosz. Legnagyobb meglepetésére azonban mindenki csak bámult rá. Rövid kapitányságának különös fonáksága volt, hogy az egyetlen alkalommal, amikor úgy tűnt, mindenki tőle várja a döntést, olyasmiről kellett határoznia, amiről nem akart.

Amos kifejezéstelen tekintettel bámult rá, ahogy mindig szokott. Az öklét azonban begyakorlott könnyedséggel tartotta, és Bobbie tisztában volt vele, mennyire gyorsan be tud húzni valakinek az öreg. Így, hogy

a fedélzethez rögzítette a lábát, nehezen lehetne megfékezni, ha a verekedés mellett döntene.

– Az időablak hamarosan bezárul – mondta Bobbie, és felemelte mindkét kezét, a szavainak logikáját jelezte vele, nem fenyegetett. – Előbb-utóbb valaki utánanéz annak a riasztásnak, és két holttestet fog találni. Nincs időnk mentőakcióra.

– Igaza van. Szóval hadd csapjam le ezt a szemetet, és vágjunk bele! – tette hozzá Katria. Bobbie arca megrándult a nő szavaiból kiérződő hűvös közönyre, de egy pillanatra sem vette le a szemét Amosról.

Naomi még nem hozakodott elő az érveivel, de Amos tekintete folyton őt kereste, az engedélyére várt. Ha Naomi azt mondja: Menj csak, hozd vissza!, Bobbie tudta, hogy egyedül testi erővel tarthatják bent Amost a teremben. Bobbie nem látta, Naomi mivel babrál a háta mögött, de bármit csinált is, Amos nem kapta meg a jelet, amire várt, mivel nem mozdult.

– Azok a riasztások gyorsan távolodtak tőlünk – magyarázta Bobbie, de még mindig Amosra nézett. – Holden tisztában volt az ütemezéssel. Vagy eljutott egy óvóhelyre, vagy szólt a fogva tartójának, hogy mielőbb húzódjanak be egybe.

– Ezt nem tudhatod – szólalt meg végre Naomi.

– Tényleg nem. De remélem. És ebben a pillanatban csak ebben bízhatunk. Mivel most kell felrobbantanunk azt a bombát, különben az egész bevetéssel semmit sem érünk, és még így sem kapjuk vissza Holdent.

– Igen, szóval csináljuk! – sürgette őket Katria.

– Ne akarj segíteni nekem, aranyom! – förmedt rá Bobbie anélkül, hogy hátrafordult volna felé.

Naomi szólalt meg ismét nyugodt, de éppannyira kifejezéstelen hangon.

– Bobbie-nak igaza van. Nem hagyhatjuk, hogy ez az egész kárba vesszen.

Amos egy pillantást vetett Naomi felé, aztán egyenesen Bobbie szemébe nézett. A szája ugyanarra a semmitmondó félmosolyra húzódott, mint mindig, de a vállát megfeszítette, az ökle teljesen elfehéredett. A nyaka

a feltoluló vértől sötétlett. Bobbie még sosem látta ilyennek, és egyáltalán nem tetszett neki a dolog.

Nem mintha ez bármin változtatott volna.

– Katria, készülj fel, hogy amint megadom a jelet, robbants – mondta Bobbie. – Vegyük fel ezeket a mentőszkafandereket, hogy utána azonnal indulhassunk! Egy percetek van, hogy beöltözzetek.

Bobbie hallotta a tépőzárak szakadó hangját, ahogy a szkafandereket lekapták a falról, majd magukra húzták. Amos nem mozdult.

– Vedd fel a szkafanderedet, melák! – kérte Bobbie.

– Tényleg felrobbantjátok – méregette Amos. Nem úgy tűnt, mintha meglepődött volna. Vagy mintha fenyegetőzne. Semmilyennek se tűnt. Bobbie önkéntelenül felkészült a küzdelemre.

– Igen – felelte.

Anélkül, hogy az arckifejezése fikarcnyit változott volna, Amos az oldalához szorított kézzel, fenyegetőn közelebb húzódott hozzá.

– Tényleg ennyire vissza akarod szerezni azt a kapitányi széket, Babika?

Mielőtt észbe kaphatott volna, Bobbie már galléron ragadta Amost, és olyan erősen felrántotta, hogy a mágnesbakancs eleresztette a fedélzetet, aztán a válaszfalhoz csapta a gépészt.

– Ha lenne elég időnk – szűrte ki a fogai közt Bobbie –, most táncolnánk egyet.

Amos rámosolygott.

– Nekem van időm.

– Katria! Robbantsd fel! – adta ki az utasítást Bobbie, aztán eljött a világvége.

Amikor Katria töltete felrobbant, darabokra tépte a vezérlőpanelt, és tizenhét centiméteres lyukat szakított az oxigéntároló tartályba. Bobbie nem ismerte a tartály pontos méretét, de halványan emlékezett rá, hogy a folyékony oxigén köbméterenként ezeregyszáz kilogrammnyi tömeggé sűrűsödött össze, és most ez az egész igyekezett egyszerre újra gázzá válni.

A kitáguló gáz fülsiketítő hangerővel robbant szét. A lökéshullám szétszaggatta a válaszfalakat és a csöveket. A csövekben áramló folyékony oxigén szintén berobbant, és hozzáadódott a táguló gázhoz. Megerősített mentőkamrájuk viszonylagos biztonságából az egész úgy hangzott, mintha valaki taktikai atomrobbantást hajtott volna végre a szomszéd szobában.

Aztán, ahogy az elkerülhetetlen volt, valami kellően gyorsan egyesült az oxigénnel ahhoz, hogy lángra lobbanjon, és a kezdeti robbanás tűzbe csapott át.

Az egész óvóhely megrázkódott, aztán az egyik oldalára dőlt. A megerősített és robbanásálló válaszfalak nem repedtek meg, de a folyosószakaszt a fedélzethez rögzítő csavarokat letépte a detonáció ereje. Mindez óráknak ható másodpercekig tartott.

A belső falak és a kétoldalt lévő zsilipajtók annyira felforrósodtak, hogy füstölni kezdtek. Bobbie összenézett Amosszal, aztán eleresztette, ahogy mindketten sietve magukra húzták a mentőszkafandert.

Amikor kirobbant a külső válaszfal, nem újabb fülsiketítő robbanást lehetett hallani, hanem a hangerő csökkent le hirtelen. A robajt a kiszökő levegő sziszegése váltotta fel, majd éles szűkölés, aztán semmi.

Az óvóhely szigetelése sértetlen maradt, így ezután már csak a saját rémült légzésüket hallották.

– Jól van, mindenfelé beindultak a riasztók – szólalt meg Clarissa, az egyetlen nyugodt hang az egész világmindenségben. – Az állomást lezárják. Én is kikapcsolok. Viszlát a helyen.

– Az isten verje meg! – káromkodta el magát Naomi.

– Megmondtam – válaszolta Katria. – Ez a cucc mindig működik.

Bobbie-nak sikerült felvennie a mentőszkafandert, és látta, hogy Amos is lezárja a sajátját. Egymásra pillantottak.

– Ki kell mennünk innen – mondta a nagydarab férfinak, és Amos egyetértőn bólintott. Bármi is fog történni kettejük között, egyelőre elhalasztották. De még visszatérnek rá, Bobbie ebben biztos lehetett. És muszáj elrendezniük.

Ha most megöltem Holdent, akkor egyikünk alighanem holtan végzi.

Bármit képzelt is el, amikor a robbanásokat hallgatta az óvóhely belsejében, a valóság rosszabbnak bizonyult.

A fedélzetet, amelyre rányitották az ajtót, mintha egy turmixgépbe hajították, utána pedig még egy centrifugában is megforgatták volna.

A válaszfalak lemezei, a vezérlőállomások, a felszerelés, a burkolat. Minden szétrepedt, meggörbült, elégett, aztán hatalmas sebességgel a külső falaknak vágódott. Egy hosszú csődarab állt ki az egyik falból, még mindig rezgett, akár egy fába csapódott nyílvessző. Valami, ami leginkább fém íróasztalra hasonlított, akkora erővel csapódott egy támaszgerendába, hogy a fém ténylegesen összeolvadt. Az egyik sarokban pedig fél pár bakancs ragadt a mennyezethez, és olvadt szét lelógó gumioszloppá. Bobbie remélte, hogy láb nem maradt benne. Némán lebegtek át a roncsokon, kijáratot kerestek. Nem volt nehéz rátalálni.

Csaknem öt méter átmérőjű lyuk tátongott a dob külső falában.

A majdnem kör alakú perem kifelé hajlott, mintha gigászi faltörő kossal szakítottak volna át egy fémfalat. Ami Bobbie sejtése szerint nagyjából fedte is a valóságot. Csupán beton és acél helyett oxigén és tűz végezte a munkát. Odakint a kivetett anyag halvány derengését látta, ahogy száguldva távolodott az állomástól a gyűrűtér peremének fekete függönye felé.

– Pontosan ott szakadt át, ahol mondtam – állapította meg kedélyesen Katria. – Fél méterre sem attól, ahol a gyenge pontot sejtettem. Pénzt kellene kérnem ezért.

– Szerintetek túlélte valaki? – kérdezte Naomi.

– Akit csak lehetett, távol tartottunk az érintett területtől – felelte Bobbie. – Kizárólag laconiaiaknak lett volna szabad idelent lenniük…

– Meg akikhez nem jutott el a rohadt értesítésünk – tette hozzá Amos.

– Jim egész biztosan figyelmeztetett mindenkit, akivel összefutott – merengett Naomi. – Képtelen lett volna megállni, hogy ne tegye.

– Hja, akkor már nem sokat számított – értett egyet vele Amos. – Nem tudták volna megkeresni a bombát, hogy időben hatástalanítsák.

– És a francba minden laconiaival, akik ott voltak! – fröcsögte Katria, de ha nem viselt volna sisakot, alighanem jókorát köpött volna. – Remélem, látták, mi vár rájuk.

– Kat! – fordult a nőhöz Bobbie. – Most, kérlek, hallgass el!

– Be fog jönni a terv – állapította meg Naomi, és a fedélzetek felé nyílt hasadékra mutatott. –Azt fogják hinni, az volt a célpont.

A Közelgő Vihar pár tucat méternyire lehetett tőlük. A hajó orrán és a bal oldalán jelentős sérüléseket lehetett felfedezni a hajótesten. A robbanáskor kitóduló törmelék kilyuggatta a dokkolókampókat, és hosszú vájatokat húzott bele. Egy kommunikációs rendszernek tűnő, nagyobb felszereléscsomag szinte teljesen leszakadt a hajó oldaláról, és a kábelek pányvájának végén lebegett.

Félelmetes hajó volt. A szögleteit mintha kristályból metszették volna, a görbületek inkább érződtek organikusnak, mint megépítettnek. Mintha egy mérges kígyót bámultak volna. Bobbie nehezen tudta elszakítani a tekintetét róla.

– Kár, hogy nem sikerült tönkretennünk – sajnálkozott Katria, semmibe véve Bobbie kérését.

– Igen – értett egyet Bobbie. – Nagy kár.

Amos elővett egy mágneses horgonypisztolyt a zsákból, amiben

a felszerelést cipelte, és kilőtt egy kábelt a liftakna külső felszínére. Fel kell mászniuk annak a karbantartó légzsilipnek a közelébe, amelyiken Bobbie és Clarissa korábban kijutott a dobból. A nehézséget az jelenti majd, hogy mágneshorgonnyal megcsáklyázzák a dobot, aztán végigkapaszkodjanak, miközben az állomás egyharmad g-vel igyekszik elhajítani őket. Ezután már könnyen visszamászhatnak az állomás titkos bejáratához. Az alvilágból a Medinára, miután teljesítették a küldetésüket.

Hacsak valami más közbe nem jön. Holden elvesztésénél egyedül az lett volna borzalmasabb, ha értelmetlenül vesztik el.

– A laconiaiak fel fogják fedezni ezt a zsilipajtót – jegyezte meg Amos. – Ezután nem akarnám újra használni. Kizárt, hogy a szerelőknek, akik kijönnek megjavítani ezt, elkerülné a figyelmét.

– Így van – ismerte el Bobbie. – Ha durvának gondoltuk a korábbi tisztogatásokat, most százszor keményebbek lesznek.

– Igen, hogy dögölnének meg! – fújt Katria.

– Nem – szólalt meg Naomi. – Ennél rosszabb következik. Korábban már megsértettük a büszkeségüket. Ma viszont fájdalmat okoztunk nekik. Komoly fájdalmat. És azzal akarják majd helyrehozni ezt, hogy nekünk még nagyobb fájdalmat okoznak. És nem csak nekünk. Mindenkinek, akit hozzánk hasonlónak hisznek.

Miközben Amos a lyuk széléhez erősítette a kábelt, hogy felmászhassanak a felvonó burkolatán, Naomi továbbra is a sérült laconiai hajót bámulta.

– Ma rengeteg embert megöltünk – mondta. – Csak még nem tudnak róla.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

– Itt ütközünk meg velük – közölte Benedito Lafflin, az aszteroidaövezet és a Mars közötti ívre mutatva. Arra a helyre, ahol a fizika és a geometria törvényszerűségei szerint a Förgeteg, valamint az FMK és a szövetség flottái találkoznak. Pillanatnyilag semmit sem lehetett találni ott – sem kikötőt, sem várost, sem a civilizáció bármiféle előretolt bástyáját. Csupán a bolygóknál jóval hatalmasabb kemény vákuumot, stratégiai fontosságú ürességet. – Leuktra-pontnak neveztük el.

– Luke-trának?

– A thébaiak itt mértek döntő vereséget a spártaiakra – magyarázta Lafflin. – Végül is Lakoniáról nevezték el a bolygójukat. A lélektani műveletek szerint a legyőzhetetlenségérzetüket szólíthatja meg.

Pár pillanatig csak bámultak egymásra. Ennél jobbal nem tudtunk előállni? Ókori utalásokkal akarjuk megfélemlíteni őket?, akart kibukni Dobosból. Lafflin feszengve vállat vont.

– Rendben – mondta Dobos. Hiszen mi mást mondhatott volna?

A puszta akaraterejével nem változtathatott az objektív tényezőkön.

Az időrendet a kijelző oldalán listázták ki, a hátralévő napokat és órákat vörös és arany vonások jelölték.

– Az agybajnokok meglehetősen jól modellezték a Förgeteget – folytatta Lafflin, és a rendszer térképét a Förgeteg ábrájára cserélte le. A hajó furcsa, organikus alakját nézve Dobos úgy érezte, mintha egy boncolás részletét bámulná. Ez itt a csigolya, amely minden probléma okozója volt. Jól láthatóan eldeformálódott. Dobos elmosolyodott a gondolat abszurditásán. Lafflin reflexszerűen visszamosolygott rá. – Az egyedüli igazolt adataink a PVÁ-k és a torpedónyílások helyét határozzák meg, de a legutóbbi összecsapásból rengeteg használható hőinformációt is begyűjtöttünk.

– A Függetlenség megsemmisülésekor – jegyezte meg Dobos. Amikor elpusztult az első űrváros, és mindenki, aki addig nem menekült róla haza.

Lafflin leszegte a tekintetét.

– Igen, akkor, asszonyom. Az adatok alapján valamennyire kikövetkeztethettük a belső szerkezetet. Elég pontosan ahhoz, hogy biztosan a megfelelő helyeken célozzunk arra a szemétre. Hogy harcképtelenné tegyük, mielőtt eljutna a Földig.

Mert ez volt a lényeg, gondolta magában Dobos. Mindig ez volt a lényeg. Védelmezni a Földet és a Marsot. Megőrizni a belső bolygók biztonságát és függetlenségét, akár övbéli életek árán is. Ő pedig tudta ezt. Attól a pillanattól fogva, hogy Avasarala besétált a megbeszélésre, tisztában volt vele. A lénye egy része azt várta, hogy valamiféle felháborodást, árulást érez. Neheztelést, amiért a történelem kereke még mindig az ő népének hátán gurult előre.

Mégsem érzett ilyet. A KBSZ-es éveiből megmaradt benne egy kifejezés. Saahas-maut. Fogalma sem volt, honnan eredt, de valami olyasmit jelentett, mint „a nehézségekben lelt örömed”. Kifejezetten övbéli érzésként gondoltak rá, aminek a belsősök azért nem adtak nevet, mert sosem éreztek ilyet. Dobos most a Förgeteget nézte, a szerkezeti váz és

a hajtómű feltételezett formáját, a célba veendő pontokat a hajótest mentén. Nem haragudott a belsősökre, amiért a szövetséget arra használták, hogy a Földet védje. Még csak a laconiaiakra sem haragudott, amiért újra eljátszották ugyanazt a szerepet, amit a belsősök, mielőtt a szövetség létrejött. Háború és vereség, az ezt követően várható elnyomás. Volt ebben némi nosztalgia. Annak a mélyen beléivódott emléke, hogy fiatalkorában milyen volt az élet.

Akaratlanul is eltűnődött azon, hogy az a lány, aki sziklaugrókon utazott, alkalmi munkákat vállalt a Ceresen, a Iapetuson és a Tychón, vajon mit gondolt volna a nőről, akivé vált. A saját elnyomó rendszerének vezetőjéről. Valószínűleg nem sok jót.

Lafflin megköszörülte a torkát.

– Elnézést – szabadkozott Dobos. – Nem aludtam jól. Vaughn! Hozna nekem egy kis teát?

– Igenis, asszonyom – felelte Vaughn. – És ott a Pallas.

– Köszönöm – válaszolta. De nem érzett hálát.

Szándékosan időzítette egyszerre a stratégiai beszámolót Lafflinnal. Ahogy a Förgeteg kérlelhetetlenül közeledett a Nap felé, egy órán belül elhalad majd a Pallas Állomás mellett. A kiürítéssel végeztek, legalábbis amennyire végezni lehetett vele. Mindig akadt pár felfegyverkezett, felhergelt vén sziklaugró, aki puszta dacból és dühből hátramaradt. Nem sokat érnek majd vele. Az emberiség egyik legrégebbi övbéli otthona elpusztul, mielőtt Dobos újra nyugovóra tér, vagy ha mégsem, csupán azért, mert Trejo admirális úgy látja jónak, hogy megkegyelmez neki. Dobos szinte biztosra vette, hogy ilyesmi nem fordulhat elő. Legalább úgy várhatja a rettenetes, megjósolható tragédiát, hogy határozottan észben tartja a Förgeteg minden sebezhető pontját. Hogy reménykedhet a visszavágásban.

Egyfajta békesség rejlett abban, hogy lehetetlennek tűnt valamilyen hadicsellel megelőzni ezt. Persze voltak lopakodó hajóik és nagy hatótávú torpedóik. Eltűnhettek a bolygók közötti mérhetetlen terekben. Itt-ott bejöhetett a csel valamelyik hajónak. A kicsi, fürge és alattomos naszádoknak. De ilyen szinten – a végtelen űr harcmezején folytatott háború szintjén – többé-kevésbé mindenki tudta mindenki másról, hogy merre találja. A hajtóműcsóváik és az egyedi energiamintázatuk elárulta őket. Az asztrodinamika és az idő megszeghetetlen törvényei minden bázist, minden bolygót, minden személyt megjósolható módon a saját kivégzőosztaga elé állítottak. Az efféle helyzetekben előre látták a közelgő halált, mégsem tehettek semmit ellene. A halál mindenképp elérkezett.

– Esetleg… – kezdte Lafflin. – Folytathatjuk utána is. Ha úgy tetszik.

Dobosnak nem tetszett. Nem akarta látni, ahogy megtörténik. Nem akart reménykedni benne, hogy a Pallas talán mégis megmarad. De

a szövetség elnöke volt, és az, hogy végignézi, a munkájához tartozott. Kíváncsi lett volna, hol lehet Avasarala, és hogy a vénasszony ugyanúgy megnézi-e.

– Igen – felelte Dobos. – Úgy jó lesz.

Lafflin bólintott, felállt az asztaltól, és kiment a tárgyalóból. Dobos is felegyenesedett, nyújtózott egyet, és a kijelzőt a taktikai szolgálat helyzetelemzésére kapcsolta át. Nem valós képet látott. Az optikai teleszkópfelvételeket a Pallas belső adataival kombinálták a legjobb közelítéshez, amely az időkésés miatt öt perc eltolódással érkezett Doboshoz. A Tycho nélkül az oldalán a Pallas egészen… nyugodtnak? Mozdulatlannak tűnt. A bázisok építményeinek ívei nem fordultak el a csillagháttér előtt. A Pallas ennél idősebb volt. Mire megtanulták, hogyan kell felpörgetni a kisbolygóállomásokat, a Pallas már több mint egy nemzedék óta működött. Anélkül fog meghalni, hogy változott volna. Egy visszaszámláló mutatta a Förgeteg elhaladásának legközelebbi pontjáig hátralévő időt. Hét perc harminchárom másodperc.

Az ajtó újra félresiklott, és Vaughn lépett be hangtalanul a terembe, az egyik kezében egy ivógumóval. A tea illata másodpercekkel később csapta meg Dobos orrát. A férfi nem szólalt meg, amikor odaért hozzá. Az ivógumó kellemesen melengette Dobos tenyerét, a tea erős és édes íze megtöltötte a száját.

– Nehéz nap – jegyezte meg Vaughn. Furcsának hatott tőle. Dobos sem rokonszenvet, sem ellenszenvet nem érzett Vaughn iránt, de megbízott benne. És most, ebben a fájdalmas órában ez a barázdált arcú politikai megbízott állt mellette Saba helyett. A világmindenséget nehezen lehetett kiismerni, és a humora sokszor az ember elevenébe mart.

– Nehéz nap – értett egyet Dobos.

A kijelzőn a Förgeteg zuhant lassan a Nap felé. A Pallas Állomás

a hajó jobb oldalán fog elhaladni, túl messze ahhoz, hogy szabad szemmel látni lehessen. Trejo admirális a saját képernyőjén fogja végignézni a műsort. A Pallas pusztulása a történelem egyik legnézettebb eseménye lesz. Öt perc tizenöt másodperc. Ami azt jelentette, hogy a Pallas szemszögéből: most.

Dobos megint kortyolt a teájából, a nyelvén és a szájpadlásán érezte

a forró vizet, a Brown-mozgás miatt úgy érezte, mintha sisteregne a szájpadlása lágy húsán, minden ízlelőbimbójának külön-külön ütődne neki. A cukormolekulák rátapadtak a kapcsolati pontokra, az ingerület pedig végigfutott az idegpályákon a nyelve húsától mélyen a testébe, mintha kétszer ivott volna: előbb a folyadékot, aztán elektromos tüzet. Szédülés fogta el.

Megpróbálta lerakni az ivógumót, de az asztal felszíne távolinak tűnt, láthatónak, de csak a levegő figyelemelterelő felhőjén át – az atomok és molekulák egymásnak csapódtak, összeütköztek, elperdültek, újra becsapódtak. Sűrűbben tolongtak, mint az utasok egy csővasútállomáson.

Megpróbált szólni Vaughnnak. Látta a férfit, ott állt közvetlenül előtte, látta a bőre barázdált mezejét, amely bármely léptéket választva fraktális hasonlóságot mutatott. Dobos próbálta leolvasni az arcáról az érzéseket, de ennyire távolra képtelennek tűnt fókuszálni. Mintha Isten arcát igyekezett volna kifürkészni. Valami duruzsolt és lüktetett, gyorsabban kattogott, mint az tudatosulhatott volna benne. A saját agyának zakatolása, a tudata tempója. Kórusként énekelt, és Dobos hallotta, ahogy hallja.

Elejtette az ivógumót. Az zörögve nekicsapódott az asztalnak, odébb gördült, és leesett a földre, a szája összezárult zuhanás közben, hogy egyetlen csepp tea se veszhessen kárba. Vaughn egy lépést tett, aztán térdre rogyott. A szeme tágra nyílt, az arca halottfehérré sápadt, és verejtékcseppek borították. Dobos lassan leült. Úgy érezte, nem bírja megtartani a térde.

– Gott! – szólalt meg Vaughn. – Besse Gott!

Dobos nem tudta megállapítani, a férfi káromkodik-e, vagy imádkozik.

A kijelzőn a visszaszámláló két perc húsz másodpercet mutatott. Bármi történt is, csaknem három percet kitörölt az életéből. Nem tűnt ennyire hosszúnak. Lehet, hogy elájult?

– Tudnom – kezdte, és furcsának érezte a saját hangját. Mintha a hangszálai sípoló felhangokat adtak volna ki. – Tudnom kell, mi volt ez.

– Nekem nem – felelte Vaughn. Sírt. Kövér, széles könnycseppek gördültek le az arcán.

– Vaughn! – csattant fel Dobos, és ez már inkább tűnt a saját hangjának. – Térjen magához! Muszáj tudnom, mi volt ez.

– Mindent láttam – felelte Vaughn.

– Mennyire széles körben érintett másokat. Mi történt pontosan. Mindent. Gyűjtse be a jelentéseket!

– Igenis – felelte Vaughn, aztán egy pillanattal később hozzátette: – Igenis, asszonyom.

De a fejét a térdén nyugtatta, és nem mozdult.

A kijelzőn a visszaszámláló tizenkét másodperchez ért, és a Förgeteg tüzet nyitott. Nem rakétákkal, hanem a mágneses sugárral, amelyről

Saba beszámolt. Azzal a valamivel, amelyik leszakította a védelmi állásokat a lassú zónában, és gammakitörést okozott minden kapunál.

A Pallas Állomás tizenegy másodperccel a vártnál korábban eltűnt, akár egy elfújt gyertya lángja. Nagyjából öt fénypercre lehettek tőle, vagyis… a két dolog egy időben történt a Förgeteg nézőpontjából.

– Tur! – szólalt meg Dobos. – Hívja ide nekem Cameron Turt!

– Azt kell megértenie, hogy a gyűrűállomásokon alkalmazott technológia nem lépi túl a fénysebességet – magyarázta Tur, és közben az ádámcsutkája fel-le járt, mintha madzagon rángatták volna. – Az egyetlen dolog, amit teljes bizonyossággal meg tudunk állapítani, az, hogy

a protomolekula nem képes meghaladni a fénysebességet. Minden eszközük, amivel megkerülik ezt, a lokalitás egy más értelmezésén alapul. Ez egyáltalán nem ugyanaz.

Hadarva beszélt, és Dobos úgy érezte, félig-meddig önmagához.

Ő csupán egy szobában volt vele, és hagyta fennhangon gondolkozni, de a férfi nem tudományos tanácsadói hangját kapcsolta be. Az egészet csak egyetlen lépés választotta el attól, amikor egy csimpánz visítozva mutogat az elszenesedett foltra, ahová becsapott a villám.

– Ha alaposabban megvizsgáljuk, magukat a kapukat is a fénysebesség köti. A protomolekula stratégiája abban áll, hogy hídépítőket küld ki a fényénél alacsonyabb sebességgel olyan környezetekbe, ahol stabil replikátorokat találhat, aztán a maga számára kaparintja meg, és arra használja őket, hogy… hogy egy másik térbe fúrjon lyukakat. Amikor

a Sol-kapun át a Laconiára, az Iloszra vagy máshová utazunk, nem gyorsítunk fénysebesség fölé, egyszerűen lerövidítjük az utat, mivel a lassú zóna egy lokalitáson kívül eső helyen található, ahol a mi nézőpontunkból távoli helyek egészen közel kerülnek egymáshoz abban a vonatkozási rendszerben.

– Nagyszerű – válaszolta Dobos. – Valamilyen fegyver volt?

Tur értetlenül meredt rá.

– Mi volt valamilyen fegyver?

– Az a… – Dobos meglengette az ujjait a férfi szeme előtt. – Az

a bármi volt is az. A hallucinációkkal meg a kiesett idővel. Valamilyen fegyver volt? A laconiaiak bármikor kikapcsolhatnak minket?

– Köze… köze lehetett a fegyverükhöz – felelte Tur. – Úgy értem, egy időben történt, de épp ez a bökkenő. Az idő egyszerűen nem így működik. Az „egy időben” nyelvi kitaláció. Nem létezik ilyesmi. Az egyidejűség alatt nem ilyesmit kell érteni.

Szélesre tárta a karját, a terem oldalai felé intett. Ez.

A „bármi volt is ez” nem csupán Dobos tárgyalójában történt meg vagy a Nép Otthonán. Az egész rendszerre kiterjedt: a Földre, a Marsra, a Szaturnusz és a Jupiter holdjaira. Még a Neptunusz és az Uránusz holdjaira telepített tudományos állomásokra és a Kuiper-öv mélylaboratóriumaira is. A jelentések meghökkentően hasonlítottak egymásra: a hallucinációkat és az időkiesést mindenütt ugyanabban a pillanatban tapasztalták, amikor a Förgeteg a mágneses fegyverével rálőtt a Pallas Állomásra. Tur határozottan kihangsúlyozta ezt. Mintha fontos lett volna.

– De amikor a lassú zónában sütötték el, nem történt ilyen – értetlenkedett Dobos. – A Medinára miért nem így hatott?

– Tessék? Ó, nem, azt nem tudhatjuk. Fogalmunk sincs róla, hogy a gyűrűtér, az ottani állomás és a kapuk hogyan viszonyulnak a normális térhez. Lehet, hogy ott mások a fizikai törvények. Úgy értem, egyértelműen aktív rendszer, és a mágneses fegyver energiakibocsátása jelentősen kisebb volt, mint az okozott gammakitöréseké, vagyis olyan energiaforrásból táplálkoztak, amelynek semmi köze magához a Förgeteghez. Ha nem szétterjedő esemény volt, akkor talán nem haladta meg a fénysebességet.

– Fogalmam sincs, miről beszél – szűrte összeszorított fogai közt Dobos.

– Nos, ha egy kavicsot dob egy tóba, hullámok keletkeznek. Szétterjednek, és mindenféle szétterjedésnek a fény sebessége szab határt. Viszont képzelje el, hogy kavics helyett egy burkolatlemezt ejt rá. Hogy a lemez felszíne egyszerre érjen a tó teljes felszínéhez. Nem számít, hogy a lemezt lehajító kioldó egy meghatározott helyen található, mivel mindenhol egyszerre történt az esemény. Nem pontszerűen, hanem nem lokalizáltan.

– Nem lokalizáltan – szorította a szeméhez a tenyerét Dobos. Bosszúság és félelem kavargott a torkában. Vagyis azt akarod mondani, hogy lószart se tudsz, tolultak volna a szájára a szavak.

– Mindenki úgy érzékelné, mintha a hatás pontosan tőle indult volna ki, aztán minden irányban szétterjedt volna a fény sebességével, valójában viszont…

– Nem érdekel – csattant fel Dobos. Nyersen, de nem annyira, ahogy szerette volna. Tur mindenesetre hátrahőkölt. – Az, hogy mi ez, hogyan illeszkedik a világmindenségről és a fizikáról alkotott elképzeléseibe, egyáltalán nem érdekel. Az én szempontomból érdektelen.

– De hát…

– Egy olyan fegyvert vetettek be, amelyik könnyűszerrel túlgyorsuló porrá zúzta szét a Pallas Állomást. Több ezer katonát és több száz hajót készülök odaküldeni, hogy megütközzön ezzel a valamivel. Azt árulja el nekem, hogy csak a csapásuk miatt érzett bűntudat okozta a kihagyást, vagy bármikor kedvükre megismételhetik ezt? Tudták, hogy ez fog történni? Vagy ugyanazokat a furcsaságokat élték meg, mint mi? Mert ha tetszés szerint ki tudják kapcsolni az agyunkat, akkor egészen más stratégiát kell választanom.

A végén már ordított. Nem állt szándékában ordítani. Tur védekezőn felkapta a kezét, mintha attól félt volna, hogy Dobos rátámad. Jól van, ijedezzen csak! Így talán összekapja magát.

– Úgy… vagyis… – Tur mélyen beszívta a levegőt, aztán lassan kieresztette. – Úgy érzem, határozottan állíthatom, hogy a kihagyás, ha így akarjuk nevezni, a Förgeteg Pallas elleni támadásával hozható összefüggésbe. Mivel nem a lassú zónában ment végbe, nem tudhatom, vajon szabályozott hatásnak tekinthető-e, vagy a fegyver és a Sol körüli lokális tér valamilyen jellemzője váltotta-e ki.

– Jól van – válaszolta Dobos.

– Arról, hogy az ellenség számított-e rá, fogalmam sincs.

– Ez így elfogadható – jelentette ki Dobos. És már kezdte bánni, hogy így viselkedett. Nem lett volna szabad üvöltenie vele.

– És azt sem tudom megmondani, ugyanilyen hatást tapasztaltak-e… de úgy tippelem, igen. Ha igazam van a mechanizmussal kapcsolatban, akkor semmiféleképp nem lehet védekezni ellene. Nem lehet meggátolni valamit, ami már megtörtént. Ez a nem szétterjedő esemény jelentése. Nem valahonnan indul ki. Mindenhol ott van, mindenhonnan indul ki.

Dobos hátradőlt. Ez legalább érdekesnek tűnt. Ha a laconiaiaknak minden alkalommal, amikor elsütötték a nagy ágyújukat, ugyanazt kellett elszenvedniük, mint neki, az így keletkező időrésben az automata rendszerek áthatolhatnának a védelmükön.

– Ezenkívül sokkal átfogóbban tapasztaljuk a megnövekedett kvantumkeletkezéseket és megsemmisüléseket – magyarázta valahonnan a közelből Tur. – Mármint rendszerszintű értelemben véve átfogóan. És úgy tűnik, hogy a Neptunuszon és a Lunán folyó néhány kísérlet, ahol szabályozott összefonódás-struktúrákkal dolgoztak, összeomlott. Vagyis lehetséges…

Dobos hátradőlt a székében, a kezét összefonta az ölében. A szemhéja félárbócra ereszkedett. Tudta – mindannyian tudták –, hogy a laconiai hajók most először hagyták el az anyarendszerüket. Nem egyszerűen inváziót indítottak, a hajót is most próbálták ki. Márpedig egy próbaúton soha nem alakult úgy minden, ahogy várták. A kérdés az volt, vajon a laconiaiak tudtak-e arról, ami történt. Vajon számítottak-e rá. Ha őket is meglepetésként érte a dolog, talán nem kockáztatják meg, hogy újra bevessék a mágnessugarat.

Tur erre nem adhatott választ. Sem Vaughn, sem Lafflin. Trejo admirális megmondhatná, de nem neki. Ami annyit tett, hogy Dobos egyetlen kézenfekvő módon deríthette ki.

A szíve nagyot dobbant, amint ez tudatosodott benne, és megvárta, hogy csillapodjon az öröm, mielőtt megkockáztatta, hogy jobban belegondoljon. Mindig veszélyeket rejtett magában, amikor a világmindenség úgy rendeződött el, hogy az, amire vágytál, egybeesett a bölcs döntéssel.

Valahol Tur még mindig beszélt. Akár egy másik hajón is lehetett volna. Dobos elméje sorra végigszáguldott a lehetőségeken, a veszélyeken, a lehetséges nyereségen és a biztos veszteségen. Mindegyik esetben ugyanarra a végkövetkeztetésre jutott.

Megköszönte Turnak a tájékoztatást, a beszélgetés bevett szabályai révén közölte vele, hogy ideje távoznia. Még kezet is rázott vele, hogy valamivel kárpótolja, amiért korábban kijött a sodrából. Miközben kikísérte, a férfi még mindig a lokalitásról és a jelvesztésről magyarázott. Dobos betette mögötte az ajtót, és leült az íróasztalához.

Vaughn azonnal válaszolt a kapcsolatkérésre, mintha a gomb felett tartotta volna az ujját.

– Asszonyom!

– A Förgeteg jelentést fog küldeni. Lehet, hogy eleve a Medinának, vagy a Medina közvetítésével a Laconiának – közölte. – Ki fogjuk deríteni, mi áll benne.

– Igenis, asszonyom. És ha szabad kérdeznem, hogyan?

– Saba megoldja – felelte Dobos. – Most már megéri kockáztatni. Újra kapcsolatba lépünk a Medinával.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET: SINGH

– Egy házilag készített robbanószerkezet kilyukasztott egy oxigéntartályt a gépészeti szakasz negyedik fedélzetén – jelentette Overstreet. A vaskos alkarjára tekeredő monitoron olvasta a legördülő jelentést. – Magából a szerkezetből rendkívül keveset sikerült megtalálnunk, de a megmaradt darabok alapján a jelen létesítményben sok helyütt előforduló anyagból készült. Nehéz, ha nem egyenesen lehetetlen lesz azonosítani a pontos forrást.

Singh némán ült, hallgatta a jelentést, és próbált úgy tenni, mintha jelen lenne és gondolkodna. Ám az igazság az volt, hogy az elméje ide-oda szaladgált, mint egy ragadozó elől menekülni igyekvő parányi állatka. Azon kapta magát, hogy csupán a felét fogta fel Overstreet beszámolójának.

A keze annyira erősen remegett, hogy nem merte felvenni az asztalon előtte álló vizespoharat. Az asztal lapja alá rejtette, ahol Overstreet nem láthatta meg. A közvetlen veszély érzete elkerülhetetlenül befészkelte magát a gondolataiba, hiszen valóságos volt.

– A fedélzet jelentős mértékben károsodott. Az elsődleges folyékonyoxigén-tartály teljesen megsemmisült. A hajótestből kiszökő gáz miatt beindultak az állomás manőverezőfúvókái, a rázkódás pedig több építményt romba döntött a lakóhengerben. A Vihar hálózati forgalmat biztosító állomása helyrehozhatatlanul megrongálódott. Egy kisegítő környezeti rendszerben jelentős károk keletkeztek, és valószínűleg nem lesz javítható.

– A Vihar – motyogta Singh. Az alám tartozó első hajó. A laconiai hatalom jelképe a Medinán.

– Ez természetesen csupán előzetes értékelés – válaszolta Overstreet, és egy ujjlegyintéssel bezárta a jelentést a karján. – Ám úgy tűnik, az lehetett a támadás célpontja, így a hajótest csekély károsodásával és egy érzékelőrendszer elveszítésével viszonylag olcsón megúsztuk.

Singh úgy érezte, a keze annyira reszket, hogy az még az asztal alatt is látható, ezért mindkét térdét erősen megragadta.

– Előzetes veszteséglista?

– Megint csak elhanyagolható – válaszolta Overstreet. – E pillanatban öt laconiai halottról tudunk, háromról a gépészeti egységtől, ketten

a biztonságiaktól. Hét sérült az életveszélyestől az enyhéig. Eddig mindössze két helybéli halálát erősítették meg. Ugyanakkor többtucatnyian eltűntek, így ez a szám valószínűleg növekedni fog.

– Hogy hajlandók legyenek ekkora kárt tenni a saját állomásukban,

a saját embereikben, kizárólag azért, hogy minket bántsanak… – merengett Singh, de nem fejezte be a mondatot.

– Több kihallgatandó személyt őrizetbe vettünk – közölte Overstreet. – Az egyikük sorra riasztókat indított be közvetlenül a robbanás előtt. Lehetséges, hogy nincs köze a merénylethez, de valószínűtlen, hogy véletlen egybeesés legyen. Kihallgatom, amint itt végeztünk.

– Helybéli?

– A Szállítószövetség egyik hajójának egykori kapitánya. James Holden.

Singh összeráncolta a homlokát.

– Honnan ismerős ez a név?

– Úgy tűnik, amolyan híresség, uram. Annak idején részt vett az iói hadjáratban és a Szabad Hadiflotta legyőzésében is.

Mindkettő Singh gyermekkorában történt. A vaskalaposok továbbra is vaskalapos játékokat játszottak.

– A lehető legkeményebben meg kell torolnunk ezt – jelentette ki Singh.

Overstreet komor arccal bólintott. A tétovázás olyasmit jelenthetett, amit Singh nem értett.

– Uram, a Külső Bolygók Szövetségének radikális csoportjai majdnem két évszázadon át gerillaharcot folytattak a Földdel és a Marssal. Szinte biztosra vehető, hogy ennek a háborúnak a veteránjai vezetik

a jelenlegi felkelést. Ezért nehéz döntéseket kell meghoznunk. A válasz mértékét tekintve.

– Sajnálom – vonta össze a szemöldökét Singh. – Nem tudom követni…

– A lázadásokat történelmi szempontból majdhogynem lehetetlen felszámolni egynéhány egészen egyszerű oknál fogva. A lázadók nem viselnek egyenruhát. Ugyanúgy néznek ki, mint az ártatlan lakosság. Ráadásul barátaik és rokonaik élnek e lakosság körében. Vagyis általában minden lázadó megölése növeli a lázadáshoz csatlakozók számát. Ezért ha nem akarja, hogy nagyszámú civil halála kötődjön a nevéhez, nem lövethet le egyszerűen minden gyanúsítottat. Ha a lehető legkeményebb megtorlás mellett döntünk, akkor már nem egy lázadás leveréséről, hanem népirtásról beszélünk.

– Értem – felelte Singh. Az akadémián természetesen tanult a lázadások leveréséről és a törvényes rend helyreállításáról. Afganisztánt Nagy Sándorig visszamenőleg senki sem tudta leigázni. Hasonló volt a helyzet a huszadik századi Írországgal. Az övbélieket az elmúlt kétszáz évben nem tudták megzabolázni. Egészen más volt olvasni róla, de már belátta, hogy az erőszakos válaszlépések sorozata az ő esetében is a végtelenségig húzódhat. – Nem áll szándékomban minden övbélit kivégeztetni az állomáson.

Overstreet szemmel láthatóan megnyugodott, habár egyetlen izma sem rezzent.

– Egyetértek, uram. Mindössze annyit tehetünk, hogy megnehezítjük a dolgukat – válaszolta Overstreet. – Tengerészgyalogosokkal vizsgáltatunk át minden fülkét az állomáson. Bármit, amit nem tarthatunk felügyelet alatt, vagy aminek nem tudjuk közvetlen hasznát venni, lezárunk, és kiszivattyúzzuk belőle a levegőt. Ezzel még nem vethetünk véget ennek, de nehezebben tudják majd megtervezni és végrehajtani az akcióikat, ha nincsenek a kezükben saját terek.

– Egyetértek – vágta rá Singh. – Felhatalmazom, hogy ön vezesse

a műveletet, és tetszés szerint lezárhassa az állomás bármely részét. Derítsük ki, tudnak-e ezek az emberek nyíltan is szervezkedni, nem csak

a csatornákban bujkálva.

Overstreet felállt és tisztelgett, aztán megindult kifelé. Ám még mielőtt kilépett volna az ajtón, hátrafordult, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.

– Uram, fontolóra vehetné, hogy nagyobb nyomást gyakoroljon

a civil informátoraira. Pontosan ilyen helyzetekben lehetnének a segítségünkre.

– Igen – értett egyet Singh. – Pontosan erre készültem.

A csúnyán összetört orrú övbélit – Singh mintha úgy emlékezett volna, hogy Jordaóként mutatkozott be – két tengerészgyalogos kísérte be az irodába. A karjánál fogva tartották, a lába alig érintette a talajt. A tekintete a düh és a nyafogás közti átmenetet tükrözött.

– Tegyék le! – utasította Singh a tengerészgyalogosokat. Amikor Jordao megindult az egyik szék felé, ráparancsolt: – Ne üljön le!

– Sabe, főfőnök.

– Tudott a merényletről? – Singh keze már alig remegett, miután Overstreet távozott, ezért ivott egy korty vizet. Színjáték volt az egész. Nyugodtnak, fesztelennek, a helyzet urának kellett tűnnie. Azt éreztetni Jordaóval, hogy Singh már tudta a választ minden kérdésre, amit feltesz. Hogy ne merjen hazudni. Úgy tűnt, sikerült is elérnie ezt. Jordao összedörgölte a kezét, és úgy bólogatott, mint aki könyörög.

– Sa… úgy értem, igen, főnök, hallottam róla.

– Eléggé megrázkódtatta az állomást ahhoz, hogy néhány épület összedőljön a dobban – jegyezte meg Singh. – Vagyis nyilván mindenki tud róla. Nem ezt kérdeztem. Hanem azt, hogy tudott-e róla.

– Tudtam, hogy a földalatti mozgalom készül valamire, de a részleteket? Nem ismertem…

– Mert tudja – folytatta Singh –, a nővérét a jövőbeli szolgálatainak amolyan előlegeként engedtem ki a zárkából. Például az olyan szolgálatokért, hogy előre értesít, amikor egy bomba szét fogja robbantani az állomásom gépészeti szakaszának felét.

Jordao tekintetéből egy csapásra eltűnt minden megalázkodás. Singh látta, amikor megtörténik, mintha a férfi fejében egy kapcsolót kattintottak volna át. Eddig hajlandó elmenni a hajbókolásban, de tovább egy fikarcnyival sem. Ennek a ténynek később még hasznát vehetik, ugyanakkor valamelyest csökkentette az értékét.

– Régi KBSZ-esek, sa sa que? Akiket a belsősök nem tudtak kinyírni – magyarázta Jordao, és már nem is próbálta elrejteni erős övbéli akcentusát. – A hozzám hasonlóknak soha semmit sem árulnak el.

– Mielőtt kilép ebből a szobából, átadja nekem mindazok nevét, akiknek maga szerint köze lehet ehhez a földalatti mozgalomhoz, hogy hozzáadhassuk őket a megfigyelendő személyek listájához. Ezenkívül el kell intéznie, hogy bármi következik ezután, részt vegyen benne, hogy tetten érhessük az összeesküvőket, és a törvény teljes erejével lesújthassunk rájuk.

Jordao a fejét csóválta.

– Semmit no ken, be kell…

– Vagy – folytatta Singh –, újra letartóztattatom a nővérét lopásért és a birodalom ellen elkövetett bűnökért, aztán nyilvánosan felakasztjuk, figyelmeztetésképp a többieknek.

Mielőtt Jordao válaszolhatott volna, Singh odabiccentett a tengerészgyalogosoknak, akik megint felkapták a földről az övbélit.

– Addig nem mehet sehová, amíg át nem adta a listát, és nem ellenőrizték a neveket.

– Értettem, uram – felelte az egyik tengerészgyalogos, aztán a nem Jordaót tartó kezével szalutált.

Az övbéli Singhről a tengerészgyalogosra pillantott, aztán újra Singhre, a tekintetében megértés bomlott ki. Megértés és félelem.

Amikor végeztek, és végre magára maradt az irodájában, Santiago Singh úgy érezte, feltétlenül üzenetet kell küldenie a feleségének. Hogy elmondja neki, mennyire fél. Hogy bevallja neki: talán rettenetes hiba volt elvállalnia ezt a megbízatást. Hogy talán nem képes folyamatosan egyensúlyozni korábbi önmaga és a feladat által megkívánt autokrata vezető felvett személyisége között úgy, hogy szét ne esne. Hogy az a férfi, aki megtorlásképp civilek kivégzését rendeli el, nem férhet meg ugyanannak a férfinak a testében, aki szeretve szereti a feleségét, és a kislányukkal játszogat, és alig várja már, hogy Elsa elég nagy legyen ahhoz, hogy egy kiscicát vegyenek neki.

És mégsem küldhetett neki üzenetet, mivel a robbanás mindaddig elszakította a Vihart az állomástól, amíg ki nem cserélik azt a hálózattitkosító csomópontot. Aminek alighanem örülhetett, mert azt gyanította, hogy kizárólag hazugságokkal áltatná a nejét.

Az igazság – amiről úgy gondolta, sosem lesz képes elismerni előtte – az volt, hogy képes volt egyszerre mindkét férfi bőrébe belebújni. Korábban már átadta Carrie Fisknek az ultimátumot, miszerint amelyik bolygó úgy dönt, hogy az ellenálláshoz csatlakozik, elpusztul. Megértette, hogy amennyiben szükségessé válna, utasíthatná Overstreetet, hogy mindenkit végeztessen ki, aki nem a Viharral vagy a Förgeteggel jött át a kapun. A tengerészgyalogosok parancsnoka megtenné. És így, amikor Natalia és a Szörnyecske megérkezik, átölelhetné és megcsókolhatná őket, és velük ugyanaz a férfi lehetne, aki mindig is volt. És ezt abban

a tudatban tehetné, hogy gondoskodott a biztonságukról.

És ez rettentette meg. Nem az, hogy a munkája arra kényszerítheti, hogy egyszerre mindkét férfi legyen, hanem az, hogy képesnek érezte magát erre. Hogy csupán még egy kevés nyomás kellene, és Santiago Singh azzá válhatna, aki teljes szívéből szereti a kislányát, miközben népirtásokat rendel el.

Megérintette az íróasztalát.

– Parancsnok!

– Uram! – érkezett az azonnali válasz.

– Mennyi idő kell még, hogy helyreállítsuk a hálózatot, és továbbíttathassak egy üzenetet a Viharral?

– A feladat egyértelmű elsőbbséget élvez. Úgy értesültem, tizenegy óra kell ahhoz, hogy a helyére kerüljön az elsődleges pótrendszer.

– Köszönöm – válaszolta Singh. – Kérem, haladéktalanul értesítsen, amint elkészült! Sürgős üzenetet szeretnék küldeni a Laconiára.

– Igenis, uram. Uram! Ha már itt tartunk, a Vihar jelezte, hogy kiemelt fontosságú üzenet érkezett a Sol-kapu felől. Egy futár már el is indult vele ide.

– Rendben. Azonnal kísérje be! – felelte Singh, majd bontotta a kapcsolatot.

Túl korainak tűnt, hogy a Förgeteg a Sol-rendszer megadásáról számoljon be, de nem bánta volna, ha kellemes meglepetés éri. A taktikai térképe szerint a hajó épp csak belépett az aszteroidaövbe. A kapituláció legkorábbi időpontját a Mars pályájának átlépése utánra becsülték.

Singhnek valamivel el kellett terelnie a figyelmét az önsajnálatáról és önelemzéséről. Bármit akart is közölni vele ennyire sürgősen Trejo admirális, érdekesnek ígérkezett.

A tisztes, akit fél órával később betessékeltek az irodájába, verejtéktől besötétedett halványszőke hajú, magas nő volt. Zihált, az egyenruhája nyirkosnak tűnt.

– Uram! – köszönt, aztán átnyújtott egy kicsiny fekete lapkát.

– Rettenetesen néz ki, tengerész – felelte Singh, és átvette a csipet. – Jól érzi magát?

– A járőröző tengerészgyalogosok használják az összes kocsit, így…

– Ténylegesen idáig futott a Vihartól?

A merénylet miatt, ha valaki a hajóról az irodájába akart eljutni, szkafandert kellett öltenie magára, hogy miután abban átjutott az állomás sérült szakaszán, levegye az űrruhát, és felszaladjon a hosszú, csigavonalban haladó rámpán, amelyik a forgás központjától a dob alapjáig vezetett. Azután pedig másfél kilométert kellett futnia a dobtól, hogy Singh irodájába érjen.

– Igenis, uram – felelte a tisztes, aki lassanként újra normálisan lélegzett.

– Elküldöm a dicséretemet a parancsnokának. Nem mindennapi igyekezetről tett tanúságot, tengerész. Hozza rendbe magát, és kerítünk egy kocsit, amelyik visszaviszi.

– Köszönöm, uram – felelte a nő, aztán kurtán tisztelgett, és távozott.

Az önsajnálatcsapda – amelybe Singh már tudta, hogy könnyen beleeshet – részben annak a borzalmas érzésnek a folyománya volt, hogy teljesen magára hagyatottnak érezte magát a munkájában. Többet kellene érintkeznie laconiai honfitársaival. A hajójával, a parancsnoksága alá tartozó tengerészekkel. Efféle emlékeztetőkre lenne szüksége azt illetően, hogy nincs egyedül. Hogy több száz hasonelvű és odaadó hivatásos osztozik még vele a birodalmi álmokban. Singh elraktározta a fejében, hogy több időt kellene töltenie a Viharon.

Kihajtotta a monitorját az asztallapra, és rácsúsztatta a kis fekete lapkát.

– Másolj át minden fájlt, aztán törölj! – adta ki az utasítást, és amikor a monitor felvillanó fénnyel jelezte, hogy megtette, Singh kikapta és kettétörte, aztán a visszaforgatóba dobta a kis fekete csipet.

Trejo admirális arca jelent meg a képernyőn. Singh egy kissé izgatottnak érezte magát. Trejo még a sajátjánál is nagyobb felelősséget hordozott a vállán, méghozzá mérhetetlen ügybuzgalommal és kifinomultsággal. Mindig tudta, mi a helyes, és habozás nélkül meg is tette. Ha Singh több időt töltött volna a hozzá hasonló laconiai tengerészekkel, Trejo admirálishoz hasonlatossá szeretett volna válni. Utasította a monitort, hogy játssza le az üzenetet.

Trejo vonásai elmosódva életre keltek, zavarodottságot, talán félelmet tükröztek.

– Fiam! Valami történt, és fogalmunk sincs, mi az, vagy hogy mit tehetünk ezzel kapcsolatban. Segítségre lenne szükségünk.

Elhallgatott, és rettegésre emlékeztető kifejezés ült ki az arcára.

– Úgy tűnik, felvettünk valamiféle potyautast.

Singh előbb lenyűgözve, majd elborzadva, majd újra lenyűgözve nézte a felvételt.

A tárgy – másképp tényleg nem lehetett leírni – fénylő-sötétlő gömbként lebegett egy méterrel a Förgeteg Mélye egyik folyosójának fedélzetburkolata felett. Már a monitor kicsiny képernyőjén nézve is belefájdult a feje. Valaki áttolt rajta és visszahúzott egy csődarabot. Úgy tűnt, hogy a cső semmilyen módon nem lép kapcsolatba a tárggyal. Valójában Singhnek határozottan az az érzése támadt, hogy egyformán tisztán látja mind a csövet, mind a tárgyat, habár ez nyilván lehetetlen. Ettől még jobban megfájdult a feje.

Szerencsére a csővel kísérletező személy abbahagyta ezt, és újra Trejo szólalt meg.

– Amint láthatod, az anomália nem fizikai objektumként létezik. Úgy tűnik, semmilyen hullámhosszon nem sugároz a látható spektrumú fényt kivéve. Egyetlen rá irányzott érzékelőeszköz sem tudta érzékelni akár a puszta jelenlétét sem, viszont felvételt tudunk készíteni róla, és tisztán látjuk. Amikor egy helyiségben vagyunk vele, egészen zavarba ejtő, kettős látást és erős fejfájást okoz.

Négy tengerész mintegy erre reagálva póznákra terített pokrócokkal függönyt vont köré. Miközben dolgoztak, Trejo folytatta.

– Velünk együtt mozog. A hajóval, mivel még mindig égetünk, és egyetlen millimétert sem moccant, amióta megjelent. Próbálkoztam kisebb pályamódosításokkal, de hozzánk igazodik viszonyítási pontként. Ez a fájl tartalmaz minden összegyűjtött adatot, de annyit biztosra mondhatok, hogy a felbukkanása szinte pontosan egybeesik azzal a pillanattal, amikor megsemmisítettük a Pallas Állomást. Ehhez hozzájárul még egy közel háromperces tudatkiesés, amit a hajón mindenki egyformán megtapasztalt.

A tengerészek végeztek a függöny felállításával, és távoztak. Trejo közelebb húzta a monitort, így az arca betöltötte a képet. Egészen lehalkította a hangját, mintha valamiféle titkot árulna el Singhnek.

– Ha ez a belső bolygók titkos fegyvere, meg kell értenünk, és most azonnal. Ha három percre, méghozzá a megfelelő három percre ki tudják kapcsolni egy teljes legénység tudatát, az jelentős taktikai előnyükre válhat. El kell juttatnod ezt az információt a Laconiára, méghozzá a legbiztonságosabb csatornákon. Mielőbb szerezd meg nekem a válaszokat, fiam! Hamarosan megütközöm a belső bolygók flottáinak egyesített haderejével, és most először kellett elgondolkoznom azon, hogy valóban győzhetek-e.

Singh mélyebbre roskadt a székén, és mindkét kezével megdörgölte az arcát. Mi van, ha mindent, a Medina állomáson történt robbantást is beleértve, csupán elterelésnek szántak? Mi van, ha a belső bolygóknak némi idő kellett ahhoz, hogy valamilyen új szuperfegyvert szüljenek, és a Sol-flotta szurkálásai és színlelt támadásai, meg az ő lázadói is csupán azért keltettek zavart, hogy időt nyerjenek?

– Overstreet őrnagy! – mondta Singh a monitorjába.

– Igenis, uram.

– Egy kocsira lesz szükségem, fegyveres kísérettel. A Viharra megyek.

– Értettem, uram.

Singh elővett egy újabb memórialapkát, a monitorra helyezte, és rámásolt minden fájlt, amit Trejo küldött. Aztán utasította a monitort, hogy mindent töröljön. A csipet egy zárható fém aktatáskába tette, és várta, hogy megérkezzen a kocsija.

Várakozás közben valami motoszkálni kezdett a fejében. Valamilyen emlék, talán az akadémiáról. Egy fényből és árnyékból összeálló gömbről. A gyarmatosítás első hullámához volt valami köze, még azelőttről, hogy a főkonzul a Laconiára vezette a népét…

A monitorával gyorsan rákerestetett a helyi hálózaton, említenek-e bárhol olyan tárgyat, amelyre ráillenek a Trejo által leírt tulajdonságok.

A keresés kevesebb mint egy másodpercet vett igénybe, és egy Ilosz, avagy Új-Föld nevű jelentéktelen gyarmatbolygót adott ki. A cikkben „iloszi incidensként” említett eseménnyel kapcsolatos nevek közül az egyiket aláhúzta a monitor. Amikor Singh rákattintott, rögtön megértette, miért.

A beszámoló szerint James Holden, a Rocinante kapitánya egy pontosan ugyanolyan tárgyat látott, mint amelyik jelenleg Trejo admirális hajóján tartózkodott. Ugyanaz a James Holden, akit e pillanatban biztonsági őrizetben tartottak terrorcselekmény elkövetésének gyanújával.

HARMINCHATODIK FEJEZET: BOBBIE

A nyilvános börtön tömve volt, de nem az ő embereivel. A ketrec sarkainál laconiai őrök álltak, és felemelt fegyverrel figyelték a rabokat figyelőket. Felettük drónok repkedtek, pásztáztak folyamatosan. Az acélháló másik oldalán férfiak és nők ültek, és vigasztalanul várták a tárgyalást vagy az ítéletet. Bobbie egyszerű szürke kezeslábasának zsebébe mélyesztette az öklét. A bal oldali legalsó cella végében kuporgó férfi egy kissé hasonlított Holdenre, de nem annyira, hogy Bobbie meggyőzhette volna magát arról, hogy őt látja. Még ha elkapták is, Holden valószínűleg nem ide került. Ezt a fogdát leginkább a látszat megteremtése miatt állították fel – egy új nemzedéknek szánt befektetésként. Bárki, aki valóban értékes lehetett a biztonsági erők számára, máshová került.

És mégis. Bobbie reménykedett. Ez sosem ártott, kivéve, amikor mégis.

– Pinché schwist, alles la – mormolta maga elé a mellette álló férfi. Már elég ideje élt övbéliek között ahhoz, hogy fejben lefordítsa. Tetves kölykök, mind az összes. A férfinak, aki ezt mondta, hosszú barnásszürke haja volt, az arckifejezése savanyú, mint az állott citrom. Bobbie csak egyetértőn elmosolyodott. Ezen a helyen nem igazán akart bármi rosszat mondani a laconiaiakra.

Kiderült, jól döntött, hogy nem tette.

– Esá az egész rohadt földalatti mozgalom, igen? – folytatta a férfi. – Nincs elég bajunk, és még az állomásunkat is tönkreteszik?

Bobbie érezte, hogy a mosolya feszesebbé, kevésbé őszintévé válik.

A férfi tekintetében tomboló düh nem az állomásra beözönlő hódítóknak szólt, akik elpusztították a védelmi állásaikat, és átvették a hatalmat, hanem azoknak, akik a megszállók ellen harcoltak. Neki.

– Nehéz időket élünk – felelte Bobbie, hiszen elképzelhetőnek tartotta, hogy a drónok hallgatóznak.

Odébb sétált, északi irányba indult a dob mentén. Felette a nap csíkja, messze a háta mögött a gépészeti fedélzetek romjai. A nyilvános tereken így barangolva védtelennek érezte magát. Mindenfelé laconiaiakat lehetett látni, az ellenőrző pontok száma megkétszereződött, és Bobbie bármerre nézett, félelemtől feszült arcokkal találkozott. A laconiaiak attól féltek, hogy hiába vették át az uralmat az állomás felett, nem sikerült leszámolniuk a földalatti szervezkedéssel. A helybéliek a laconiaiak megtorlásától tartottak. Bobbie attól, hogy felfedezik, vagy hogy olyasmit tett tönkre, amit nem képes helyrehozni.

Saba hálózatának szinte mindenkihez sikerült eljuttatnia a figyelmeztetést. A robbanás kevés életet követelt. Bobbie tucatnyiról hallott csak, többségében laconiaiakról, de nehezen lehetett kideríteni, mi az igazság. Az Öv kultúrájába éppoly mélyen beágyazódott, akár a csontok a testbe, hogy a környezeti rendszerrel sosem szórakozunk. Bobbie mostanáig bele sem gondolt, miféle szimbolikus jelentést hordozott a terve, és mi kellett ahhoz, hogy Saba és Katria beleegyezzen. Ő csupán annyit látott benne, hogy fontos hírszerzési információkhoz jutnak, és elfedik a nyomaikat. Az övbéliek azt magyarázták, hogy ennek köszönhetően lerázhatják a laconiaiak igáját, még ha a szabadság egyet jelent is a halállal. Ha az állomáson élők közül ezt nem mindenki fogadta el, nem hibáztathatta őket érte.

A tőle jobbra húzódó zöld pázsiton egy osztálynyi kisgyereknek mesélt a rovarokról és a termőföldről egy tanár. Egy férfi hajtott el mellette biciklivel, fütyüléssel figyelmeztetve a járókelőket, hogy húzódjanak félre. Csupa olyasmi, ami Duarte, Trejo és Singh előtt is megtörtént. Megtippelni sem tudta volna, hogy azok közül, akik mellett elhaladt, vajon hányan adták volna fel őt a hatóságoknak, ha tudják, mit tett. És hányan helyeselték volna a tettét. Megkérdezni mégsem lehetett őket.

Ez nehezítette meg annyira az életet egy diktátor elnyomó uralma alatt. Tönkretett mindenféle beszélgetést, még a magánjellegűeket is. Az invázió mindenkit megsebzett, így vagy úgy. Bobbie-t nagyon is beleértve.

Jelzett a kézi terminálja, és Bobbie rettegve előhúzta a zsebéből. Az üzenet Alextől érkezett, és mindössze annyi állt benne, hogy: AMIKOR VAN EGY SZABAD PERCED. A földalatti szervezkedés továbbra is lenyomozhatatlan titkosított csatornákat használt. A biztonsági erők nem láthatták a naplófájljaikban az üzeneteket. Viszont ha Bobbie-t mégis elkapnák, vagy valaki véletlenül rápillantana a képernyőjére, a szavak ártalmatlannak tűnnének. Egyedül Saba szűkös kamráiban és folyosóin beszélhettek nyíltan. A Medina minden más területe a rejtett utalások földjévé vált.

Bobbie keresett egy mozgólépcsőt, és levitette magát a dob testébe. Nem messze járt Saba alternatív állomásának bejáratától, de mindannyiuknak meg kellett bizonyosodnia róla, hogy senki sem követte őket. A szabadság buboréka sérülékeny volt, és ha egyszer szétpukkan, többé nem térhetnek vissza oda.

Alex már várt rá, amikor Bobbie besurrant a szervizfolyosóba. A pilóta arca hamuszürkének tűnt a szeme alatt, a válla meggörnyedt, mintha a ténylegesnél jóval nagyobb nehézkedés húzta volna le. Mégis mosolygott, és az, hogy a barátja örül, mert láthatja, rengeteget számított Bobbie-nak. Sőt, többet, mint kellett volna.

– Odakint milyen az idő? – érdeklődött Alex, amint megindultak

a hevenyészett ebédlő felé.

– Viharos – felelte Bobbie. – Az az érzésem, hogy még romlani fog, mielőtt kissé kitisztul.

– Ezt eleve adottnak vettük.

Az ebédlőben Saba hat embere ült az asztaloknál, és beszélgetett. A teremben fekete szószos tészta illatát lehetett érezni, de az ételt már mind megették. Bobbie egyébként sem volt éhes. Katria egyik embere, a Jordao nevű, törött orrú férfi odabiccentett neki, és a kelleténél szélesebben rámosolygott. Bobbie rettegve visszabiccentett neki. Most másra sem volt szüksége, mint hogy valaki bepróbálkozzon nála.

– Van bármi hír? – kérdezte Bobbie egészen halkan, hiába, hogy

a biztonságiak nem hallhatták. Nem attól félt, hogy elkapják itt, de túl frissek voltak még a sebek. Bizonyos dolgoknak a családban kellett maradniuk.

– Holdenről semmi – válaszolta Alex.

– Jól van – dörmögte Bobbie. Egy kissé beléhasított a fájdalom, valahányszor ezt a választ kapta, de örült is neki. Ha azt felelik, hogy megölte Holdent, az milliószor rosszabb lett volna. Minden apró seb jónak számított, hiszen azt jelentette, hogy még nem a végzetes csapás.

– Az a cucc, amit Naomi kiszedett a titkosítószerkezetből, működik. Saba emberei egy csomó anyagot végignéznek a korábban elfogottakból. A Vihar persze már nem kommunikál a Medinával, mert azt a csatornát elvágtuk, így semmi újról nem értesülünk. Viszont eléggé megnehezíti

a rosszfiúk dolgát, hogy a hajójuk nem beszélgethet az állomással, legfeljebb rádiófrekvencián vagy irányított sugárnyalábbal, vagyis…

Alex elhallgatott, mintha a szavakból kifogyott volna a szusz.

– Vagyis győztünk – fejezte be a mondatot Bobbie. – Hajrá nekünk!

– Egyáltalán nem így érezni, igaz? Állandóan azt kérdezgetem magamtól, mi az ördög történt?

– Elveszítettük Holdent.

Alex a fejét rázta, négy ujjbegyével az asztalra koppintott.

– Igen, ezt nehéz megemészteni, de történt valami még azelőtt. Mostanáig sokféle problémával szembesültünk, de semmi sem szakította szét a családot. Mindig mindenki más fordult ellenünk, nem mi magunk. Naomi most a szobájában kuksol, Amos pedig a fene tudja, hol lehet. Te hosszú sétákra mész. Régebben egy csapat voltunk. Most Claire-rel kártyázunk, és aggódunk mindenki miatt.

Bobbie kihallotta Alex hangjából a vádaskodást, és legszívesebben visszavágott volna neki. De Alexnek igaza volt. Sokkal mélyebben hibádzott valami. Már azelőtt.

A folyosóról Saba hangja szűrődött be. Egy nő válaszolt neki. Túl halkan beszélgettek ahhoz, hogy ki lehetett volna venni a szavaikat. A másik asztalnál ülők nevetgéltek valamin. Bobbie előregörnyedt, a szemöldöke közti barázdák annyira elmélyültek, hogy szinte fájtak.

– Holden nem egyszerűen csak Holden – jelentette ki, habár tudta, hogy csupán terelni igyekszik ezzel, mégis kimondta. – Ő a Rocinante arca. Már azelőtt őt mutogatták a hírcsatornák, hogy beálltam közétek. Különleges. Megcsináltuk ezt, és csupán egyvalakit veszítettünk. Ezt sikerként könyvelhetjük el. Ha te, én vagy Claire esünk fogságba, még mindig ünnepelhetnénk, de Holdent kapták el. Most úgy érezzük, mintha a kabalánkat veszítettük volna el.

– Ők kétségkívül így érzik – bökött a hüvelykujjával Alex a többiek felé. – Mi viszont korábban is elveszítettük már, mégsem tört meg minket. Elszomorított, hogy Naomival együtt visszavonulnak. Aztán mégsem ment el, és ez roppant furcsa volt.

– Igen. Ez az egész Draper kapitány dolog működhetett volna, ha ténylegesen eltűnik a képből…

Alex előredőlt, Bobbie szavába vágott.

– De tudjuk, hogy mégsem ez a gond. Bármi folyik is közted és Amos között, nem akkor kezdődött, amikor Holden távozott. Vagy amikor visszajött. Hanem akkor, amikor az a böhöm hajó átszáguldott a Laconia-kapun, és mindent szétcseszett. És Naomi most a priccsén hever összegömbölyödve, miközben köröttünk ég a ház.

– Nem segít a dekódolásban?

Alex kurtán nemet intett a fejével.

– Nem húzhatja ki magát ebből – háborodott fel Bobbie. – Ő a legjobb technikus az egész állomáson. Saba emberei értik a dolgukat, de Naomi sokkal jobb náluk. Nem állhat le csak azért, mert…

Mert meghalt a szerelme. Vagy még rosszabb. Bobbie-ba újra belehasított a fájdalom és a bűntudat.

– Szükségünk van rá – értett egyet Alex. – Elbeszélgethetek vele, ha gondolod. Hacsak nem te akarod fenéken billenteni.

– Nem ragaszkodom hozzá.

– Remek, mert nem szeretném én közölni Amosszal, hogy jobb, ha összekapja magát. Így aztán ezt te fogod intézni.

Bobbie maga is meglepődött azon, hogy elmosolyodik. Egy pillanatra elhitette magával, hogy a szűkös kis terem a Rocinante hajókonyhája. Hogy Alexszel a kapuk és csillagok között égetnek. A pilóta karjára tette a kezét, hálát érzett, amiért van még egy barátja. És hogy bármennyire pocséknak tűnt a helyzet, még mindig azt tervezték, hogy mindent helyrehoznak.

Egyetlen mosoly elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elárulja Bobbie-nak, Alex mindent megértett a kimondatlan szavakból.

– Rendben? – kérdezte Alex.

– A tiéd Naomi. Az enyém Amos. Aztán, ha Holden még életben van, megkeressük, kiszabadítjuk, és azon nyomban elhúzunk innen, mielőtt a következő böhöm hajó átlépne azon a kapun.

– Na ugye? Ez már értelmes beszéd – válaszolta Alex. Aztán felsóhajtott. – Aminek örülök, mert már attól féltem, rád kell parancsolnom, hogy hagyd abba a duzzogást, és egyáltalán nem vártam a pillanatot, amikor behúzol egyet a pofámba.

Saba a folyosó kiszélesedésében állt, ahol kiszereltek egy szerelvényfedő lapot, ami aztán nem került vissza a helyére. A feje fölé nyújtotta a kezét, a mennyezetnek támaszkodott azoknak az ösztönös könnyedségével, akik szakadatlanul felkészülten várják, hogy a hajó bármelyik pillanatban váratlanul meglóduljon. Bobbie közeledtére felszegte az állát.

– Helló! Amost keresem – közölte vele Bobbie.

– Valami gond van?

– Majd elmondom, ha kiderítettem – felelte Bobbie. – Nem válaszol a kapcsolatkérésekre.

Saba homloka ráncokba gyűrődött.

– Que lehetséges que Holdent keresi?

– Nem tartom különösebben esélyesnek, hogy egymaga vág bele egy mentőakcióba – felelte Bobbie. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Úgy értem, nem nulla az esélye, de nem is magas.

– Figyelj rá, hogy ez így maradjon! – kérte Saba. – Már így is épp elég terhet cipelünk, és még többre számíthatunk, igen?

Bobbie valami furcsát hallott ki a férfi hangjából.

– Újabb hírek?

Saba tétovázott, aztán oldalra bökött a fejével. Erre!

– Te a sajátodat kerested, én téged. Előbb a jó hírt szeretnéd hallani, vagy az aggasztót?

– A jót – felelte Bobbie. – Előbb a jót.

– A takarítók közül az egyik coyo szerint Holden még él. Szigorú őrizetbe került, de nem halott.

Bobbie gyomrában felengedett a görcs. Bármi más történt is, nem ölte meg. Mi több, amikor rálel Amosra, ez erősíti majd a pozícióját. Mélységes hálát érzett, amiért Sabával összefutott, még mielőtt megtalálta volna Amost. Szólnia kell Alexnek. És Naominak. És mindenkinek. Mérhetetlen megkönnyebbülést érzett.

– Ez… nagyszerű. És mi az aggasztó hír?

– A szövetség üzent. A kémjelerősítőn keresztül.

– Várjunk csak! – felelte meglepődve Bobbie, és követte a férfit a kabinjába. – Működnek a kommunikációs csatornák? Azt hittem, lezárták őket.

– Ezért újra megnyitották – válaszolta Saba. – Rögtön utána be is kapott egy rakétát. Dobos úgy gondolta, ezért érdemes feláldozniuk a csatornát.

– Akkor valami jelentős, igaz?

– Gyere, nézd meg!

Saba a kabinja monitorján megnyitotta Dobos üzenetét. A nő arca döbbenetesen megváltozott. Az elnök nem csupán fáradtabbnak és soványabbnak látszott. Idősebbnek tűnt, mintha az elmúlt hetek napjai évekkel értek volna fel. Saba nem szólt, hanem elölről elindította az üzenetet. Bobbie végighallgatta, majd megint lejátszotta, hogy biztosan mindent értsen. A Pallas elvesztéséről és a kimaradt időről.

– Hát – válaszolta. – Azta!

– Igen – értett egyet vele Saba. – Az embereimmel átnézettem minden elfogott információt. Legalábbis mindent, amit már visszafejtettünk. Kiesett időről és felforralt vákuumról egyetlen szó sem esik.

– Még ha találnánk is valamit, nem csempészhetnénk vissza az információt, ha a jelerősítő megsemmisült.

– Visszacsempészni nem lehetne – ismerte el Saba. – Odakiáltani viszont igen. Ha jól időzítünk. A Medina már nem az otthonunk. Nekünk nem. Amikor szétszóródunk, talán visszaküldhetünk valamit a Nép Otthonába. Elmondhatjuk nekik, amit mondani tudunk. Ha találunk bármit.

– Jogos – válaszolta Bobbie. – És most ez a terv, igaz? Megtisztítjuk az utat, és evakuálunk, ahány embert csak tudunk, mielőtt ideérnének az új hajók?

– Már körbeadtuk a hírt a földalatti mozgalomban – felelte Saba. Ugyanolyan fáradtnak tűnt, amilyennek Bobbie érezte magát. – Csak azoknak, akikben megbízunk. Szólunk nekik, hogy készülődjenek. Amint kinyílik az ablak, irány a hajókhoz, és indulás. Mindenki máshová. Nehezebben semmisítenek meg minket, ha nem egy helyen csoportosulunk.

– És még nehezebben, ha nem tudják, ki hova ment – tette hozzá Bobbie. – Örülnék, ha valahogy ki tudnám iktatni a Medina érzékelőit, amikor elindulunk.

– Az fincsi lenne – felelte színtelen hangon Saba.

– Bírod a strapát? – kérdezte Bobbie.

Saba a vállával a még mindig a képernyőn látható Dobos felé bökött.

– Az a nő ott a szívem csücske, és elveszítettem őt. Elveszítettem

a hajómat. Elveszítettem a népem otthonát. Egy ellenséges hajó sorra elpusztítja a városaimat és az állomásaimat, és most egy egész rendszerben képes kikapcsolni egyszerre minden elmét. Egy másik hajó épp felém tartva fékez. Ott az a halom tengerészgyalogos, akik alig várják, hogy szétloccsanthassák az agyamat meg az enyéimét, ezer bolygó legfelelőtlenebb nagydumása pedig az ellenség börtönébe került. Szóval ezt leszámítva megvagyok.

– Holden nem fog beköpni minket. Az évek során rengeteg átgondolatlan sajtónyilatkozatot adott, de az egészen más, mint ez.

– Őt elkapták, minket is el fognak kapni. Nem érvekkel fogják kiszedni belőle, de ezek a fazonok ezelőtt marsiak voltak. Kérdezz meg bárkit, aki annak idején a KBSZ-hez tartozott! Amikor a marsiak vallatnak, csak az a kérdés, mikor törik meg az illető. Nem a ha. Jobb lett volna, ha meghal.

– Átköltözhetünk – vetette ellen Bobbie. – Van még néhány odúd, amiről Holden nem tudott?

– Néhány – vallotta be kelletlenül Saba. – De már kevesebb. Az embereim már továbbállnak. Neked és a tieidnek még van hely, de előbb-utóbb nem lesz. Sokáig már nem. És…

A fejét csóválta.

– És micsoda? – kérdezte Bobbie. – Ha van még valami, tudnom kell róla.

Saba vállat vont, és a képernyő felé biccentett.

– Amikor eljön az idő, ha eljön az idő, az egyetlen rendszer, ahová nem mehetünk, az a Sol. Bárhol máshol próbálkozhatok. Máshová bárhová elmehetek. De nem számít, hová kerülök, ő nem lesz velem. Annyira nem volt elviselhetetlen, amíg a jelerősítő létezett, de most, hogy megsemmisült, úgy érzem…

Egy könnycsepp gördült le Saba barna arcán. Bobbie elfordította a tekintetét.

Annyira könnyen el lehetett feledkezni a többiekről. Nemcsak Sabáról, de mindegyikükről. A Roci mellett a kikötőben rekedt többi hajó legénységéről. A Medina iskoláiba járó gyerekekről, a klinikákon dolgozó egészségügyiekről. A muzsikusokról, akik a kávézók előtt játszottak, mert imádtak zenélni. A Medina Állomás hasonlított a leginkább az űrvárosokra, mielőtt az űrvárosok megépültek volna. Emberek egy teljes generációjának otthona volt, és most mindegyikük valami olyan terhet cipelt, amelyik megnehezítette a napjait. A nyilvános börtönbe zárt foglyokra gondolt, a haragos férfira, aki odament megbámulni őket. Vajon ő kit veszíthetett el a Sol-rendszerben? Mitől nem jött álom éjszaka

a szemére?

Oly sok család, legénység, szülő és gyerek, szerelmes és barát akadt, akiknek az élete a felismerhetetlenségig megváltozott a Laconia-kapu megnyitása óta. Nem csupán a Roci legénységéé. Nem csak Sabáé. Mindenki ugyanazon a földcsuszamláson táncolt, és senki sem tudta, mit tehet azért, hogy jól végződjön a dolog.

Szeretett volna valami vigasztalót mondani, de nem tudta rávenni magát a hazugságra. Annál jobb nem jutott eszébe, mint hogy témát váltson.

– Amikor kijutunk – mondta. – Nem ha. Amikor. Szükségünk lesz valamilyen tervre. Ha mindegyik hajó önmagában száguld el innen, nem tudjuk tartani a kapcsolatot. Tudniuk kell rólunk, hogy hová megyünk, nekünk pedig róluk. A legkevesebb, hogy valamilyen feljegyzést készítsünk arról, ki hova indult. Ez a „mindenki magáért és Isten mindenki ellen” baromság romantikus, de ennél egy kicsit hosszabb távra kell terveznünk.

Saba bólintott. Távolabbról hangok és léptek közeledtek.

– Nem egyszerűen titkosítva, hanem rejtjelezve – mondta a férfi. – Amiről csak mi tudhatjuk, mit jelent.

– Mi?

– Ou y mé – felelte Saba. – A földalatti mozgalom vezetői, vagyis mi. Az elsők a szakadárok között.

Bobbie elnevette magát.

– Szép kis beosztás.

A léptek egyre gyorsabban és egyre közelebbről érkeztek. Saba felkapta a fejét, mint egy füstöt szimatoló állat. A picsába!, gondolta magában Bobbie. Más már nem hiányzik. Így is túl sok az egész. Több terhet nem cipelhetünk.

A Saba ajtajában megjelenő asszony idősebb volt már, a haját hátul szoros copfba kötötte össze. Nyúlánk és vékony testéhez és vállához képest túl nagynak tűnt a feje. Az efféle testfelépítés azokat jellemezte, akik súlytalanságban nőttek fel, és nem húzta le őket gravitáció. Még egy a KBSZ félbevágott körét ábrázoló tetoválást is viselt a karján. Vénségesnek látszott, csillogó szeme viszont harmadannyi idős nőt sejtetett. Sabáról Bobbie-ra pillantott, aztán vissza, tekintetében diadalfélét lehetett felfedezni.

– Maha! – köszöntötte Saba. – Que?

Aztán Bobbie-hoz fordult:

– Maha az egyik legjobb kommunikációs technikusunk. Már akkor kódokkal foglalkozott, amikor én még meg sem születtem.

– És ismerem minden titkukat. – Eléjük tartott egy videoterminált, amelyik nem csatlakozott a Medina rendszeréhez. – Az új anyag dekódolásakor belestünk pár kő alá. És nézzétek, mi tekergőzött az egyik alatt!

Bobbie állt közelebb. Elvette a kézbe fogható terminált, és átpörgette a benne tárolt fájlt. Címként A MEDINA ÁLLOMÁS KÉRT KIEGÉSZÍTŐ BIZTONSÁGI JELENTÉSE SANTIAGO SINGH KORMÁNYZÓ SZÁMÁRA. A fájl létrehozójaként Lester Overstreet őrnagy lett megjelölve. Bobbie megnézte, mennyire hosszú a szöveg, és füttyentett.

– Que? – kérdezte Saba.

– Ez túl hosszú ahhoz, hogy egyetlen eseményről készült jelentés legyen – válaszolta Bobbie. – Inkább…

Alcímekként Anyagok, Eljárások, Személyzet, Előírások, Revizori jelentés, Javaslatok szerepeltek benne. Bobbie ugyanarra a bekezdésstílusra ismert rá, amelyre annak idején az Olympus Monson tanították. Egymás után végigszaladt mindegyiken, és egy kissé kóvályogni kezdett a feje.

– Azt hiszem… Saba, azt hiszem, ebben benne van minden – közölte.

HARMINCHETEDIK FEJEZET: ALEX

Fájt a háta. Az életében felhalmozódott és félresiklott ezernyi dolog közül épp ennek kellett megőrjítenie. Fájt a háta, közvetlenül a bordái alatt, ahol pár napig kattogott a hosszas súlytalanság után. Most kattogott és kissé sajgott is. Csupán az idő és a kor érte utol, mégis megőrjítette. E pillanatban alighanem bármi, amit nem tudott megoldani, megőrjítette volna.

Végigballagott a szűk folyosón, a vállával súrolta a csöveket és a vezetékeket, és azt mondogatta magában, hogy minden jóra fordul. Nem veszítették el Holdent. Ez persze még nagyon messze járt a jótól. Viszont a többi. A többiek. Bármi más történik is, Bobbie mellette marad.

És Bobbie – számára legalábbis – két másikkal felért.

Ő gondoskodott a kis családjukról szinte azóta, hogy a Canterbury megsemmisült, még egy másik életben. És általában úgy érezte, hogy egész jól elboldogul. Az egyetlen alkalommal, amikor tényleg szétestek

a dolgok, Giselle-lel élt házasságban, és minden figyelmét lekötötte, hogy levegőt pumpáljon kapcsolatuk szivárgó zsákjába. De amikor nem másra koncentrált, Alex általában úgy érezte, hogy nagyjából sikerül összehangolnia a Roci legénységét. Nem komoly dolgokra kellett gondolni. Nagy jelentőséggel mindig az apróságok bírtak. Egy kedves szó, amikor Clarissa úgy érezte, hogy nem értékelik, egy oldalba bökés, amikor félőnek tűnt, hogy Holden valaki más miatti felháborodása háttérbe szorítja a kérdéses személyt, egy Amos köré vont kordon, amikor a nagydarab gépész agya egy kissé elborult. Bármely legénységben, amelyik három útnál tovább együtt maradt, akadt valaki, aki folyton figyelte, nehogy felboruljon a belső egyensúly. A Rocin immár évtizedek óta rá hárult ez a feladat.

Ámde most nem a Rocin voltak. És ez, amennyire meg tudta ítélni, a problémájuk nagyobbik hányadát tette ki. Nem kizárólag ez jelentette a gondot. De több mint a feléért ez felelt.

– Hoy, hoy, hoy – kocogott oda mögé Katria egyik embere. Alex az ebédlőből ismerte. A fiatal fickót, akinek az orrát többször betörték, majd helyrerántották. – Passé alles gut?

– Persze – felelte Alex. – Minden a legnagyobb rendben.

Nem volt igaz, de a családhoz nem tartozókkal esze ágában se volt családi ügyekről beszélni.

– Bist bien – mondta erre a ferde orrú srác. – Épp csak. Alles levert minket, ami Holdennel történt, igen? A Voltaire mindenben segít, amit megtehet, igen?

Alex rácsapott a ferde orrú vállára, és mélyen a szemébe nézett.

– Köszönöm. Őszintén. Ez igazán sokat jelent nekem.

Ez a kölyök is csak közelebb akart kerülni a történésekhez. Az évek során Alex több millió hozzá hasonlóval találkozott. Rendre Holden szívta fel magába a hírnevet és az ünneplést, mivel legtöbbször észre sem vette ezt. Egyszerűen önmaga maradt, és kissé furcsállta, amikor mindenki felismerte őt. A többieknek fel kellett építeniük a saját szokásrendjüket és elterelő módszereiket, hogy udvariasan lerázzák magukról azokat, akik részévé igyekeztek válni bárminek, amivel a Rocinante foglalkozott, hogy aztán elmesélhessék a barátaiknak és a hírcsatornáknak, hogy személyes ismerősei James Holdennek. Az, hogy kezet rázott Ferdeorrúval, és lepattintotta őt, nem sokba került Alexnek, mégsem úszta meg ingyen. A lénye egy része legszívesebben rá se hederített volna a fickóra, vagy ordítozni kezdett volna vele. Ám hosszabb távon ez bizonyult könnyebbnek. Elegendő tapasztalattal bírt már ahhoz, hogy tudja ezt, és szükség esetén egészen jól ment neki, ha a türelmesen ki kellett várnia.

Egy jól kiszámított pillanattal később elfordult a sráctól, és továbbindult a rögtönzött hálókörlet felé. Naomihoz.

Elég nehezen viselte, amikor Holden és Naomi katapultált, a dolog mégsem érte váratlanul. A lelke mélyén a második válása óta készült erre. Eleve készen állt az ütésre, amikor ők ketten összecsomagolnak és visszavonulnak. Amikor Duarte haderői átzúgtak a kapun, és minden megváltozott, valahol azt hitte, hogy Holden és Naomi visszatérése öröm lesz az ürömben.

Azonban tévedett.

Úgy kezelték a helyzetet, mintha minden gondjukért a Laconia felelt volna, mivel leginkább ők fenyegették mindannyiuk életét, de ennél többről volt szó. Most, hogy Holden kikerült a képből, egyedül Naomi maradt olyan helyzetben, hogy megoldja a problémát.

Megoldja. Micsoda optimizmus. Hogy a problémából megoldja azt, ami egyáltalán megoldható. Alex remélte, hogy Naomi fel tud nőni

a feladathoz. És hogy ő maga is. Viszont bármennyire rosszul állt a szénájuk, Bobbie-val minden rendben ment. Bobbie még mellette állt.

A csempészkabinra félhomály borult. A szerszámosláda felől aranyló fény áradt, amit olyankor használtak világításnak, amikor a túl éles fényű beépített lámpák bántották volna a szemüket. A levegő itt melegebb volt, halványan testek és mosatlan ruhák szagát lehetett érezni rajta. Azóta nem cserélték ki a lepedőket, hogy ide kerültek. Néhány feladat elvégezetlen maradt, amikor valaki kíméletlen rendőri egységek elől menekült, és egy megszálló hadsereg uralmát igyekezett megdönteni. Úgy tűnt, az ágynemű ezek közé tartozik.

Naomi a hátsó falnak dőlve ült, támlátlan székét hátrabillentette, hogy kitámassza magát. Elmosolyodott, amikor Alex belépett, és a szájához szorította az ujját. Alex megtorpant, és Naomi a tőle balra lévő priccse felé bökött a fejével. A pokróc alatti kidudorodás Clarissa hátának íve volt. Lassan emelkedett és süllyedt. Claire aludt. Alex visszafordult Naomihoz, hívogatón az ajtóra bökött a háta mögött, de Naomi oldalra tolta a székét, hogy helyet csináljon Alexnek maga mellett, az alsó priccsen. Gyere, ülj ide mellém! Nem fogok kimenni.

Alex összeszoruló gyomorral leült. A háta pattant egyet, mint egy kettétört csavar, és a fájdalom egy csapásra elmúlt. A sötétben úgy tűnt, mintha Naomi épp most ocsúdna fel álmából, vagy elszenderedni készülne. Bárhogyan is, a két állapot határmezsgyéjén járt.

– Helló! – köszönt halkan Alex.

Naomi finoman intett, és elmosolyodott.

– Az elmúlt pár órában mellette virrasztok. Amos próbál szerezni valamit, amivel rövid távon csillapíthatja a tüneteket, de mindenképp el kell vinnünk őt a gyengélkedőbe. Egyre gyűlik a vérében az a salak. Teljesen ideges lesz tőle.

– Amint kijutottunk innen – válaszolta Alex. – Ez lesz az első dolgunk. Hogy bírod a gyűrődést?

Naomi megvonta a kezét.

– Igen – bólogatott Alex.

– Azért jöttél, hogy közöld velem, fel kell húznom a nagylánycipőmet? Hogy ne duzzogjak tovább a sátramban, és térjek vissza a csatába, mielőtt Patroklosz valami meggondolatlanságra szánja el magát?

Barátságos viccelődés érződött ki a hangjából, amire Alex nem számított. Jóformán alányesett a várt szomorúságnak.

– Ami azt illeti, fogalmam sincs, ki ez a Patroklosz – válaszolta Alex.

– Görög srác, aki túlvállalta magát – felelte Naomi, és legyintett, hogy nem érdekes. – Rendben leszek, Alex. Segítek majd. Csak még egy kicsit szeretnék magamra maradni. Csak még a depresszív szakaszban járok.

Alex végiggondolt mindent, amit mondani készült, az összes érvet, amelyeket fel akart hozni. Úgy tűnt, egyik sem illik igazán a helyzethez.

– Jól van, rendben – mondta ehelyett. Aztán egy pillanattal később rákérdezett: – Depresszív szakaszban?

– Amikor nem tudom, hogy él-e még, vagy már meghalt. Amikor fogalmam sincs, látom-e még. Amikor csak arra tudok gondolni, mennyire szeretném, ha itt lenne velem, biztonságban, és semmi baja nem lenne. És nyugtatgatna, hogy nekem sem lesz semmi bajom.

– Tudom, hogy ez… egészen biztosan…

– Alex, ebben élek – válaszolta Naomi. – Megszámlálni sem tudom, hányszor hozott már ugyanilyen helyzetbe. Hányszor jött rá, hogyan kell helyesen cselekednie, és vetette bele magát anélkül, hogy belegondolt volna, milyen ára lehet. Anélkül, hogy én vagy a Roci ráijeszthettünk volna, hogy kevesebbet tegyen, mint amennyit a lelkiismerete megkövetel. Még csak nem is tudja, hogy ezt teszi. Természetesen jön neki. Ő ilyen. Egyedül emiatt haragszom rá nagyon.

A hangjából kiérződő zúgolódás nem bánatnak hatott.

Alex mélyen beszívta a levegőt, aztán lassan kiengedte.

– Lehet, hogy nem értettem az egész helyzetet.

– Emlékszel az Ióra? Amikor átment egy aktív protomolekulával teli hajóra, hátha megmentheti a Marsot? Vagy az Iloszra, amikor eltűnt Millernek azzal a fura megtestesülésével, hátha sikerül megakadályoznia, hogy lezuhanjunk az alacsony keringési pályáról a hajóval? Vagy

a Marais-ra, amikor kiment a sziklákra, hogy ne fogyjon el a vizünk? Ezúttal azért ment, hogy Amos és Katria rendesen viselkedjenek egymással, ehelyett megmentette az egész akciót, és talán mindannyiunk számára lehetővé tette, hogy ép bőrrel kijussunk innen. Mindössze önmagával kellett fizetnie érte. És megadta az árat, méghozzá gondolkodás nélkül. Ahogy mindig, a rohadt életbe is!

Egy könnycsepp csordult végig az arcán, és Alex érezte, hogy az ő szemét is csípik a könnyek.

– Visszakapjuk – jelentette ki Alex. – Mindig visszakapjuk.

– Hát persze. Amíg egyszer csak mégsem – válaszolta Naomi. – Mindenkivel így van ez. Végül mindig van egy utolsó alkalom. Bárcsak Jimnél lehetne egyetlen utolsó alkalom, és nem sorban, újra meg újra meg újra.

Alex megfogta a kezét. Naomi ujjait melegnek érezte, viszont vékonyabbnak, mint amire emlékezett. Érezte a bőre alatt az apró csontokat és a bőre szárazságát.

– Kimerítő – ingatta a fejét Naomi.

– De szeretjük.

Naomi felsóhajtott.

– Igen.

Egy darabig némán üldögéltek, mielőtt Naomi elhúzta a kezét, és letörölte az arcáról a könnyeket. Előredőlt, a szék elülső lábai a fedélzethez koppantak. A sóhaj ezer kilométeres távolságból szakadt fel.

– Rendbe szedem magam, és hozzálátok a munkához – mondta.

Alex is felállt vele együtt, de megvárta, amíg Naomi kimegy előtte. Évek óta repültek együtt. Alex elámult, mennyire könnyen elfeledkezett róla, Naomi milyen jól ismeri önmagát. Nem tudta volna eldönteni, ez saját magáról vagy Naomiról árul-e el többet.

Valószínűleg saját magáról.

Clarissa halk hangot hallatott valahol egy mordulás és egy köhintés között. Odafordult Alex felé. Sápadt bőre verejtéktől csillogott, határozott mosolya viszont nem tűnt erőltetettnek.

– Helló! – köszönt. – Miből maradtam ki? Tudunk már valamit Holdenről? Mi hír felőle?

– Nem emiatt jöttem. Csak egy kis lelkesítő beszédet kellett elmondanom – felelte Alex. – Te hogy érzed magad?

Clarissa szeme tétován lecsukódott, aztán újra kinyílt, mintha lassított felvételen pislogott volna.

– Jobban már nem is lehetnék – felelte, és halkan felnevetett. – Nem láttad Amost? Elment, hogy kerítsen nekem… valamit.

– Azt hiszem, még mindig ezen igyekszik. De visszajön. Miatta felesleges aggódnod.

– Nem szoktam – válaszolta Clarissa, és megborzongott, mint aki fázik. A szobában nem volt hideg. – Szerinted helyre tudnak hozni?

– Kik?

– A laconiaiak – mondta Clarissa. – Folyton az jár a fejemben, hogy

a technikai fejlettség terén egész szintekkel járnak előttünk. És nem hagy nyugodni, hátha ez az orvostudományukra is igaz. Lehet, hogy ki tudnák szedni belőlem ezeket a rohadt implantátumokat. Befoltozhatnák a legsúlyosabb károsodásokat.

– Nem tudom. Talán.

– Kissé ironikus, hogy pont kicsinálni igyekszem őket, nemde?

Egyetlen halk hangot hallatott. Ha többször egymás után elismétli, kacagásnak hatott volna.

– Azt hiszem, az – válaszolta Alex. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Ha szeretnél elmenni az egyik klinikájukra, mármint ehhez valószínűleg itt kellene hagyni ezt az egész földalatti mozgalom ügyet, de ha mégis szeretnél, kitalálhatunk valamit.

A mosolya szeretetről és szánalomról árulkodott.

– Tényleg elhiszed ezt? Hogy kitalálhatnánk valamit?

– Az ördögbe is, hát persze – vágta rá Alex.

– Nos, egyelőre nem zárom ki mint lehetőséget – válaszolta Claire. – Jó ember vagy, Alex Kamal.

– Te sem panaszkodhatsz – felelte Alex.

– Pillanatnyilag nem a legjobb formámat mutatom – mosolyodott el Clarissa. – De hálás vagyok, hogy így gondolod. Tényleg.

Clarissa szeme rebegve újra lecsukódott. Az arca ellazult. Önmaga viaszbábjának tűnt. Jobban lesz, amint visszaszereztük a Rocit, gondolta magában Alex. Nem jól – jobban. Csak javul egy keveset, de ennél jobban lesz. És ha megint beülhet a pilótaülésbe, ha tőle függ, többé nem megy kikötő közelébe. Amikor a Rocinantén lehetett, akkor érezte otthon magát.

Máshol mindenütt csak valami baj történhetett.

Bobbie meghozta a hírt Holdenről, ráadásul valami másról is. Mintha az egész előre elrendeltetett volna. Amint Alex közölte Naomival, hogy ki fogják menteni Holdent, Holden felbukkant az állomás hajóbörtönében, a dokumentum pedig, amelyik felvázolta, hogyan hozhatják ki onnan, jóformán az ölükbe pottyant. Túlságosan tökéletesen alakult minden, így Alex idegeskedni kezdett.

– Ez elképesztő – lapozta át Naomi a fájlt.

Alex áthajolt a válla felett, próbált úgy egy pillantást vetni Naomi kézi termináljának képernyőjére, hogy közben ne zavarja meg őt, de mindkettő csak félig-meddig sikerült. Ha bármi biztosan jelezte Naomi megkönnyebbülését, az az lehetett, hogy újra belevetette magát a munkájába.

A kicsiny helyiség ajtaját teljesen behúzták, és Saba nagy hangerőre állította monitorján a helyi hírcsatornát. Egy számára ismeretlen fiatalember a Sol-rendszerbeli háborúról és a gyarmatbolygók között újra meginduló hajóforgalomról faggatta Carrie Fisket. A kolóniákat nem érdekli, ki igazgatja a Medinát. A Szállítószövetség megfelelt, a laconiai felügyelettel sem lesz semmi gond. Sőt, még jobb is lesz, mivel a laconiai modell tiszteletben tartja az önrendelkezés jogát. A Laconiai Bolygószövetség ténylegesen a tagjai véleményét képviseli. Korábban sosem volt ez a helyzet. Alex próbálta Naomit figyelni csupán azért, hogy a lézengésen kívül valami mást is csináljon. Nem igazán ment neki.

Bobbie a Naomi háta mögötti falnál járkált fel-alá, három lépést tettek meg az egyik irányban, hátraarcot csinált, és hármat lépdelt visszafelé. Saba visszafogottabbnak mutatkozott, a teste nem moccant, kizárólag a szeme cikázott ide-oda. Mindketten a kirobbanás előtti feszültséget érzékelték. Mint amikor egy szikla épp legurulni készül a hegyoldalon.

Naomi halkan, elégedetten felmordult, aztán egy hivatkozásra kattintva egy hajó ábrájára ugrott, amelyik a Közelgő Vihar külső nézetének tűnt.

– Ki tud erről? – érdeklődött Alex. – Úgy értem, ki látta?

– Az én egyik emberem törte fel a titkosítást – felelte Saba. – Egyenesen hozzám sietett vele. Még csak el sem olvasta. Maha megbízható, szilárd, akár egy szikla. Az enyéim közül nem mindenki az, de ő igen. Elég azt mondanom neki, hogy sosem látta, és onnantól nem látta.

– Ezek itt a Közelgő Vihar műveleti tervei – szólalt meg Naomi. – Elmondhatjuk bárminek ezeket a laconiaiakat, de annyi biztos, hogy alaposak.

– Javarészt MEKH-és marsi tengerészgyalogsági előírások és bevett gyakorlatok – közölte Bobbie. – Az öthatodát azok a műveleti szabályzatok teszik ki, amelyekre engem meg Alexet kiképeztek, méghozzá szó szerint.

– Akkor mindkettőtöknek el kell olvasnia az egészet – jelentette ki Saba. – Alles la. Jelöljétek meg a változtatásokat! Oka van annak, ha valamin változtatnak. Lehet, hogy megmutatja nekünk a helyes irányt. Megtudjuk, mi áll mögötte, talán még jobban is kiismerjük, mint önmagában ezzel.

– Nem is tudom – habozott Naomi – Önmagában ez is átkozottul hasznosnak tűnik.

Alexben úgy pezsgett az izgalom, akár a habzóbor buborékai. Vidáman táncoltak. Már el is felejtette, a sok borzalom után milyen érzés, amikor rájuk mosolyog a szerencse. Döbbenetes volt belegondolnia, mennyire közel járt ahhoz, hogy lefújja az akciót, a légcserélő csövében hagyja a drónokat, és kijelentse, hogy lehetetlen megcsinálni. Márpedig ha ez kellett hozzá, hogy önmagukat és a földalatti mozgalom összes többi tagját elszöktessék a Medináról, mielőtt a Tájfun megérkezik,

a megtorpanásával értelmetlenül eljátszotta volna a legjobb esélyüket.

Holden húzása bejött. Odavetette magát a farkasoknak, hogy megszerezhessék ezt, ők pedig mindent megkaptak, amit reméltek. Mindent, kivéve őt, de talán még ez is sikerülni fog.

– Említik benne valahol, hogy hol tartják a foglyokat? – kérdezte Alex.

– Említik – válaszolta Naomi, és a hangsúlyából ki lehetett következtetni, elsőként ezt kereste meg. A többi is fontosnak számított, de erre (hogy hol lehet Holden, és hogyan tudnák kiszabadítani onnan őt) Naomi megoldott problémaként tekintett. Alex ennyivel meg is elégedett. A részleteket majd meghallgatja később, amennyiben lesznek részletek.

– Problemas son – helyezte át a súlypontját Saba. – Talán túl szép, hogy igaz legyen, igen? Talán úgy tervezték, hogy másnak nézzen ki, mint ami.

– Gondolod, hogy hamis? – kérdezte Naomi.

Saba a fogához érintette a nyelvét, és csettintett.

– Nem. De nem indulhatunk ki ebből anélkül, hogy mindenki életét kockára tennénk, igen? Inkább abban reménykedünk, hogy így van. Ha tényleg az, aminek látszik, nem sokáig fog titokban maradni. Túl dicső győzelem, igen? Valakinek a fülébe jut, egy kicsit bepiál, és már boldog-boldogtalan tud róla.

– Nem bízol az embereid fegyelmében? – kérdezte Bobbie.

Saba a lezárt ajtóra mutatott.

– Az én embereim: a Malaclypse legénysége. Ezek a többiek addig nem tartoztak alám, amíg Dobostól hozzám nem kerültek. Őt pedig öt-hat rétegnyi bürokrata választotta el tőlük. Nem azt mondom, hogy nem bízom bennük, csak annyit, hogy nem vakon. Az ember mindig ember marad. Amilyen elcseszettek vagyunk, még azt is bámulatosnak tartom, hogy egy szendvicset el tudunk készíteni.

– Micsoda mérhetetlen cinizmus – szólalt meg Naomi, de Alex kihallotta a szavai mögött megbúvó nyugalmat. Bármit látott is a fájlban, jobban lecsillapította, mint amennyire Alexnek sikerült. Aztán: – Bobbie, amikor még aktívan szolgáltál a Marsi Tengerészgyalogságnál, a Góliát páncélzatodat ellátták parancsfelülíróval?

– Mivel? – értetlenkedett Bobbie.

– Parancsfelülíróval. Ami lehetővé teszi a parancsnokodnak, hogy kikapcsolja a szkafandert.

– Hát persze, úgy hívtuk, hogy rádió. A tiszt utasított, hogy tedd le

a fegyvert, mi pedig engedelmeskedtünk. Mit látsz?

Naomi hátradőlt, hogy Bobbie – és mivel közvetlenül mellettük állt, Alex is – jobban láthasson. Annak idején, amikor a seregben szolgált, mindig egyértelműen meghatározták a parancsnoki hierarchiát és a betartandó előírásokat arra az esetre, ha valaki semmibe vett egy utasítást. Ez legtöbbször abból állt, hogy a katonai rendőrök félrevonták az illetőt egy kis elbeszélgetésre, hogyan változtasson a hozzáállásán, aztán pedig hadbíróság elé citálták. Lehet, hogy a tengerészgyalogosoknál másképp jártak el, de Alex egészen biztosra vette, hogy még sosem látott ahhoz hasonlót, amit a képernyőn felvázoltak.

– Ki tudják… ki tudják kapcsolni? – hüledezett Bobbie valahol a felháborodás és a kacagás közötti hangon. – Mert ott az áll, hogy a kormányzónak elég megnyomnia egy gombot, és azokból a szépséges motoros páncélokból egy pillanat alatt ezernyi szarkofág lesz.

– Az életfenntartó funkciók továbbra is működnek – javította ki Naomi. – De működésképtelenné teszi a fegyverzetet és a kommrendszereket, és lefagyasztja a csuklókat.

Alex elismerőn füttyentett.

– Ezek a pacákok igencsak félhetnek a zendülőktől.

– Gondolj csak bele, hogyan kerültek ide! – merengett Bobbie. – Duartének sikerült egy elég nagy szakadár csoportot maga köré gyűjtenie a MEKH-en belül, hogy saját hadiflottát hozzanak létre. Ostobaság lenne azt feltételezni, hogy vele soha senki nem teszi meg ugyanezt. Duarte pedig nem ostoba. Viszont ez a konkrét megoldás…

– Hangyányit túl agresszívnek tűnik – fejezte be a mondatot Alex.

– És mindig az agresszor fedi fel a gyengeségét – tette hozzá Bobbie. Naomi kezére tette a kezét. – Mennyi az esélye, hogy leutánozzuk azt

a kikapcsolójelet?

– Szerezzétek meg nekem az egyik motoros páncéljukat – felelte Naomi –, és egészen biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog.

– A Vihar, a Medina teleszkópja, a tengerészgyalogosok – morfondírozott Bobbie. – Úgy tűnik, ki tudunk dolgozni egy olyan tervet, amivel mindhármat meg tudjuk oldani.

– És a foglyok – tette hozzá Naomi. – Kiszabadítjuk a foglyokat.

Holdenre gondolt, Alex tudta. És Bobbie is.

– Ez magától értetődik – válaszolta Bobbie.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET: SINGH

Singh nem szívesen gondolt vissza a Laconia előtti időszakra. Amikor a szülei átkeltek a kapun, elég kicsi volt még ahhoz, hogy gyakorlatilag semmilyen otthonról ne maradjon emléke, a Laconiát kivéve. Pedig a Laconia még csak nem is az első gyarmatosított bolygó volt az ezerháromszázból. Elsőként egy víz és sár golyón vetették meg a lábukat, amit az ottani telepesek Ilosznak neveztek el.

A Föld kormányzata, az új világok vélhetően hatalmas kincseinek felmérésével, kutatásával és felderítésével járó ijesztő feladatokkal szembesülve azt tette, amit mindig szokott. Kormányzati megbízást adott egy civil cégnek, hogy végezze el helyettük ezt a munkát. Ám amikor a Royal Charter Energy vállalat bányászati kutatóhajója megérkezett az EN listáján Új Földként említett világra, pár száz önkényes földfoglalót találtak ott, akik már belekezdtek az ásványlelőhelyek kiaknázásába, és független kormányzatnak kiáltották ki magukat.

Rengeteg erőszakos összecsapással később az RCE otthagyta a bolygót, az Ilosz saját bányászati engedélyt kapott az EN-től, és egészen mostanáig Carrie Fisk Bolygótársulásának egyik alapítójaként, lítium és nehézfémek exportőreként tevékenykedett.{1}

James Holden ott volt az első véres összeütközések legdurvább időszakában. Most egy megfigyelőszobában ült a fedélzethez bilincselt lábbal.

Singh szemügyre vette a férfit a monitorján. Holden idősebb volt, mint amire számított, a halántéka mostanra teljesen megőszült. A nyilvános archívumból kikeresett képeken, amelyek évtizedekkel korábban készültek, ugyanezt a nyílt, komoly tekintetű arcot lehetett látni, amikor a férfi szinte pontosan annyi idős lehetett, mint most Singh.

Holden e pillanatban előrehajtott fejjel ült. Vér csíkozta a börtönegyenruhájának mellét és ujjait. Az egyik kezét a hasához szorította, az arca feldagadt, kék-zöld foltok sötétlettek rajta. A széknek, amelyen ült, egyetlen lábát a fedélzethez csavarozták, Holden pedig előre-hátra ingott rajta, mint aki álomba igyekszik ringatni magát. A csuklójára csatolt bilincs széles fekete szalagnak látszott, de Singh jól tudta, hogy a férfi csontjai előbb törnének el, mint az a szalag elszakadna. Nem is személynek tűnt, inkább az emberi szenvedés esszenciájának.

– Megkérdezzem, hogy a sérülések közül hány keletkezett a robbanáskor? – érdeklődött Singh.

Overstreet nem mosolyodott el, de nehezen megfogható derű csillant a tekintetében.

– Ha fontosnak véli, uram, egész biztosan ki tudom deríteni.

Miután a fogoly hamis riasztások sorát indította el szerte a gépészeti fedélzeten, elkapták. Öt perccel később kezdődtek a valós riasztások. Más körülmények között Holden már halott lenne. Egyedül a terroristacsoport működéséhez és tagjaihoz kötődő kapcsolatai, valamint saját makacssága miatt maradhatott életben.

De ha el akart érni ezzel valamit, Singh tudta, hogy valamiképp közelebb kell férkőznie a férfihoz. Emberi kapcsolatot kell létesítenie valakivel, aki puszta előítéletességből és gyűlöletből kész laconiaiakat meggyilkolni. Amennyiben valami használhatót akart kiszedni belőle, hinnie kellett, hogy lakozik valami jó is benne, még ha csupán egy rövid ideig tartotta is fenn ezt az illúziót. Ha a saját fejében át tudná rajzolni Holdent, ha a nyilvánvaló mögött meg tudná látni a másik személyt, talán lehetséges lenne.

– Ténylegesen figyelmeztette az embereket. A robbanás előtti riasztásokkal lehetővé tette, hogy többen biztonságos helyre menekülhessenek. Amikor elfogták, figyelmeztette a biztonságiakat, hogy húzódjanak be egy óvóhelyre. Ha mindezt nem teszi meg, sokkal többen vesztek volna oda.

– Ez igaz – ismerte el Overstreet. – Ugyanakkor úgy is dönthetett volna, hogy nem robbantja fel a levegőtartalékot.

Mi lehetett ez az ember? A kormányzatát támogató hazafi? Valaki, aki annyira megrémült, hogy végső megoldásként erőszakhoz folyamodik? Demagóg uszító, aki Singh kormányzóságában csupán újabb lehetőséget látott arra, hogy bajt keverjen, de ezt más körülmények között is megtette volna?

Mindig arra a kérdésre tért vissza – mindig ide kanyarította vissza

a gondolatait: Holden vajon miért hagyta elkapni magát csak azért, hogy életeket menthessen? Nem tűnt soknak, de Singh csupán ennyiből indulhatott ki.

– Nos – mondta. – Meglátjuk, mi lesz.

Holden felnézett, amikor Singh belépett a helyiségbe. Az idős férfi szinte kinyitni sem tudta feldagadt bal szemét, a felső ajka felrepedt, varas hegek borították. Odabiccentett Singhnek, ahogy az őr egy könnyű széket tolt a kormányzó alá.

– Holden kapitány! – szólította meg Singh. – Sajnálom, hogy nem kellemesebb körülmények között találkozhattunk.

– Én is – válaszolta Holden. A hangja halknak és érdesnek hatott. Singh valamiért úgy érezte, hogy nem mindig ilyen.

– Hozathatok valamit? Egy pohár vizet?

– Kávét – felelte Holden. – Egy kávé jólesne.

Singh megérintette a csuklómonitorját, és pár pillanattal később egy őr lépett be, a kezében egy ivógumó kávéval. Holden két kézzel átvette, és belekortyolt. A mosolya őszintének tűnt.

– Ami azt illeti, ez egész finom.

– Örülök, hogy ízlik. Jómagam inkább a teát kedvelem.

– Ha más nincs, az is megfelel – mondta erre Holden, aztán felszegte a fejét, hogy Singh szemébe nézzen. Meglepően tisztának és céltudatosnak bizonyult a tekintete, figyelembe véve, hogy min ment keresztül. – Csak hogy tisztázzuk, maga próbálja elnyerni a bizalmamat, vagy én

a magáét? Egy kissé homályos előttem a dolog.

– Mindkettő, azt hiszem – felelte Singh. – Még sosem csináltam ilyesmit. E téren újoncnak számítok.

– Hát jó. Ne vegye sértésnek, de úgy néz ki, mint egy kamasz.

– Ugyanannyi idős vagyok, mint maga volt, amikor kirúgták a Föld hadiflottájából.

Holden felnevetett. Barátságos, bánatos hangon.

– Nem hiszem, hogy érdemes lenne az akkori önmagamhoz hasonlítania magát. Eléggé idiótán viselkedtem abban az időben.

Singhnek nem esett nehezére elnevetnie magát ezen. El tudta képzelni, hogy idővel megkedvelhetné ezt az embert. Ez jó jel volt. Megkönnyítette a szerepét.

– Tehát miért gyűlöl minket ennyire? Ha nem zavarja, hogy rákérdezek.

– Személyesen magát? Nem gyűlölöm. A hódító baromságról viszont tényleg nem sok jót gondolok.

Singh hátradőlt a székében, félrebillentette a fejét.

– Akkor a maga részéről ez az egész a politikáról szól? Ennyire fontos magának, kinek a víziója szabja meg a kormányzást, függetlenül attól, mi az a vízió?

– Nem ennyire elméleti az ügy – válaszolta Holden. – Hosszú éveket töltöttem azzal, hogy megpróbáljam békés egymás mellett élésre bírni az embereket úgy, hogy közben senki se nyomja el a másikat. A maguk A terve pontosan az, ami ellen egész életemben küzdöttem.

– Tényleg ennyire rossznak gondol minket? Nézze, mit csináltam eddig, és hogyan csináltam! Egyetlen hajóra sem nyitottunk tüzet, amelyik nem támadt előbb ránk. A történelem során hány hódító mondhatta el ugyanezt magáról? Elfogadtuk a helyi önrendelkezést. Bármely gyarmatbolygó, amelyik behódol, saját kormányzatot állíthat fel, megtarthatja a helyi szokásokat…

– Hacsak nem ütköznek a maguk szabályaiba.

– Természetesen.

Holden még egy kortyot ivott a kávéjából.

– Pont erről van szó. Azoknak, akik felett uralkodnak, nincs beleszólása abba, hogy hogyan uralkodjanak. Amíg mindenki mindennel egyetért, minden nagyszerű, de amikor kérdés merül fel, a maguk szava határoz. Igaz?

– Valahogy meg kell hozni a végső döntést.

– Dehogy kell. Valahányszor valaki végső erről meg arról kezd beszélni a politikában, atrocitásokra lehet számítani. Az emberiség bámulatos dolgokat vitt véghez, épp csak elboldogulva a feladattal, vitatkozva és panaszkodva, veszekedve és tárgyalva. Problémás és cseppet sem méltóságteljes, de ilyenkor teljesítünk a legjobban, mert mindenkinek van beleszólása. Még akkor is, ha mindenki a másikat igyekszik túlkiabálni. Valahányszor egyetlen vélemény számít csak, valami rettenetes lesz az eredménye.

– Miss Fisk beszámolójából mégis arra következtettem, hogy a Szállítószövetség egész kolóniákat ítélt el, amiért nem tartották be a szabályaikat.

– Ugye? – válaszolta Holden. – Én pedig ellenszegültem a parancsnak, és kiléptem a szolgálatukból. Épp arra készültem, hogy visszavonulok a Sol-rendszerbe. Maga megteheti ezt?

– Mit tehetek meg?

– Ha az erkölcsi elveivel ellentétes parancsot kap, lemondhat a tisztéről, és otthagyhatja az egészet? Mert abból ítélve, ahogyan ezt a helyet irányítja, azt szűrtem le, hogy nincs lehetősége ilyesmire.

Singh összefonta maga előtt a karját. Úgy érezte, hogy a kihallgatás lassanként kicsúszik a kezéből.

– A főkonzul rendkívül bölcs, rendkívül megfontolt ember – felelte. – Feltétlenül megbízom…

– Ne! Elég! A „feltétlenül megbízom” mindent elárul, amit tudnom kell – szakította félbe Holden. – Kegyes, vértelen hódításnak gondolja ezt.

– Annak, amennyire maguk lehetővé teszik.

– Harcoltam a háborúban, amit Duarte robbantott ki, hogy eltüntesse a nyomait. Utána végigéltem az éhínség esztendeit. A birodalmuk keze sokkal tisztábbnak tűnik, ha maguk szabják meg, mikor kezdődik a történelem, és mely részei számítanak.

– Vagyis inkább maga és a barátai döntenek? – kérdezte erőltetett könnyedséggel Singh. – Nyilván tudja, hogy előbb vagy utóbb el fogja árulni nekünk, kik azok.

Holden meghúzta az ivógumót, aztán óvatosan lerakta a földre a lába mellé.

– Remélem, hogy utóbb – válaszolta. – De látja, már túlestünk azon

a részen, hogy összebarátkozunk.

Singh érezte, hogy a megenyhülés, amelyet Holden irányában érzett, frusztrációba csúszik át. Túl hamar belevágott. Több időt kellett volna szánnia a kapcsolat kiépítésére, és most mindketten ellenséges pózt vettek fel egymással szemben. Ideje volt témát váltania.

– Meséljen el mindent, amit tud az Iloszról! – kérte Singh.

Holden összevonta a szemöldökét, de nem mérgesen.

– Mit szeretne tudni?

Singh kivárt, nem válaszolt.

Holden vállat vont.

– Rendben. Ez volt az első kolónia, amelynek a tulajdonjogát vitatták. Azért küldtek oda, hogy közvetítsek a bolygóra igényt tartó felek között, és az egész meglehetősen durván végződött. Egymást lőtték az emberek. Régi földön kívüli szerkezetek keltek életre, és robbantották fel az óceánt. A helyi ökoszisztéma aláaknázta az ivóvízkészleteinket. És halálos mérgű meztelencsigák támadtak ránk. Nem volt különösebben nagyszerű élmény.

– Földön kívüli szerkezetek keltek életre?

– Igen – felelte Holden, és kissé odébb csusszant parányi székén. – A hajóra felkerült egy aktív protomolekula-maradvány. Nem tudtunk róla. Jelenteni igyekezett, hogy elkészült a Sol-kapu, de csak halálról és pusztulásról tudott jelenteni, aztán kikapcsolt. Ezzel mindenféléket beindított. Viszont egy része ez a pasas volt, akit annak idején ismertem, és… elég fura történet. Miért érdekli az Ilosz?

– Na és a másik földön kívüli lelet?

Holden a fejét rázta, és széttárta a kezét. Miféle másik földön kívüli lelet?

Singh megnyitotta a monitorján a Förgetegről átküldött képet. A fény-

lő-sötétlő ürességről. Felnagyította, és Holden elé tartotta, hogy láthassa.

– Igen, a golyó – bólogatott Holden. – Ez a valami állított le mindent. Deaktiválta a protomolekulát.

Singh fagyos hűvösséget érzett a mellkasában. Az a nyugalom és ártatlanság, ahogyan Holden kimondta a szavakat, bármilyen fenyegetésnél félelmetesebben hatott.

– Hogy mit csinált?

– A fickó, akit annak idején ismertem. A halott pasas. Nyomozó volt, és a protomolekula őt használta fel, hogy megkeresse, hol jelentkezhet be. Viszont a pasas, vagyis az a változata, amit a protomolekula rekonstruált, felfedezte, hogy van ez a hely, amelyik lekapcsolja a protomolekula-aktivitást. Azt mondta, olyan, mintha valaki golyót lőtt volna ki, hogy véget vessen a… a civilizációnak… az a… Be tudná úgy állítani, hogy jobban láthassam?

Singh felnagyította a képet. Holden pislogott egyet. Mintha elmúlt volna minden fáradtsága, elfeledkezett volna a sérüléseiről. Amikor megszólalt, a hangja határozottnak és parancsolónak tűnt, amilyennek Singh eddig nem hallotta.

– Ez nem az Ilosz. Hol vették fel?

– A Sol-rendszerben bukkant fel. Az egyik hajónkon.

– Ó! A rohadt életbe! – káromkodta el magát Holden. – Jól van, figyeljen! Van egy nő, akit meg kell találnia! Elvi Okoyénak hívják. Az Iloszon dolgozott tudósként. Fogalmam sincs, most hol lehet, de éveket töltött azzal, hogy az ottani leleteket tanulmányozta, többek között ezt. Át is ment rajta.

– Hová ment át?

– Ne úgy képzelje el, mint egy ajtót! A nő bevitte magával a protomolekula-hálózatát, és az a valami kikapcsolta a mintát. Inaktív állapotba kapcsolta az egészet. És Elvi azt mesélte, hogy egy kicsit őt is kikapcsolta, miközben ezt tette.

– Kikapcsolta? Úgy érti, hogy a nő elveszítette az eszméletét? – kérdezte Singh. – Kimaradt valamennyi idő?

– Valami ilyesmi – felelte Holden. – Nem tudom. Én nem mentem át rajta. De láttam azt a valamit az állomáson. Láttam, mi történt velük.

Singh akaratlanul is előredőlt. Úgy érezte, mintha sisteregne a vére. Mi több, ugyanezt az érzést látta tükröződni Holden viharvert arcán.

– Volt egy állomás az Iloszon?

– Nem. Itt. Arra az állomásra gondolok, amelyik a gyűrűteret szabályozza. Amikor először lépett át ember a kapun, ugyanaz a halott pasas elvitt engem az állomásra. Ez is ahhoz kellett, hogy aktiválódjanak a kapuk. De mindenféle dolgokat láttam ott. Talán egy régi civilizáció feljegyzéseit? A barátom, a halott fickó ezekben keresgélt valamit, és mivel engem használt hozzá, én is láttam mindent. Bármi hozta is létre ezt, ezt az egészet, már jóval azelőtt elpusztították, hogy maga meg én ide kerültünk. Lehet, hogy évmilliárdokkal ezelőtt. Láttam, ahogy egész rendszerek sötétülnek el. Láttam, ahogy egész naprendszerek elégetésével próbálták megakadályozni őket ebben. És nem sikerült. Akármivel próbálkoztak, rendre kudarcot vallottak, és mindegyikük elpusztult, csupán a régi útjaik és a régi gépezeteik maradtak meg, hogy beléjük botolhassunk. Az a valami, ami felbukkant a hajójukon, az ők. A másik ők. Akik mindent elpusztítottak, még mielőtt a Föld és a Mars a kapuhálózat része lett.

– De miért bukkant fel épp most?

Holden fulladozva felnevetett.

– Nos, azt nem tudhatom. Csináltak mostanában olyasmit, amit korábban nem?

Singh kissé kínosan érezte magát. Jogos kérdés volt. A Förgeteg először vetette be a mágnesesmező-generátort szabályozatlan környezetben itt és a Sol-rendszerben is. Lehet, hogy ez a mellékhatások közé tartozott. Vagy a keringő összeszerelő üzemekben épült hajókkal állhatott valahogy kapcsolatban. Vagy…

– Nézze! – szólalt meg Holden. – Maga meg én nem vagyunk barátok. És nem is leszünk azok soha. Az utolsó leheletemig szembe fogok szállni magával és a birodalmával. De ebben a pillanatban mindez mellékes. Bármi építette meg a kapukat, a protomolekulát és a minket körülvevő romokat, eltűnt a világmindenség színéről. És ami elpusztította őket, nemrég magukra lőtt.

Singh aznap este szemhunyásnyit sem tudott aludni. Teljesen kimerült, de valahányszor lehunyta a szemét, Holden jelent meg előtte, ahogy

a bedagadt szemével hunyorog, és a törött kezével mutogat. És az a rejtély, amit a golyó, a fenyegetés és az azt övező titok képviselt. Nem engedték, hogy elszenderedjen.

Az alvási napciklus közepén Singh feladta, köntöst húzott magára, és rendelt egy kanna teát a tiszti étkezdéből. Mire a tea megérkezett, Singh már az állomáson tárolt feljegyzésekben kutatott Holden eszelős fantáziálgatásának más dokumentált nyomai után. Azt remélte, talál valamit, ami azt sejteti, hogy a férfi vagy elmeháborodott, vagy játszadozik vele, hogy elterelje a figyelmét a merényletéről. De minden fájl, minden jelentés, amire rábukkant, Holdent igazolta. Még amikor más szemtanú nem látta ugyanazt, amit ő látott, az események azt igazolták, hogy az állításai a valóságon alapulnak.

Sokkal egyszerűbb lett volna, ha James Holden egyszerűen őrült.

A birodalmuk keze sokkal tisztábbnak tűnik, ha maguk szabják meg, mikor kezdődik a történelem, és mely részei számítanak.

Singh jól ismerte a Laconia alapításának történetét. Maga is megélte, noha gyermekként. Az ezerháromszáz világhoz vezető kapuk megnyíltak, aztán átkeltek a kutatószondák. A különféle rendszerekről, a csillagaikról és a bolygóikról, az ott tapasztalt furcsaságokról összegyűjtött információkkal tértek vissza. Az egész emberiség meglátta az új földekben, a benépesíthető bolygókban rejlő lehetőségeket, ám egyedül Winston Duarte értette meg, miféle veszélyeket hordoz magában a terjeszkedés. A zűrzavart és erőszakot, amely a civilizáció határait szétfeszítő emberiséget fenyegeti. A lassú zóna ellenőrizhető átkelési pontját és

a végtelen háborúkat, amelyek kirobbannak emiatt. A váratlan környezeti összeomlásokat, amelyeket a központi reakció hiánya súlyosbít. És egyedül ő szánta el magát arra, hogy megoldja a problémát.

A kapuk másik oldalán található összes bolygó közül a Laconiát választotta, a bolygó körül keringő összeszerelő állomások miatt. Felkutatta a protomolekula élő tenyészetét, amelyet a Laconia erejének megzabolázásához használhat. Rátalált dr. Cortazárra, hogy ő vezesse a kutatásokat és fejlesztéseket. És elhozta a marsi hadiflotta egyharmadát, hogy annak magjából sarjadjon ki a világfa. Az emberiség parányi töredéke, amely szaporodni és sokasodni kezd a Laconián, hogy rendet teremtsen a káoszban. Hogy elhozza az örökös békét. Hogy véget vessen minden háborúnak. Singh semmiben sem kételkedett ebből. Holden verziója nem ellenkezett ezzel, habár máshová helyezte a hangsúlyokat. Holden maga is használta a protomolekulát az Iloszon – vagy hagyta, hogy a protomolekula használja őt –, hogy leállítsa az ősi gépezeteket. Épp csak találomra tette, és borzalmas következményekkel. Duarte óvatosan járt el, és dicső eredményekkel.

Belekortyolt a teájába. Még nem hűlt el, de közel sem volt már annyira meleg, mint Singh várta. Holden gondot jelentett. Ő volt a kulcs a medinai terroristahálózat szétzúzásához. Ugyanakkor ő ismerte a titkát annak a valaminek is, ami a Förgetegen megjelent. Egyedül ő tudott beszámolni a gyűrűállomáson tapasztalt látomásokról. Egyedülállónak számított az egész emberiségben, mert ügyetlen buzgóságában annyiszor került a megfelelő helyre a megfelelő időben. Ha Laconia történelme bármit megtanított neki, leginkább azt, mekkora erővel bír a megfelelő személy a megfelelő pillanatban.

Singh mindig is tudta, hogy a Laconia és a Sol-rendszer története összefügg. Még sosem érezte ennyire mélyen ezeket a közös gyökereket. Azt, hogy az ő világa és Holdené egyetlen, jóval hatalmasabb történet részei. A protomolekula létrehozói szintén ennek a szélesebb keretnek a részei voltak. És azok a valamik is, amelyek elpusztították őket, majd eltűntek.

Aztán visszatértek.

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET: AMOS

– A visszaforgatókon gondolkodtam – merengett Kisbarack. Fáradtnak tűnt a hangja. Mindig egy kissé fáradtnak tűnt a hangja, de most többről volt szó.

– Igen? – kérdezte Amos.

Egyedül üldögéltek a kabinban. Clarissa az ágy szélére felhúzott lábbal vágta a lábkörmeit a bicskával, amelyet Amos kerített neki. A gyógyszereiben lehetett valami, amitől megvastagodtak és megsárgultak. Amos tudta, a nő fontosnak tartja, hogy rövidek maradjanak, habár sohasem beszélt neki erről.

Amos keze elképzelte, milyen lehetne elroppantani a nő nyakát. Előbb a feszülést érezné, aztán a csikordulást, ahogy a porc megreped, és megadja magát. Látta az elárult tekintetet a nő szemében, ahogy kihunyt benne az élet. Ugyanolyan tisztán látta és érezte mindezt, mintha valóban megtette volna.

– Az értékek nem annyira jók, mint kellene – magyarázta. – Mindeddig nyolcvannyolc-kilencven százalékos visszanyeréssel számolhattunk, de nem hiszem, hogy a Szabadbirtokra tett úton nyolcvanöt fölé jutottunk volna.

– Érdemes utánajárni – helyeselt Amos. – Gyanakodsz valamire?

– Szeretnék ránézni a vízszűrőkre. Tudom, hogy elvileg a lehető legkiválóbbak, hacsak nem utángyártott zselés rendszert akarunk beszereltetni, de nem hiszem, hogy hozzák, amit a tájékoztatóban ígérnek.

Amos becsukta a szemét, és a Rocinante visszaforgató rendszere jelent meg a fejében. Ha a szűrők alulteljesítettek… igen, attól megváltozhat a visszaforgatókba jutó nyomás. Ez elég lehet ahhoz, hogy csökkenjen a visszanyert mennyiség százalékos aránya. Elképzelte, mi mást okozhat még ez.

– A táplálócsöveket is ellenőriznünk kell – jelentette ki.

– Felfúvódást keressünk? – kérdezte Clarissa.

Amos mordult egyet. Kisbarack a homlokát ráncolta és bólintott, ahogy olyankor szokott, amikor egyetértésre jutnak. Még mindig akadt pár dolog a Rocin, amit Amos jobban ismert nála, de csak egészen kevés. És leginkább a fegyverrendszerekkel kapcsolatban. Clarissa nem kedvelte ezeket, és ez hatással volt arra, hogy mennyit gondolkodott rajtuk. Bizonyos témákról Amos egyedül Clarissával beszélgethetett.

Ettől még nem apadtak el a gondolatok. Semmilyen hatással nem volt a torkát elszorító gombócra.

– Szerinted Holdennel minden rendben? – kérdezte Kisbarack.

– Igen, vagy ki tudja – felelte Amos. A torkában növekedő gombóc egy kissé még nagyobb lett. Még jobban fojtogatta. Amos nem igazán tudta, miért.

– Bárcsak valamivel többet tehetnék! – sopánkodott Clarissa.

– Naomi majd kitalál valamit. Bármit kell tenni, megcsináljuk.

Clarissa végzett az utolsó körömmel is, és odadobta Amosnak a bicskát. Amos a levegőben elkapta, és behajtotta a pengét, aztán a párnája alá rejtette a kést. Kisbarack előszedett még néhány tablettát, és víz nélkül lenyelte őket, aztán visszafeküdt a priccsére. Nem volt elég hely

a nő ágya és a sajátja között, hogy rendesen be lehessen húzni egyet, azt viszont pontosan tudta Amos, hogy milyen érzés lenne, ha nyújtott lábbal belerúgna a bordái közé. Vagy a fejébe. Nekinyomná a válaszfalnak, aztán jöhetnének az újabb rúgások, és Clarissa nem tudna kitérni előlük. Amos nem készült megtenni, de a gondolatok nem apadtak el.

– Aludni szeretnél? – kérdezte.

– Egy kicsit.

– Utána meg kellene próbálnod enni valamit.

– Mostanában nem sok minden marad meg bennem.

– Ezért hívják „próbálkozásnak” – válaszolta Amos. – A legrosszabb esetben az arcodra kened, mint egy kisgyerek. A bőrödön keresztül szívod fel a tápanyagokat.

Kisbarack halkan felnevetett.

– Rábeszéltél, melák. De csak miután pihentem.

– Addig én is bekapok pár falatot – felelte Amos. – Ha kell valami, csak szólj.

– Köszönöm.

Amos megindult az ebédlő felé, a válla mindkét oldalon súrolta a vezetékeket és csöveket. Az ebédlőben Saba egyik embere kortyolgatott egy kávét. Jóképű fickó, mindig rendesen viselkedett. Amos torkában egy kissé megmozdult az a dolog, és Amos érezte, ahogy a kávéscsésze az ürge felső ajkának szorul. A kávé mindkettőt égeti. Érezte, milyen lenne, ahogy hátradönti, az asztal alá nyomja a lábát, hogy ne fickándozhasson el, aztán addig húzza, amíg a gerince ketté nem roppan. Addigra mások is megérkeznének. A fickó cimborái. Amos elképzelte, hogyan végezne velük is.

Barátságosan elmosolyodott, és biccentett. A fickó visszabiccentett neki. Amos egy tál mézízesítésű zabkását vett ki. Egymagában ült le, hogy megegye. Saba embere végzett az itallal, és kiment. Akadt egy pillanat, amikor a hátát felé fordította, és Amos érezte, ahogy a lába a férfi derekába csapódik, a fickó térdre esik, aztán előredől, ahol hátulról elkaphatná a nyakát. Amos csak sóhajtott egyet, és még egy kanállal evett a kásából. A Rocin jobb volt az étel, mindenesetre ez is felmelegítette

a gyomrát. Megnyugtatta a torkát.

– Helló, melák! – üdvözölte az ajtóból Bobbie.

A marsi közelebb lépett, leült vele szemben. Az állkapcsa megfeszült, a tekintete határozottan szegződött Amosra. Úgy nézett rá, mintha most is Holdent játszotta volna.

– Van egy szabad perced?

Amos fogta félig kiürült tányérját, beledobta a villát, aztán mindkettőt a visszaforgatóba hajította, ahogy kilépett az ajtón.

A hét ajtóval arrébb lévő környezetszabályozó állomást Saba az ételek tárolására használta, de mindannyian elég gyorsan végére jártak a készleteknek, ezért a hely mostanra javarészt kiürült. Kizárólag egy bejárata volt, ezért senki sem töltött sok időt odabent. A vastag falakat szigetelőhab töltötte meg. Az a fajta, amelyik úgy nyelte el a hangokat, mintha semmi sem szólalt volna meg. Ha a laconiaiak rájuk találnak, halálos csapda lenne. Amos a vállával benyomta az ajtót. Babika szorosan mögötte lépkedett keményen, gyorsan és határozottan. Akár egy tanár, aki a gyereket készül legorombítani.

A helyiség sötét volt, de Amos megtalálta a kapcsolót. Éles fényű lámpák villantak életre. Már csak félzsáknyi állagmódosított fehérjéjük, pár tubus magjuk és élesztőjük maradt. A falak mindenütt acéllemezekből készültek, kivéve egy kisebb foltot az egyik sarokban, ahol valaki szénszilikát csipkét használt. Cső futott végig az egyik sarokban, ahol a mennyezet találkozott a bal oldali fallal. A tényleges környezetszabályozó berendezések zárt szekrényekben működtek, biztonsági ajtók mögött, amelyeket legfeljebb feszítővassal és hegesztőpisztollyal lehetett volna felnyitni többórányi kemény küzdelem után. Az egész hely talán háromszor négy méteres lehetett, és kettő magas. Tökéletesnek nem lehetett mondani, de megtette. Amos jobbat nem talált.

Babika belépett mögötte, és betette az ajtót. Az orrcimpája mögött

a kis félholdak jelentek meg, ahogy olyankor szoktak, amikor ideges.

A gombóc tumorként lüktetett Amos torkában. Amos egy pillanatra azt hitte, mindjárt széthasad.

Babika összefonta maga előtt a karját, eltorlaszolta a kijáratot.

– Nézd, Amos, tudom, hogy dühös vagy rám. És Istenre esküszöm, hogy ebben a pillanatban én sem csak egy kicsit vagyok pipa. De egy legénység vagyunk. Barátok, és el tudjuk rendezni ezt, bármiről legyen is szó. Itt vagyok, oké? Szóval bármi nyomja…

– Mióta lettél ennyire rinyálós, Babika? – vágott a szavába Amos.

A keze remegett, mintha túl sok energia szorult volna belé. Mintha lecsapni készült volna őt. – Tényleg azért jöttél ide, hogy az érzéseinkről beszéljünk?

Bobbie arca kifejezéstelen maszkká változott, a tekintete kiüresedett. Kihúzta a karjából a kezét. A csípőjére nehezedett. A térde kissé meghajolt. Amos úgy becsülte, hogy talán egy-két kör sértegetés még belefér, de rosszul mérte fel a helyzetet.

Bobbie elfordította a vállát, csípőből meglendült, és a jobb karjával kicsapott. Pár évvel korábban Amos még el tudott volna hajolni az ütés elől. Viszont pár évvel ezelőtt Bobbie valószínűleg gyorsabb lehetett. Bárhogy volt is, mindössze annyit sikerült elérnie, hogy elfordítsa és néhány centimétert hátrarántsa a fejét, mielőtt a marsi ökle a járomcsontjába vágódott. Ha Amos valamivel lassabb, az orra az arcához kenődött volna. Bobbie már a következő ütést mérte rá, és Amos belefordította

a vállát. A fájdalom hirtelen hasított a húsába és terjedt szét, ismerősen, akár egy régi dal. Amos érezte, hogy a gombóc felfúvódik a torkában, mint egy léggömb, nagyobb lesz nála is.

Egyenesen előrerúgott, közvetlenül a csípője felett, még mindig kissé behajlított térddel találta el Bobbie-t. Nem azért, hogy megtörje, hanem hogy hátrébb taszítsa, aztán amikor egy kevés tér nyílt közöttük, Amos rárontott. Jobbegyenes az arcba, balhorog a bordákra. Bobbie bokszolóállásba kapta fel a kezét, de a másodperc töredékével elkésett vele. Amos végre áttörte a védelmét, a jobb könyökét Bobbie torkához szorította, és az ajtóhoz nyomta a nőt. A légcsövének nehezedett. Bobbie mozogni, fészkelődni próbált, hátha sikerül levegőt vennie. Amos lába és háta belefájdult az erőfeszítésbe, hogy elszorítsa Bobbie torkát. A fogát csikorgatta, hogy szinte megrepedt.

A golyóiba hasító fájdalom tompa puffanással indult, mintha valaki egy téglát ejtett volna el, aztán egy másodperccel később érkezett a vakító kín, amely az egész testén szétterjedt. Érezte, hogy hátratántorodik. Bobbie kifordult a keze alól, mindkét öklével gyors egymásutánban megütötte ugyanazt a bordáját. Amos érezte, hogy a csont megadja magát.

Bobbie nem fogta vissza az ütéseit. Komolyan gondolta őket. Amos levetette magáról a gátlásai utolsó foszlányát is, és üvöltve meglódult. Készen arra, hogy öljön, vagy őt öljék meg. A lénye parányi darabkája, amelyik még mindig figyelte őt, még mindig gondolkodott és éber maradt, arra számított, hogy Bobbie hátrahőköl. Ehelyett előrevetette magát. Mintha két vonat csattant volna össze, Bobbie keze Amos nyakán, a csípője Amos csípőjéhez szorult, és Amos a levegőben találta magát. Annyira keményen csapódott neki a válaszfalnak, hogy egy másodpercre eltompult minden hang. Aztán visszalökte magát, épp amikor Bobbie a gyomrába térdelt, aztán megragadta a marsi combját, felemelte, és átlendítette őt a feje felett, majd mindketten a fedélzet burkolatára kerültek, keményen, amennyire a perdületi nehézkedés le tudta húzni őket.

Valaki ordított, talán ő maga. Most már a földön birkóztak, és Bobbie keze Amos fejéhez szorult, az ujjai a bőrébe vájtak, fogást kerestek rajta. Ha elkapta volna a fülét, a kezében marad. Amos megfeszítette a hátát, Bobbie karját igyekezett elkapni, a könyökét, ahol visszahajlíthatná. Kettéroppanthatná. Egy pillanatra majdnem sikerült megfognia, de Bobbie elfordult, Amos derekára lépett, hátranyomta őt. Amos megragadta a marsi bokáját, aztán ugyanezzel a fogással próbálkozott a térdén, de az izmok túl erősnek bizonyultak, az ízület túl szilárdnak ahhoz, hogy eltörjön. És amíg ezzel próbálkozott, mozdulni sem tudott.

Bobbie másik sarka Amos bal szemöldökén landolt, és felhasította azt. Amos előrenyomult felé, visszaszorította őt. A vér csípte a szemét, de egy egész élet gyakorlatával, gyorsan mozgott. A keze Bobbie torkára kulcsolódott, és amilyen erősen tudta, megszorította a nyakát. Bobbie légcsöve a két hüvelykujja közé került, ahol kedvére szétroppanthatta volna, akár egy diót…

Ha Bobbie nem kapta volna a saját karját Amos két karja közé, hogy a vállát forgatva lerázza magáról a kezét. Eleve ezt tervezte. A dühe nem borított el Bobbie elméjét. Még mindig gondolkodott.

A lábát Amos lába köré kulcsolta, és átfordította, hogy ő kerüljön felülre. Hátrahajlított bal kezével Amos állát tolta fel és el magától, hogy

a jobb öklével a torkára csaphasson. Amos köhögött, próbált odébb hemperedni. Nehézkesen zihált. A levegőt, ami mégis lejutott a tüdejébe, ritkának érezte. Megpróbált feltápászkodni, de Bobbie már felpattant, és kirúgta alóla a térdét. Amos keményen a fedélzethez csapódott. Bobbie föléje kerekedett, rátalpalt. A szájába rúgott. Amos megpróbált elhemperedni előle. Bobbie sarka a vállába, a hátába csapódott. A vesékre ment, és Amos igyekezett elhúzódni, de sehogy se ment. A fájdalom átható és mérhetetlen volt. Tehetetlenül hevert. Esélye sem maradt. Bobbie még egyszer teljes erejéből belerúgott, és Amos érezte, hogy még egy bordája törik ketté.

Nem fog tudni felállni innen. A verés addig tart, amíg Bobbie úgy nem dönt, hogy vége, és Amos semmit sem tehetett azért, hogy leállítsa. Összegömbölyödött a záporozó ütések ellen, érezte, hogy egyre mélyebben sérül a teste. Semmit sem tehetett azért, hogy védje magát. Ha Bobbie holtan akarta látni, akkor meghal.

Tehetetlenül tűrt. A fájdalom összemosódott, amíg már nem egy-egy tagja fájt. Amíg túl nem nőtt Amos egész testén.

A tudata kihagyott, belassult. Képek villantak fel előtte, mint egy túl mélyen rejlő emlék, amely meg sem próbált összeállni. Egy lilaakácra és bergamottra emlékeztető illat. Egy annyira elhasznált fehér lepedő, hogy a rostjai szétszakadoztak, de puha maradt. Az olcsó jégkrém íze, amit a Carey és Lombard sarkánál álló lepukkant standon árultak.

A szomszéd szobában szóló csatorna, az eső hangja. Régóta nem jutott eszébe, hogyan kopogott-pergett az eső Baltimore-ban. Erőszak, tehetetlen fájdalom, de a jégkrém is.

Mélységes béke tódult fel a gyomrából, terjedt szét benne, emelte fel és ki a testéből. Belelazult. A torkát fojtogató gombóc eltűnt. Vagyis dehogy. Ez sosem fog megtörténni. Jóllakott. Visszahúzódott a mélybe, ahová tartozott. Amos úgy érezte magát, mint az orgazmus utáni pillanatban, csak jobban. Mélyebben. Valóságosabban.

Végül észrevette, hogy Bobbie már nem rugdalja. A hátára hemperedett. Felnyitotta a szemét. A válaszfalakat és a fedélzetburkolatot mindenfelé vérfoltok borították. A heréje helyére mintha gyötrelemmel felfújt focilabdák kerültek volna. Száradó vér tapasztotta össze a szemét.

A torka sajgott és égett és feldagadt, de az a valami eltűnt belőle. Viszont nem stimmelt valami a légzésével. Egy másodpercbe telt rájönnie, mi az. Nem egyedül ő zihált.

Bobbie az ajtónak vetett háttal ült a földön. A lábát kissé széttárta, elfoglalta a helyet. A kezét a térdén tartotta. A kis vérző bőrdarabok, ahol az ökle felszakadt, festménynek tűntek. A haja a nyakához tapadt. Többnyire a verejtéktől.

Amos nézte, ahogy Bobbie visszanéz rá. Egy darabig egyikük sem beszélt. Egyedül az állomás duruzsolása törte meg a csendet.

– Na szóval – szólalt meg végül Bobbie, aztán pár lélegzetet vett, mielőtt folytatta. – Mi a picsa volt ez?

Amos nyelt egyet. Most már egy kissé kevésbé fájt. Próbált felülni, aztán meggondolta magát. Még a mennyezetre is felfröccsent néhány vércsepp. Az egyik parányi kutyafejrajzra hasonlított.

– Nem – kezdte Amos, aztán nyeldekelve újra levegőt vett. – Nem szeretnék dolgokat. Érted, mire gondolok?

– Nem.

– Az emberek… mindenféléket szeretnének. Gyereket. Vagy híresek, gazdagok szeretnének lenni, vagy bármi. Aztán mind elcsesződnek, amikor megpróbálják elérni. Ezért én semmit sem szeretnék. Semmi ilyesmit.

– Jól van – mondta Bobbie.

– Csak elbasztam. Észre sem vettem, hogy ezt csinálom, a végén mégis eljutottam oda, hogy akarok valamit. – Várta, hogy visszatérjen a torkába a gombóc, de mivel nem kezdte újra fojtogatni, folytatta. – Azt szeretném, ha Kisbarack otthon halhatna meg. A családja körében.

– A Rocin – értette meg Bobbie. – Velünk.

– Igen, ezt szeretném. Csakhogy amióta visszajöttünk a Szabadbirtokról, lassanként minden szétesik. Azt még valahogy elviseltem volna, hogy Holden és Naomi kettesben folytatják tovább, mert úgy döntöttek.

– Ráadásul igazából el se mentek – tette hozzá Bobbie.

– Aztán az a rohadék átjött a Laconia-kapun, és most kizártak minket a Rociról, és úgy tűnik, hogy egyre inkább kicsúszik a kezünkből annak az esélye, hogy rendesen megcsinálhassuk, tudod? Látom, hogy úgy tesz, mintha neki nem igazán számítana, nekem viszont igenis számít. Aztán… aztán minden egyre nehezebb lesz. Zsémbessé válok. Olyanokról gondolkodom, amikről nem akarok. Tudod.

Egy darabig megint elhallgattak. Amos újra megpróbált felülni, és ezúttal sikerült is neki.

– Rendben – mondta aztán Bobbie. – Értem.

– Tényleg?

– Elég jól – felelte a marsi. – Elég jól értem.

Felhúzta magát, megvetette a lábát, aztán a kezét nyújtotta Amosnak, hogy felsegítse. Amos megragadta a csuklóját, Bobbie az övét. Együtt húztak, és Amosnak valahogy sikerült lábra állnia. Bobbie arcán alig mutatkozott sérülésnek nyoma, a nyakán viszont lassanként véraláfutások terjedtek szét.

– Te aztán tényleg jól eltángáltál – nyögte Amos.

– Megölni könnyebb lett volna – felelte Babika, és kivillantotta véres fogait. – De még mindig úgy érzem, hogy szükségünk van rád, seggfej.

Amos bólintott. Bobbie-nak mindkét dologban igaza volt.

– Jeget kellene kerítenünk valahonnan – javasolta Amos.

– Menj a búsba! – válaszolta Bobbie. – Ha nem fogom vissza magam, most minden hideg cuccot rápakolnál a töködre, amink csak van.

– Hja. Viszont amikor végezem, megkaphatod.

Bobbie-nak sikerült még egy véres mosolyt villantania rá, aztán az ajtó felé fordult.

– Hé, Babika! Nincs harag, ugye?

– Csak amikor legközelebb összevernél valakit, jobban tennéd, ha nem engem sértenél meg előbb.

Amos halkan felnevetett. Fájt.

– Ha összevernék valakit, egy egész állomásnyi lehetőség közül válogathatok. Viszont ha veszíteni akarok, akkor egyedül te maradsz.

Bobbie kivárt egy másodpercet.

– Jogos.

Amosnak még öt percébe telt, hogy eljusson a fejbe. Amennyire tudott, lemosakodott, de friss ruhára lesz szüksége, és amikor megmosta

a szemét, egy kissé széthúzta a sebet. Újra vérezni kezdett a szemöldöke. Majd megkéri Sabát, hogy valakivel öltesse össze. De előbb a ruha.

– Jesszusom! – képedt el Kisbarack, amikor Amos belépett a kabinba. – Veled meg mi történt?

– Hm? Ja, erre gondolsz? Babikával bokszoltunk egy kicsit. Oda került a fejem, ahová nem kellett volna. Semmi vészes.

Clarissa arckifejezése a hitetlenség és az elfogadás között egyensúlyozott, bármennyire átlátszó volt is a hazugság. Amos a nő kulcscsontját nézte, várta, hogy az a valami visszatérjen, és azt súgja neki, hogyan törje el, de semmi sem történt. Ennek tehát örülhetett.

– Nem szabadna ennyire berozsdásodnod – szólalt meg végül Kisbarack.

– Ebben nem tévedsz – felelte Amos. – Na és te?

– Épp ételt készültem szétkenni a szám körül, mint egy ovis.

– Jól hangzik. Veled tartok.

NEGYVENEDIK FEJEZET: NAOMI

– Ébresztő! Indulnunk kell! – szólongatta valaki. – Most rögtön. Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

Naomi nagy nehezen felnyitotta a szemét. A lába a fedélzetburkolatra ért, mielőtt az álma, amelyben járt, eleresztette volna a tudatát. Tűz tombolt. Ő a tűzhöz beszélt… érezte, ahogy elfelejti, és az álom szétolvad, ahogy a vattacukor a vízben.

Amos fájdalmas mordulással hemperedett le az ágyáról, és odament Clarissához, hogy felsegítse. Alex már a kezeslábasát cibálta vékony barna lábára. Az új hang egy lányhoz tartozott, aki túl fiatal volt ahhoz, hogy a félbevágott kör tetoválást viselje a kézfején.

– Mi történt? – kérdezte Bobbie. – Valami gond van?

– Szóltak Sabának, hogy mennünk kell, ezért elmegyünk. Most indulás!

– Saba hol van? – érdeklődött Bobbie.

– Már elment – válaszolta a lány, aztán ő is elillant. Fény szűrődött be a kabinba, ahol a lány résnyire nyitva hagyta az ajtót. A harsány hangok és a fémhez csattanó fém zaja pánikról árulkodott, de nem csata zajlott. Nem hallatszott puskaropogás. A félelem és a késztetés, hogy igyekezzen, mégis ugyanolyan erőteljesen tört rá Naomira.

– Jól vagy, Kisbarack? – kérdezte Amos. Clarissa bólintott, és hátul copfba húzta össze a haját, mintha munkába készült volna. Az arcába mintha egy kevéssel több szín költözött volna, amióta megkapta az új gyógyszerét. Ha Amos nem talál rá a készletre, most a karjában vihette volna. Hála az égnek. Apró szívességek. Így.

A folyosón összetorlódtak, és Naomi kivárt, hátranézett. Sem szerszámokat, sem terminálokat nem hagytak hátra, csupán hajmaradványokat és DNS-t. Ami épp elegendő lesz ahhoz, hogy azonosítsák őket.

– Naomi! – kiáltott oda Alex az előcsarnokból. – Mindenki elég gyorsan igyekszik kijutni innen. Szerintem nekünk is…

Naomi fürgén, határozottan megindult, pokrócokat, párnákat és lepedőket kapott a karjába. Olcsó holmik voltak, azért szinte semmit sem nyomtak. Újabb apró szívesség. Naomi az egészet a rögtönzött visszaforgatóba dobta a folyosó végén. Lehet, hogy nem számít. Lehet, hogy ostobaság volt ilyesmire pazarolnia az idejét. Nem érdekelte. Megtette, amit meg kellett tennie. Mostanában az élete sokszor csak erről szólt.

Saba a karbantartó-bejáratnál várta őket, amelyik az állomás többi részébe vezetett. A Medina hatalmas testébe, amely nem a földalatti mozgalom kezében volt. A férfi megfeszítette az állkapcsát, a szeme alatt mély karikák sötétlettek, amelyeket bőre barnasága sem rejtett el.

– Mi történt?

– Leszólt az egyik emberünk a rendszerlogisztikáról. A Laconia ezt

a szakaszt készül átvizsgálni. Ha rátalálnak az itteni búvóhelyeinkre, akkor szerencsésebb, ha nem vagyunk odabent.

– Nos. Tudtuk, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik.

Saba egy terminált nyomott Naomi kezébe.

– Ez a tiéd. Hamisított profil. Alles la szereztem egyet, aki velünk van. Szobával, állással. Ne kaparjátok meg a krómozást, mert lejön, de hirtelenjében ennyit tudtam összehozni.

– Köszönöm – mondta neki Bobbie, amikor Saba odaért hozzá.

– Üzeneteket is küldhettek. Csak szöveget. És csak nekem. A saját körötök a sajátotok.

Naomi bólintott. Mintha visszatért volna a fiatalsága, a lehető legrosszabb módokon. Amos, Alex és Clarissa már a nyilvános folyosó felé tartott, Bobbie mögöttük kocogott, hogy beérje őket. Naomi Saba karjára tette a kezét.

– A hamis személyazonosságoknak nem kell sokáig kitartaniuk. Már közel járunk. Nem érdemes kétségbeesni.

Saba tekintete meglágyult.

– A kis feleségem odahaza a Sol-rendszerben vezeti a harcot ezek ellen a szemetek ellen. És akár világokat megmozgatok azért, hogy megint mellette ébredhessek. Csak még egyszer.

Naominak eszébe jutott Jim és a gyomrát fájdító félelem. Saba megérintette a vállát, és gyengéden eltolta őt a barátai után. A legénysége után. Egy híján a teljes családja után.

A Medina dobjának belső rétege bármelyik régi felpörgetett állomásé lehetett volna. A szélesebb nyilvános folyosókat kocsi-és gyalogosforgalomra egyformán tervezték, felfelé vezető rámpákkal a belső oldal termőföldjei és mesterséges napja felé, a lefelé haladók pedig a lába alatti vákuumhoz vitték el. Azóta nem lépett ki Saba titkos búvóhelyeiből, hogy elvesztették Jimet. Most, hogy a Medina rendes lakói között sétált, és próbált beilleszkedni a műszakok közötti rutinokba, folyton azt érezte, mennyire nyitott minden. Más körülmények között ez megnyugvást hozott volna. Itt védtelennek érezte magát miatta, mint egy egér a macska vadászterületén.

Fogta a terminált, amit Sabától kapott, és igyekezett unottnak mutatni magát, miközben megnézte, ki is ő, hol lakik, és milyen válaszokat kell adnia, ha a laconiaiak esetleg megállítanák. Már rengeteg hamis személyazonosságot látott, és ez elég tisztességesen összerakottnak látszott.

A valódi kérdés az volt, mennyire mélyen tudták beleásni magukat Saba kémei a laconiai adatbázisokba. Most, hogy megszakadt a kapcsolat

a Medina és a Vihar között, helyi másolatokkal fognak dolgozni. Amikbe bele lehet nyúlni. Furcsának tűnt belegondolni, hogy Jim áldozata nélkül a földalatti szervezkedésnek ott helyben vége lehetett volna. Hálája haraggal keveredett.

Széles képernyőkön ment az állomás hírcsatornája. Laconiai propaganda, de talán igaz, legalább egy része az. A Sol-rendszerről és az ott dúló háborúról mutattak képeket. Naomit ez nem érdekelte, de amikor váltott a kép, megtorpant. Egy barna bőrű, széles állkapcsú fiatal nőt mutattak laconiai kék egyenruhában. Az alatta megjelenő szövegmezőben az állt: JAE-EUN SONG ADMIRÁLIS, A TÁJFUN SZEMÉNEK KAPITÁNYA. A képernyő másik felén pedig egy fiatalembert lehetett látni. Santiago Singhet, a Medina kormányzóját.

– Mit remél attól, hogy a Medina Állomásra érkezik? – kérdezte a férfi spanyol, kínai és nyugtalanító módon övbéli kreol felirattal kísérve.

A nő komoly arccal bólintott, és azt felelte:

– A legfontosabb az, hogy garantáljuk az állomáson élők biztonságát. Duarte főkonzul egészen egyértelművé tette, hogy…

Naomi észre sem vette, hogy megállt, amíg Amos meg nem bökdöste.

– Azt hiszem, jobb lenne haladnunk, főnök. Kevésbé feltűnő.

– Igen – helyeselt Naomi.

– Szerkesztéssel oldják meg – szólalt meg Clarissa. – Folyton ezt csinálják. Az időkésés valójában nem ennyi. Még van időnk.

Naomi bólintott. Nem mert megszólalni.

Saba hamis igazolványa szerint Ami Hendersnek hívták, és a menekültszállások negyedik szintjén lakott. Elvileg a Kék Lángelme, a jelenleg az Athén-kapu másik oldalán nélküle égető vízszállótó pilótájaként dolgozott. Kíváncsi lett volna, vajon Sabának sikerült-e eltüntetnie Naomi Nagatát az állomás nyilvántartásából. Egyértelműen nem törölhette ki a több évtizednyi híranyagból, ahogy Jim mögött áll, és azon dohog, bárcsak a kamerák másra szegeződnének.

Egy szappanbuborék felszínén sétált, és abban reménykedett, hogy nem fog szétpukkanni.

A menekültszállások, amikor odaértek, valamivel kellemesebbnek bizonyultak, mint a föld alatti kaszárnya. Egy kis ötszobás lakosztályt kaptak, középen keskeny folyosóval, a végén közös fejjel. Könnyedén megérinthette volna az egyik falat a könyökével, a szemköztit pedig

a vállával. A szobák szűkösebbek voltak, mint a Roci kabinjai, de ajtók választották el őket egymástól, így nem kellett egymás álmait belélegezniük. A kis fali képernyőt a hivatalos hírcsatornára állították be, de a Tájfun kapitánya mostanra eltűnt, és egy higgadt ábrázatú, biztonsági egyenruhás férfi arca került a helyére.

– A bázis pontosan olyannak bizonyult, amire számítottunk. Ezek

a patkányfészkek tették lehetővé a terroristák számára, hogy titokban működhessenek és akciókat szervezhessenek. Nélkülük kikényszerülnek a fényre. És itt lehet megállítani őket. Nem tudhatjuk, hányan használták a titkos bázist, de lezártuk, és átfogó vizsgálatot indítottunk. Biztosra vesszük, hogy az állomást fenyegető veszély mértékét csökkentettük, de nem nyugodhatunk meg. Ezek az emberek hajlandók kockára tenni a környezet épségét az ideológiai tisztaságukért. Az állomás minden lakójának életét kockáztatni. Fontos elszigetelnünk és lefegyvereznünk ezeket a terroristákat, mielőtt az oxigéntartály szétrobbantásához hasonló újabb merényletet követnének el. Ennek érdekében

a kormányzó felhatalmazást adott, hogy korlátozott amnesztiát kaphasson bárki, aki…

Clarissa a hüvelykujjával kikapcsolta a monitort. Egyenesen Naomi szemébe nézett, és a tekintetéből kiolvasható elszántság és kimerültség minden szónál többet elmondott. Ne törődj vele! Dolgunk van.

Alex megköszörülte a torkát.

– Nos, mivel már nincs ebédlőnk, azt hiszem, kimegyek a folyosóra, hátha találok egy kávézót vagy hasonlót. Valaki kér még reggelit?

Odakint nyilván őrökkel lehet találkozni. Drónokkal. Meg kell kockáztatni, hogy amikor kifizetne valamit, Alex hamis személyazonossága megbukik, vagy figyelmeztet a valódira. A legszíveseben megragadta és a szobájába zárta volna. Szerette volna biztosra venni, hogy senki sem hagyja el a kabinja bizonytalan biztonságát.

– Teát – válaszolta. – Esetleg pár fehérjeostyát.

– Jól van – mondta erre Alex. – Mindjárt visszajövök.

Ahogyan kimondta, ígéretnek hangzott. Mintha betarthatta volna.

– Én meg… – szólalt meg Amos, és Clarissára mutatott.

Naomi bólintott.

– Megpróbálok dolgozni egy kicsit.

– Akkor rám hárul a feladat, hogy őrködjek – állapította meg féloldalas mosollyal Bobbie. – Tervnek nem valami komoly, de legalább nem semmi.

– Majd én kitalálok valamit – nyugtatta meg Naomi.

Új, keskeny priccsén ülve listát állított össze Saba terminálján. Tudta, hogy ha túl sokat foglalkozik a veszélyekkel és azzal, mennyire szorít az idő, újra rátörnek a sötét gondolatok. Erre most nem volt ideje. Viszont ha összpontosíthat, problémákat oldhat meg, minden rendben lesz. Elég ideje ismerte már magát ahhoz, hogy rájöjjön erre. Egy jól kihasznált elmével törődni kell, állandóan táplálni.

Végcélként azt jelölte meg, hogy kijussanak a lassú zónából, keressenek egy biztonságos helyet, ahol elrejtőzhetnek, aztán rendezni a soraikat.

RENDEZNI A SORAINKAT

Részletekbe menően nem tudta volna megmondani, hogy ez mit fog jelenteni. Valószínűleg annyit, hogy kerüli a feltűnést, és meglátja, mi történik. Megvárja, amíg az ellenség hibát követ el, vagy új szövetségesek tűnnek fel. A régi-régi stratégiák. De bárhogyan alakul is, ez a végcél. Ahhoz, hogy ez megtörténhessen, még néhány dolgot sikeresen meg kellett oldania…

BIZTONSÁGOS HELYRE JUTNI

Ehhez azonban előbb…

BIZTONSÁGOS HELYET TALÁLNI

Végtére is tudniuk kell, hová menekülnek, mielőtt elszöknének. Egy olyan helyet kell keresniük, ahová leszállhatnak a Rocival. Egy olyan helyet, amelyikről nehezen lehetett elképzelni, hogy Duarte mellé áll, őket pedig feladják. Vagyis a Fisk szövetségébe tartozó bolygók egyike sem jöhetett szóba, ahogy a Sol sem. Ez problémásnak ígérkezett, de Naomi érezte, hogy valami alakulni kezd. Akkor hát rendben. De az egész egynél több tényezőtől függött, ezért kettéosztotta az oszlopot, és még egy hasábot adott hozzá.

MEGVAKÍTANI A MEDINÁT ÉS A KÖZELGŐ VIHART

Ha a laconiaiak tudják, hogy merre tartanak, akkor sokáig nem maradhat titokban a hollétük. Ezért ez fontos lesz. És ezt legutoljára kell elintézniük, mielőtt indulnának, hogy az ellenségnek ne legyen ideje megjavítani, aminek a tönkretétele mellett végül döntenek. Mindenkinek készen kell állnia, mielőtt az érzékelőrendszerek csődöt mondanak, ezért…

ÖSSZEGYŰJTENI AZ EVAKUÁLANDÓ CSOPORTOKAT

Ehhez pedig mindenkihez el kell juttatniuk a hírt Saba hálózataiban. Az egész földalatti mozgalomhoz. Mindegyikükhöz. És tessék. A bánat és a rettegés. És az elszoruló torok. De semmi gond. Egyszerűen be kellett vennie a listába. Ez is a terv része volt.

KISZABADÍTANI JIMET

Saba egy órával azelőtt küldte az üzenetet, hogy „Ami Henders” elvileg leadta a munkát. Bobbie ugyanazt az üzenetet kapta, habár a többek közül senki sem. Egy éttermet nevezett meg egy szinttel a dob belső felszíne alatt, plusz az oda vezető utat, amelyiken, ha minden jól megy, elkerülhetik az ellenőrző pontokat. Naomi megmosta az arcát a két tenyerénél nem nagyobb mosdókagylóban, és úgy-ahogy rendbe ráncigálta a haját. Amikor hazakerül a Rocira, egy egész napot a zuhanyzóban fog tölteni. Egy egész rohadt napot.

Alex és Clarissa a nyilvános előcsarnokban várta. Bobbie és Amos pár méterrel odébb ácsorgott, és úgy tettek, mintha beszélgetnének, valójában viszont őrködtek. Mindkettejük bőrét kék-zöld foltok borították, Amos szeme felett pedig egy vágást lehetett látni. Úgy néztek ki, mint akiket elkapott egy robbanás, ami szigorúan véve igaz is volt, de a zsigeri feszültség, amelyet Amoson korábban fel lehetett fedezni, eltűnt.

Nem, dehogy. Csupán enyhült. Ez mégis jó jelnek számított.

– Indulhatunk, hogy kirúgjunk a hámból? – kérdezte Clarissa, és belekarolt Naomiba. Játékos gesztusként adta el, de az is érződött rajta, hogy támaszra van szüksége.

– Remélem, hogy Margarita koktéllal is tudnak szolgálni – válaszolta Alex. – Már régóta nem ittam egy jó pohár Margaritát.

– Hidd el nekem, hogy soha nem ittál jó Margaritát, marsi! – jegyezte meg Amos. – Van pár dolog, amit még mindig csak a Földön csinálnak jól.

Bobbie elkapta Naomi tekintetét, alig észrevehetően biccentett, és megindult a megadott útvonalon. Mellette Amos haladt a töredékgravitációban kissé ringó léptekkel, mintha minden lépéskor fájdalom nyilallt volna bele. Naomi adott nekik pár másodperc előnyt, majd megindult utánuk. Azoknak a zúzódásoknak történetük volt, és Naominak az az érzése támadt, hogy sosem fogja megtudni, mi lehet az.

James Holden legénysége a kapitányon kívül öt tagból állt, ők viszont nem öten voltak. Elöl egy pár haladt, mögöttük pedig egy másik, háromfős csoport. Ahhoz, hogy a mintázatfelismerők ne fedezzék fel őket, eléggé gyenge álcát választottak. De legalább valamit.

Az étterem széles, fehér kerámia bárpultja a folyosóra nyílt. Hátulról haltól és currytől illatozó gőz gomolygott be. A külső nem illett

az eredeti hajó esztétikai koncepciójába. A hely a módosítások közé tartozott, a Nauvoo, melyből később a Behemót lett, ami aztán a Medina Állomássá alakult, azt tanulta épp, mi volt, és mivé lesz majd. Így nézve Naominak tetszett az étterem, ha egy kicsit csúnyácskára sikeredett is.

A pult mögött álló férfi bólintott, majd mindannyiukat egy olyan dialektusban köszöntötte, amelyet Naomi nem ismert fel, majd intett nekik, hogy menjenek hátra a gőzbe. A konyha kicsi volt, két nő serénykedett benne – az egyikük egészen öreg, a másik még szinte kislány –, akik kíváncsian figyelték őket, ahogy átvágnak a helyiségen.

Az idős férfi kinyitott nekik egy vastag fémajtót, és mosolyogva odabiccentett a mögötte nyíló hűtőkamra felé. Saba már ott várta őket, vállára pokrócot terített, a szájában fekete cigaretta füstölgött. Az arcát kicsípte a hideg. Az idős férfi becsukta maga mögött az ajtót, és kigyulladt egy aranyszínű vészlámpa, árnyakat vetett rájuk a tankban tenyésztett halakkal teli ládák felől. Amos tekintete Clarissára siklott, de úgy tűnt, Claire leginkább örül a hűvösségnek.

– Nem tökéletes – kezdte Saba –, de legalább nehezen tudnak kihallgatni minket.

– Úgy gondolod, hogy hallgatóznak?

– Nem – vágta rá Saba. – De idebent kevésbé tűnik valószínűnek, hogy tévedek. Perdón a gyors költözés miatt. Nem sokkal előtte figyelmeztettek.

– Shikata ga nai – válaszolta Naomi, és Saba bánatosan bólintott.

– Van egy tervünk – közölte Bobbie. – Vagyis Naominak.

– Legalábbis egy vázlat – javította ki Naomi. – Nem vagyok oda érte, mert nagyon sok mindennek kell megtörténnie rendkívül rövid idő alatt. De a Tájfun kevesebb mint egy hét múlva megérkezik, és azt semmiképp sem tudom lelassítani.

– Vannak embereim – nyugtatta meg Saba. – Te elmondod nekem, én pedig megmondom, kinek kell továbbadni.

– Akad benne jó néhány változó – folytatta Naomi. – Többféleképp le lehet bontani.

– Mesélj! – kérte Saba a füst és a fehéren gomolygó lélegzet felhője mögül.

Naomi mesélt. Lépésről lépésre ismertetett minden részletet. Miközben előadta, az egész akció egyre határozottabb alakot öltött a fejében, lehetővé tette, hogy olyan egyértelműen és határozottsággal beszéljen, amit félig sem érzett.

Borzalmas tervnek tűnt, ezerféleképp félresikerülhetett, és bizonyos hibákat orvosolni sem lehetett. Ha a rohamcsapat nem jut fel a Viharra. Ha a leállítókódot megváltoztatják, vagy nem lehet feltörni. Ha a laconiai technikusok gyorsabban megjavítják az érzékelőket, mint amivel Naomi kalkulált.

De minden kimondott szava, minden kifejtett részlet mögött a Tájfun fenyegető árnyát érezte. Ahogy közeleg. Ahogy semmissé teszi minden megmaradt esélyüket.

– Két bomba kell – jelentette ki Saba, és elővette a kézi terminálját. Amelyiket nem kapcsolta rá az állomás hivatalos hálózatára. Tovább magyarázott, miközben megírta az üzenetet. – Az egyik az érzékelőkhöz, a másik a börtönhöz. Katria elintézi az egyiket. Meglátjuk, kit tart alkalmasnak a másikhoz. Melyik a fontosabb?

Mindkettő fontos, vágta rá Naomi ugyanabban a pillanatban, hogy Clarissa kijelentette: A börtön.

– Korábban itt dolgoztam az állomáson, még annak idején – folytatta Clarissa. – Intézd el, hogy hozzáférhessek a kisegítő kapcsolóállomáshoz, amelyik energiával látja el őket, és hogy újraindíthassam az elsődlegest. Le tudom állítani az érzékelőket.

– Claire – fordult oda aggodalmasan Bobbie.

– Értek hozzá – magyarázta Clarissa. – Menni fog.

És ezzel el is dőlt. Saba már az üzenetet gépelte be a kézi termináljába.

– Bist bien alles – mondta.

– Amosszal ketten elvállaljuk a Vihart – közölte Bobbie. – Te biztosítod a csapatot, de mi vezetjük őket, különben bele sem vágunk.

– Megegyeztünk – bólintott rá Saba. – Én meg az embereim átmegyünk a Malaclypse-re, amint jeleztetek. Ha az itteni keményfiúknak gondjuk akadna, legalább kettő állhat ki egy ellen. B terv, sa sa?

Alex felemelte a kezét.

– Senki más nem irányíthatja a Rocit, csak én. Ezzel mindenki tisztában volt, igaz?

– Én a börtönhöz megyek – jelentette ki Naomi. Kiszabadítom Jimet.

Saba terminálja csipogott, és a férfi látható örömmel nézett rá.

– Katriának van egy jelöltje. A coyónak komoly tapasztalata van a robbanószerekkel. Tudnia kell, mire készülünk. Viszont csak ez a rész érdekli. A belső körbe tartozik, mint mi.

– A belső körbe – ismételte el Naomi. – Claire meg én beszélhetünk vele.

– Remek – válaszolta Saba, majd a hűtőkamra ajtajához cammogott, és pokrócba csavart öklével rácsapott néhányszor. Aztán Bobbie-ra és Amosra bökött. – Ti velem jöttök. Meglátogatjuk Katriát. Elmondjátok, hogyan lehet elkapni a tengerészgyalogosokat.

Valami megrezdült Bobbie arcán. Kifejezésnek aligha lehetett volna mondani, de Naomi rögtön felfedezte.

– Te vezetsz, mi követünk – mosolyodott el semmitmondón Amos.

– Valami ötlet, hogyan juthatnék fel a hajómra? – érdeklődött Alex, ahogy kinyílt az ajtó.

– Több is – felelte Saba. – Érdemes lenne velünk jönnöd. – A fejét csóválta. – Túl sok a teendő. Nincs elég idő.

Kiléptek az egyszere csak forrónak tűnő levegőbe. Naomi észre sem vette, mennyire fázik, amíg hirtelen nem didergett többé. Saba átkísérte őket a konyhán, aztán kettesével kisurrantak a gőzön át, mígnem csak Clarissa és ő maradt.

Leültek a pulthoz, és az arra járókat figyelték. A hal nem hagyott bennük mély nyomot, de a gombás rizses curry egészen ízletes volt. A folyosó túlsó oldalán egy monitor adta sorban a híreket, aztán újrakezdte elölről. Clarissa evett, teát ivott, mindenről és semmiről csevegett. Naomi szinte észre sem vette, hogy közben remeg a keze, és a tekintete időnként idegesen cikázik. Ha úgy gondolja, hogy meg tudja csinálni, akkor meg tudja csinálni, nyugtatta magát.

Megérkezett a férfi, rácsusszant a mellettük lévő székre. Sötét haj, csinos szem, ragyogó, izgatott mosoly és köztük ferde orr.

– Namnae na Jordao – mutatkozott be. – Otthon már találkoztunk, igaz?

– Emlékszem rád – felelte Clarissa.

– Katria küldött – mondta, és közelebb hajolt. – Szóval mire készülünk?

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET: SINGH

Odahaza hajókon képezték ki, ahogy a hozzá hasonlóan magasabb rangúak közül mindenkit. Heteken át aludt szűk kabinokban, és evett tiszttársai között szorongva, ám a kiképzés végén hazamehetett

a Laconiára, Nataliához és a Szörnyecskéhez. Az egy-egy kiképzési egység utáni hétvégék élete legkellemesebben eltöltött napjai közé tartoztak, amikor későn kelt, és Natalia mellett ébredt az ágyban. Mielőtt

a Szörnyecske megérkezett, egy harmadik emeleti szálláson laktak, benne egy hálószobával és egy harmonikaszerűen elhúzható fallal, hogy élvezhessék a friss levegőt és a kilátást. Jól emlékezett rá, ahogy abban az ágyban hevert szürkületkor, és a várost bámulta. A hatalmas fellegek aranysárga és ibolyakék színekben játszottak a szemhatáron, a csillagok között pedig az idegenek összeszerelő üzeme ragyogott.

A fejét Natalia akkor még lakó nélküli pocakjára fektette, és a bolygó légköre felett épülő hajókra gondolt. Hogy egy napon majd egy ilyennek lehet a parancsnoka. Akkoriban dicső feladatnak tűnt.

A dátumokat meg sem kellett néznie ahhoz, hogy tudja, a Medina Állomáson töltött száműzetése már ugyanolyan hosszú ideje tartott, mint egy kiképzési szolgálat. A tudata egy eldugott zugában valahol azt várta, hogy kiszabadulhat az alacsony mennyezetek és a hamis égboltok fogságából. Napról napra egyre jobban szorongott, és nem csupán a terrorfenyegetés vagy a kapuk újbóli megnyitásának növekvő kényszere miatt. Maga a teste lázadozott, mivel hozzászokott már, hogy a hosszú elszigeteltségnek egyszer vége szakad, megkönnyebbülést várt, és nem kapta meg. A feleségére, a kislányukra és a saját egükre vágyott, elméje tudatos része hiába volt tisztában vele, hogy az első kettőt jóval később láthatja csak, a harmadikat pedig… talán soha.

Lehetségesnek tűnt, hogy a Medina Állomás kormányzójaként éli le hátralévő éveit, és soha többé nem lát majd valódi felhőt. Attól a pillanattól fogva tudta ezt, hogy hónapokkal korábban fogadta őt a főkonzul. Egészen mostanáig nem is zavarta.

A monitor a havi jelentésének vázlatát mutatta, egy kisebb beágyazott ablakban pedig a személyes naplóját nyitotta meg. A parancsnoki hierarchiában felette állók közül mindenki beleolvashatott a naplójába, ha úgy akarta, a jelentés viszont lehetőséget biztosított arra, hogy összefoglalja a tapasztalatait. Hogy elmondhassa, a saját szemszögéből mit lát fontosnak. Az ujjait a billentyűzet felett tartotta egészen azóta, hogy Natalia, a régi hálószobájuk és a felhők emléke beférkőzött a gondolatai közé. Azt kívánta, bárcsak hosszabb szünetet tarthatna.

A helybéliek közül sokan kitartóan háborúként emlegetik a Sol-rendszerben zajló hatalomátvételt. Azzal, hogy ezt hangoztatják, felbátorították a Medina Állomás szakadár csoportjait. A szakadárok egyre erőszakosabb fellépése miatt úgy határoztam, hogy a Tájfun megérkezéséig továbbra is fenntartom a kapuk megnyitásának tilalmát. A gyarmatbolygók rendszereiből érkező hajók túlságosan könnyedén csempészhetnének felszerelést és erősítést az itteni ellenálló elemeknek.

Megint szünetet tartott. A tudata legmélyén egy apró hang azt súgta neki: Amennyiben újabb nagyszabású merényletet hajtanának végre az állomáson, azt javaslom, hogy a laconiai haderőket rendeljük vissza

a Viharra, és engedjük ki a Medina Állomás légkörét az űrbe. Anélkül, hogy leírta volna, elhessegette a gondolatot. Nem kizárólag azért, mert erkölcstelennek vélte, habár ennyi is elegendő lett volna. A gyengeség kinyilvánítása volt. Annak beismerése, hogy nem képes anélkül kivágni a rothadást a fából, hogy az egészet el ne égetné. A megoldás eleganciája miatt mégis nehezen tudta elvetni.

Ha Holdent és a szövetségeseit valóban laconiai mércével ítélték volna meg, most halottak lennének. Egyszerűnek tűnt. Ha Singh ugyanolyan tisztelettel és méltósággal bánt velük, ahogyan Duarte vele – és Singh ehhez igazodott –, akkor azzal, ha kikerülnek a képletből, csupán megfelelően büntette volna őket. De Singh lassanként megértette, hogy ők nem laconiaiak. Még nem. Még nem volt elég idejük megérteni, miért szükséges a birodalom. Holden érvei ékesen bizonyították ezt.

Türelmesnek kellett lennie velük. Határozottnak, de türelmesnek. Meg kellett akadályoznia, hogy kárt tegyenek önmagukban vagy másokban, amíg ennek a bevallottan hatalmas változásnak a hullámai el nem ültek. Amíg az új életrend megszokottá nem vált számukra.

Jóllehet biztosra veszem, hogy James Holden többet tud a helyi szakadár csoportokról, mint amennyit jelenleg elismer, nem ő az egyetlen forrásunk a témában. A Trejo admirális által jelentett anomáliát illető tapasztalatának és szakértelmének köszönhetően kivételes helyzetet élvez ebben a kérdésben. Ez okból kifolyólag amellett döntöttem, félbeszakítom az itteni kihallgatását, és haladéktalanul a Laconiára küldöm, ahol olyan körülmények között kérdezhetik ki, amilyeneket a főkonzul a legalkalmasabbnak ítél.

Vagyis a terroristák névleges vezetője előbb láthatja a Laconiát, mint ő. Akár Nataliával és a Szörnyecskével is összefuthat, mielőtt eljönnének hozzá a Medinára, ha a főkonzul kesztyűs kézzel óhajt bánni vele. Holden érezheti majd az eső illatát. Láthatja a napkeltét. Singh pedig itt lesz, ebben a pörgő konzervdobozban, abban a hátborzongató nem-térben, ahol még csillagokat sem látni, melyek az otthon érzetét kelthetnék. Mérhetetlenül ironikusnak tűnt, hogy a fogság és a hatalom ennyire ellentmondásos legyen.

– A fenébe is – mondta az üres irodának, aztán hátradőlt, és egyik kezével végigsimított a fején. Annyi mindent be kellett még venni a jelentésbe. Be kellett számolnia arról, miféle előkészületeket tett eddig – és milyenek voltak folyamatban – a Tájfun, valamint a hajóval a Medinára érkező katonák itteni állomásoztatására. A robbantók kifüstölésében és a merénylet okozta károk kijavításában aratott győzelmeiről. A bolygók közötti forgalom összehangolásának és szabályozásának ütemtervéről. A birodalom sikere állhat vagy bukhat a bolygóközi közlekedés logisztikáján, Singh pedig kifejezetten részletekbe menően tervezte meg a főkonzul víziójának megvalósítását. Mindössze az jelentett gondot, hogy valami nem hagyta nyugodni, és ezért képtelen volt koncentrálni.

Eltűnődött, vajon Duarte is szenvedett-e már attól, hogy folyton így elkalandoznak a gondolatai. Nyilvánvalónak tűnt, hogy igen, Singh mégsem tudta elképzelni róla. Bezárta a jelentésvázlatot, és felnagyította a személyes naplót, hogy megszerkeszthesse, aztán azt is bezárta. Mintha maguk a falak préselték volna felé a levegőt. Érzéki csalódáshoz hasonlított, amikor valami zuhanni látszott, de nem zuhant.

– A fenébe is! – ismételte meg, ezúttal erőteljesebben.

A Solból érkező jelentések ugyancsak nyugtalanítók voltak. Trejo személyes beszámolóit a Közelgő Vihar továbbította, ám Duarténak szánta őket. Singh szívesen elolvasta volna mind. Oly sok kérdésre keresett választ: A Förgeteg szenvedett-e maradandó sérüléseket, amikor először megütközött az ellenséggel. Változott-e bármi az anomáliával kapcsolatban, amióta először felbukkant a Pallas után. Trejo mikor számított a következő csatára. És úgy gondolta-e, hogy ez lesz az utolsó.

Természetesen tájékozódhatott a nyilvános csatornákból. Az egyesített flotta hajóinak helyzete javarészt köztudott volt. A nagyobb cirkálókat lehetetlen lett volna elrejteni, ahogy az űrvárosoknak nevezett, hatalmas szövetségi hajókat is. De nem lehetett kizárni, hogy lopakodó hajók álltak lesben, vagy torpedócsoportokat indítottak útnak csendes pályán, abban bízva, hogy a világűr mérhetetlen terei elrejtik őket, amíg gyors égetésbe kezdve életre nem lobbannak. A titkosítatlan taktikai térkép puszta látványától a hideg futkározott Singh hátán. Az ellenség kiterjedt felhője a belső bolygók gravitációtól meghajlított terein vágott át, mint egy rovarraj, amelyik egyetlen gyűlölt ellenségre készül rátámadni. A Förgeteg pedig egymagában haladt egyszerű pályáján. Trejo nem fog elkerülő műveletbe kezdeni, és nem fog meghátrálni. Parancsot kapott, és teljesíteni fogja.

Singh arra emlékeztette magát, mennyire erős hajó a Förgeteg. Milyen mértékben képes meggyógyítani önmagát. A főkonzul nem indította volna el egy olyan úton, amelyik szégyent hoz a birodalomra, és Trejo életének feláldozását követeli. És mégis, mi van, ha rosszul számolt? Vagy ha mégis a Föld, a Mars vagy a szövetség áll a kiesett idő mögött? Vagy…

Értelmetlen volt így töprengenie. Vagyis rosszabb: túlságosan elnéző önmagával szemben. Hiába tudta, mit kell még belevennie a jelentésbe, ennek még várnia kell. Ki kellett szabadulnia az irodából, ha csupán rövid időre is. Össze kellett szednie magát.

Overstreet szinte azonnal fogadta a kapcsolatkérést.

– Kormányzó!

– Haladéktalanul rendeljen egy biztonsági egységet az irodámhoz!

Overstreet hallgatása egy szívverésnyi ideig sem tartott.

– Valami gond van, uram?

– Semmi. Szeretném ellenőrizni a kikötőt. Mikor lesz elegendő biztonsági erő ehhez?

Ha Overstreet meglepődött vagy bosszankodott, semmi jelét nem adta.

– Öt perc múlva megérkezik az egység, uram.

– Köszönöm – felelte Singh, majd bontotta a kapcsolatot.

A Fénytörő nevű teherszállító a szövetség flottájába tartozott. Kisebb hajó volt, de gyors és hatékony hajtóművel. Minden hajó és annak legénysége a birodalom vendége marad, amíg a Tájfun meg nem érkezik. Kivéve a Fénytörőt. A menetlevelek alapján az összes hajó közül ez tűnt a legalkalmasabbnak a fogolyszállításra. Fél óra múlva kellett indulnia James Holdennel a hajó zárkájában, a legénységet pedig a Közelgő Viharról válogatta ki Singh. És Singh szinte ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy ő is a fedélzeten legyen, amikor a hajó elindul a Medina Állomásról a Laconiára. Az első átkelés lesz ez, amióta rábízták a gyűrűtér felügyeletét. Az ő kormányzósága idején.

Megigazította az egyenruháját, és szemügyre vette magát a tükörben, mielőtt még fessen belép a külső irodába. Hallotta a változást, amint benyitott a szobába. A parancsnoksága alá tartozó emberek azt akarták mutatni neki, hogy szorgosan dolgoznak. Odakint nyolc, páncélba öltözött tengerészgyalogos várta, meg egy sofőr, aki nem viselt motoros páncélt, viszont gépkarabélyt tartott maga mellett a kocsi ülésén.

– A kikötőbe, uram? – kérdezte a nő.

– A K-tizennyolcas hajóálláshoz – felelte Singh, majd hátradőlt, amint a kocsi meglódult előre.

A tengerészgyalogosok kísérete mellettük kocogott, amilyen gyorsan a kocsi haladni tudott, és Singhnek az a benyomása támadt, hogy

a tempót közel sem találták megerőltetőnek. A folyosót előre kiürítették, a kereszteződéseknél mindenütt őrök álltak fegyverrel a kézben. Mintha egy álombeli csővasútállomáson vágott volna át, amelyik minden irányban terjeszkedett, míg esélyt sem lehetett látni arra, hogy valaha feljusson a felszínre. Egy szívarcú nő lesett ki az őr válla felett, hogy egy pillantást vethessen rá, és Singh odaintett neki. Hadd lássák a civilek, hogy a kormányzó erre jár, és nem az irodájában rejtőzködik. Ha ő nem tart a terroristáktól, akkor a lakosság lojális csoportja sem fog. Vagy legalábbis kevésbé.

És mégis eltűnődött, vajon az emberek közül, akik mellett most elhalad, hányan örültek volna, ha holtan látják. Kíváncsi lett volna, vajon

a szívarcú lány lelövi-e, ha alkalma nyílik rá. Nem lehetett biztos semmiben. Soha nem lehet majd biztos semmiben. Hacsak…

A dob végéhez érve maguk mögött hagyták a perdületi nehézkedést. A tengerészgyalogosok elegáns mozdulatokkal védelmező csillagalakzatba rendeződtek körülötte. Singh látta a bombamerénylet után készült képeket: a meghajolt fémet és a széttört kerámiát. Ahogy a széncsipke foszlányai fekete hópelyhekként lebegtek a levegőben. Most, hogy áthaladtak a helyszínen, a bűz lepte meg leginkább Singhet. A hegesztőpisztolyok és égő kenőolaj, a túlhevült vezetékek és a fáradt tűzelfojtók torokkaparó, keserű szaga.

A saját állomásukkal művelték ezt, csak hogy betegyenek nekem, gondolta. Aztán: Nem a sajátjukéval. Az enyémmel. Ez minden másnál egyértelműbben bizonyítja, hogy nem lehet rájuk bízni a jövőt. Ez az állomás az enyém.

Elhaladtak az engedélyre várakozó tömeg mellett, akik a hajójukra akartak feljutni; a tengerészgyalogosok éberen figyeltek, nem észlelnek-e bármiféle fenyegetést, de még csak rosszallón sem néztek rájuk.

A hajóállásban az őrök a légzsilipnél tartották Holdent, azt feltételezték, hogy Singh a foglyot akarja megvizsgálni, mielőtt elindulnának. A súlytalanságban Holden jóval fiatalabbnak látszott. Az arcvonásai lágyabbá váltak, a haja szanaszét állt a fején. Singh meglátta a férfiban, hogyan nézhetett ki kamaszként.

Singh odabiccentett neki.

– Kormányzó! – üdvözölte Holden. Épp csak annyira udvariasan, hogy egyértelműen kimutassa, mennyire türelmetlen, ám anélkül, hogy sértésnek lehetett volna venni.

– Holden kapitány! Jó utat szeretnék kívánni.

– Köszönöm.

– A Laconia gyönyörű hely.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a szép részeket látni fogom, de nem bánnám, ha kellemesen meglepődnék.

– Ha együttműködik a főkonzullal, rendesen fognak bánni magával – válaszolta Singh. – Tisztességes emberek vagyunk. Bármit gondol is rólunk, sosem voltunk az ellenségei.

Holden fáradtan elmosolyodott.

– Rendben.

Baromság, de nincs energiám ahhoz, hogy vitatkozzak.

Singh bólintott, és az őrök elvezették a foglyot. A légzsilip ajtaja bezárult mögötte.

Tizenöt perccel később a Fénytörő elhagyta a dokkot, és a fedélzetén Holdennel kemény égetésbe kezdett a Laconia-kapu felé.

Singh inkább a biztonsági parancsnokságon hallgatta meg Overstreet jelentését, mint a saját irodájában. A falakat kellemesen semleges szürkészöldre festették, ami mindenhez passzolt. Az egyhangúságot kizárólag egy cserepes páfrány és a főkonzul Kilenc Erkölcsi Tantételét felsoroló, bekeretezett vörös-fekete-arany kalligráfia törte meg.

Maga Overstreet az asztalánál ült a mozdíthatatlanság látszatát keltve, mintha onnan nőtt volna ki. Singh állva maradt, és lebámult a biztonsági parancsnokra, nem ült le, hogy vendégként viselkedjen. Lehet, hogy az iroda Overstreeté, de az egész Singh állomása volt.

– Kisebb zavargásokra számítok, amikor megérkeznek a hírek a Sol-

rendszerből – közölte Overstreet. – Az emberek nem örülnek, ha a csapatuk veszít. Igyekszem megelőzni ezt. Olyasmibe terelni, amit szabályozhatunk. Nem hagyom, hogy olyasvalamivé fajuljon, ami egyre nagyobb lendületet kaphat.

– Bölcs dolog. Észlel bármiféle reakciót arra a hírre, hogy a földalatti mozgalom elveszítette a búvóhelyét?

– Általában a lakosság körében nem. A biztonságiaknak viszont sokat jelentett. Tudtuk, hogy valahol errefelé találjuk, de azzal, hogy ténylegesen ráleltünk és lezártuk, hatalmas lépést tettünk előre. Egy fizikailag elszigetelt hely hiányában a terroristák nehezebben egyeztethetnek. Mi pedig rátérhetünk a következő fázisra. Az azonosításra.

– Hányat találtunk meg közülük? – érdeklődött Singh.

Overstreet széttárta hatalmas kezét.

– Tizenötben biztosak vagyunk. Talán húszat. Nem lehet túlbecsülni a helyi lakosság körében tapasztalható korrupciót. A saját becslésem szerint a kezelőszemélyzetünk egyharmada legalábbis nem zárkózna el attól, hogy ellenünk dolgozzon.

Singh hagyta leülepedni a hallottakat, és mintha önmagából kilépve figyelte volna, ahogy forrong benne a helyiek hálátlansága és gőgje miatti felháborodás. Amikor már biztosra vette, hogy nem fogja elkáromkodni magát, megszólalt.

– Ez elfogadhatatlan – jelentette ki. – Elsődleges fontosságú, hogy ez megváltozzon.

– Nem akartam azt sugallni, hogy elfogadom. Mindössze jelentettem, milyen mértékkel számolhatunk. Két-háromszori ellenőrzéseket, véletlenszerű revíziókat rendeltem el minden belső biztonsági folyamat esetében, ahol lehetett, de ezzel addig küzdeni fogunk, amíg újra meg nem indul a rendszeres kereskedelem. Amint sikerül megtörnünk a régi rend helyi híveit, úgy gondolom, megszűnnek ezek a problémák. Kimossuk

a rosszat, behozzuk az újat. Ilyen egyszerű.

Singh sem helyeslő, sem elítélő mordulással jelezte, hogy tudomásul vette.

– A kikötő ellen intézett támadás vezetett el hozzájuk – magyarázta Overstreet. – De még ebben az esetben is biztosra veszem, hogy nem minden információ jut el a legfelsőbb szintre hozzánk.

– És hogy áll a nyomozás?

Overstreet elfordította jégkék tekintetét.

– Beszélhetek őszintén, kormányzó?

– Természetesen.

– Sokkal jobban haladhatnánk, ha nem küldi haza a legjobb forrásunkat. Holden központi szerepet játszott az összeesküvésben. Az a férfi egy gyilkos. És még mindig nem vagyok száz százalékig biztos abban, mi lehetett a bombamerénylet célja.

– Hogy kárt tegyenek a Viharban, amíg a hajó kikötve áll – válaszolta Singh.

– Meglehet – válaszolta Overstreet. – De miért? Hogy felkészüljenek valamire? Vagy az oxigéntartalékot akarták csökkenteni, hogy azelőtt kénytelenek legyünk engedélyezni a hajózást, hogy készen állnánk rá? Vagy hogy elpusztítsák az izolált hálózati szerverünket, vagy a kisegítő energiatárolót, vagy a robbanásban elpusztult nyolc raktár egyikét? Vagy egyszerű propagandahúzás lehetett, hogy gyengének mutassa a Laconia hatalmát? Vagy megtorlást akartak kiprovokálni, hogy még több lázadót toborozhassanak?

– Mindegyik sikerült nekik – állapította meg Singh.

– Viszont számít, hogy melyiket akarták elérni. Az ellenség észjárásának megértése teszi lehetővé a munkámat.

Singh kihallotta a csalódottságot Overstreet hangjából. Jogosan érzett így. Részben azért hibázott, amikor Tanakát eltávolította, mert Overstreetet a szükséges képzés és felkészülés híján emelte ebbe a pozícióba. És mivel a földalatti mozgalom körbe-körbe futtatta őket, a férfi úgy érezhette, nem végzi jól a munkáját. Semmi sem áshatja alá jobban egy személy elszántságát, mint amikor úgy érzi, megfosztják a kiválóság lehetőségétől.

Singh szerencsére olyan helyzetben volt, hogy azonnal megoldhatta

a problémát. Elővette a kézi terminálját, megnyitotta az üzenetet, amelyik közvetlenül okot adott erre a látogatásra, levette róla a személyes biztonsági titkosítást, és átküldte a fájlt Overstreetnek. A fiatal férfi jelent meg Overstreet monitorján. Szélesen ülő szemek, kissé lázas tekintet, kócos haj. A lencse és a szemszög nagyobbnak mutatta az elferdült orrot, mint amekkora valójában volt.

– Hoy, főfőnök! Valami nagy dobásra készülnek – jelentette be Jordao. – Csak most mondták meg, mit kell csinálnom, de az érzékelőrendszerekhez van köze. Parley, tu y mé, aber másnak ne szóljon! Ha a Voltaire rájön, hogy ismerem magát, a csapból fog kifolyni a vizem,

igen?

Overstreet szeme két jégszilánkká szűkült. A szája egyetlen sötét vonallá vékonyodott.

– Nos, ez érdekes – hümmögött.

– Nem csak az övbélieknek van saját hálózatuk – jegyezte meg Singh. – Már nem. Figyeljen oda, hogy senki se lássa, amikor kikérdezi. Ezúttal egy lépéssel a rohadékok előtt fogunk járni.

– Lehet, hogy néhány embert ki kell vennünk a gépészeti nyomozásból – közölte Overstreet.

– Jelenleg ez a legfontosabb – felelte Singh.

Overstreet lassan bólintott, a saját gondolataiba és számításaiba merült. Amikor felsóhajtott, mintha egy haldokló utolsó lehelete lett volna.

– Az állomást a Közelgő Viharon magunkkal hozott legénységgel tartjuk, plusz azzal a néhány kisegítővel, akiket Trejo admirális nélkülözni tudott. Márpedig ez az állomás sokkal nagyobb, mint a hajónk volt.

– Ez gondot jelent önnek, Overstreet?

– Csupán azt szerettem volna jelezni, hogy meglehetősen sok a kiemelt fontosságú feladat. Vagy nem így van, uram?

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET: DOBOS

– És ha mégsem fordulnának vissza – mondta Li főtitkár –, kénytelenek leszünk erőszakos eszközökkel reagálni. Ez az utolsó figyelmeztetés.

– Jól mutat – jegyezte meg Lafflin. – Államférfihoz méltón.

Dobos inkább szomorúnak látta, ami mindent összevetve valóban egész jó üzenetnek tűnt. Ettől úgy tűnhetett, hogy a közelgő emberveszteség hangolta le ennyire. Dobos szinte biztosra vette, hogy ha neki kellett volna megtennie a bejelentést, inkább dühnek tűnt volna. Vagy félelemnek. Vagy már-már elmezavart kiváltó kialvatlanságnak.

Visszatért a végtelenített üzenet elejére, és újra végignézte. A vonalat ott húzták meg, ahol mindenki számított rá. A Leuktra-pontnál,

2,1 CSE-re a Naptól. A bányászatot szabályozó egyezmények és több évszázadnyi irányadó eset szerint a Förgeteg Mélye így az aszteroidaöv határain belülre került. Láthatatlan vonalként húzódott az űrben, semmi sem jelölte azon kívül, amit az emberek hittek róla. És ez elegendő

volt.

Az FMK és Dobos szövetségének egyesített flottája nem szemérmeskedett. Határozottan égettek és fékeztek, hogy eljussanak idáig. Kétszázharminchét hajó, az űrvárosoktól a forgalomszabályozó naszádokig. Aminek csak fegyvere volt, egy módosított parabola vonala mentén szóródott szét, amelynek gyújtópontjába a Förgeteg pályája került. Lehet, hogy a saját oldalán álló hajók később pályát módosítanak és kikerülő műveletekbe kezdenek, de a főtitkár minden szava a hírcsatornáknak és az utókornak szólt. Bárki, aki kerített egy térképet, és fél szemeszter hadtörténetet hallgatott, nélküle is le tudta vonni ugyanazt

a végkövetkeztetést.

Dobos kíváncsi lett volna, vajon Saba is látja-e a Medinán. Tudni szerette volna, a férje él-e még. Mindeddig nem érkezett válasz az időcsuszamlást illető kétségbeesett kérdésére, a Förgeteg pedig minden jel szerint ügyet sem vetett az FMK figyelmeztetésére. Dobos hangulata optimizmusból – hogy Cameron Turnak igaza van, és a laconiaiak a mellékhatások miatti félelmükben nem merik bevetni a mágneses anyagszaggató sugarukat – teljes csüggedésbe váltott, hogy az idő akadozni kezd, megáll, és mire visszazökken, a teljes flotta romokban hever majd.

Ha itt hal meg, Saba vajon látni fogja? A laconiai hírcsatornák révén köszönnek el egymástól?

Lafflin a taktikai térképre váltott a képernyőn – a több száz zöld pontra, melyek a saját flottájukat jelölték, beleértve a Nép Otthonát. Az egyetlen narancssárga radarjel a közelgő végzetet mutatta. Absztrakt festményként olyasvalamire hasonlított, amivel egy elsőéves rukkolt volna elő az alsó egyetemen. Ha Dobosnak valaha eszébe jut egy képen ábrázolni a „kudarcra ítéltetett” kifejezést, azt a kicsiny, fénylő narancssárga pettyet választotta volna.

És mégis…

Valahol, amikor még biztonsági munkákat vállalt el, látott egy beszélgetést egy öreg, mosolygós imámmal, akinek a nevére már nem emlékezett. A férfi gondolatai közül egyvalami ragadt meg benne: Emberi lény vagyok. Bármi, ami emberi lényekkel megeshet, velem is megtörténhet. Az azóta eltelt években Dobos néha-néha ebben lelt vigaszt. Vagy figyelmeztetésként fogta fel. Az emberek szerelmesek lesznek, így én is beleszerethetek valakibe. Az emberek állást találnak, így talán én is találok valamit magamnak. És az emberek megbetegszenek. Balesetet szenvednek. És most, feltételezte, az embereket elszakítja a családjuktól a háború és a történelem. Ezért aztán velem is megeshet ez. Még miután győztek is, vajon azt jelentheti ez, hogy újra Saba mellett ébredhet?

A győzelemnek és a vereségnek oly sok formája létezett.

– Roppant magabiztosak, ugye? – dőlt hátra a székében Lafflin. – Döbbenetes.

– Azt hiszem, igen – felelte Dobos. Fogalma sem volt, min járhattak a férfi gondolatai, de egészen biztosan nem azon, amin ő merengett. – Valószínűleg át kellene mennie a komphoz.

Lafflin szomorkásan elmosolyodott.

– Szeretné, ha átadnék valamilyen üzenetet?

– Nem – vágta rá Dobos. – Amit el kell mondani, majd személyesen mondom el utána.

Vagy, de ezt nem mondta ki, soha. Ezt egyértelműen beleértették.

Ahogyan a Pallas Állomás és a Függetlenség esetében, a civil lakosságot itt is evakuálták a harcok kezdete előtt. Az elmúlt napokban sorra álltak be a hajók a Nép Otthonának dokkjaiba, szállították el az évek óta ott lakó családokat a Marsra, a Földre, a Lunára, a Lagrange-állomásokra, vagy az Öv több ezer kis üregébe, ahol még megmaradt a levegő. Ahogy most Lafflinnal ballagtak a kikötőbe, mintha egy temetőn vágtak volna keresztül. A széles, ívelt folyosókon embertömegeknek kellett volna hömpölyögniük. A közparkokban, a csővasutaknál és a dokkok mellett zenének és hangos beszélgetésnek kellett volna visszhangoznia. Még a levegő illata is megváltozott – áporodottabbnak és dohosabbnak tűnt, miután a visszaforgatók a kisebb terheléshez igazodva visszavettek a teljesítményükből.

Dobos értékelte, hogy Lafflin csaknem az utolsó pillanatig ott maradt. Az FMK politikusainak többsége az elsők között távozott, közvetlenül a családok és a gyerekek után. A menekülők soraiban most már szinte csak öregebbek álltak. Azok a dolgozók és polgárok, akiknek hiányoztak a szükséges készségeik, hogy hasznukat vehessék a csatában, és mindannyiuk mellett kis csomagok lebegtek. Nem egy közülük apró bőrönd, amibe csupán a legszükségesebb holmijukat pakolhatták. Mintha hamarosan visszatérnének. Rengetegen nevetgéltek a sorban,

a hangulatot majdhogynem lázasnak lehetett nevezni.

A lelke mélyén legszívesebben leállt volna velük parolázni, hogy felszívjon magába egy keveset ebből a vidám, izgatott energiából, de Dobos rendületlenül haladt tovább Lafflinnal. A rang még mindig megkövetelt némi méltóságot. A vezetőségi várótermet bőségesen ellátták kávéval és teával teli ivógumókkal, a fali kertekben valódi növények zöldelltek,

a halk zenét a kora tavaszi reggelek fényének spektrumát másoló LED-ek egészítették ki. Dobosnak legalábbis ezt mondták. Nem mintha

a „tavaszt” bármilyen megélt tapasztalathoz kapcsolhatta volna. Mindenesetre kellemesnek találta.

Avasarala egy aranysárga övvel összefogott fehér száriban lebegett. Dobos csodálta a vénasszonyt, amiért ebben is képes volt illendőnek mutatkozni. Rengeteg földlakónak nem sikerült volna.

Megérintette Lafflin vállát.

– Megbocsát egy pillanatra?

– Természetesen, elnök asszony – felelte a férfi. – Már alig várom, hogy viszontlássam az összecsapást követő beszámolón.

– Én is – válaszolta Dobos.

Avasarala odabiccentett, amikor Dobos közelebb úszott hozzá, és megragadta az egyik kapaszkodót, hogy lefékezze magát.

– Te is mész? – kérdezte Avasarala szándékosan semleges hangon.

– Dehogyis – vágta rá Dobos. – Én itt élek.

– Átkozott barom vagy – sóhajtott fel a vénasszony –, de akkor is az lennél, ha elmennél. A világ sokkal jobb hely lenne, ha mindig akadna egyetlen helyes válasz egy kosárnyi elcseszett helyett.

– Magával minden rendben? – érdeklődött Dobos.

Avasarala csak rálegyintett a kérdésre, aztán megfogta a kapaszkodót, hogy egyenesbe hozza magát.

– Nem tudom eldönteni, a kudarcban vagyunk-e abszolút biztosak, vagy a győzelemben – magyarázta. – Nagyjából tízpercenként változik a véleményem.

– Egyetlen hajóról beszélünk, amelyik hetek óta nem tudott felvenni készleteket – mondta erre Dobos. – Már túlesett egy csatán. Ami pedig azt az „egy kicsit kikapcsoljuk az emberek elméjét” trükköt illeti, ezúttal felkészültünk rá. Az automata rendszereknek pedig kikapcsoltuk

a leszabályzóit.

– Lehet, hogy ki kell találnunk valamit, mielőtt a következő felbukkan, de most bármi lesz is, addig lőjük azt a valamit, amíg összetett molekulák és sajnálkozás felhőjévé nem esik szét.

– És mivel letelt a tíz perc – válaszolta Avasarala –, kellően meggyőzőnek találom ezt az érvet. Aztán megint tíz perc múlva eszembe jut majd, hogy Duarte küldte, és rémüldözni kezdek. – A fejét csóválta. – Ki tudja, az a szemétláda már azelőtt visszahúzódott a saját kis rendszerébe, hogy a Szabad Hadiflotta tálcán felkínálta nekik a tökét. És eléggé nyilvánvaló, hogy azóta dörgölőzik ahhoz a földön kívüli lelethez, amire rátaláltak ott. Lehet, hogy ettől egy kicsit megbuggyant.

– Ez nem változtat azon, amit meg kell tennünk – jegyezte meg Dobos.

– Tényleg nem – ismerte el Avasarala. – Utálom ezt a részt. Van kijelölt utódod? Santos-Baca odaveszett a hajójával együtt, és még ha salakká égetitek is azt az ocsmány hajót, az FMK barmai közül valamelyik tutira rossz irányba küld valamit. Ha mégis rosszul végződne ez a dolog, már csak egy hosszú, harapós bizottsági ülés hiányozna, amelyiken mindenki maga akarná a kezében tartani a kagylót.

Dobos érezte, hogy elönti a bosszúság, de visszafojtotta a haragját.

A vénasszony nem sértegetni próbálta. Csupán tehetetlenül kapálózott, és igyekezett belekapaszkodni bármibe, ami felett még volt némi uralma.

– Van egy érvényes szabályzatunk – felelte Dobos. – És egyébként sem számít. Ha bekapok egy eltévedt torpedót, Albin Nazari veszi át tőlem a stafétabotot.

– Az a nyafogós? Épphogy megmelegedett alatta Santos-Baca széke, és rögtön a tiedet is megkapná? Mintha egy ötéves irányítana egy rakodólépegetőt.

– Nem áll szándékomban az élre tolni Nazarit – válaszolta Dobos. – Azt tervezem, hogy győzni fogok.

A csatában többféle szerepet is szántak a Nép Otthonának: hadihajóként, kórházként, kikötőként és feltöltőállomásként kellett működnie. Ami egy város csak lehet. A kijelzőn egy valamivel halványabb pont jelölte, mint a társait. Az Átjáró Őrének helyzete ennek a tükörképe volt. A szövetség két nagy űrvárosa leállított dobbal égetett a csatatér felé,

a flotta két horgonyaként. Városokból csatahajókká váltak.

– Kávét? – kérdezte Vaughn, de Dobos odébb hessintette.

A vezérlőtermet színházhoz hasonlóan világították meg: diszkrét, meleg fényekkel, a taktikai kijelző pedig egy többhálózatú holografikus kimenetre került. Dobos már több csatában vett részt. Ezeknél jóval többről tanult. Még sosem látott ekkora tűzerőt egyetlen célpontra irányulni. Egészen biztosra vette, hogy még sosem történt ehhez hasonló.

Beszíjazta magát a présülésébe, ellenőrizte a levet. Elég kicsinek tűnt annak az esélye, hogy a Nép Otthona égetni kezd, ám ha mégis, fel lesz készülve rá. A teljes csatatér egyetlen, három fénymásodpercnyi átmérőjű gömböt ölelt fel. Alig nyolcszázötvenezer kilométer választotta el egymástól az FMK két legmesszebb eső hajóját, a lufi háromszáztrillió köbkilométernyi semmit foglalt magában, a burkát pár száz hajó pettyezte. Ha Dobos űrruhában van, a flotta hajtóműcsóvái láthatatlanok maradtak volna a csillagok között. Az utóbbi évtizedek – talán minden idők – legszorosabb formációjában végrehajtott csatájára készültek, és Dobos mégsem láthatta puszta szemmel a hozzá legközelebb eső szövetségesét.

– Az ellenség átlépte a Leuktra-pontot – jelentette nyugodt hangon

a fegyverzeti technikus.

– Az FMK hajói tüzet nyitottak?

– Igen, asszonyom.

– Akkor tegyük mi is ezt! – adta ki a parancsot.

A sínágyúk lüktetését, a PVÁ-k köpködését szerette volna hallani, de a Nép Otthona hatalmas szerkezet volt. Hiába állt az a kijelzőjén, hogy a sínágyúk tüzelnek, a terem csendes maradt. Több száz másik hajó tette ugyanebben a pillanatban ugyanezt. Több tízezer volfrámlövedék száguldott a fénysebesség nem elhanyagolható töredékével a célpont felé. Kevesebb mint egy perc múlva összegyűlnek a Förgeteg körül, aztán megtorpannak és szétszóródnak, hogy megnehezítsék a kitérést. De nem lehetetleníthetik el.

– És az ellenség kitér – közölte éles hangon a szenzortechnikus.

– Van optikai képünk?

A technikus válaszként megnyitotta az élő kameraképet. Egy másodperc időkésés. Talán kettő. Gyakorlatilag semmi. Annyira közel jártak egymáshoz, hogy akár valós időben is tudtak volna kommunikálni. Dobost kényelmetlen érzés fogta el, amiért ennyire közel kerültek a Förgeteghez. És mégis ott volt, furcsán organikus alakja ragyogott a felerősített színekben. Az egyik oldalán reakciós tömeg pöffenései lövelltek ki, egy kissé módosítottak a hajó pályáján.

– Átállítás az új vektorhoz – jelezte a fegyverzeti technikus. – És tűz. Az FMK erői már torpedókkal is lövik.

– Tegye ugyanezt! – utasította Dobos. Megnézte, mennyi az idő. Három perc telt el. Átvette az optikai kijelző vezérlését, ráközelített az ellenséges hajó burkolatára. Nem úgy nézett ki, mintha lemezek fedték volna, inkább egyetlen érdesített felületnek tűnt. Fölé illesztette a taktikai ábrázolást, és a valóságban nem látható tucatnyi pont jelent meg rajta. A kiemelt célpontok, a sebezhető helyek, ahol a Förgeteg nem tudott visszanőni, vagy legalábbis nem elég gyorsan. A tucatnyi gondosan elhelyezett pont, amelyek meghatározásáért Emily Santos-Baca életét és a Függetlenséget áldozták fel.

– Gyerünk! – sürgette Dobos a rakétákat.

– Az ellenség PVÁ-kkal tüzel – jelentette a szenzortechnikus.

– Mutassa meg! – kérte Dobos, és a Förgeteg kis híján eltűnt a követőfények felhőjében. Az adatmezőt túl sűrűn borította az információ ahhoz, hogy értelmezni lehessen – rakéták, PVÁ-sorozatok, a sínágyúlövedékek egyenes vonalai.

– Az FMK Frederick Lewis hadihajója sérülésről számol be – szólalt meg Vaughn.

– Most már a kommunikációs pultot kezeli? – kérdezte Dobos. – És ki fog kávét hozni nekem?

– Kivetik a reaktormagot – közölte Vaughn, ügyet sem vetve rá.

Kisebb ujjongás tört ki, és Dobosnak fél másodpercbe telt, amíg rájött, hogy miért. A Förgeteg egyik fegyverfelfüggesztési pontja pislogott – a rendszer azt jelezte, hogy rakéta csapódott a célba. A PVÁ-sortűz ereje egy fokkal alábbhagyott. Mostanra miszlikre szaggattak volna bármilyen hajót, amelyikről Dobos tudott, bármelyik állomást, amelyikről valaha hallott. Egyetlen dolog jutott eszébe, ami kibírt volna egy ilyen össztüzet: egy bolygó. És a városokat még akkor is porrá zúzta volna mindaz, amit az utóbbi tizenöt percben kilőttek rá. Most már tizenhatban. Ennyire gyorsan zajlott. Óráknak kellett volna eltelniük a kilövés és a becsapódás között. De ez nem efféle csata volt. Nem finomkodtak. Kizárólag brutális, folyamatos erőt használtak.

A torkát a Pallas emléke szorította el. Minél keményebben támadták a Förgeteget, Dobos annál jobban félt attól, hogy használni fogják a mágnessugarat. Ha a laconiaiak bevetik a Nép Otthona ellen, Dobosnak annyi ideje sem lesz, hogy észrevegye, amint atomokra tépik szét. És ha megint jelentkezik a hiba… nos, a földi és marsi obszervatóriumok még több adatot gyűjthetnek be arról, mennyi időbe telik újratölteni azt az átkozott vackot.

De még nem használták. Lehet, hogy az időcsuszamlás azt jelezte, hogy az a rohadék tönkremegy. A világmindenség legalább ennyi szerencsével tartozott neki.

Újabb két találat érte a Förgeteget. A hajó kissé elfordult, gőzcsóvák törtek ki a fúvókáiból, ahogy kitért a ráirányzott tűz elől. Az FMK újabb öt hajója sérült meg menthetetlenül, vagy robbant szét fényes porrá, de túl messze ahhoz, hogy látni lehessen. A Förgeteg forgott és táncolt. Sötét csíkok tűntek fel, ahol a rakéták és a sínágyúlövedékek eltalálták, és noha a legtöbb pillanatok alatt eltűnt, nem mindegyik halványult el.

– A sínágyúlövedékek kétharmadát már kilőttük – jelentette be a fegyverzeti technikus. – Tüzeljek tovább?

– Igen – felelte Dobos. – Aztán rakjon székeket a lövedékvetőbe! Addig szórjuk, amíg már csak párna és sör marad.

– Értettem, asszonyom – felelte a fegyverzeti technikus. Dobos kihallotta a hangjából a mosolyt. Érezte is a mámort, hogy még ha csúnyán győznek is, de legalább győznek.

A kijelzőn a Förgeteg irányt változtatott, és lebukott, akár egy hal

a gömbakváriumban. A konstrukció organikus ívei miatt nehéznek tűnt nem állatként gondolni rá. Csúcsragadozóként, amelyik döbbenten tapasztalja, hogy a zsákmánya erősebb nála. Aztán történt valami…

– A tatnál. A harmadik érintkezési pont mellett. Az ott gázcsóva?

A szenzortechnikus a spektrum féltucatnyi darabkáján száguldott át kevesebb mint fél másodperc alatt.

– Így van, asszonyom. Úgy tűnik, hogy a Förgetegből kiszökik a levegő.

– Az FMK Knight Kormányzója nagy erejű nukleáris torpedókat lő ki rá – jelentette Vaughn.

Dobos hátradőlt a présülésében. A reményteli várakozást szorításként érzékelte a torkában és a kezében. A Förgeteg nem minden PVÁ-ját sikerült még működésképtelenné tenniük. Még mindig megvolt rá az esély, hogy megsemmisíti az atomrakétákat, mielőtt célba találnának és felrobbannának. A másodpercek percekké nyúltak el. Dobos nyaka belefájdult abba, hogy a kijelző felé nyújtogatja.

A detonáció felizzó fénye átmenetileg elvakította az érzékelőrendszert. A vezérlőterem tétova éljenzésben tört ki.

– Eggyel megvolnánk – dörmögte maga elé Dobos. – És menjetek

a büdös picsába ezzel együtt!

Még nem ért véget. A Laconia újabb hajót fog küldeni ezután. Aztán egy egész flottát. A szövetségnek és az FMK-nak sokkal ügyesebbé kell válnia. De már többet tudtak – arról, hogyan működnek az ellenséges hajók, hogyan manővereznek a csatában, és ami a legfontosabb, hogyan lehet megsemmisíteni őket.

És számíthatott a megtorlásra is. Azzal, hogy még egy utolsó, elkeseredett üzenetet küldött, gyakorlatilag elárulta a Laconiának, hogy még mindig akadnak szövetségesei a Medinán. A döntés akkor észszerűnek és magától értetődőnek tűnt. A Medinára mutatott, és azt mondta: Itt keressétek az embereimet! Lehet, hogy ezzel megölte Sabát és a csapatát.

Ezzel a problémával majd máskor foglalkozik. Majd akkor szembesíti magát a tragédiával, amikor tenni tud valamit ezzel kapcsolatban, addig nem. Túl sok feladatot kellett megoldani itt és most.

– Küldjék el a visszatérésre felszólító jelzést a szállítóhajóknak, és készítsék elő a kikötőt a hazatérésre! – adta ki az utasítást. – Néhány hosszú hét áll előttünk, emberek. Akár neki is eshetünk.

Újra kitört az éljenzés, ezúttal hangosabban. Mindannyian szomjaztak a győzelemre, és most megrészegültek tőle. Dobos is.

– Asszonyom? – szólalt meg tétován a szenzortechnikus, mintha egy jégdarabot ejtettek volna a szaunába.

Az érzékelőrendszerek mostanra újraindultak. A Förgeteg még mindig ugyanott volt, mint korábban, és nem hullott atomjaira. A hajó burkolata alatt hátborzongató kék pettyek táncoltak erekhez hasonló vonalakban, fényesen, de egyre halványabban. Lehetséges, hogy az FMK atomrakétái nem csapódtak be, mielőtt felrobbantak, de a tűzgömbnek önmagában mindent meg kellett volna semmisítenie. Legalábbis bármit, amiről Dobos tudott.

– Rakétákat lő ki – jelentette a szenzortechnikus.

Előre tudták. A Laconia előre tudta, hogy nukleáris töltetű torpedókkal kell szembenéznie. És a gyarmatbolygókon most mindenki látni fogja, hogy még ez sem elég ahhoz, hogy elpusztítsák a hajóikat. Lehet, hogy kezdettől fogva erre ment ki az egész.

– A taktikai képernyőt! – kiáltotta Dobos. – Nyissák meg a taktikai képernyőt!

A kijelző megremegett és átváltott. A narancssárga pont már mélyen a kehelyben járt, amelyet az elpusztítására létrehoztak, és még mindig nem semmisült meg. A belső bolygókat célzó pályája a taktikai manőverek ellenére sem változott.

Körötte mindenfelé sorra kihunytak a fényes zöld pontok.

NEGYVENHARMADIK FEJEZET: NAOMI

A kaparászás a harmadik napszakasz közepén szólalt meg. Ha Naomi képes lett volna aludni, számára éjfél felé járt volna az idő, de a priccsén hanyatt dőlve meredt a sötétbe, és várt valamit, amiről tudta, hogy nem fog eljönni. Ezért meghallotta: a folyosóra kivezető szervizajtót kaparó körmöket. Itt vagyok. Engedj be!

Felült. A teste sajgott, akár egy túl kemény edzés után, de csak a stressz és a kimerültség gyötörte. Felhúzta magát, és ugyanabban a pillanatban nyitotta ki az ajtaját, amikor szemben Bobbie is kitárta a sajátját. Bobbie-n szűk kezeslábas volt. Amilyet szkafander alá szoktak felvenni. Vagy, gondolt bele jobban Naomi, motoros páncél alá. A marsi odabiccentett Naominak, de egyetlen szót se szólt. Mindketten a többiek –Amos, Alex és Clarissa – miatt maradtak csendben. Akik aludtak, talán.Valakinek azt is kellett.

Bobbie kinyitotta a nyilvános folyosóra vezető ajtót.

Katria a Medina karbantartóinak egyenruháját viselte. A zöld ruha vállára és hátára az állomás emblémáját nyomták rá. A bal lába mellett kerámia szerszámosláda hevert a fedélzetburkolaton. Egy szürke doboz, ahol a sok használat fehérré nem koptatta. Naomi úgy tippelte, elegendő robbanószer lehet benne ahhoz, hogy mindannyiukat a levegőbe röpítse, és a temetésig észre se vegyék. Katria nemtörődömsége dicsekvésnek hatott. A Voltaire Kollektíva mindig is így viselkedett, már az ősidőkben is, amikor a Föld és a Mars uralkodott a Naprendszerben, és még senki sem hallott a Protogenről. Úgy tűnik, minden forradalomnak megvoltak a maga őrült robbantói.

– Te vagy a fogó – mondta Naominak Katria. Aztán Bobbie-hoz fordult. – Van kedved játszani?

Bobbie Naomi vállára tette a kezét.

– Vigyázz a gyerekekre, amíg vissza nem jövök!

– Vigyázok – ígérte Naomi. – Jó vadászatot!

– Köszönöm – válaszolta Bobbie. Katria félrehúzódott a nagydarab marsi útjából. Bobbie kifejezéstelen arcát közönyként is értelmezhette volna bárki, aki nem ismerte őt. Aki nem értette, miféle rokoni szálak fűzik Bobbie-t a Marshoz és annak hadseregéhez, vagy bárkihez, aki valaha ott szolgált, aztán a lelkiismerete vagy a körülmények nyomására leszerelt.

– Bobbie! – szólt utána Naomi. – Sajnálom.

Bobbie bólintott. Ennyi volt. Tudomásul vette, hogy mindketten értik a helyzetet, és azt teszik, amit tenniük kell. Katria felkapta a szerszámosládát, aztán kettesben elindultak a folyosón. Naomi betette mögöttük az ajtót.

Miközben újra az ágyában hevert álmatlanul, azon tűnődött, vajon Jim mit tett volna. Valószínűleg valami idealista és megfontolatlan megoldást választott volna, ami aztán még több bonyodalomhoz vezet. Vagyis egészen biztosan. És úgy csinálta volna, hogy Bobbie arcáról eltüntesse azt a kifejezést, ha lehet. Még akkor is, ha ehhez valami borzalmasat kellett volna művelnie magával. Mint hogy egy laconiai börtönbe kerül. Lelki szemei előtt megjelent Jim, ahogy kínozzák, aztán elhessegette a képet. Megint. A félelem és a bánat majd később jöhet, miután végeztek ezzel. Amikor Jim megint velük van. Akkor lesz itt ideje az ilyesminek. Ténylegesen nem sikerült elaludnia, de a napszakaszváltás előtt egy kicsit elszenderedett. Ahhoz elég volt, hogy némileg kipihentebbnek érezze magát, de ne teljesen.

Sabával ugyanannál a nyilvános pultnál találkozott, ahol a hűtőtermet használták, ám ezúttal elöl ültek le, mintha vendégek lettek volna.

A pult mögött álló lány annyira felhangosította a rendszer hangszóróiból szóló zenét, hogy alig hallották egymást, szavaikat elnyomta a basszus, a vonósok és üvöltő hangok harsogása. Saba ugyanolyan fáradtnak tűnt, amilyennek Naomi érezte magát.

– Valami történik odahaza a Sol-rendszerben – közölte. – Nagy összecsapásnak tűnik. Nem igazán tudom, hogy fog végződni.

Fél tucat lehetőség villant át Naomi alvás után sóvárgó agyán a csodásan jótól a katasztrofálisan rosszig. Nem számított. Semmi, ami ott történt, nem változtathat azon, amit ők itt csináltak. Saba felesége viszont ott volt, odahaza az üres terekben, ahol valaha réges-régen mindannyian éltek. Naomi túlságosan is jól tudta, milyen érzés ez a fajta félelem.

– Megvan a lista? – kérdezte.

Saba bólintott, és Naomi kezébe nyomott egy ezüstszínű memórialapkát.

– Az összes hajó rajta van, amellyel kapcsolatba tudtunk lépni – válaszolta.

– Hányról beszélünk?

– Huszonegyről.

Naomi bólintott. Huszonegy hajó állt a Medina kikötőjében, és csak arra vártak, hogy bepakoljanak és elrepüljenek. Ennyit remélni sem mert. Ugyanakkor olyan sokan lettek, hogy az már gondot jelenthetett.

– Nem tetszik, hogy ennyien tudnak arról, mire készülünk.

– Ennyi kockázatot be kell vállalni – mondta Saba, mintha egyetértett volna valamivel, amit Naomi ki sem mondott. – Az idővel hogy fogunk állni így?

– Ha nem zavar, hogy a hajók fele eltűnik átkelés közben, egész gyorsan is mehetünk – felelte Naomi kissé élesebben, mint szerette volna. Bocsánatkérőn ingatta a fejét, de Saba nem törődött sem az ingerültségével, sem azzal, hogy rögtön megbánta.

– Tegyük fel, hogy nem sietünk. Mindenki épen és egészségesen akar átjutni a kapukon. Akkor hogy állunk?

– Addig nem tudhatom, amíg nem láttam a hajók műszaki adatait. Tömeg, meghajtó típusa, rakomány. Ez az egész számítani fog.

– Durván számítva.

– Száz perc. Ez az óvatos becslés. Valószínűleg meg tudom oldani, hogy valamivel kevesebb legyen.

A pultoslány odalibbent melléjük, friss teát öntött a poharukba. Mentalevelek parányi darabkái kavarogtak a vöröses borostyánban. Naomi kortyolt egyet, míg Saba a homlokát ráncolta.

– Elég hosszú ideig kellene megvakítani ehhez az állomás szemeit. És rengeteget veszíthetünk, ha közben rájönnek, hogyan rakják gyorsan újra össze.

– Így igaz – ismerte el Naomi.

Saba a kézfejével megvakarta az állát. Ha valaha leülnek pókerezni, Naomi emlékezni fog erre a mozdulatra. Amelyik elárulja a férfit.

– A technikusotok. Aki tönkre fogja vágni a rendszert.

– Clarissa.

– Ő, igen. Ha nem csinálja meg, vagy nem jól csinálja, azokon a hajókon mindenki meghal, amiért bízott bennem. Nem akarok tiszteletlennek tűnni, de ki kell mondanom. Nem vagyok biztos benne, hogy alkalmas a feladatra.

– Clarissa tudja, mit csinál – jelentette ki Naomi. – Okos, tanult, és ismeri ezt az állomást. Egyszer már tönkretette.

– Vékony, mint a kisujjam – jegyezte meg Saba. – Elég ráfújnom, és eldől.

Az arcán látszott, hogy a megjegyzést nem humorosnak szánta.

– Az életemet is rá merném bízni – válaszolta Naomi. – Gondolkodás nélkül.

– De ennél sokkal többet kellene rábíznom, ha hallgatok rád – ellenkezett Saba. – Nem tehetem. Nem azért, mert nem tudja, mit csinál, vagy nem hajlandó megtenni, vagy nem lehet bízni benne. De legyünk őszinték egymással, testvér! Hogy mindannyian egyetlen lánytól függjünk, akinek inkább kórházban lenne a helye? Nem túl okos dolog.

– Úgy érzem, kérni szeretnél tőlem valamit.

– Vele mész – mondta Saba. – A börtönt hagyd rám és az embereimre! Elintézzük. Te a saját csapatodnak segíts!

Naomi a fejét csóválta.

– A börtön az enyém – jelentette ki. – Clarissa elvégzi majd, amit el kell végezni. Már így is kap segítséget. Jordao, Katria egyik embere megy vele. Hacsak nem bízol benne.

– Senkiben sem bízom – válaszolta Saba. – Sem a coyóban, sem Clarissában, sem benned. De azzal dolgozom, amim van, és tudom, hogy nem fogjátok elhúzni a csíkot, ha eldurvul a helyzet. Katria emberei talán igen, de nem biztos. Ti nem. És… az érzékelők sokkal fontosabbak, mint a börtön. Ha a börtön nem jön össze, csak a foglyokat veszítjük el, savvy sa?

Sabának igaza volt, és Naomi tudta ezt. Egy törékeny egészségi állapotú nő kezébe adni a küldetés sikerének vagy kudarcának kulcsát – bármennyire értett is a dolgához –, és nem biztosítani a kellő támogatást, ha vészhelyzet merülne fel, meggondolatlanság lett volna. De Naomi ugyanolyan tisztán látta a fejében a lista végén szereplő szavakat, mintha most írta volna be őket. KISZABADÍTANI JIMET. Megrázta a fejét.

– A börtön az enyém. Az érzékelőrendszer Clarissáé. Nem lesz semmi gond.

Saba felsóhajtott, ahogy a zene hangneme és tempója megváltozott. Egy férfi siránkozott a saját hibáin csikorgó csapágyéra emlékeztető hangon, hindi és spanyol keveréknyelven, amit Naomi szinte teljesen követni tudott. Egyenesen Saba szemébe nézett, amíg a férfi el nem fordította a tekintetét.

– Akkor állíts össze egy ütemtervet! Minden hajó összes adata legyen rajta! De gyorsan kell. Mindenkinek személyesen a kezébe kell adnunk, mielőtt meghúzzuk a ravaszt.

– Két óra – mondta Naomi. – Meglesz.

Egy órával később még mindig nem érkezett hír Bobbie-tól. Semmiképp nem lehetett bejelentkezni. A hálókabinjaikban várakoztak, a közös előszobára nyíló ajtókat tárva hagyták. Amos a fejben állt, karba font kézzel a kis mosdókagylónak támaszkodott. Alex a kabinja ajtajában ült. Clarissa a padlón feküdt, akár egy unott kamasz, aki arra vár, hogy élni kezdhessen. A bőre természetellenesen simának és feszesnek tűnt. Ez is hozzájárult az illúzióhoz. Naomi a priccsén kuporgott, a kézi terminálja az ölében hevert, és miközben beszélgettek, a repülési ütemterven dolgozott.

– Nem is tudom – szólalt meg Alex. – Persze kétségkívül kockázatot jelent, hogy hajók várakoznak majd a gyűrűk másik oldalán. Nyilván sorban állnak, hogy átjuthassanak a Medinára, amint úgy gondolják, hogy már nem lőnek rájuk. De ha mindössze huszonegy hajót nézünk?

– Én csak egyet – mordult fel Amos.

– Szóval tegyük fel, hogy kétszáz hajó várakozik az átkelésre – engedte el a megjegyzést a füle mellett Clarissa. – Felettébb valószínű, de kit érdekel, ugye? Az ezeregyszáz kapu, és senki sem áll elég közel ahhoz, hogy rendesen megnézhesse, ki kel át rajtuk. Az még mindig tizenöt százalékos esély arra, hogy észrevesznek.

– Ilyen sok? – döbbent meg Alex. – Biztos vagy ebben? Kevesebbre saccoltam volna.

Naomi átnézte a Sabától kapott adatokat. Az Öreg Buncome legújabb generációs szállítóhajó volt nagy teljesítményű Epstein-hajtóművel, finomított titánnal megtöltött raktérrel. A Fénytörőt, egy három generációval korábbi jachtot egy félig kormányzati futárszolgálat mentette meg. A Rózsás Kereszt nevű felújított bányászhajónak korábban öt tulajdonosa volt már, a hajtóművéből pedig annyi sugárzás szivárgott, hogy főzni lehetett volna vele. A Han Yu, egy magánkézben lévő csempészhajó felhatalmazást kapott, hogy telepeseket szállítson a gyarmatbolygókra.

Mindegyik hajónak eltértek a műszaki paraméterei, a korlátai. És mindegyik valamilyen hatást fejtett ki a gyűrűkapukra, aminek köszönhetően a következő beleveszett oda, ahová az eltűnt hajók beleveszni szoktak. Naomi úgy ismerte a görbét, mint a saját nevét, és a kézi terminálja – bármennyire korlátozottak voltak is a képességei – elegendő számítási kapacitással bírt ahhoz, hogy felrajzolja. Hogy megírjon egy programot, amelyik figyelembe vette az összes változót, kiértékelte az összes hajót, és kiadja a leggyorsabb modellt, nem jelentett különösebb nehézséget, de időt és összpontosítást igényelt. És Naomi egyikben sem bővelkedett.

– Nem annyira sok, ha egy hajót veszünk csak figyelembe – jegyezte meg Amos. – Elég könnyen javíthatsz az esélyeiden. Úgy értem,

a Sol-kaput senki sem célozza meg, hacsak meg nem unta az életét.

A Charon és a Nakara felől pedig aligha várható hajó.

– Ha tényleg szóba jöhet, hogy halott rendszerekben rejtőzzünk el… – kezdte Alex.

– A Szabadbirtokra érdemes mennünk – vágott a szavába Clarissa.

– Jól érzed magad, Claire? – kérdezte Alex. – Ugye emlékszel, hogy lehetett volna jobb is a viszonyunk velük, amikor eljöttünk onnan? Egy darabig még fogadni is mertem volna arra, hogy lőni kezdenek Bobbie-ra és Holdenre, mielőtt elérik a hajót.

Onnan, ahol ült, Naomi látta, ahogy Clarissa bokái átkulcsolódnak egymáson, miközben a nő a hasára fordult.

– Nem, komolyan beszélek. Foggal-körömmel ragaszkodnak a függetlenségükhöz. Hajlandók voltak szembeszállni a Szállítószövetséggel, és nem hinném, hogy fejvesztve rohannának meglengetni a laconiai zászlót. Kellően fejletlenek ahhoz, hogy ne kelljen körülményes helyi politikával vesződnünk. Nincsenek csoportokon belüli klikkek, akiket nem értünk. Vagy legalábbis kevesebb, mint például a Gaon Komplexumon. Ráadásul tudjuk, hogy egyetlen hajó sem figyel a gyűrű másik oldalán, mert a miénk volt az egyedüli hajó a rendszerben, és a megszállás kezdete óta senki sem kelt át oda.

– Az a segg Houston eléggé agyafúrt volt – jegyezte meg Amos.

– Ah! Már értem, mire megy ki a játék – szólalt meg Alex. – Azt akarod elérni, hogy ne tűnjön annyira borzalmas ötletnek, ha a Charonra repülünk, és a gamma-kitöréseket kerülgetjük. Az egész arról szól, hogy egy pocsék ötletet egy igazán pocsék ötlettel vettetsz össze, és így az első egészen elfogadhatónak tűnik.

– Szerintem a Szabadbirtokra kellene mennünk – adta le a szavazatát Amos. – Naomi? Gondolod, hogy érdemes lenne a Szabadbirtokra mennünk?

– Abszolút – felelte Naomi, és elkezdte lefuttatni az adatokat.

– Komolyan? – hitetlenkedett Alex.

– Helytállóak az érvei – válaszolta Naomi. A lefuttatás az adatok harmadánál elakadt. Naomi lezárta a folyamatot, és megnyitotta a parancsfájlnaplót. – Egy ideig meg kell húznunk magunkat. Hogy ne legyünk könnyen észrevehetők. Meg kell várnunk, hogy a Laconia felfedje a gyenge pontjait. Valahol el kell bújnunk, amíg ez megtörténik. Akár oda is mehetünk.

– Na és ha lőni kezdenek ránk?

– Ezt majd megoldjuk valahogy – felelte Naomi. – Hé, azokat a papír egyenruhásokat ki lehet szedni az állomás bódéiból? Szerintetek meg tudnánk szerezni egy ilyet?

– Álcának? – értetlenkedett Alex.

– Hogy írhassunk rá, és a lapokat kioszthassuk a többieknek, amikor elkészülök. A rendszerbe mégsem tölthetjük fel.

– Talán – töprengett el Amos. – Bár elég furcsa lesz.

A parancsfájlnapló elfogadhatónak tűnt, amíg futni nem kezdett

a visszaigazoló program. Aztán ott megakadt valamin. Naomi kimásolta a hivatkozó kódot, és visszaváltott az eredeti parancssorra.

A többiek még mindig beszéltek, ahogy Naomi a képernyőre koncentrált, a hangjuk a háttérbe szorult. Távolról hallotta Amos morgó, csikorgó hangját, míg Clarissáé magasabbnak és dallamosabbnak hatott. Alex árnyalatnyit Mariner-völgyi hangzói inkább megszokásnak tűntek, mint akcentusnak. A családja voltak. A családja egy része.

Nulla eredményt kapott, ahol egy hajóállás számának kellett volna szerepelnie. A kód itt akadt el. Valószínűleg értelmesebb lett volna az egész programot kihajítania. Saba titkos hálózatán kívülre nyúlni – még ha csupán a kikötői feljegyzésekhez hasonló passzív információt keresett is – kissé kockázatos vállalkozás volt. Viszont ha megerősítetlen adatokra építi fel az ütemtervet, az ugyanúgy betehet nekik.

Naomi habozott, kimásolta a kódot, aztán visszaillesztette és újra megnyitotta a naplófájlokat. A hibás bejegyzés a tizenkettedik hajó naplójában szerepelt. A Fénytörőében. Az ujjával a combját ütögette. Ásson mélyebbre, és kockáztassa meg, hogy felfigyel rá a biztonsági szolgálat, vagy ne törődjön a hibával, és folytassa úgy, mintha minden az elvárások szerint alakult volna? Ha valamivel többet tud aludni, most könnyebben meghozta volna a döntést.

– Oveja o borrego, így is, úgy is lógni fogok – motyogta az orra alatt, és alacsony szintű információkérést küldött a kikötői feljegyzésekhez. Csupán másodpercekbe telt, hogy megérkezzen a visszaigazolás. A Fénytörő nem tartózkodott a kikötőhelyén. Két napja kihajózott. A repülési terven a Laconia szerepelt úti célként, a feladatkód katonainak látszott. Hát, akkor eggyel kevesebb hajóval kell számolniuk az evakuáláskor. Ez felgyorsítja a dolgokat, de Sabának tudnia kell róla. A legénységnek, ha nem az ellenséges terület központja felé égettek, új szálláshelyet kell találni.

A feladatkódra pillantott. Megérintette az ujjbegyével.

– Alex. A MEKH-nél használtatok olyan kódot, hogy tizennyolc-

húsz-SKS?

– Persze – vágta rá a pilóta az előszobából. – Annak idején magam is csináltam néhányszor ilyet. Kiemelt fontosságú fogoly szállítása. Miért?

Naomi úgy tizenegy éves lehetett, amikor az egyik iapetusi raktárban dolgozott. Egy acélgerenda elpattant a hegesztésnél, kiugrott a helyéből, és a tarkójának csapódott. Nem fájt, először nem. Csak az ütést érezte, és az érzékei egy kissé eltompultak. A kínzó fájdalomnak két-három másodperc kellett, amíg megköszörülte a torkát, megigazgatta a mandzsettáját, aztán berontott. Ezt szinte ugyanilyennek érezte.

A keze remegett, ahogy a menetlevélre meredt. Hátha valami elárulja, ki került fel a Fénytörőre. Ki elég fontos a birodalomnak ahhoz, hogy lefoglaljanak egy hajót csupán azért, hogy őt elvigyék. Semmi. Nyilván semmit sem talált. Miért közölték volna bárkivel ezt a laconiaiak? Ellenőrizte a dátumokat, az időpontokat. Nem feltétlenül Jimnek kellett lennie. Lehetett volna bárki más. De nem más volt. Egy pillanatot csak magának és a fájdalmának szánt. Öt másodpercet. Megengedhette, hogy öt másodpercig fájjon. Aztán folytatnia kellett a munkát. A többi majd később jöhet.

Üzenetet – csak szöveget – küldött Sabának. A hiányzó hajó nevét írta meg, meg a feladatkódot, a gyanút, hogy James Holden már a gyűrűkapun túl száguld a Laconia felé. Rákérdezett, Sabának nincs-e olyan kapcsolata, aki megerősíthetné ezt. Miután elküldte az üzenetet, mély levegőt vett. Aztán még egyszer. Kihúzta a Fénytörőt az adatcsomagból, és még egyszer lefuttatta a programját. Ezúttal nem akadt el.

Felállt, meglepődött, mennyire biztosan áll a lábán, és két lépést tett az ajtó felé.

– Mi a hézag, főnök? – kérdezte Amos.

Naomi csak a fejét rázta. Amikor végül megszólalt, Clarissához intézte a szavait.

– Beszéltem Sabával. Veled megyek majd az érzékelőrendszerhez.

Clarissa szemöldöke összébb húzódott, bármit fedezett is fel Naomi arcán.

– Rendben. Miért?

– Kockázatkezelés – felelte Naomi. – Ha nem sikerülne a szöktetés a börtönből, kevesebb emberrel számolhatunk. Ha a szenzorok visszakapcsolnak, és meg tudják határozni, mely hajók keltek át mely kapukon, az egész akció elbukik. Jobb odaküldenünk az erőforrásainkat, ahol a leginkább számítanak.

– De ha Holden… – kezdte Clarissa, aztán elhallgatott. Naomi nézte, ahogy összeáll benne a kép. – A fogolyszállítás.

Alex arca hamuszürkévé fakult. És elsápadt.

– Basszameg! – káromkodta el magát.

– És kell valami, amire felírhatjuk a kiürítési tervet – folytatta Naomi. – Valami kicsi és könnyen hordozható, ami semmilyen módon nem kapcsolódik a számítógépes rendszerhez.

Amos ellökte magát a mosdókagylótól.

– Meglesz, főnök. Csak húsz percet kérek.

– És valami íróeszköz is kellene – tette hozzá Naomi, ahogy a nagydarab gépész kilépett a nyilvános folyosóra.

Jelzett a kézi terminálja, és Naomi visszament a présüléséhez. Végigfutott a program. Húsz hajó, abban a sorrendben, ahogy a lehető legkevesebb kockázattal és legnagyobb sebességgel tudnak átkelni a kapukon. Az optimális időtartam nyolcvanhét perc lesz, még úgy is, hogy

a Rocinanténak vissza kell kanyarodnia, hogy felvegye Amost, Bobbie-t, Clarissát és őt. Határozott terv volt.

Határozott terve volt.

Megnyitotta a jegyzeteit, aztán pár pillanatig csak ült, és az utolsóként beleírt két szót nézte.

KISZABADÍTANI JIMET

Áthúzta őket.

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET: BOBBIE

– Te vagy a fogó – mondta Katria, aztán odafordult felé. Halvány mosoly villant a szája sarkában, és Bobbie eltűnődött, vajon verekedésbe torkolló megismerkedésükből pontosan mennyit felejtett el és bocsátott meg. – Van kedved játszani?

Naomi tekintete félütemnyi késéssel Bobbie-ra siklott. A kimerültségtől besárgult a szeme fehérje, a bőrét hamuszürke árnyalat színezte meg. Bobbie Naomi vállára tette a kezét, leginkább azért, hogy megtámogassa.

– Vigyázz a gyerekekre, amíg vissza nem jövök!

– Vigyázok. Jó vadászatot!

A szavaival mintha gyomorszájon vágta volna. Remélem, sikerül megölnötök valakit. Egy másik tengerészgyalogost, aki szerencsétlenségére a másik oldalon született. Aki ugyanolyan lojális az övéihez, mint te a sajátjaidhoz. Bárki legyen is, remélem, elkapod, mielőtt ő kapna el téged. Az igazság az volt, hogy mindennek ellenére élvezetét lelte ebben. Fiatal évei java részében az ilyen pillanatokra készült, és bármennyire szeretett volna felnőtté és éretté, békés, megállapodott asszonnyá válni, a lelke mélyén valahol még mindig szerette ezt.

– Köszönöm – válaszolta, aztán kiment.

– Bobbie… sajnálom.

Bobbie bólintott, Katria pedig felkapta a szerszámosládát. Kettesben megindultak az egyik nagyobb folyosóba futó kereszteződés felé. Az ajtó halk kattanással becsukódott mögöttük, a zár duruzsolva aktiválódott. Katria halkan kacarászott, de Bobbie nem kérdezett rá, miért. Nem igazán akarta tudni.

A legtöbben gyalog közlekedtek a folyosón, de akadt néhány, konténerekkel megrakott kocsi is. Az egyik kereszteződésnél egy férfi rakodólépegetőben tartott valamelyik raktárból egy másikba. Négypontos heveder rögzítette a külvázhoz. Ha Bobbie bejutott volna mellé, az egyik karját a férfi nyaka köré kulcsolhatta volna, hogy megfojtsa, miközben a másik kezével kicsatolja a vezérlés mögül. Aztán kihajítja, megpördül, és beszíjazza magát. Talán harminc másodpercbe telt volna. Talán kevesebbe. Pofonegyszerű.

Ahogy lépdeltek, érezte, hogy ellazul, a súlya a csípőjére nehezedik. Lejjebb ereszti a súlypontját. Egy kicsit fütyörészett, egészen halkan. Katria kérdőn felvonta a szemöldökét, de nem tett megjegyzést. A falak menti képernyők épp arról számoltak be, hogy a biztonsági erők lassanként bekerítik a terroristasejtet, amelyik felrobbantotta az oxigéntartályokat, de Bobbie egyetlen embert sem látott, aki alaposabban megnézte volna őket, bekerítésre pedig végképp nem készült senki.

Gyérnek lehetett érezni a forgalmat. A kocsik és az emberek között üres területek nyíltak. Ennek részben az lehetett a magyarázata, hogy mivel nem érkeztek és indultak hajók, jóval kevesebb teendőjük akadt, mint máskülönben lett volna. Részben viszont a félelem is közrejátszott. Az emberek az üregeikben maradtak. Távol tartották magukat az ellenőrző pontoktól. A bajtól.

A lefelé tartó rámpán haladtak tovább, el a dob belső felszínétől.

A dobban nem sok olyan helyet lehetett találni, amelyik ennyire közel került az állomás burkolatához. A külső rétegek zömének tervezésekor a sugárzás elleni árnyékolásra törekedtek. Víztartályok, kerámia-, fém-és műszerraktárak kerültek oda. Kiszolgálófolyosók, csövekkel és vezetékekkel borított, festett szilánkosodásgátló borítással. Volt viszont néhány elágazás a karbantartó légzsilipek közelében, ahol csupán néhány réteg fém és kerámia választotta el a lábukat a kinti ürességtől. Bobbie-t a Donnager-osztályú régi hadihajókra emlékeztette. A konstrukció csupasz funkcionalitása egy másik nemzedékhez tartozott, mint a dob belső felületén található lakószintek.

A folyosó, ahol Katria megállt, ugyanolyannak tűnt, mint az összes többi, amelyeken végigjöttek, de Katria ellenőrizte a falakra és a csövekre felfestett szakaszazonosítókat, aztán dobbantott a lábával, mintha arra lett volna kíváncsi, hogyan döng a fedélzet.

– Itt lesz? – kérdezte Bobbie.

– Ez az a hely. Segíts fel!

Bobbie egymásba fonta az ujjait, és lejjebb eresztette a kezét, Katria pedig rálépett. Nem sokat nyomott. Bobbie felemelte a mennyezet felé. Akár órákig is meg tudta volna tartani, állapította meg magában. Katria megsimogatta a plafont a tenyerével, és megtalálta, amit keresett, erősen nyomni kezdte, hogy Bobbie is érezte, majd félretolta az egyik fedőlapot. Szűk, alig egy deciméteres rés nyílt a fedőlap és a felette lévő acélgerenda között. Katria felhúzta a szerszámosládáját, megnézte, megfelelő irányban áll-e, aztán a helyére csúsztatta. Visszahúzta a mennyezeti fedőlapot, és megkocogtatta Bobbie vállát, hogy eressze le.

– Végeztünk?

– Nem – felelte Katria, és előhúzott egy darab fekete szalagot a zsebéből. Pillanatnyi mérlegelés után egy cső köré tekerte közvetlenül

a bomba mellett, aztán elővette a kézi terminálját, és egy olyan képernyőre állította, amihez hasonlót Bobbie még sosem látott. A folyosó életlen, szemcsés képe jelent meg rajta – vele és Katriával együtt – a szalag szemszögéből.

Katria közvetlenül a bomba alá állt, aztán a kijelzőn rákoppintott

a saját képmására. Piros felirat jelent meg – RÖGZÍTVE –, Katria pedig visszacsúsztatta a zsebébe a kézi terminált.

– Most végeztünk – jelentette ki.

– Rendben – válaszolta Bobbie. – Akkor irány kifelé!

A karbantartó légzsilip ajtaja nyitva állt. Odabent két szkafander lógott a szekrényekben, mellette egy nyitott fedelű és lezáratlan, nagy szürke szállítóláda, valamint egy sárga kerámiadoboz, amelyre a ZEMÎ TOR feliratot fújták fel feketével.

A szállítóláda kerekeit behúzták, a fogantyút betolták. A fedele és a falai csupán egy kevéssel voltak vastagabbak, mint egy valódié. Bármit használtak is árnyékolásként, vékony lehetett. Bobbie remélte, hogy könnyű is.

Bobbie felvette a szkafandert, ellenőrizte a zárakat és a levegőtartalékot. Katriával megvizsgálták egymást. A szkafandert beépített mágneses pányvával szerelték fel; a sokévnyi használattól összekoszolódott szalag olyan széles volt, mint a keze, és olyan vastag, mint a kisujja. Magát a légzsilipet a padlóban helyezték el. A kicsiny padozatról a dob felszínére juthattak ki, és remélhetőleg nem hajítja őket a lassú zóna ürességébe. Ketten együtt alig fértek el a zárt térben. Bobbie figyelte, amint a szkafander ujjai kissé kidagadnak, ahogy a légzsilip kiszivattyúzta a levegőt.

Katria odaszorította a sisakját Bobbie-éhoz, és elkiáltotta magát. Mivel a hangja kizárólag a fizikai érintkezés révén terjedt, távolinak és tompának hatott.

– Utolsó esély, hogy visszakozz.

Bobbie elmosolyodott, és bemutatott neki. Látta, hogy Katria elneveti magát, de nem hallotta. A légzsilip végzett a levegő kiszivattyúzásával, és leereszkedett a padozat.

A Medina dobjának teste jobbra és balra felfelé görbült felette, előtte és mögötte pedig a távolba nyúlt. Bobbie úgy érezte, mintha egy gigantikus bálna gyomráról lógna le. A kapuk hátborzongató és vibráló fénypontjai szabályos térközökben helyezkedtek el – akár valami nyomtatott minta – a Bobbie alatti szürreális sötétség háttere előtt. A kapuk meg az idegen állomás parányi pettye a gyűrűtér közepén. Nem először lépett ki hajóból a lassú zónában, mégis beleborzongott. Ha a megszokott űrben lesodródott egy pörgő állomásról, addig lebegett az állomástól kapott sebességgel, amíg valaki utána nem jött visszahúzni őt, vagy amíg el nem fogyott a levegője. Ha itt veszítette volna el a kapcsolatot, belezuhan

a kapuk közti feketeségbe, majd eltűnik abban, ami annak a másik oldalán létezett – vagy nem létezett. A megszokott, csillagokkal teleszórt űr egy végtelen óceánra hasonlított: mérhetetlen volt, dicső és közönyös. A lassú zónában viszont úgy érezte, mintha valakinek a szájába került volna.

Katria a dob felszínéhez rögzítette a biztonsági pányváját, aztán a hátára feküdt, és feltolta a lábát, amíg a mágnesbakancs az állomáshoz nem csattant. Bobbie kivárt, addig nem indult meg utána, amíg a nő néhány suta, ingadozó lépést nem tett. Aztán már ő is fejjel lefelé lógott az elforduló állomáson. A kezében tartott láda ugyanúgy el akart repülni, mint

a biztonsági pányvája hurka. Vér tolult a fejébe, saját távoli bömbölésével töltötte meg a fülét, ahogy sétáltak – elereszt, lendít, feltol, és megint rácsattan az állomásra –, vissza a felszín mentén, amíg meg nem találták a borítólemezt, ahol majd behatolnak. Katria a láda felé bökött – két ujjal mutatott rá, az övbéli gesztussal, amely azt jelentette: szétnyitni és kifeszíteni. Bobbie ökölbe szorított kezével rábólintott.

A bányászháló szénszállal megerősített acélfonatú négyzet volt.

A sziklaugrók és megélhetési bányászok azóta használtak ilyeneket, hogy az emberiség először kimászott a kútból, és nekilátott kitermelni

a Föld-közeli kisbolygókat. Az elsődleges kapocs vastagabb volt Bobbie combjánál is. Bobbie az állomás burkolatához rögzítette, aztán kivárt egy keveset, amíg a dob mentén a gépteremtől a vezérlőközpontig futó külső felvonóakna elhaladt felette. Katriával kétoldalt megragadták, húzták és kifeszítették a hálót, ahogy a célpont körül járkáltak, s közben elhelyezték a másodlagos kapcsokat, míg az egész lapos, fekete kidudorodásnak nem tűnt a dob oldalán.

Végre felállították a csapdát.

Katria eleresztette a háló tokját, és a doboz egyetlen szempillantás alatt felrepült, ki a sötétségbe. Aztán a nő visszaballagott csaknem a légzsilip padozatáig, ott kikapcsolta az egyik mágnesbakancsát, majd a másikat, aztán lábbal az üresség felé kilendült a biztonsági pányváján. Bobbie követte a példáját. Jobban érezte magát, hogy megint fejjel felfelé fordult, viszont rosszabbul is, mert tudta, hogy egyetlen kritikus hiba elég, hogy lemondhasson az életéről. Valamit valamiért. Mindig kellett valamiféle kompromisszumot kötni.

Katria a szkafander karkijelzőjére csatolta a kézi terminálját, a kimenetet átmásolta Bobbie-éra, és alacsony teljesítményű rádiókapcsolatot hozott létre kettejük között. A folyosó, ahol a bombát elhelyezték, ugyanolyan szemcsés, tompa színekben jelent meg, mint korábban. Egyelőre üresen állt, de nem sokáig.

– Most várunk – közölte Katria a rádión. – Vagy addig, amíg a járőr besétál a csapdánkba, vagy amíg valaki fel nem fedez minket idekint.

– Rendben – felelte Bobbie.

– Ne aggódj. Ezek a laconiaiak pont ugyanolyanok, mint a földbéliek. A hajókra és állomásokra kizárólag belső terekként gondolnak. Mert

a szabad ég alatt nőttek fel.

– A fogalmi keretek előre látható korlátai – jegyezte meg Bobbie.

A kifejezést az Olympus Mons osztálytermeiben használták. – Mindig ezeknél kell lecsapi az ellenségre. Bárki legyen is az. Amikor arról tanultam, hogyan kell ehhez hasonló küldetéseket véghezvinni, a földlakókra és kalózokra gondoltunk.

Katria felnevetett.

– Amikor kiokoskodtam, hogyan kell ezt csinálni, a hozzád hasonlók jártak a fejemben. Fura, mit hoz néha a sors.

A lift újra elsuhant felettük, az idegen állomás izzó gömbje a lassú zóna közepén holdként ragyogott fel tőle balra, aztán a jobb oldalon eltűnt. Bobbie a kikötő felé fordította a tekintetét. A Rocinante valahol odalent vesztegelt. Az otthona és a hajója. Vagy Holdené. Vagy egyiküké sem.

Fura, mit hoz néha a sors.

Múltak a percek. Órákká nyúltak el. Kétszer emberek tűntek fel a folyosón. Két villamossági technikus. Aztán egy bizonytalannak tűnő nő, aki egy kisgyereket húzott maga után a kezénél fogva, és folyton hátrapillantgatott. Bobbie kíváncsi lett volna rá, miféle történet lehet emögött, de ezt sosem tudhatta meg. A szorongása lassanként fásult várakozássá csillapodott, aztán egyszerre mind a kettőt érezte. Az üresség ismét elhaladt a lába alatt, aztán megint és újra. A kisegítő levegőpalackra váltott át.

– Ah – szólalt meg Katria. – Kezdődik.

A monitoron két férfit lehetett látni, ahogy a kamera felé bandukolnak. Bobbie semmivel sem tudta volna összetéveszteni a laconiaiak motoros páncélját. A járőrök, akikre vártak. Az ellenség közelgett. Szó nélkül visszalendült, az állomásra tette a lábát, és újra bekapcsolta a mágnesbakancsot. A perdületi nehézkedés megpróbálja majd kiegyenesíteni a lábát, de pontosan ezt nem volt szabad. Bobbie kétrét görnyedt, a térde mögött összekulcsolta a kezét, és így tartotta magát. Katria követte

a példáját. Mintha becsapódáshoz készültek volna. Ebben a pózban nehezen tudta ellazítani magát, különösen úgy, hogy tudta, mi következik. Hasból indítva mélyen beszívta a levegőt, aztán megtöltötte az egész mellkasát, majd kiengedte. Megrázogatta a vállát, hogy enyhítsen a feszültségen. Simán és lazán. Így kell ezt.

Eszébe jutott a fiatal tengerészgyalogos, akivel flörtölni kezdett, miután a laconiaiak elfoglalták az állomást. Eltűnődött, nem éppen ő-e az egyik járőr, aki most elsétál felette, és nem is tudja, hogy a talpa Bobbie talpához ér. Most rajtad van a sor, én később következem, gondolta. A másodperc elhúzódott. Szinte ellenállhatatlannak érezte a kényszert, hogy előrehúzza a karját, és a monitorra nézzen.

Az állomás pörölyként sújtott a talpára. A lába a mellkasához csapódott, kipréselt belőle minden levegőt. Az egyik bakancsmágnes hibát jelzett, de csak egy másodpercig. Aztán vége lett. Bobbie hátrafordult, és sietve megindult a háló felé. Már nem lapos kidudorodásnak látszott. Törmelékkel és kábelekkel teli félgömbbé dagadt. Megvetemedett burkolólemezek, szétszaggatott tömítőhab, és az egész közepén, csapdába esve, mint két, akváriumból kiemelt hal, két emberi alak. Felette a háló lyukain átjutó apró törmelék mintha elrepült volna tőle, noha valójában elpörgött.

– Siess! – sürgette Katria. – Már úton vannak.

– Tudom – válaszolta Bobbie.

A hálóhoz érve kicsatolták az egyik kapcsot, és mint egy sátorlapot, felhajtották a hálót. Az állomásban tátongó lyukból víz és hűtőfolyadék szivárgott ki, repült el mellettük, ahogy kapaszkodtak. A két test közül a közelebbi sérült meg súlyosabban a robbanástól. Felrepedt a páncél gallérja és a mell-lemeze. A sisak belsejét vérleves töltötte ki. Bobbie közelebb ráncigálta a tetemet, mentőfogással megragadta a karját és

a derekát, amíg Katria befogófejeket csatolt a laconiai szkafanderre.

– Tartsd erősen! – utasította Katria. A kis teljesítményű rádión keresztül a valóságosnál távolabbinak tűnt a hangja.

– Igyekszem – felelte összeszorított fogakkal Bobbie.

– Jól van. Már stabil.

– Biztos vagy benne?

– Abszolút – vágta rá Katria, aztán kikapcsolta az elsődleges kapcsot. A háló leoldódott, és a semmibe hullott alattuk. Bobbie megfordult, vonszolni kezdte magát a légzsilip felé. Az izmai égtek az erőfeszítéstől. Húsz évvel korábban ugyanez meg se kottyant volna neki. Az állomás perdülete miatt úgy érezte, hogy a halott tengerészgyalogos lehúzni próbálja őt a mélybe, vagy fel, a világmindenség legüresebb égboltja felé. A motoros páncél sisakja neki-nekicsapódott a hátának. Az élettelen karok és lábak ernyedten lógtak. Vér szivárgott ki a mell-lemezen keletkezett repedésből.

– Remélem, nem ment tönkre túlságosan a szkafander – jegyezte meg Bobbie.

– Később reménykedj! – válaszolta Katria. – Most szedd a lábad!

A platformnál Bobbie olyan hangos üvöltéssel lódította meg a halott tengerészgyalogost, hogy Katria kikapcsolta a rádióját. A biztonsági pányváján függött, és intett Bobbie-nak, hogy igyekezzen fel. A padozaton nem fértek el mindhárman. Bobbie még csak nem is bólintott, csupán elfordította a kapcsolót, és a padozat megindult felfelé. Amíg beáramlott a levegő, leült a páncéllal szemben. A szíve zakatolt. Minden izma sajgott. Az előbb ölt meg két ellenséget. Mindig zavarni fogja valami – a vérontás miatt furdalni fogja a lelkiismeret. Ugyanakkor megelégedést is érzett. Mindez nem azt jelentette, hogy rossz vagy jó ember lenne. Annyit tett, hogy tengerészgyalogos.

Valahol az állomáson a biztonságiak és a karbantartó technikusok azon tanakodnak, vajon az állomásban keletkezett lyuk vagy a további robbanások lehetősége jelenti-e a nagyobb fenyegetést. Mire eldöntik ezt, neki a lehető legmesszebb kell kerülnie innen.

Kinyílt a légzsilip belső ajtaja, és Bobbie nagy nehezen felhúzta a tetemet az öltözőbe, mielőtt újra beindította a szivattyút, hogy Katria is használhassa a légzsilipet. Amikor szétkattintotta a sisak zárait, a halott férfiról a vér, a túlhevült fém és ugyanannak a kenőolajnak a szaga áradt, amit Bobbie Betsy csuklóihoz használt. A nagy szürke szállítóládába húzta a testet, lecsukta a fedelet, és bekapcsolta a zárakat. Bármilyen riasztásokat, bármilyen vészjelzéseket küldött is a motoros páncél, a láda most már blokkolta őket. Vagy ha Saba mégis tévedett, Katriával hamarosan megtudják.

Amikor a légzsilip belső ajtaja kinyílt, Bobbie már a szkafanderét húzta le magáról. A kezeslábasa csurom verejték volt. Katria lecsatolta

a saját sisakját, és a szekrénybe dobta.

– Most elviszed a csomagot Sabának – szólalt meg Katria.

– Ismerem a tervet. Rajta vagyok – válaszolta Bobbie. – És köszö-

nöm. Tudom, hogy nem jól indult a kapcsolatunk, a te csapatodé és a sa-

játomé.

– Felesleges ezzel foglalkoznod – felelte Katria, és begyakorolt mozdulattal kioldotta a szkafandere zárait. – Csak végezd el a munkát!

– Értettem.

– Tudod, másodszor sütöttük el ugyanazt a trükköt. Robbantással lepleztük az igazi célunkat. Előbb az adatközpontnál. Most vajon mind azt fogják gondolni, hogy az eltűnt motoros páncél kint lebeg a feketeségben?

– Ha úgy gondolják, hogy mi szereztük meg, megváltoztatják a leállítókódot, mielőtt visszafejthetnénk.

– Nem véletlenül mondom – folytatta Katria. – Még egyszer nem szabad ilyennel próbálkozni. A sémák a hozzám és hozzád hasonlók vesztét okozzák. Ez a módszer kifutotta magát. Ha Saba másként gondolja, akkor bolond.

Bobbie kipattintotta a szállítóláda kerekeit, kihúzta a fogantyút.

A taliga könnyedén gurult. Nem szívesen tolta át az átkozott vackot az állomás nyilvános területein a találkahelyhez, amit Sabával megbeszéltek, ugyanakkor a lehető leggyorsabban el akart tűnni innen. Mégis kényszerítette magát, hogy még egyszer alaposan szemügyre vegye, mielőtt kinyitja az ajtót. Nehogy vérfolt legyen rajta.

– Nem lesz harmadik alkalom – jelentette ki.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Katria.

– Abszolút – vágta rá Bobbie. – Gyűjtsd össze az embereidet, és szólj nekik, hogy készüljenek! Már csak arra várunk, hogy megfejtsük a páncél kódját. Két perccel azután, hogy ez megvan, elhúzunk erről az állomásról.

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET: DOBOS

Élénkzöld pontok hunytak ki. Nem mind egyszerre, de elég sok ahhoz, hogy észre lehessen venni. A sötétség hulláma söpört végig

a támadó hajók felhőjén. Dobos ellenőrizte az időbélyeget, de nem látott eltolódást. Bármit tett is a Förgeteg a Pallasszal, itt még nem ismételte meg. Szóval mi az ördög folyt itt?

– A Förgeteg az? Tüzel?

– Igen, asszonyom – felelte a szenzortechnikus. – A rakétákat a Förgetegről lövik ki. Igen.

– Hányat, a rohadt életbe?

A zöld felhő, a narancssárga petty, és most egy új alakzat. Piros fonalak terjedtek szét az ellenség testéből, sűrűn és elnyúlva, mint egy hajszálértérkép. Maga a hajó elveszett közöttük. Az FMK járművei felé törekedtek. A szövetség vadászai felé. Az űrvárosok felé.

– Az nem lehetséges. Tévedés – jelentette ki Dobos.

A Förgeteg nem vett fel készleteket, amióta átlépett a gyűrűkapun. Már részt vett egy nagyobb ütközetben.

Kizárt, hogy ami Dobos szeme előtt zajlott, valóságos legyen.

– Az adatokat megerősítették – közölte a szenzortechnikus. – Az Átjáró Őre ugyanezt jelentette.

– Kapcsoljanak össze Cameron Turral! – utasított Dobos. – Vagy Lafflinnal.

Bárkivel, aki képes kihámozni valamit a felfoghatatlanból.

– Továbbra is tüzeljek? – kérdezte a fegyverzeti technikus.

– Még harcolunk, a rohadt életbe? Akkor igen, tüzeljen tovább!

Vaughn halkan, helytelenítőn megköszörülte a torkát, de Dobost már nem érdekelte a férfi érzékenysége. A piros fonalak sebesen vágtak át az űrön. Egyedül a hatalmas távolságok miatt tűntek lassúnak a kijelzőn…

Itt-ott megszakadt egy-egy fonál, egy PVÁ-lövedék vagy egy rakéta megsemmisítette a Förgeteg torpedóját. De túl sokan voltak, és amikor csak egyetlen is átcsusszant a védelmen, újabb zöld pont hunyt ki. A zöld pontok irányt változtattak, örvénylettek a kijelzőn, ahogy a hajók mozogtak a sötétségben. Némelyik lebukott a Förgeteg felé, csaknem ugyanolyan sebességgel száguldott, mint a torpedók. Bármennyire enyhének tűnt is

a képernyőn, kegyetlen égetésbe kezdtek. Öngyilkos bevetésre indult minden hajó és legénysége, amelyik emellett döntött. Még több hajó követte a példájukat, mígnem többtucatnyian rohantak már az ellenség felé.

Kimondhatatlan bátorság és elszántság kellett hozzá. Dobos csak akkor vette észre, hogy ökölbe szorul a keze, amikor a fájdalom átlépte

a tudatküszöbét. Szétnyitotta az ujjait, a kis bőrdarabokat nézte, amelyeket a körmei metszettek le.

A kamikazetámadás a csúcspontjához ért. Azokra a képekre emlékeztették, amiket Föld sivatagai feletti felhőszakadásokról látott. Hatalmas, haragos fellegek gomolyogtak, és megszámlálhatatlan szürke csáp nyúlt le belőlük. A lezúduló víz a kiszáradt föld felé száguldott, és elpárolgott, mielőtt akár egyetlen csepp sötétre színezhette volna a talajt.

Az optikai kijelzőn a Förgeteg fényesen izzó, táncoló erei lassanként elhalványultak, és most, hogy tudta, mit kell néznie, Dobos parányi réseket látott felnyílni és összezárulni a hajó oldalán, mintha valamiféle pórusok lettek volna. A rakéták hajtóműcsóváinak fénye kék szentjánosbogarakra emlékeztetett.

– Hogyan képesek erre? – préselte ki súgva összeszoruló torkán.

– Sikerült elérnem Cameron Turt – jelentette a kommunikációs technikus.

A kamera még megnyúltabbnak mutatta a férfi arcát, mint az a valóságban volt. A lámpa a szemébe világított.

– Hol a faszban van? – csattant fel Dobos. – Látja ezt?

Alig lehetett késést észlelni, mielőtt válaszolt. Tehát közel lehetett. Az egyik menekültszállító hajón.

– Nem értem. Amennyi rakétát kilőttek… amennyit kilőnek. Nem lehetnek megszokott szerkezetek.

A kijelzőn az utolsó három kamikazehajót jelző pont is kihunyt. Ha a Förgeteg irányt változtatott, hogy kikerülje a szétszóródott roncsokat, nem módosított a pályáján eleget ahhoz, hogy ilyen méretarányok mellett ez megmutatkozzon. Úgy tűnt, mintha az ellenség még csak nem is venné a fáradságot, hogy kitérjen.

– Az első csatában információt akartunk szerezni róluk – hadarta Tur, és nem nézett egyenesen a kamerába. – Mármint győzni akartunk. Természetesen győzni akartunk, de nem számítottunk rá, hogy valóban sikerülhet. Az adatok, az, hogy hogyan vesztettünk, ugyanolyan fontosnak számítottak, mint hogy megállítsuk őket.

– Tur!

– Lehetséges, hogy ők is információt gyűjtöttek rólunk. Lehetséges, hogy átkalibráltak valamit a hajó önjavító mechanizmusában. Vagy a rakétákban.

– Túléltek egy közvetlen atomcsapást – jegyezte meg Dobos. – Azt akarja mondani nekem, hogy ezt egyszerűen megtehetik?

– Minden jel szerint – válaszolta Tur. Idegesen megnedvesítette az ajkát. – Attól a pillanattól fogva, hogy lehántották a sínágyúkat a gyűrűállomásról, tudtuk, hogy hihetetlen erőforrásokat képesek összpontosítani és irányítani. Amihez hasonlót eddig legfeljebb a csillagok szintjén tapasztaltunk. Az összeomló csillagokén.

– Összeomló csillagokén? Egy hajó formájú szupernóvával harcolunk? Miért nem látta előre ezt?

Ordított. A torka is belefájdult.

Tur pislogott egyet, előrébb tolta az állkapcsát. Azt lehetett volna hinni, hogy verekedni akar, ha nem lett volna nedves az arca. Dobos úgy hitte, a könnyeknek nem sok köze lehetett ahhoz, hogy felemelte a hangját.

– Asszonyom, az a hajó atomoknál parányibb részecskékre zúzta szét a Pallas Állomást. Az egész rendszerben oly módon kapcsolta ki az emberek tudatát, aminek a leírásához a megfelelő terminológia sem létezik, és rohadtul úgy tűnik, hogy nem különösebben érdekli a lokalitás. Az egész Naprendszerben hatást fejt ki az űrre. Ha nem volt tisztában vele, hogy nem vagyunk egy súlycsoportban vele, akkor fogalmam sincs, mit mondhattam volna még, hogy egyértelművé tegyem ezt.

– Valahogy le lehet győzni őket – jelentette ki Dobos –, és fogytán az időnk. Derítse ki nekem, hogyan lehet megnyerni ezt, méghozzá most rögtön!

Dobos bontotta a kapcsolatot, mielőtt Tur válaszolhatott volna. Csend telepedett a vezérlőteremre. Senki sem nézett egyenesen rá, de súlyként érezte magán a figyelmüket. Oly sokáig ellenállt a nyomásnak, hogy a Szállítószövetséget rendőri erővé – hadsereggé – alakítsa, és most mégis ide jutott.

– Mister Vaughn!

– Igenis, asszonyom?

– Keresse meg nekem a flotta FMK-szárnyának parancsnokát! Most azonnal beszélnem kell vele.

Aki még életben van, gondolta, de nem mondta ki.

– Igenis, asszonyom.

A fegyverzeti technikus hangja reszketett.

– Nem kellene…

– Tüzeljen tovább! – förmedt rá Dobos.

Dobos érezte, hogy a mellkasa felhevül. A dühtől és a bizonyosságtól. Ez a pillanat volt a próbája mindannak, amivé válnia kellett. Ilyen volt vezérnek lenni válság idején. Érezte az ezzel járó erőt, a nyers akaratot, hogy sikerrel járjon. Hogy tönkreverje és mind egy szálig elpusztítsa azokat, akik ellene és az általa megtestesített rendszerek ellen törnek. Felegyenesedett, a kezét összekulcsolta a háta mögött, és tudta, hogy aki most ránéz a vezérlőteremben, kizárólag az emberfeletti eltökéltséget láthatja rajta. Még Vaughn is.

És tudta, mennyire üres ez az álarc. Mennyire törékeny.

– Az Átkelő Őre rakétacsapásról számol be, amely elkerülte a PVÁ-ikat – közölte Vaughn. – Engedélyt kérnek a visszavonulásra.

– Nem futamodhatunk meg – jelentette ki Dobos. – Ha most megtörünk…

A Nép Otthona megremegett. Egy démon jajveszékeléséhez hasonló hang tört fel a fedélzet padlójából, bömbölt a válaszfalakból, zuhogott

a mennyezetről. Dobos a kiszökő atmoszféra széles, halk sziszegését várta. Az elhaló sikolyokat, ahogy a levegő túlságosan ritkává válik, hogy továbbítsa a hangot. Ehelyett felzúgtak a szirénák.

Dobos igyekezett minél higgadtabban megszólalni.

– Jelentést kérek!

– Találatot kaptunk – közölte a szenzortechnikus. – Valami belénk csapódott.

– Tudjuk, micsoda? – kérdezte Dobos.

– Sínágyúlövedék – felelte Vaughn. – Úgy tűnik, a tizenkettes szektort érinti, perdületi irányban közvetlenül a gyógyászati intézmények mellett.

– Mennyire súlyosak a károk?

– Szólok, amint megbízható információt kapok róla – válaszolta a férfi. – Még mindig a rangidős tisztet próbálom azonosítani az FMK-nál.

Ami annyit tett, hogy teljesen eluralkodott náluk a káosz. Eltűnődött, vajon a kamikazetámadást valamelyik admirális vezethette-e, aki eltökélte, hogy az utolsó akciója még számítson valamennyit. A Nép Otthona újra megrázkódott, aztán még kétszer.

– Eltalálták a géptermet – jelentette Vaughn. – A reaktor… nem tudom megállapítani. Valami nincs rendjén a reaktorral.

Ha a mágnespalack csődöt mond, akkor mintha egy kis erejű atomtöltet robbanna fel. Még ha nem is repesztené szét a várost, akár egy tojást, az életfenntartó rendszerek mind túlhevülnének és egybeolvadnának. Annak esélye pedig, hogy a mentőhajók elérnének hozzájuk a csata zűrzavarában, annyira elhanyagolhatónak tűnt, hogy akár nullának is lehetett venni.

– Dobják ki a magot! – parancsolta Dobos.

Vaughn nem reagált, de a tolóerő biztosította gravitáció hirtelen megszűnt. Dobos elkapta a présülése peremét, behúzta magát, aztán egy élet gyakorlatával gyorsan becsatolta a hevedereket. Az automata vészjelentések szerint a város hosszú sávjait lezárták, a zsilipajtók elszigetelték egymástól a szinteket és a folyosókat. Amennyire lehetett, igyekeztek benn tartani a városban a levegőt. Ha nem küldött volna el annyi nélkülözhető személyt, ahány csak elfért a hajókban, összehasonlíthatatlanul rosszabb lett volna a helyzet. Még így is sokan meghaltak. Emberek, akik bíztak a szövetségben, hogy olyasvalakit tesznek meg vezetőjüknek, aki megvédelmezi őket. Vajon hányan lehettek most halottak az egy órája még élők közül? És hány másodperc telik el, mielőtt becsapódik az újabb lövedék? Mintha valaki más gondolatai tolultak volna a fejébe.

Émelyítő nyugalom áradt szét benne. Hát ilyen érzés volt látni a halált. Tudni, hogy a legrosszabb közeleg, és közben semmit sem tehetett azért, hogy eltérítse.

– Tüzeljenek tovább! – parancsolta. Ha mindenképp el kell esnünk,

a kardunk addig is járjon tovább!

A fegyverzeti technikus a kacagás és az elkeseredés közötti hangon kipréselt magából valamit.

– Kifogytunk a sínágyúlövedékekből. Hat hagyományos plazmatorpedónk maradt, plusz a PVÁ-k muníciójának öt százaléka.

Azért csak tüzeljenek!, gondolta Dobos. Mindent lőjenek ki rájuk! Mindössze annyi volt a gond, hogy ha a Förgeteg rakétát lő ki rájuk, védelem nélkül maradnak. Dobos lehunyta a szemét. A kísértés nem múlt el. Ha ez azt jelenti, hogy meghal – és a parancsnoksága alá tartozó minden ember vele együtt elpusztul –, legalább túl lesznek rajta. Nem riad fel a rátörő rettegéstől. Nem kell végignéznie, ahogy az építményeket, amelyeknek a védelmére felesküdött, megsemmisíti egy olyan fenyegetés, amiről többé-kevésbé mindaddig úgy gondolta, foglalkozni sem érdemes vele, amíg a Förgeteg át nem repült a Laconia-kapun.

Gyerünk! Kell lennie valamilyen megoldásnak! Gondolkodj! Találd meg!

– Továbbra is tüzeljek? – kérdezte a fegyverzeti technikus.

Dobos nem nyitotta ki a szemét. A pillanat elhúzódott.

– Ne! – felelte. – Kizárólag védelmi célból lőjenek! Sínágyúlövedékekkel nem szórhatjuk meg őket, de a rakétáikat távol tarthatjuk.

– Igenis, asszonyom – felelte a fegyverzeti technikus. Dobos kihallotta a hangjából a megkönnyebbülést. Vajon a parancsára eltékozolta volna az utolsó szemernyi védelmüket? És vajon a férfi helyében ő maga megtette volna? Talán.

– Sikerült kapcsolatot létesítenem Massey ezredessel – közölte Vaughn.

– Kivel?

– Fernand Massey főparancsnokkal. Az Árkádia Rózsáról, asszonyom. Jelenleg ő az FMK hajóinak a vezérkari főnöke.

– Még sosem hallottam a nevét – jegyezte meg Dobos.

– Nem, asszonyom – mondta Vaughn. Az összes admirális halott volt. Mindenki, akit Dobos ismerhetett. Bármennyire megsérült is a Nép Otthona, a flottát egyenesen cafatokra szaggatták. Dobos taktikai kijelzője kilistázta a harcképtelenné tett vagy megsemmisült hajókat. Rengeteg nevet látott. Az egyesített flotta egynegyedét tönkretették vagy elpusztították. Mindent bevetettek a Förgeteg ellen. Volfrámlövedékek és robbanófejek falát. És az ellenség még mindig haladt előre. Még mindig tüzelt.

Az egész színjáték volt. Dobos kezdettől fogva tudta ezt. A Förgeteg szándékosan kiszámítható közeledése a Föld és a Mars felé. Hogy hagytak időt az FMK-nak és a szövetségnek a felkészülésre. Dobos mindeddig azt gondolta, hogy csak a harci szellemet akarják szétzülleszteni, de ennél többről volt szó. Most már megértette. Eleve tudták, hogy győzni fognak, ezért provokálták az ellenséget, hogy mindent beleadjanak, amit lehet. Így amikor diadalt aratnak, mindent elsöprő lesz a győzelem.

– Asszonyom! – szólalt meg Vaughn.

– Igen, basszameg. Jól van. Beszélek vele.

– Nem, asszonyom. Üzenete érkezett. Irányított sugárnyalábbal küldték a Förgetegről. „Főparancsnok a főparancsnoknak” megjegyzéssel.

Valami megmozdult a gyomrában. Felerészt elkeseredés, felerészt megkönnyebbülés. Ha üzenetet küldenek, talán megkímélik őket az atomtöltetektől. Addig legalábbis, amíg Dobos meg nem hallgathatja, amit közölni akarnak vele.

Kicsatolta a hevedereket, és ellökte magát egy fali kapaszkodóhoz.

A présülése sziszegve elfordult a gömbcsuklóin.

– Irányítsa át az irodámba, kérem! – utasította Vaughnt, mintha átlagos üzenet lett volna egy átlagos napon, nem pedig a határvonalat húzta volna meg aközött, hogy elnyomás alatt élnek-e tovább, vagy még a műszak vége előtt eljön értük a halál.

Szorongó kíváncsiság csillogott mindenki szemében – még Vaughnéban is –, ahogy Dobos elhaladt mellettük. Itt is lejátszhatta volna az üzenetet, mindannyiuk előtt. Talán ezt kellett volna tennie. Sokáig úgysem marad titok belőle semmi. De nem akarta, hogy bárki lássa őt, miközben végignézi. Kivéve Sabát, és rettenetesen szerette volna, ha a férje most vele van.

Az irodába érve becsukta, majd lezárta az ajtót. A kis páfrány a sarokban magasra emelte leveleit a súlytalanságban. Néhány tárgy, amelyeket nem tett szekrénybe vagy fiókba – egy ivógumó, egy műanyag membránra kinyomtatott dokumentum, egy rög cserépföld – a levegőben lebegett. Túl sok időt töltött perdületi nehézkedésben. Már adottnak vette, hogy ez mindig így lesz, és pár évnyi megszokás kitörölte

a többnemzedéknyi tapasztalatot és az övbéli identitást.

Tisztában volt vele, hogy az agya nem működik rendesen. Úgy érezte, inkább pilótaként vezeti a testét, nem benne él. Tudta, hogy a sokk és a megrázkódtatás miatt, ám ez semmin sem változtatott.

Becsatolta magát a székébe, belépett a személyes interfészébe, és megnyitotta a várakozó üzeneteket. Három szerepelt az olvasatlanok között. Az egyik a menekültszállító hajók egyikének parancsnokától, egy az egyik FMK-hajó kapitányától és az utolsó a listában Anton Trejótól, a Laconiai Birodalmi Hadiflotta admirálisától. Valahol egy másik univerzumban a szirénák abbahagyták a vijjogást. Dobos már bánta, hogy legalább Vaughnt nem hozta magával. És talán egy kis whiskyt.

Lejátszotta az üzenetet.

Trejo makulátlan és frissen vasalt egyenruhában ült a parancsnoki székében. Ritkuló fekete haja gondosan fésülve, a szeme élénkzöld. Még csak annyi illendőség sem volt benne, hogy legalább ziláltnak mutatkozzon. Mosolyából jóindulat és együttérzés sugárzott. Dobos azon sem lepődött volna meg, ha Istennel való kapcsolatáról vagy egy olyan üzleti lehetőségről kezd beszélni, amiről Dobos senkinek sem szólhat, nehogy mindenki ebbe akarjon befektetni.

– Dobos elnök, remélem! – Elhúzta a hangzóit, mint aki a Mariner-

völgyből származott. – Ha mégsem, akkor fogadja részvétemet. Trejo admirális vagyok, a Förgeteg Mélye laconiai hadihajó kapitánya, de ezt jól tudja. Azért keresem meg most, mert nem szeretném, ha félreértenének. Az agresszív elutasítás dacára, amivel a Szállítószövetség és a Föld–Mars Koalíció fogadott, nem vagyunk ellenségek. Sem ön és én. Sem

a szövetség és a birodalom. Sem a Sol-rendszer és a Laconia. A főkonzul tudta, hogy ellen fognak állni ennek a változásnak. Mindannyian tudtuk ezt, és elfogadjuk, hogy minden önöktől telhetőt meg kellett tenniük.

Amikor az önhöz és hozzám hasonló emberek a történelem egy új szakaszába lépnek, elengedhetetlenül jelentkeznek… nem is tudom, minek nevezzem. Szülési fájdalmak? Van egy időszak, amikor számolni kell az erőszakos fellépéssel, még ha nem is örülünk neki. Amikor a főkonzul először ismertette velem a jelen küldetés paramétereit, nem igazán tetszett. Egyetlen hajó, utánpótlás nélkül, egy egész rendszer ellen? Mégis meggyőzött. És ez a pillanat, ez az üzenet részben megmagyarázza, miért éreztem, hogy ez a megoldás az egyetlen, amely erkölcsileg előremutató.

Megpróbáltam elérni Li főtitkárt, de egyelőre nem válaszolt az üzeneteimre. Ön viszont itt van, és méltóságban legalábbis egyenrangú bárki mással a belső bolygók vezetői közül. Véget vethet ennek. Megértem, hogy harcolniuk kellett. Meg kellett próbálniuk elpusztítani engem. Nem hibáztatom ezért. Viszont felhatalmazást kaptam rá, hogy ezen

a ponton elfogadjam a kapitulációját. Tegye meg ezt, és a belső bolygók követni fogják a példáját. Az új kormányzat igazságosan fog bánni önnel. Ezt megígérhetem.

Ha hajlandó elfogadni a vereséget, akkor arra kérem, remélem, kölcsönös tiszteletből, hogy áruljon el egyvalamit. Hány embernek kell meghalnia azért, hogy bebizonyíthassa az utókornak, bölcsen döntött, amikor véget vetett ennek a háborúnak? Hogy a harc folytatása nem bátorságról tanúskodott volna, hanem ostobaságról. Még száznak. Még ezernek. Egymilliónak. Egymilliárdnak. Csak mondja meg, hány holttest kell még ahhoz, hogy ezt megtehesse, és én annyival szolgálok. – Széttárta a kezét. – Árulja el, hány kell! Várom a válaszát.

Az üzenet véget ért. Dobos nekilebegett a hevedernek, és azon gondolkozott, lejátssza-e még egyszer az üzenetet, ha csupán azért is, hogy még néhány percet adjon magának, mielőtt visszamegy a vezérlőterembe. Érezte a pulzusát a torkában és a csuklójában – a lüktető kimerültséget. Kicsatolta és ellökte magát az ajtó felé, végilebegett a rövid folyosón.

Mindenki néma csendben várta, amikor megérkezett. Dobos a présülésére pillantott, mielőtt a kijelzőre nézett volna. A zöld pontok molyrágta hullámára. A parányi, hajthatatlan narancssárga pettyre.

– Vaughn, üzenetet kell küldenie a Förgeteg Mélyének.

– Asszonyom – biccentett kurtán Vaughn.

A halálba küldhetném. Mindannyiuknak megparancsolhatnám, hogy az utolsó leheletükig küzdjenek.

– Az üzenet mindössze annyi: „A szám nulla.” Küldje el ezt, utána pedig utasítsa a szövetség összes hajóját, hogy tegyék le a fegyvert!

Valamilyen reakciót próbált felfedezni Vaughn arcán. Dühöt, megkönnyebbülést vagy csalódottságot. Mintha egy szikladarabtól várt volna érzelmeket.

– Igenis, asszonyom – felelte Vaughn. – Még valami?

– Semmi.

Semmi sem maradt. Innen nincs tovább. A harca véget ért. Ha maradt még bármi remény a birodalom ellenében, akkor azt máshol kell keresni.

Ha.

NEGYVENHATODIK FEJEZET: SINGH

Nem látta előre a közelgő katasztrófát. Még amikor az arányai egyértelműen kirajzolódtak, akkor is nehezen fogta fel. Meglepetésként érte az egész.

Az állomáson – mindenhol – a Sol-rendszerről és a kapitulációról beszélt mindenki. Singh figyelte, ahogy a témát kitárgyalják a hírcsatornákon és a vitafórumokon, a hivatalos cenzor szerepét nem bármiféle tényleges szükségből, inkább amiatt élvezte, mert jelen lehetett egy történelmi esemény kibontakozásakor. A Szállítószövetség és az FMK egyesített flottáját tönkreverték, és meg kellett adniuk magukat. A Sol-rendszer helyi hírműsorait a mélységes fájdalom és elkeseredés uralta, és csupán néhányan buzdítottak – cseppet sem meggyőzően –

a harc folytatására.

A saját oldalukon Carrie Fisk és a Laconiai Bolygószövetség alkalmas eszköznek bizonyult a feladatra, mivel a Szállítószövetség kapitulációját a korábbi gyarmatbolygók felszabadításaként ünnepelte. A kereskedés szabályait és korlátait többé nem a Sol generációs politikája diktálja. Mivel kívül áll a kivételezés, nepotizmus, politikai alkudozás és kompromisszumok rendszerén, a Laconia a helyzeténél fogva tökéletesen megfelel arra, hogy azokat a reformokat vezesse be, amelyekre az emberiségnek szüksége van. Singh felfigyelt rá, hogy az elnöknő nem merte említeni Duarte főkonzul nevét. Mindig a Laconiára hivatkozott.

Amit elfogadhatónak talált. A kettő lényegében fedte egymást.

A legjobban mégis a Fisken és más, célzottan maguk mellé állított szövetségeseken túli diskurzusok melengették a lelkét. Kwan kormányzó, a Bara Gaon Komplexum feje olyan gyorsan közzétette az új kormányzatot támogató nyilatkozatot, hogy Singh szinte biztosra vette, előre rögzítették. Az Auberon helyi parlamentje szintén nyilvános üzenetben kötelezte el magát az új rendszer mellett. Ahogy az Új-Spanyolország, az Új-Róma, a Nyingchi Xin, a Félicité, a Paradíso, a Pátria, a Menedék, a Krizantém és a Ríocht is. A mostanra milliós népességű nagy kolóniák végignézték a Leuktra-ponti csatát, és az egyetlen észszerű következtetést vonták le. Az emberiség hatalmi központja áthelyeződött, és a bölcsek átálltak mellé.

A Tájfun közelgő érkezése ugyancsak segített. Singh azóta ismerte Song ellentengernagyot, hogy a haditengerészethez került. Közelinek persze nem lehetett nevezni a kapcsolatukat, de a nő arca és neve a bizalmasság súlyával bírt. Singh csupán néhány üzenetet váltott vele, többnyire azért, hogy összeállítsanak egy-egy közleményt a hírcsatornáknak, de amikor a nővel beszélt, az otthon emlékei törtek elő benne mérhetetlen erővel. A laconiai szokásai, a tea íze, a lakás egy kis darabkája, ahol az újszülött Elsával üldögélt, hogy Natalia nyugodtan alhasson.

A tóba lebukó napmadarak. James Holden átszállíttatása indította el, és a Tájfun érkezése fogja kiteljesíteni. Megindult a kétirányú közlekedés

a Medina és a Laconia között. Ami azt bizonyította, hogy az űr hatalmas útjai megnyíltak.

A vágyakozást, amit ez előhívott benne, mérhetetlennek és bonyolultnak érezte. A szabad ég után, amit mindaddig nem láthat újra, amíg

a Medina kormányzója marad. A felesége hozzásimuló bőre után. A kislánya nevetése és az elalvás előtti halk gücögése után.

Bizonyos értelemben minden napot, amióta a Viharból kilépett, átmeneti szünetként lehetett értelmezni, mintha benn tartotta volna a levegőt. És nemsokára, egészen hamar hozzáfoghat a valódi munkához. Miután a Tájfun a helyére került, és leigázták a Sol-rendszert, a birodalom megtámadhatatlan, az emberiség jövője biztosított lesz. Singh mindeddig nem vett tudomást saját szorongásáról és türelmetlenségéről, és most, hogy már majdnem megnyugodhatott, érezte, hogy kitörni készülnek belőle.

Együtt tekintve a jó hírek csaknem ellensúlyozták a rosszat.

– A merénylet viszonylag kisebbnek mondható – magyarázta Overstreet, ahogy mellette lépdelt a vezetőségi étkezde felé. – Két tengerészgyalogost veszítettünk el, de az infrastruktúra károsodása elhanyagolható az előző robbantáséval összevetve.

Singh nem tudta biztosan, hogy a vezetőség megszokott étkezési időszakán kívül érkeztek-e, vagy előre ideszóltak, és kiürítették az étkezdét, de mindössze négyen ültek az ötven férőhelyes teremben.

Az ajtónálló bekísérte őket egy kis asztalhoz, távol a többitől, ahol véletlenül sem lehetett meghallani, hogy miket mondanak. Ő és Overstreet is leadta a rendelését – Singh zöld teát kért, Overstreet egy fekete várnak nevezett helyi italt –, mielőtt folytatták a beszélgetést.

– Megfutamítottuk őket – kezdte Singh. – Kisebb robbantások, könnyű célpontok stratégiaiak helyett? Ez a földalatti mozgalom lassan kifullad.

– Határozottan elképzelhető, uram – értett egyet Overstreet. – Mégis nyugodtabb leszek, amikor már mind rács mögé került.

Valószínűleg nem újabb csípős megjegyzésnek szánta, amiért úgy döntött, hogy elküldi Holdent, Singh mégis kiérzett belőle némi szurkálódó élt. Megérkeztek az italok egy kis tál péksütemény kíséretében. Overstreet kivárta, amíg Singh elvesz egyet. Apró figyelmesség, Singh mégis méltányolta.

– Mi a helyzet a barátunk akciójával? – kérdezte.

Overstreet előredőlt, a fekete vár köré fonta az ujjait. A szája elkeskenyedett.

– Nagyjából fél óra múlva megtudjuk. Ha az ön informátora valóban az, akinek mondja magát, a cinkostársaival együtt hamarosan belépnek az áramelosztó állomásra. Öt rendőr és öt tengerészgyalogos fogja

várni őket.

– Küzdelemre számít?

– Reménykedem benne – felelte Overstreet. – A katonák csak ürügyre várnak, hogy betörhessenek néhány fejet.

– Azokra az agyakra épen lesz szükségem.

– Akkor majd az ujjukat törik el – válaszolta kuncogva Overstreet. – Senki sem kedveli az őrült robbantókat.

– Jogos. Az informátor viszont szabadon távozhat.

Overstreet bólintott, de elfintorodott, mintha valami keserűbe harapott volna. Singh egy fokkal közelebb hajolt, és hagyta, hogy a csend kérdezzen helyette. Overstreet a szemébe nézett, elfordította a tekintetét, aztán vállat vont.

– Nem vagyok biztos abban, hogy ez jó ötlet, uram. Ha elkapjuk

a többieket, őt pedig futni hagyjuk, a társai tudni fogják, hogy nekünk dolgozik. Elzavarhatják.

Singhbe belemart a bosszúság, de elfojtotta az érzést. Nem szabad elfelejtenie, amit Tanaka esetéből tanult. Jobb, ha türelmes marad.

– Gondolja, hogy hármas ügynök?

– Nem először fordulna elő ilyesmi. Ha valaki hajlandó veszélybe sodorni a szövetségeseit, egyedül azt tudhatjuk róla biztosan, hogy hajlandó veszélybe sodorni a szövetségeseit.

– Mit javasol?

– Hallgassuk ki ugyanúgy, mint a többieket! – felelte Overstreet. – Amikor sor kerül a tárgyalásra, szóljon az érdekében a bírónak!

Singh kortyolt egyet a teájából. Egy kissé még túl forró volt. Égette a száját.

– Nem igazán hinném, hogy ez segítene kiépítenünk a velünk együttműködő helyiek hálózatát.

– Ha jól végzem a dolgomat, találhatunk valakit a helyére. És amikor eljutunk odáig, egy elnézőbb ítélettel többet kap, mint amennyit érdemel.

Árulásnak érződött. A férfi, bármennyire jellemtelenül viselkedett is, megtette, amit ígért. Átadta Singhnek az információt, hogy megakadályozza a Medina érzékelőinek tönkretételét. A bírósági tárgyalás nem tűnt a lojalitásért járó méltányos jutalomnak. Mégis megfontolandónak tűnt, amit Overstreet mondott. Jordao az állomás és a Laconia elleni összeesküvők cinkosa volt. Valószínűleg vér tapadt a kezéhez, és egy kormányzó inkább a népének tartozott hűséggel, mint egy banditának.

– Elfogadom – válaszolta Singh. – Rendes kihallgatás. De mondja meg az embereinek, hogy csupán ennyi. Ha mindenképp ki kell tölteniük valakin a felgyülemlett dühüket, akkor azokon tegyék, akik nem nekünk dolgoznak!

– Ennyit kérhetek tőlük – egyezett bele Overstreet. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Jó lesz lezárni ezt, mielőtt a Tájfun ideér. Reméltem, hogy nem fog elhúzódni.

– Bizonyos fokig számítani lehet az ilyesmire – magyarázta Singh. – Az átmeneti időszakokban…

Overstreet összerezzent. Annyira hirtelen tette le a fekete várát, hogy az ital kilöttyent az asztalra, aztán ránézett a csuklómonitorára. A vörös elsőbbségi riasztás parányi lángként izzott a kijelzőn. Overstreet a homlokát ráncolva rákoppintott. A tekintete egyszerre kiüresedett. Singh aprókat lélegzett.

Valami történt. Újabb terrortámadás.

– Mi az? – kérdezte Singh.

– Engedély nélkül elindult egy hajó – felelte Overstreet, és felegyenesedett. Singh szintén felállt, elfeledve italt és péksüteményt. Adrenalin áradt szét az ereiben. Egy hajó, akár egy kisebb is borzalmas károkat okozhat a Medinában. Megrepesztheti a dobot, elpusztíthatja az állomást. Overstreet már a biztonsági parancsnokság felé sietett gyors, ollószerűen suhogó léptekkel; nem futott, de másként sem lehetett volna nevezni ezt. Singhnek meg kellett szaporáznia a lépteit, hogy beérje.

– Melyik hajó? – kérdezte Singh.

– Egy régi marsi nehézfegyverzetű naszád – felelte Overstreet. – A ne-

ve Rocinante.

– James Holden hajója? – Ez mit jelenthetett? Vajon a legénysége eleve kudarcra ítélt kísérletet tett volna, hogy elkapja a Fénytörőt, és visszahozza a kapitányt? Vagy bosszút akartak állni a veszteségért?

– Húsz rakétát és egy hajógerincre szerelt sínágyút vethetnek be. A hajtóműről nem is beszélve, amivel salakká égethetik az állomást, ha emellett döntenének – jegyezte meg Overstreet –, de még nem nyitottak tüzet. Az állomás közelében maradtak, és csak a manőverezőfúvókákat használják.

– Le tudjuk szedni őket?

– Amikor elfoglaltuk az állomást, megsemmisítettük a Medina védelmi rendszereit – válaszolta Overstreet. – Néhányat meg lehetett javítani, de a Tájfun készletei nélkül korlátozottak a lehetőségeink.

– Akkor a Vihart vessük be! – javasolta Singh.

Overstreet mély levegőt vett, ügyesen bevette a kanyart a kereszteződésnél. A meglepetés és a szorongás miatt úgy tűnt, mintha a biztonsági parancsnok kilométerekkel járt volna előtte.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet lenne közelharcot folytatni annak a két hajónak közvetlenül az állomás mellett. Ha a Rocinante kizárólag szökni akar, nyomós érvek szólnak amellett, hogy hagyjuk futni.

– Nem hagyatkozhatunk az ellenség jóindulatára, hogy ne essék bántódásunk – jelentette ki Singh, és elsőbbségi kapcsolatot kért a Viharhoz. Davenport parancsnok, aki az ideúton az első tisztjeként szolgált, azonnal válaszolt, mintha várta volna a hívást.

– Davenport, itt Singh kormányzó. Hivatalosan utasítom, hogy haladéktalanul hagyja el a kikötőt, és védelmezze meg az állomást a Rocinante nehézfegyverzetű naszádtól.

– Igenis, uram – felelte Davenport, aztán elbizonytalanodott. – Jelenleg nem teljes a legénység létszáma, uram…

– Most többet ér a kisebb létszám, mint egy teljes hajó, ha elkésünk vele. Próbálják elűzni az állomástól, mielőtt megütköznek vele!

– Igenis, uram – felelte a kapitány, és bontotta a kapcsolatot.

Előttük a biztonságiak folyamatosan terelték ki az embereket a folyosóról. Vészriasztás hangzott fel, és megszólalt egy kellemes hang. Ez egy vészriasztás. Haladéktalanul húzódjanak be az óvóhelyekre, és várják meg a hivatalos utasításokat! Ez egy vészriasztás.

A biztonsági parancsnokság zsongott, akár egy felrúgott méhkas. Riadt kiáltozás ülte meg a levegőt. A drónokból és biztonsági kamerákból érkező képek töltötték meg az összes képernyőt. Singh úgy hitte, mindez a Rocinante miatt történik, amíg egy biztonsági egyenruhás idősebb nő érdes hangon oda nem kiáltott nekik.

– Overstreet ezredes, uram! Zendülés tört ki a zárkákban.

– Micsoda? – értetlenkedett Singh.

Overstreet higgadt és nyugodt hangon felelt. Mint egy pilóta, akinek a hajója éppen darabokra esik.

– Mit tudunk?

– Valaki felülírta a cellák lezárását. Valamilyen robbanás történt. Az őrök behúzódtak a biztonsági torlaszok mögé, de a civilek oldaláról is lövöldözést jelentenek. Két rajt már odaküldtem.

– Remek – válaszolta Overstreet. Aztán Singhhez fordult: – Uram, úgy vélem, hogy a szabotázskísérlet, amelyet a barátja felfedezett, egy átfogóbb akció része, és bármire készül az ellenség, már elkezdődött.

Singh megrázta a fejét, nem a megállapítást vitatva, inkább úgy, mint amikor egy részeg próbálja kitisztítani a fejét. A lénye egy darabkája még mindig abban a meggyőződésben élt, hogy mivel az őrség készen állt megvédelmezni az érzékelőrendszereket, urai maradtak a helyzetnek. Hogy felkészült, bármi történjen is, miközben már a kellős közepébe került.

– Értem – mondta.

– Az ön biztonsági parancsnokaként azt tanácsolom, hogy önt és minden fontos tisztséget betöltő személyt zárjunk el a külvilágtól, amíg úrrá nem leszünk a helyzeten.

– Természetesen. Visszamegyek az irodámba.

– Nem biztos, hogy egy ennyire nyilvánvaló célpont közelében kellene tartózkodnia. Már előkészíttettem egy biztonságos helyet. Egy rajjal odakísértetem, és megkérem, addig maradjon ott, amíg jobban át nem látjuk, hogy mi történik – közölte Overstreet. Az idős nőhöz fordult, és Singhre mutatott. – Kíséretre van szüksége.

– Már úton vannak, uram.

Állj!, gondolta Singh. Itt maradok. De ostoba ötlet volt, büszkeségből fakadt. Egy vezetőnek az embereivel kell maradnia válság idején, de – bármennyire bosszantotta is – e pillanatban Overstreet számított

a vezetőnek. Ő csak útban lenne. Ám a lelke mélyén még így is maradni szeretett volna. Hogy lássák, ő irányít.

– Rendszeres jelentéseket kérek – jelentette ki Singh. – Ha bármiben szüksége van a felhatalmazásomra, keressen meg!

– Köszönöm, uram – felelte szemrebbenés nélkül Overstreet, aztán elfordult tőle. Pár pillanattal később négy, motoros páncélt viselő tengerészgyalogos masírozott be a főbejáraton, és tisztelgett.

– Singh kormányzó, uram!

– Tehát önök fognak elkísérni? – kérdezte Singh, reményei szerint magabiztos mosollyal. – Akkor induljunk is!

Útközben Singh ránézett a csuklómonitorjára. Túl sok minden történt egyszerre – túl sok önálló egység koordinált rögtönözve – ahhoz, hogy teljes képet lehessen kapni a helyzetről. A Vihar manőverezésbe kezdett, a Rocinante pedig egyelőre nem lépett fel támadólag. A zárkáknál kitört zendülés egyre erőszakosabbá vált, a tengerészgyalogos-csapat pedig engedélyt kért halált okozó ellenlépések megtételére. És eszébe jutottak Overstreet szavai, a beláthatatlan lehetőségekkel kísértették őt. A saját becslésem szerint a kezelőszemélyzetünk egyharmada legalábbis nem zárkózna el attól, hogy ellenünk dolgozzon.

Nehezére esett bízni benne, hogy a saját emberei jól végzik majd a feladatukat, most mégis ezt kellett tennie. Eltűnődött, vajon a főkonzult zavarta-e ugyanez: tudni, hogy minden fontos akciót mások hajtanak végre az ő parancsai alapján, ám olyan körülmények között, amelyekre legfeljebb következtethetett, és olyan helyeken, ahol a személyes közbeavatkozása, ha egyáltalán lehetséges volt, csupán felkavarta volna a vizet. Éleslátásra utaló, ugyanakkor ijesztő meglátás volt. A hatalom tehetetlensége.

A figyelmeztetés az egész állomáson zengett. Egy férfi rohant át az előttük lévő kereszteződésen, és még csak rájuk sem nézett. Singh lába egy kissé égett már a tempótól.

– Hová megyünk? – kérdezte a raj parancsnokától.

– A folyosó végén van egy páncélozott óvóhely, uram. Valamelyest távol esik a hivatalától, de hogy kevésbé nyilvánvaló célpont legyen, független környezeti szabályozással kell bírnia, és…

A tengerészgyalogos két lépés között megdermedt. Singhet hirtelen rémület fogta el; a folyosón kereste, miféle fenyegetésre reagálhatott így a férfi. Semmit sem látott.

– Mi a probléma? – kérdezte. Csak miután nem kapott választ, akkor vette észre, hogy mindegyik tengerészgyalogos megállt. Az arclemezükön nem lehetett átlátni, a rádióik némák maradtak, a motoros páncéljuk nem mozdult. Singh egyszerre csak egymagában ácsorgott, és félelmetesen tudatában volt saját sebezhetőségének. A tudata mélyén ott motoszkált

a gondolat, hogy valaki akár már célba is vehette, és őt semmi sem védi.

Egy pillanatra Kasik emléke rémlett fel, ahogy a szeme láttára meghal. Az egész arra ment ki, hogy őt elcsalják a biztonságból? Reszkető kézzel az első ajtóhoz sietett. Egy nyilvános vécéhez. Belépett, megbizonyosodott róla, hogy egyedül van, aztán bezárta maga mögött az ajtót. A szíve annyira hevesen vert, hogy a nyakában érezte a lüktetését. Nekidőlt

a keskeny mosdókagylónak, elővette a monitorját, és beírta a biztonsági kódját. A motoros páncélok lezárását nem aktiválták. A tengerészgyalogosoknak nem lett volna szabad harcképtelenné válniuk. Valaki hamis jellel állította le őket.

Overstreet azonnal válaszolt a kapcsolatkérésre.

– A rajomat harcképtelenné tették – közölte Singh.

– Igen, uram. Ugyanezt tapasztalom az összes motoros páncélos egységnél. Maradjon, ahol van! Hagyományos fegyverzetű kíséretet küldök oda.

– Mi az ördög folyik az állomáson? Jelentést kérek!

Bosszúság villant Overstreet arcán, de olyan hamar el is tűnt, hogy Singh szinte észre sem vette.

– A működőképes rajok elvesztése miatt jelentősen rosszabbodott

a helyzet a zárkáknál. Értesítettek, hogy valami történik a kikötőfelügyelő irodájában. Pontosabb értesülésekre várok ezzel kapcsolatban, de úgy látom, hogy több hajó indulni készül. A Vihar összecsapott

a Rocinantéval, de még semmi konkrétat nem tudok.

És most végezhetném a munkámat, ahelyett, hogy beszélgetnék róla? Nem mondta ki, de Singh így is hallotta.

– Bevárom a második kíséretet – válaszolta Singh. – Folytassa!

Bontotta a kapcsolatot. A tükörben kicsinynek nézett ki. Ijedtnek. Felegyenesedett, megigazította az egyenruháját, majd összeszedte magát, amíg a tükörképe biztosabbnak nem tűnt abban, hogy ura a helyzetnek. Fontosnak érezte, hogy amikor megérkeznek az emberei, megfelelő benyomást keltsen bennük. Jelenleg ennél többet nem tehetett.

Mélyen alatta puffant valami. Talán az állomás dobját érte találat. Azt jelezte, hogy a csata hevesen dúl körülötte, míg ő egy nyilvános vécében bujkál.

A földalatti mozgalom akciója felkészületlenül érte. Annyit meg kellett adjon, hogy alábecsülte az összehangoltságukat, a számukat és az akaraterejüket. Figyelmeztették, hogy a régi rendhez tartozó övbéliek körében fennmaradt az erőszakos ellenállás kultúrája. Az oxigéntartály felrobbantása után azt hitte, megértette, ez mit jelent, de mindeddig nem fogta fel a mélységét.

Az akciójuk éppen most bontakozott ki szerte az állomáson. Mindössze abban reménykedhetett, hogy az egyetlen dolog, amiben előttük járt, döntőnek bizonyul majd. Ha az érzékelőrendszerek kiiktatása létfontosságú volt a tervük megvalósításához, még mindig romba döntheti az egészet.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET: BOBBIE

Bobbie hevedere három, nagyjából a tenyerével megegyező méretű mágneskapocsból és két szőtt nejlonkábelből állt, amelyek hajdan zöldek lehettek. Alapvető biztonsági felszerelés, szabványos minden hajón, minden kikötőben, a gravitációs kutakon kívüli minden állomáson. Azon tűnődni, vajon működik-e, olyan lett volna, mintha azon tűnődne, a következő lépése áthatol-e a fedélzet atomjain.

– Szerinted ki fogják bírni? – kérdezte. A rádióját annyira gyenge adójelre állította, hogy egy vastagabb póló blokkolta volna. Amos, aki mellette állt, végignézett a Közelgő Vihar külső burkának hosszú ívén. A sisakja elrejtette az arcvonásait, de a hangja fatalizmusról árulkodott.

– Ha nem, a mai nap egészen furcsa lesz.

Bobbie még sohasem látott a hajó felszínéhez hasonlót. A lapjai csiszolt ékkőre emlékeztettek, egyetlen PVÁ vagy érzékelőrendszer sem állt ki belőle. A rózsaszínek és kékek nem annyira az anyag színének tűntek, mint inkább valamiféle fénytörésnek. Olyasvalaminek, amit

a fénnyel tett, de sokkal furcsább volt a szelektív elnyelésnél. A lassú zóna sötétsége mélységesnek hatott. Bobbie sisakjának fel kellett erősítenie mindent, amit a gyűrűállomás izzásából észlelt. Még a határokat is kitolta, az ibolyántúlit és infravöröst a látható tartományba húzta, hogy több információval dolgozhasson. Mindig ilyen volt, de a – védtelen és bizonytalan – várakozás miatt még baljóslatúbbnak érződött.

Habár a hajó felszíne kristályszerűnek tűnt, tapintható puhaságát Bobbie a habéhoz szerette volna hasonlítani. Valójában azonban bőrre emlékeztette. A mágneskapcsok durva, kényelmetlen bölcsőben kötötték hozzá, vagyis fogják, amint a hajó megindul. Feltéve, hogy a mágneskapcsok tartanak. A piros izzás, amely azt jelezte, hogy a felszínhez csatlakoznak, folyamatosan világított, de Bobbie úgy vélte, hogy időnként egy pillanatra borostyánsárgára váltott. A behatoló csapat rajta és Amoson kívüli tíz tagja ugyanilyen felszerelést használt. Mindegyikük gyengébb minőségű szkafandert viselt. Páncélként egyikük sem vett fel hegesztőmellénynél erősebb vértezetet. Inkább tűntek takarítóbrigádnak, mint behatolásra készülő katonai egységnek. Bobbie-t aggasztotta, hogy ez mennyire lehet igaz, de ezen majd akkor rágódik, amikor már nem tartanak a kapcsok. Ha a Vihar meglódul, és ők lebegve ott maradnak, mint egy kígyó levedlett bőre, Alexnak kell megoldania az ellenség rombolójának problémáját. Ők pedig alighanem mind meghalnak. Reményre semmi nem adott okot.

– Tényleg remélem, hogy tartanak – jegyezte meg Bobbie.

Megérkezett a titkosított riasztás. Bobbie megérintette az alkarján lévő vezérlőberendezést. Amikor megszólalt Alex hangja, erős Mariner-völgyi akcentusa azt jelentette, hogy majd összeszarta magát a rémülettől, ugyanakkor a félelemtől kissé meg is részegedett.

– Itt Alex Kamal hívja a Rocinantéról a barátait és a családját, valamint a tengeren úszó összes hajót. Mindjárt kezdődik a rodeó. Leválás

a szorítóhorgokról tíz. Kilenc…

– Kapaszkodjatok! – figyelmeztetett Bobbie. – Fogalmunk sincs, mennyire gyorsan fog történni.

Megmarkolta a nejlonkötelet, kifeszítette, és várta, hogy a Közelgő Vihar elhagyja a kikötőt.

Ahhoz, hogy itt lehessenek, valamivel korábban fel kellett mászniuk az állomás mentén – az orrnál elhelyezkedő hídtól a tat gépterméig – végigfutó felvonóaknán. Gyorsan mozogtak, centiméterekkel az állomás felett suhanva. A többiek nevetgéltek, amíg Bobbie nem figyelmeztette őket, hogy a kis hatósugarú rádió nem ugyanaz, mint a rádiócsend, és udvariasan azt javasolta nekik, hogy inkább fogják be a lepcses pofájukat, mintsem megölessék az egész csapatot. Ezután egyedül maradt a saját lélegzése hangjával, a régóta használt gumi és valaki más verejtékének a szagával. Alex tőle jobbra haladt, Amos a balján, a kikötő pedig hajóktól tüskésen dagadozott negyed kilométerrel előttük. Azon túl csak a lassú zóna feketeségét és a kapuk mögötti gyilkos semmit lehetett látni.

A dob elfordult alattuk. A Viharral vívott rövid csata sebei még mindig elfeketedett sávokként és világos foltozóhabként mutatkoztak. A Medina az osztályrészénél jóval több verést kapott már életében, és a mai nap sem lesz jobb.

Minden trükköt bevetettek, amit Saba földalatti mozgalma a tarsolyában rejtett. Hegesztőfelszerelést loptak, előszedték a ládákból az elrejtett fegyverkészleteket, betörtek a szervizaknába, amelyiken kijutottak. Amióta csak a laconiaiak átjöttek a kapun, az állomást jól ismerő, jó eszű emberek erre a pillanatra készülődtek. Talán már korábban is, ha akadt köztük csempész.

Ahogy túljutottak a dob utolsó méterein, Alex leszakadt tőlük. Az út harmadát meg kellett tennie a perdülettel ellentétes irányban a Vihartól, hogy eljusson a Rocinantéhoz. Bobbie megpróbálta elhitetni magával, hogy nem utoljára látja a pilótát. Aztán egy gyors csuklómozdulattal továbbintette a behatoló csapatot a romboló sötét, fenyegető teste

felé.

A terv az volt, hogy elcsalják a Közelgő Vihart az állomástól. Amint

a dokkolókapcsok leoldottak, és több katona nem szállhatott át a hajóra, Bobbie és Amos áttöri a hajótestet, és az élen haladva megkezdik a behatolást, aztán leveszik a Vihart a pályáról. Hogy ezt azzal érik el, hogy felrobbantják a reaktort, tönkreteszik a vezérlést, vagy eltérítik a kapuk közötti semmi felé, meccs közben kellett eldönteniük, amint bejutottak. Anélkül, hogy jobban ismerte volna a hajó belső kialakítását, a rögtönzés szerencsésebbnek tűnt, mint ha úgy tenne, hogy határozott tervvel vágnak neki.

Másodlagos célként azt tűzte ki maga elé, hogy épségben kihozza az embereit a Viharról, aztán mindenkit biztonságosan felszed az egyik menekülő hajó. A harmadlagos cél az maradt, hogy ő maga is megmeneküljön.

Alex nullához ért, és Bobbie úgy érezte, mintha a Vihar enyhén megremegett volna, amint a Roci ledobta a szorítóhorgokat, és a Medina testét használva fedezékként elperdült a kikötőből. A mágneses kapcsok közül kettő borostyánsárgán vibrált, aztán biztonságosan visszaváltott pirosra.

Ebbe a napba a halál számtalan módja sűrűsödött bele. Akárcsak Alex, ő sem tudta megállni, hogy ne mosolyodjon el. Lehet, hogy marsi szokás volt. Továbbra is a hirtelen rántásra készült, a lábát a hajótestre támasztva, behajlított térddel. A percek elnyúltak. A sisakventilátor hűvösen legyezte a homlokát. Ami azt jelentette, hogy izzad.

– Hogy bírod, Babika? – kérdezte Amos. A rádió miatt úgy tűnt, mintha fél kilométerről, suttogva beszélt volna hozzá.

– Jól leszek, amint kiúsznak a hajóval a kikötőből.

– Hát ja. Nem igazán lendülnek akcióba, ugye?

– Arra számítottunk, hogy felkészületlenül érhetjük őket.

– Így igaz – ismerte el Amos. – Mégis.

– Lehet, hogy nem vették észre – szólalt meg az egyik társuk.

Vagy arra várnak, hogy még a fedélzetre jöjjön néhány katona, gondolta magában Bobbie, aztán a Közelgő Vihar kirobbant a feketeség felé, kifeszítve a nejlonköteleket.

A manőverezőfúvókákat használták. Tizenöt méterre tőlük túlhevített gőz tört ki, és hozta sebes pörgésbe a rombolót. Úgy tűnt, mintha nem valahonnan lövellt volna ki a sugár, mintha a fúvókát a hajótest különös nem fém felülete rejtette volna el mindaddig, amíg szükség nem lett rá. Még szerencse, hogy nem ott vertek tábort, különben valószínűleg legalább az egyiküket levetette volna a hajóról, és megfőzi.

A Vihar meglódult. A fúvókák moraja felkúszott a lábán. A Medina elmaradt mögöttük, mintha valaki ledobta volna. Fellobbant a Vihar főhajtóművének csóvája, és a hajó előreszökkent. Mindössze negyed g-vel. Nem kockáztatták meg, hogy salakká égessék a Medinát. Mégis hátborzongató volt a saját árnyékát látni a hajó testén elnyúlva. Arra emlékeztette, hogy ha leesik, tűzhalált hal.

– Amos! – szólalt meg. – Csinálj nekünk egy lyukat!

– Látom, hogy utánam eredtél – kiáltotta-énekelte Alex. – Nem fogod elkapni a Rocit, barátom. Túl csinosak vagyunk hozzád.

– Alex, szállj ki ebből a csatornából! – üvöltötte Bobbie, aztán eszébe jutott, hogy a jelét túlságosan legyengítették ahhoz, hogy foghassa. A fejét ingatta, és remélte, hogy nem fogja nagyon zavarni.

Amos már előkészítette a hegesztőfelszerelést, a tápot az oldalára szíjazta. Bobbie úgy sejtette, hogy két törött bordával pokolian fájhat neki a hozzászoruló felszerelés, de a gépész mozdulataiban semmi sem árulkodott ilyesmiről. Bobbie saját megrepedt farokcsontja sem tette kellemesebbé a helyzetet. Rengeteg kárt tettek magukban ahhoz, hogy eljussanak idáig. Bobbie-nak ügyelnie kellett rá, hogy a fájdalom ne számítson. Az csupán a testével közölt valamit. Dönthetett úgy, hogy nem törődik vele. Amos a hajótesthez tartotta a hegesztőpisztolyt, és minden kifényesedett. Úgy tűnt, mintha mögöttük szikrák záporoztak volna, lefelé görbültek, majd belevesztek a hajótestbe, mintha a nehézkedés húzta volna le őket, és nem a hajó forgása.

– Fegyvert kézbe! – adta ki a parancsot, és a többiek jeleztek, hogy hallották. Ha a romboló ugyanoly két hajótestes konstrukció volt, mint minden marsi hajó, akkor az, hogy itt átvágják magukat, csak az első lépés lesz. De a legkockázatosabb. Okozhatnak itt károkat, de védeni is nehéz, és mivel a Vihar legénységéből senki sem tartózkodott ott, az olyan megoldások, mint hogy elárasztják hidrogénnel és oxigénnel, Bobbie egész csapatával végezhetett volna anélkül, hogy az ellenségre veszélyt jelentett volna. Bármennyire csábítónak tűnt is, be kellett jutnia a tényleges hajóba, és…

– Öhm, Babika! Ez rohadtul furcsa cucc.

Amos beroggyantott térddel állt. Ahol a hegesztőpisztoly belevágott, fél méter hosszú fénycsík ragyogott a hajótesten. És gyorsan zsugorodott.

– Mi az?

– Emlékszel, amikor úgy tűnt, hogy a hajótest képes kijavítani önmagát? Most pont ezt csinálja.

– És ez gondot jelent?

– Igen – felelte Amos. – Azt mondanám, ez eléggé megnehezíti a dolgunkat.

A Vihar újra meglódult alattuk. A hajtóműcsóva jobban felragyogott, és a Vihar tovább növelte a sebességét. A gyorsulás feszesre húzta a hevedereket, ahogy a tolóerő okozta nehézkedés határozottabban lefelé irányulónak éreztette az atomenergiával keltett lángokat. Az orrhoz legközelebb eső mágneskapocs borostyánsárgán vibrált, és pár centimétert elcsúszott, mielőtt újra pirosba váltott, és megállapodott. A pillanat, amíg elengedett, adrenalint pumpált Bobbie testébe. A szíve a fülében lüktetett. A hangja annyira nyugodtnak tűnt, mintha valaki másé lett volna.

– Van valami zseniális ötleted?

– Mindjárt kipróbálok valamit – válaszolta Amos, és lekuporodott.

Megint végighúzta a lángot, de most szoros ívben, nem nagyobb lyukat vágott, amelyiken átférhetnének, hanem valami kisebbet. Amikor körbeért, ököllel rácsapott, benyomta a hajótest kis darabkáját a hajó belső terébe. A kör azon nyomban zsugorodni kezdett, de Amos vékony szeleteket metszett le a széléből. Egyre szélesebbre tágította a lyukat, miközben az szűkülni igyekezett. Gyors, hatékony mozdulatokkal dolgozott. Még akkor sem lassított, amikor a hajó ugrott egyet és elfordult alattuk; egy élet fizikai munkája végtelen eleganciát kölcsönzött neki. Bobbie tudta, hogy hiába próbálkozna ezzel, nem lenne képes tartani a lépést, Amos keze alatt azonban egyre szélesedett a lyuk.

– A széle kellemesen meleg lesz – közölte Amos. – Ezzel kapcsolatban semmit sem tehetek.

Saba hangja dörmögött Bobbie fülében. A tengerészgyalogos-rajok

a zárkákhoz értek. Ideje kikapcsolnunk a kis barátainkat.

– Jó lenne sietni egy kicsit – jegyezte meg Bobbie.

– Ebben nem tévedsz – válaszolta Amos. Dallamtalanul fütyülni kezdett a foga között. – Nem fogom tudni abbahagyni, miközben átmentek.

– Basszameg – szólalt meg az egyik társuk. – Én nem fogok félig kint, félig bent ragadni.

Bobbie a katonához fordult.

– Azt teszed, amit parancsolok, vagy fejbe lőlek, hogy a többiek okuljanak belőle – jelentette ki alighanem udvariasabban, mint amit a férfi megérdemelt volna. – Gyerünk a lyukhoz! Egyenként mentek be. Három… kettő…

A férfi lebukott, és Amos átvágta a nejlonkötelet, miközben átjutott. A lyuk nem zárult be felette, de csak azért, mert Amos tovább vagdosta az oldalait.

– Következő – bökött Bobbie a legközelebb álló katonához. – Te. Három. Kettő. Egy.

Bobbie egymás után taszította át a csapata tagjait a hajótest szétolvasztott darabkáján. A hátrahagyott mágneskapcsok úgy csoportosultak körülötte, mint vadvirágok a kertben, az elmetszett pányvák lengedeztek, ahogy a hajó irányt változtatott. Mint a hínár a tétova áramlásban.

A Medina elúszott felettük, és Bobbie kétszer megpillantotta, ahogy a Rocinante hajtóműcsóvája derengő fénnyel vonta be az állomás peremét, akár egy soha el nem érkező napfelkelte.

– Szoros lesz, Babika. Sokkal több üzemanyag kell hozzá, mint amennyivel számoltam.

– Csak folytasd! – felelte Bobbie.

Amos folytatta. Nyolc. Kilenc. Tíz. Aztán már csak ők ketten maradtak.

– Megvagyunk – mondta Bobbie. – Add a cuccot! Bejuttatlak.

– Megtisztel, hogy ilyesmi eszedbe jutott – válaszolta Amos. – De ez maradjon kettőnk között! Annyira nem értesz jól a hegesztéshez. Befelé. Én majd megoldom.

– Semmi hősködés!

– Ó, dehogyis fogok idekint megdögleni – vágta rá Amos, és az állával a hajó belseje felé bökött. – A legrosszabb esetben odabent dobom fel

a talpam.

Bobbie az égő lyuk széléhez csúsztatta a mágneskapcsokat, aztán behúzott lábakkal átlökte magát. Karok kapták el, és húzták félre. A szkafanderek munkalámpái kékesfehér ragyogással töltötték meg a két hajótest közti teret.

Hátborzongató volt. Ismerősnek tűnt, mint egy imádott arc, valami mégsem stimmelt vele. Ahol titán, kerámia és acél gerendáknak kellett volna lenniük, kristályok nőttek. Repedések futottak végig rajtuk, és tűntek el, mintha palackban cikázó villámokat néztek volna. Ahol fém és széncsipke lemezeknek kellett volna lenniük, a tereket valamiféle anyag takarói határolták, amit Bobbie először homárpáncélnak, aztán szövetnek, aztán jégnek látott.

Minden kétséget kizáróan egy marsi romboló belsejébe kerültek. Mégsem látott még soha ehhez hasonlót.

– Átmegyek – jelentette be Amos, és Bobbie odafordult, hogy egy kapaszkodóhoz húzza. A lyuk, amit vágtak, összepréselődött. Nem zárult be teljesen, de a rés végül öt centiméteres lett. A munkalámpák fényében Amos üresen, barátságosan elmosolyodott.

– Nos, ezzel megvolnánk – állapította meg. – Remélem, hogy a következő hajótest valamivel ismerősebb lesz, ha érted, mire gondolok.

Alex egyenletes tempóban menekült. Kizárólag ezért nem pattogtak összevissza a két hajótest között, mint patkányok a szárítóban. Mindig is a tényleges hajóba való behatolás számított a legveszélyesebb pillanatnak. Bobbie kezdettől fogva tudta ezt.

Gyorsan mozogtak, a kapaszkodókon és lábtámaszokon haladtak, amíg nem találtak egy válaszfalat. Amos ellenőrizte a hegesztőpisztoly tartályát, és a fejét ingatta, de egyetlen szót se szólt. A füst csapból ömlő vízhez hasonlóan megrázkódott és odébb sodródott, valahányszor átfordult a hajó. A hajótest nem javította ki magát, de egyedül ennek örülhettek.

– Ez kicsi lesz – jelentette ki Bobbie.

– Be kell érnünk ennyivel – felelte Amos. – Ha jobban kieresztem, kézzel kell behajlítanunk, hogy átjuthassunk.

Amos vágott, közben levegő és szikrák ömlöttek át a másik oldalról. A hajó belseje még mindig nyomás alatt volt. Furcsának tűnt harci körülmények között. Ha a Vihar legénysége eddig nem lett volna tisztában azzal, hogy behatoltak, most rájönnek. Bobbie préselte át magát elsőként egy hálókabin hátuljába. Két sor gélmatraccal leterített priccs – többé-kevésbé ugyanolyanok, mint a Rocin –, ahol a tengerészgyalogos-rajoknak kellett volna aludniuk. Ezek az ágyak üresek és gondosan megvetettek voltak. Bobbie beállt az ajtóba, amíg a többiek benyomakodtak. Amos jött át utolsóként, és rácsapott egy műanyag foltot a lyukra, ami kidagadt a két hajótest közötti térbe, mielőtt megkeményedett.

– Nem akarok rátok lőni, szemetek! – ordította Alex a rádióban.

A kifejezéssel Bobbie-éknak jelzett. A Vihar egyre közeledett. A Roci már nem sokáig tudott kitérni előle.

Bobbie kinyitotta az ajtót, kidugta a fejét, majd gyorsan visszahúzta, egy lövedék pedig kitépett egy darabot a keretből, ahol az imént még

a feje volt.

– Hányan? – kérdezte a mellette álló férfi.

– Legalább egy. – Bobbie körbepillantott a hálókabinban, hogy keressen valamit – bármit –, ami előnyhöz juttathatja őket. – Ez a hely egy halálcsapda, és fogytán az időnk. Ti hárman velem jöttök. Ti ketten balra tüzelve elindultok, te meg velem jobbra. Ha gránátot láttok, vagy bármit, ami annak néz ki, azonnal húzódjatok vissza! Mindenki más

a priccsekre, hanyatt fekve! A két lábatok között lőjetek, ha a rosszfiúk berontanának! Négy másodpercetek van. Gyerünk!

Ő maradt kiegyenesedve, amikor kiléptek. A mellette lekuporodó nő bárki lehetett volna, de az életük most egymástól függött. A folyosón Bobbie meglátta az elágazást, ahonnan az imént rálőttek. Egyetlen fej bukkant elő egy pillanatra. Bobbie tüzelt, de nem tudta megállapítani, hogy eltalálta-e.

A folyosó szemközti oldalán egy másik ajtót látott. Rámutatott, és intett. Rohanva átszaladtak. Újabb kabin. Tizenkét priccs, de semmi jele annak, hogy bárki használta volna őket. Senki sem lőtt rájuk. Bárki próbálkozott is korábban, megsérült vagy elmenekült. Elszaladt erősítésért, akiket mozgósíthatott még a hajón. A meglepetés ereje idáig juttatta őket. Innentől az ügyesség vette át a prímet.

– Amos! – szólt bele a rádióba.

A hajó falai gyengítették a jelet, de még így is hallotta a gépész válaszát.

– Babika? Ezt hogyan szeretnéd megjátszani?

Túl sok év telt már el azóta, hogy utoljára kellett hajón bevetést végrehajtania, de ez legalább könnyű volt. A hajónak két sebezhető pontja akadt behatoláskor: a gépterem és a vezérlőterem. Az ellenség élvezte

a hazai pálya előnyét, de ha kevesen voltak, valószínűleg azt fogják védelmezni, amelyikről úgy gondolják, hogy Bobbie majd megtámadja. Az okos megoldásnak tehát az számított, ha úgy tesz, mintha az egyik felé indulna, majd a másikat rohamozza meg.

– Magammal viszem ezt az ötöt, és a hídra megyünk. Várj két percet, aztán a tieiddel induljatok meg a gépterembe!

– Meglesz. Működésképtelenné tenni vagy felrobbantani szeretnénk?

A Vihar újra meglódult. Finom csörgés zengte be a hajót, mint amikor egy lánc lecsúszik a polcról. Kellően különbözött attól, amihez hozzászokott, hogy kis híján rá se ismerjen a PVÁ-kra. A Rocit lőtték.

Mielőtt megszólalhatott volna, Saba hangja szólalt meg a rádión. Az evakuálandó csapatok a kikötőbe értek. Már csak a jelre várnak, hogy szabad az út, igen? Aztán, szinte ezzel egy időben, megjött Naomi válasza. Vettem. Behatolunk. A földalatti mozgalom hajói készen álltak, hogy elhagyják a dokkokat. A Medina érzékelői hamarosan kikapcsolnak. Lassan megnyílik az időablak. Nem sokáig fog nyitva maradni.

– Amint találsz valamit, amivel kiütheted a hajót, csináld! – felelte Bobbie.

– És az evakuálás?

Bobbie értette, mire gondol. Ha fel tudja robbantani a reaktort, megtegye? A küldetés fontosabb volt, mint hogy túléljék?

– Tégy belátásod szerint, melák! – felelte Bobbie. – Megbízom az ítélőképességedben.

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET: CLARISSA

Már csak kétféleképp érezte magát. Vagy egész testében remegett, vagy kimerült. A remegés rész eleinte undok volt, mert a rémületre emlékeztetett: idegesen rángatózott, a pulzusa az egekbe szökött. És mivel a félelemhez hasonlított, Clarissa folyton azt hitte magáról, hogy retteg, aztán már határozott irányultság és ok nélkül is félni kezdett.

A felismerés, hogy csak a pocsék utángyártott endokrin mirigyei szivárogtatnak a vérébe, sokat segített. Legalább megértette, hogy nem csak az alaktalan szorongás tébolyítja meg. Viszont továbbra is remegett.

A legrosszabb pillanatokban a régi mantrájához tért vissza, még a börtönből. Gyilkoltam, de nem vagyok gyilkos. Mert a gyilkosok szörnyetegek, a szörnyetegek pedig nem félnek. Most már úgy érezte, hogy állandóan retteg, és ebbe a keretbe helyezve ez megnyugtatón hatott.

Lénye babonás része folyton arra gondolt, hogy ezt a szellemet önmaga hívta be az életébe szavainak átérző mágiájával. Az eszével viszont tudta, hogy azzal hozta a fejére ezt, hogy egy vagon pénzt fizetett ki illegális testmódosításokra őrült, kamaszos bosszút forralva. Ez, és hogy közben rengeteg embert megölt.

– Jól vagy? – kérdezte Naomi.

Clarissa felemelte a kezét, ugyanazt a schrödingeri választ adta, mint mindig, bárhogyan fejezte is ki. Mindig igen, és mindig nem. Igen, jól, hiszen nem esem össze. Nem, mert semmi, amit jólként határoznak meg, nem igazolta az élete korai szakaszában hozott döntések helyességét.

– És te?

– Remekül – felelte Naomi olyan hangon, amely nagyjából ugyanezt jelenthette. Amióta Holdent elfogták, kihunyt a fény Naomi tekintetében. Miután kiderült, hogy a Fénytörő útra kelt, és magával vitte Holdent, Naomit nem bénította le a gyász, egyszóval persze. Remekül volt.

A dob belső felszínén, egy mezőszéli padon várakoztak. Tőlük jobbra búzatáblák íveltek fel, sárgultak a hamis nap fényében. A gyalogösvényen egy rendszerellenőrzési egyenruhát viselő nő sétált egy kisfiú kezét fogva. Ahogy elhaladt, megbámulta Clarissát. Clarissa szinte hallotta, hogy: Mi a baja a néninek, anya?, a fiúcska gondolata ennyire hangosan harsogott.

Egy kissé furcsa érzés volt a Medina rendes lakói körében lenni. Mindenki élte tovább az életét, mintha elfelejteni igyekeztek volna, hogy

a Szállítószövetség valaha létezett. Elmentek a gyerekekért az iskolába, a barátaikkal vacsoráztak, dolgoztak és végezték a feladatukat, mintha öröktől fogva a fejükhöz tartott fegyverrel tették volna ezt. Mintha

a laconiai szabályok normálisak lettek volna. Mintha nem zajlottak volna már most olyan események, amelyek mindent megváltoztatnak, mire beköszönt az éjszaka.

– Sajnálom, ami Holdennel történt – szólalt meg Clarissa. Nem akarta, mégis kimondta.

Naomi levegőért kapott, kiengedte. Mint aki kötést tép le, amelyik

a kelleténél kissé erősebben tapadt hozzá a bőréhez. Pillanatnyi fájdalom, és már túl is van rajta.

– Köszönöm. Nem igazán… erre számítottam.

– Igen – dörmögte maga elé Clarissa. – Úgy tűnik, mindig van az, ahogyan mi szeretnénk, hogy a dolgok alakuljanak, és az, ami ténylegesen történik.

Figyelmeztető hang harsant fel a dobban, visszhangzott a távolságoktól és a szabad tértől. Mesterséges hang nyugtatta őket bársonyosságával, miközben azt ismételgette: Ez egy vészriasztás. Haladéktalanul húzódjanak be az óvóhelyekre, és várják meg a hivatalos utasításokat!

– Hallgasd! – szólalt meg Naomi. – A mi számunkat játsszák.

– Ajaj – nevette el magát Clarissa. – Az egész életünket rosszul éltük le, igaz?

Naomi belekarolt, félig tréfásan, félig azért, hogy szükség esetén támogassa, aztán megindultak a találkahely felé. Clarissa teste rángatózott és reszketett, ahogy lépdelt. Amint lejutottak a felszín alá, a dob folyosóiba és előcsarnokaiba, sűrűbbé vált a forgalom. Minden sarokból a riasztás szólt. Az üzletek becsukták kapuikat. A bódék bezártak. Mindenfelé emberek siettek, egyesek dühösen ordítozva, mások valamiféle halálos céltudatossággal. Túl sok robbantásban és vérontásban volt részük már ahhoz, hogy az ilyesmit elvicceljék. Az illúzió, hogy bármelyikük élete a megszokott maradt, egyszerre szertefoszlott.

Naomival megvárták, amíg szétnyílik az áradó tömeg, aztán behúzódtak egy nyilvános vécébe. Clarissa leült a falba épített ülésre. Enyhe hányinger kaparta a torkát, de semmi vészes. Naomi a mosdókagylóhoz ment, és komótosan megmosta a kezét, nem azért, hogy tisztább legyen, hanem mert nem akarta, hogy azt higgyék róluk, valami rosszban sántikálnak, ha a biztonságiak közül bárki benézne.

A terv – pontosabban az őket érintő rész – meglehetősen egyszerűnek tűnt. Legalábbis Clarissa szemszögéből. Egyszer megpróbálta lépésről lépésre elmagyarázni Alexnek, és egészen biztosra vette, hogy

a pilóta csak a feléig tudta követni őt. A Medina érzékelőit mind a főrendszerre kötötték, viszont mindegyiket ellátták saját tartalék akkumulátorral. Ha leállítják az áramellátást, a Medina valós időben nem láthatja, hová mentek a hajók, de a helyi gyorsítótárakat nem törölné ki az összes érzékelőrendszerből. Amint visszajönne az áram, az érzékelők újra bejelentkeznének, felkapcsolódnának, és elküldenének mindent, amit elmentettek.

És a folyamatnak épp ez jelentette a sebezhető pontját. Amikor az érzékelők újra bejelentkeznek, hogy felkapcsolódjanak, a rendszer arra kérheti őket, hogy diagnosztikát futtassanak le. Az érzékelőknek körülbelül húsz másodperc kell ahhoz, hogy végezzenek az önellenőrzéssel, és újból bejelentkezve elküldjék az eredményeket. Ebben a húsz másodpercben újabb adatok kerülnek fel. És ha a szenzorok bejelentkezését átirányítják egy hamis rendszerre, amelyik újra meg újra diagnosztikát kér, addig ismételgethetik ezt, amíg valami szerencsétlen rá nem jön, hol található a hamis útválasztás, vagy ténylegesen odamegy az érzékelőrendszerekhez, és új közvetlen vonalat húz ki.

Amikor nagyjából idáig eljutott az ismertetésben, látta Alex tekintetén, hogy már nem tud koncentrálni, ezért egyszerűsített. Készítesz egy hamis forgalmi kártyát. A hamis forgalmi kártyát elhelyezed a másodlagos energiaellátás kapcsolódási pontjánál. Kisütöd az elsődleges energiaellátás kapcsolódási pontját, hogy újraindítsd az érzékelőrendszereket. Az érzékelők csak egy halom fárasztó munka árán indulnak újra. Alex ekkor a felemelt hüvelykujjával jelezte, hogy már érti. Aranyos

volt.

Mindig furcsán hatott, amikor eszébe juttatták, hogy olyan dolgokat tud, amit mások nem. Nem csupán az áram-és jelútválasztó protokolljairól. Arról is, milyen érzés volt meggyilkolni valakit, aki mindig kedvesen bánt vele. Milyen érzés volt, amikor azok az emberek, akiknek az elpusztítására tette fel az életét, befogadták őt a családjukba. Mindig ahhoz az elképzeléshez tért vissza, hogy az élete nem egyedi. Hogy bármit tett is, nem lehetett annyira furcsa, hiszen végtére is megtette.

Kinyílt az ajtó, és a bombás fickó lépett be rajta. Jordao. A srác odabiccentett Clarissának, aztán Naominak. Görnyedtsége és hamuszürke bőre mintha a „terroristagyanús személy” jellegzetes képét rajzolta volna meg. Ha meg akarjuk csinálni ezt, a fickónak kurvára le kell nyugodnia.

– Helló! – köszönt neki Clarissa.

– Hoy! – válaszolt a férfi. – Bist bien?

– Eddig semmi gond – felelte Naomi. – De a többiekkel nem beszéltünk. Hallottál valamit?

– Engedély nélküli indulás a kikötőből – mondta Jordao, ahogy a mosdókagyló mellett lerakta és felnyitotta a szerszámosládát. – Nos ew bû?

– Igen, a mieink egyike.

– Perdíd – jegyezte meg a fickó, és mosolyt erőltetett az arcára. – Hány játszma folyik egy nap?

– Eggyel kevesebb, mint kellene, ha nem indulunk – felelte Naomi.

Jordao kinyitott egy rekeszt, és fülhallgatót dobott Clarissának és Naominak, mielőtt behelyezte a sajátját.

– Katria nem mondta el, ero que la, igaz? Ezután keményen lesújtanak ránk. Alles la preva? Mintha oviban lennénk.

– Ha ez úgy sikerül, ahogy kell, nem lesz probléma – nyugtatta Clarissa, és megigazította a fülest, hogy ne legyen annyira kényelmetlen. – Csak ne szakadj le tőlünk, és nem esik bajod!

Naomi megszárította a kezét, elővette a zsebéből a kézi terminálját, ellenőrizte, aztán visszacsúsztatta.

– Indulnunk kell – mondta.

Jordao lecsukta a szerszámosládát, aztán feltámasztotta a csípőjére, és megindult Naomi után. Clarissa leghátul haladt. A reszketés egy kissé enyhült. Ennek részben örült, mert utálta, amikor remegett. Részben aggasztotta, mivel ezután a kimerültség következett, és neki végig kellett csinálnia az akciót. Legalább annyira tartania kellett magát, hogy ne hátráltassa Naomit.

Odakint lassanként kiürültek a folyosók. Ez egy vészriasztás. Haladéktalanul húzódjanak be az óvóhelyekre, és várják meg a hivatalos utasításokat! Naomi az állomáson kívülre vezető rámpára fordult. Clarissa zsebre dugta a kezét, és próbált unottnak mutatkozni. Egyszerre gyakorolta fejben a forgalmi kártyák kicserélésének lépéseit, és figyelte a biztonságiak járőreit. Amikor Saba megtörte a csendet, megriadt.

– Az evakuálandó csapatok a kikötőbe értek. Már csak a jelre várnak, hogy szabad az út, igen?

Naomi a füléhez emelte a kezét. Mivel egyszerre lehetett hallani a fülesből és a valóságban, a szavai valamelyest visszhangoztak. Mintha nagyobb súllyal bírtak volna a kelleténél.

– Vettem. Behatolunk.

Mindössze pár percbe fog telni, hogy kicseréljék a kártyákat, és elhelyezzék a tölteteket. Azután, ha Saba emberei addig tartani tudják,

a kikötőbe sietnek, vagy – ha a laconiai biztonsági erők időközben mégis visszafoglalnák – egy légzsiliphez. Naomi megtorpant egy szerelvényfedő lap előtt, ránézett a kézi termináljára, és bólintott. Ez lesz az. Jordao izzadt és elfehéredett. Clarissánál is rosszabbul nézett ki.

– Nem lesz semmi gond – nyugtatta Clarissa. – Meglepően sok tapasztalatot szereztünk már furcsa helyzetekben.

Naomi nekidőlt a szerelvényfedő lapnak. Egy biztonsági drón zúgott át mögöttük a kereszteződésben, de nem fordult feléjük. Clarissa parányi adrenalinlöketet érzett, de az csak az izmai egyre növekvő zsibbadtságát hangsúlyozta ki. Gyerünk!, biztatta magát gondolatban. Ezt még meg kell csinálnod. Pihenhetsz eleget, miután meghaltál.

A szerelvényfedő lap kattant egyet, majd lejjebb csúszott.

– Mit keresünk itt? – kérdezte Jordao. – Mennünk kell.

– Azt csináljuk, ami miatt a következő lépés számítani fog – felelte Naomi, aztán oldalra lépett. A hajó zsigerei kaotikusnak tűnhettek volna bárki szemében, aki nem tudta mindazt, amit Clarissa tudott. Számára minden forrasztás, minden vezeték, minden kapcsolódás egyszerű magyarázattal bírt. Előhúzta a zsebéből a módosított forgalmi kártyát, kikapta a régit, és visszaillesztette a sajátját. A hibajelző borostyánsárgája szinte fel se villant, és már vissza is váltott elégedett, pislákoló zöldbe.

– Jól van – mondta, miközben a helyére csúsztatta a szerelvényfedő lapot. – Gyerünk elhelyezni a tölteteket!

De amikor megindult, tudta, hogy nehezebb lesz, mint gondolta. Ha elég gyorsan haladnak, végeznek, mire elfogy minden energiája. Naomi végül is ezért jött el vele. Mert egyikük sem hitte el, hogy egyedül menni fog neki. Mert nem feltétlenül tévedtek.

A legrosszabb az volt, hogy ő művelte ezt magával. A testében végbement károsodásokat, az elnyűttséget és a kimerültséget mind tudatos, határozott döntések eredményezték, amelyeket egy olyan lány hozott, aki már évtizedek óta nem volt azonos vele. Úgy cipelte magával e döntések súlyát, mint egy csontokkal teletömött zsákot. Mint egy velük telepakolt szerszámosládát.

Bizonyos bűnök önmaguk büntetését hordozták magukban. A vezeklést néha az jelentette, ha örökké magaddal cipelted ezeket. Az évek során már hozzászokott ehhez, de még mindig rohadtul nem hiányzott neki.

– Itt bent – intette nekik Jordao.

– Tudom – felelte Naomi.

Az elsődleges áramelosztó ajtaját megerősítették. A keret köré piros szegélyt festettek, a figyelmeztetéseken fél tucat nyelven az állt: Kérlek, legyél nagyon óvatos! Rengeteg dolog van idebent, amiket mind meg kell javítanunk majd, miután kinyírtak téged.

Jordao kinyitotta az ajtót, és Naomi belépett a mögötte nyíló karbantartó-átjáróba…

Aztán a kezét lassan felemelve kihátrált. Hirtelen és hangosan rohanó léptek hangzottak fel mögötte. A laconiai biztonsági szolgálat kék egyenruháját viselő fiatalember lépett ki a piros ajtón, pisztolyát Naomi gyomrának szegezte. Durva kezek ragadták meg Clarissa vállát, és taszították

a földre. Jordao a falnak vetette a hátát, aztán ülő helyzetbe roskadt.

– Valami gond van, uram? – kérdezte teljesen ártatlan hangon Naomi.

– Térdre! – utasította a pisztolyos. – És közben emelje a feje fölé

a kezét!

Naomi lepillantott rá. Clarissa nem bánatot fedezett fel a tekintetében, csupán mérlegelést. Aztán a következtetést. Naomi térdre ereszkedett. Jordao hátrahajtotta a fejét, a mennyezetet bámulta, és zihálva nyeldekelte a levegőt. Még mindig a karja alatt tartotta a szerszámosládát, és Clarissa azt hitte, felrobbantani készül a tölteteket, hogy mindannyiukat a falra kenje, de a srác felkacagott. Jókedvében vagy kárörvendően, de mindenképp megkönnyebbülten. Még mielőtt megszólalt volna, Clarissa megértette, hogy elárulták őket. A fejét a fedélzet gumipadlójára fektette, miközben valaki rátérdelt a derekára, és a háta mögé húzta

a karját. A kimerültség ezúttal erősebben tört rá. A fedélzetet már-már kényelmesnek érezte.

– Volt valami – szólalt meg Jordao. – Valamit beraktak egy szerelvényfedő lap mögé. No savvy mé que, de meg tudom mutatni, hol, igen?

– Mi volt az? – kérdezte a pisztolyos Naomitól.

Naomi bánatosan megrázta a fejét.

– Sajnálom, de elmehetsz a picsába, coyo.

A pasas megütötte, közelebb lépett. Clarissa érezte, hogy a jobb csuklójára került a műanyag bilincs, miközben a fickó a ballal bajlódott. Oldalra fordította a fejét. Összesen öten voltak. Mindegyikük kivont fegyverrel. A pisztoly csöve lejjebb ereszkedett, készen arra, hogy fektében végezzen Naomival.

– Biztosan meg tudod találni azt a valamit? – kérdezte a férfi.

– Hát persze – vágta rá Jordao. – Hol vannak a tengerészgyalogosok? Azt mondták, tengerészgyalogosok is lesznek.

– Változott a terv. Szobrok maradnak, amíg hatástalanítani nem tudjuk a lezárókódot. – Lepillantott Naomira. – Az is a te műved, te kurva?

Naomi Clarissa szemébe nézett. A mérlegelésnek nyoma sem volt. Kifogytak a lehetőségekből. Ami valójában azt jelentette, hogy Naomi fogyott ki belőlük.

Clarissának mindig maradt egy tartalékba.

Furcsának érezte a pillanatot. A letaglózó fáradtság, a félelem, a pánik és a harag mögött valami más is kibontakozott. A tomboló dühhöz és örömhöz, és ami még fontosabb, a mélységes megkönnyebbüléshez hasonlított. Naomi a tekintetéből látta, és elkerekedett a szeme. Clarissa

a szájpadlásához szorította a nyelvét, aztán körözött vele egyet, ahogyan évek óta nem tette. A teste hamis mirigyei beindultak, a vérébe zúdították a cuccukat. Fájt. Régebben nem fájt, de most mindegyik sajgott. Még a fájdalom is kellemesnek hatott.

Az idő lelassult körülötte. Felpúpozta a hátát, és a rajta térdeplő férfi orra bukott. Még mindig Clarissa jobb csuklóját fogta, és esés közben nem eresztette el. Clarissa hallotta, hogy mély kattanással kiugrik a helyéből a válla, de a fájdalom elmaradt. Maga alá húzta a lábát, és ellökte magát, mielőtt a férfi a földnek csapódott volna. A jobb karja szétszakadt, használhatatlanná vált. Az izmai vékonyak és törékenyek voltak. Pusztán attól, hogy felugrott, elpattantak a térdszalagjai, a csípője megfeszült és megrepedt, de már előrebukfencezett, a falhoz közeledett, hogy újra ellökje magát.

A pisztolyos Naomiról Clarissára kapta a fegyverét, de a másik három már rávetette magát, lassú mozdulatokkal, mintha víz alatt úsztak volna. Az egyik pisztoly felugatott, de a golyó a szilánkosodásgátló falburkolatba csapódott.

Clarissa megperdült a levegőben, szétroncsolt karja élettelenül lengett mögötte. A térdével vezette a mozdulatot, és úgy érezte, mintha táncolna. Repülne. Mégis telibe talált. Behajlított térdével a pisztolyos orrába rúgott, érezte, ahogy a porc beszakad az ízületében és a férfi arcában, és a kettő együtt zúzódik össze.

Olyan régóta betegeskedett, hogy törékennyé vált. Az élete olyan nagy részét töltötte azzal, hogy azt ápolgatta, ami hanyatló egészségéből megmaradt. Kiadagolta, mintha egyetlen kulacs víznek kellett volna kitartania, amíg átvág a sivatagon. Most öntötte magába, és csodásnak érezte.

Az a kettő, aki még nem sütötte el a fegyverét, most szinte egyszerre tüzelt. Az egyik lövés célt tévesztett, de egy golyó behatolt a bordáit fedő vékony húsba. Fájt, de távolinak tűnt a fájdalom. Nekirohant a hozzá közelebb állónak. Esés közben az ép karjával gondosan átfogta a fejét, hogy amikor földet érnek, elroppanthassa a nyakát. Keményen a fedélzetnek csapódtak, aztán Clarissa rántott egyet, és érezte, hogy a férfi gerince eltörik.

Gyilkoltam. De nem vagyok gyilkos.

Kikapta a férfi kezéből a pisztolyt, ahogy a többiek odafordultak. Érezte feltörni a harci üvöltést a torkában, érezte a levegő erejét, a légcsövét megrezegtető hangot. Érezte, ahogy az ellopott pisztoly visszarúg. A hozzá közelebb álló nő célzás nélkül tüzelt, és Clarissa az arcába repített egy golyót, a nő feje pedig hátracsuklott. Kettővel megvolt.

A férfi, aki korábban Clarissa hátára térdepelt, most felé ugrott. Clarissa a fogai közé lőtte a golyót. Három.

Naomi a pisztolyos elejtett fegyveréért nyúlt. A férfi még mindig

a földön hevert, szétzúzott orrát fogta, mintha az lett volna a legnagyobb problémája. Clarissa kétszer a mellkasába lőtt.

Már csak egy őr maradt, és egészen közel járt Clarissához. Clarissa belelátott a pisztolya csövébe. Látta a férfi tekintetében a rémületet.

A férfi tüzelt. Nem téveszthetett célt. Clarissa lába összecsuklott, de estében még egyszer utoljára elsütötte a fegyvert. Az őr torkát találta el. Durván a fedélzetnek csapódott, de az ereiben még mindig fény és mámor keringett. Átfordult, feltérdelt. A hasa fájt, és nehezen tudta teljesen beszívni a levegőt. Jordao úgy nézett rá, mintha az ördög jelent volna meg előtte.

Ne! Sajnálom!, kiáltotta a srác egy Clarissáéhoz közeli univerzumból.

Menj a picsába a sajnálkozásoddal! A sajnálkozás semmin sem segít. Clarissa nem tudta, ordította-e ezt, vagy csak a fejében formálódtak meg a szavak. Bárhogy is, lelőtte Jordaót – előbb a hasába eresztett egy golyót, aztán amikor a fickó kétrét görnyedt, a feje tetejébe, ahol már megjelent egy kis kopasz folt. Majd rátört a roham.

Nem volt annyira rossz, mint amire emlékezett. Öklendezett, és rosszul érezte magát. Tehetetlennek. Mindene fájt. De mindez egyszer már megszokottá vált, így aztán nem találta annyira borzalmasnak az élményt. Vagy csak a sokk kezdett hatni rá.

A sokk, vagy valami hasonló.

Naomi az ölébe vette a fejét, és Clarissa azt vette észre, hogy fekszik. A szájában az epe ízét érezte. Az őrök és az áruló a folyosón hevertek szanaszét. A levegőben vér és puskapor szaga terjengett. Mintha a pokol egy jelenetét látta volna maga előtt. Éveken át élt a megbánással, csendesen vezekelt a kioltott életekért, és most csak arra tudott gondolni, hogy: Ez jó móka volt.

Valahol a közelben szavak szóltak. Maradj velem, Claire! Eszébe jutott, hogy Naomi vele van, és megint kinyitotta a szemét. Nem emlékezett rá, hogy lecsukta volna. Naomi csurom vér volt, az arca holtsápadt. Ren állt mögötte. Valamiféle fekete palástot viselt, ami valamiért a jezsuitákat juttatta Clarissa eszébe.

– Szörnyeteg vagyok – szólalt meg Clarissa.

Dehogyis, kicsim. Nem vagy szörnyeteg. Nem vagy az. Ami azt jelentette, hogy Naomi félreértette. Clarissa azt akarta mondani, hogy: Nem félek. Próbálta kigondolni, mit mondhatna, hogy tisztázza ezt, de ez túl sok erőfeszítésébe került volna. És mit számított egyáltalán, hogy bárki más megérti-e? Ő tudta.

A picsába!, gondolta. Van, amit a sírba visz magával az ember.

Clarissa Melpomene Mao lehunyta a szemét.

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

Fiatalkorában Bobbie-nak volt egy visszatérő álma: egy ajtót talált a szobájában, és az a szállása egy új, egzotikus részébe vezetett, amelyikről a családja elfeledkezett, vagy sohasem tudott. Félelmetesnek, mégis szépnek találta ezeket az álmokat. Csodák és fenyegetések ígéretével voltak tele.

A Közelgő Viharban pontosan úgy érezte magát, mint fiatalkori visszatérő álmában.

A hajó felépítésében ugyanazokat a konstrukciós és esztétikai elveket lehetett felfedezni, mint a Rocinantééban. A központi hágcsólift,

a folyosók és ajtók mérete és egymástól való távolsága, még a kézi és lábkapaszkodók formája is ismerősnek tűnt. Vagy ha nem is ismerősnek, legalábbis hasonlónak. Ugyanabba a családba tartozónak. A laconiaiak és a marsiak ugyanazokat a kulturális géneket hordozták magukban, és a hajó minden másnál egyértelműbben bizonyította ezt.

Ugyanakkor furcsa is volt az egész. A fedélzetekről hiányoztak az illesztések és a csavarok. A válaszfalakat borító hab és szövet mintha ugyanolyan bőrszerű lett volna, mint a hajótest. Valahogy a lámpák is másnak tűntek. Bobbie nem tudta volna megmondani, vajon a színképük, a fényességük miatt érezte-e így, vagy mert mintha alig észrevehetően mozogtak volna, de minden úgy hatott, mintha a víz alatt lettek volna. Mintha a hajó hatalmas hal lett volna a legmélyebb tengerek biolumineszcens izzásával.

Akár az otthona, csak szélesebb, nagyobb volt, és megváltozott.

Szigorú alakzatban haladtak folyosóról folyosóra, közben egymást fedezték. A PVÁ-k kattogásához valami más is csatlakozott, amit Bobbie nem ismert fel. Leginkább arra tippelt, hogy a torpedótűz laconiai megfelelője lehetett. A fedélzet meglódult és megdőlt, ahogy a hajó manőverezve korrigált, de a főhajtómű egy pillanatra sem állt le, a lefelé irány így lefelé maradt.

Bobbie arra számított, hogy a hajó védői a vezérlőterembe vezető központi liftnél várják őket. Ez lett volna a nyilvánvaló fojtópont, és aki ellenőrzése alatt tartotta ezt a teret, az összes fedélzet közötti mozgást szabályozta, amelyeken a lift áthaladt. Ha ő a parancsnok, minden zsilipajtó nyitva állt volna, és tucatnyi fegyver szegeződött volna lefelé, hogy átlyukasszák a felbukkanó fejeket. Ehelyett három laconiai vonult vissza felfelé pisztollyal, és leginkább azért lőttek a hátuk mögé, hogy Bobbie-t és az embereit eltántorítsák attól, hogy utánuk eredjenek, és nem tényleges sérülést akartak volna okozni nekik. A vezérlőterembe készültek beásni magukat. Bobbie nem tudta eldönteni, ezt jó, vagy rossz jelnek vegye-e.

– Amos! – szólt bele a rádióba, és mivel a gépész nem válaszolt, valamivel növelte az adás erejét. – Amos, jelentkezz!

– Egy kissé veszélyes a helyzet idelent, Babika – felelte Amos. – Sikerült lejutnunk ide, amiről egészen biztosra veszem, hogy a gépterem lehet. De dögöljek meg, ha a cuccok feléről tudom, hogy mire való.

– Összeakadtatok az ellenséggel?

– Igen, egypártól megszabadultunk.

A hang, amely félbeszakította őket, puszta erővel szétszakított féméhez hasonlított. A másodperc töredékébe telt gyorstüzelő ismétlőfegyverként azonosítani. Amos megpróbálta túlkiabálni – de nem Bobbie-hoz beszélt. Bobbie kivárt, a feszültségtől görcsbe rándult a gyomra. Szerette volna megtudni, mi történik, de annyira nem, hogy megossza ezzel Amos figyelmét. A gépész egyszer felmordult, és Bobbie biztosra vette, hogy eltalálták. Valami hatalmas robajt keltett – talán egy gránát –, és abbamaradt a lövöldözés.

– Még itt vagy, melák?

– Igen – felelte Amos. – Csak volt egy kis csetepaté. Az architektúra egy kicsit fura. És úgy néz ki, van itt egy halom vacak, ami… nem is tudom. Kristályból készült? Vagy bogárpáncélból? Emlékszel azokra az épületekre az Iloszon? Pont olyanok.

A fedélzetek erőteljesen jobbra rándultak, és Bobbie egy pillanatra beleszédült a Coriolis-hatásba. Megragadta az egyik kapaszkodót.

– Nem voltam ott az Iloszon.

– Ja, tényleg – válaszolta Amos. – Mindenesetre pont ugyanolyan. De igen, úgy tűnik, idebent ragadtunk, hacsak nem tudok másik lyukat vájni. Épp valamilyen szerszámot keresünk, amivel átvághatnánk a válaszfalat. Szeretnék meglenni ezzel, mielőtt úgy döntenek, hogy lerohannak minket.

Alex hangja szólt közbe. A pilóta nem fogja hallani őket, hacsak Bobbie jóval feljebb nem tekeri a rádióadó erejét, a Roci adóvevőinek hatósugara viszont bőségesen elegendőnek bizonyult.

– Helló, figyeljetek! A Vihar kiszáll a kis táncunkból. Úgy tűnik, megpróbál visszajutni a kikötőbe. Lehet, hogy érdemes lenne elindítani, aki indulni akar. Lassan kifutunk az időből.

Saba válaszolt.

– Még mindig a börtönből késlekedőkre várunk. Amelyik hajó már készen áll, azt elindítom, de tartsd távol tőlünk azt a szemetet, amíg lehet!

– Ezen igyekszem – felelte Alex.

Bobbie a fogát csikorgatta. Szeretett volna elszakadni a többiektől, lemenni, hogy segítsen Amosnak és az ütegének. Rossz megoldás lett volna. Tartania kellett magát a tervhez. Amosszal minden rendben lesz. Ebben kellett hinnie. A felvonócső a hajó egész hosszán végigfutott, egészen a vezérlőteremig. Odafent senkit sem látott várakozni. Ez nem azt jelentette, hogy nem várták őket.

– Rendben – mondta a csapatának. – Ezt nagyjából ugyanúgy fogjuk végrehajtani. Ketten előremennek, míg hárman fedeznek, aztán az elülső pár bevárja a többieket. Csak annyi lesz a különbség, hogy nem ajtóról ajtóra, hanem fedélzetről fedélzetre haladunk. Ha lőni kezdenek ránk, megpróbáljuk felküldeni a liftet előttünk, de azt valószínűleg lezárhatták, és nem szeretném az orrukra kötni, hogy merre járunk.

Az övbéliek mind jelezték a beleegyezésüket, és elfoglalták a helyüket. Bobbie és a magas férfi indult elsőként, a kapaszkodókon húzták magukat felfelé, mintha hegyet másznának. Bobbie kipillantott a fedélzetre, mielőtt továbbmászott, de meglepődött volna, ha lesben álló fegyvereseket talál.

A fegyver csövét felfelé tartva nekidőlt a falnak. Úgy tűnt, hogy a híd zsilipajtaját lezárták. Azzal, hogy minden mást nyitva hagytak, a védők szélesre húzták a tűzvonalat, de eddig nem használták ki ezt. Még nem. Bobbie intett a többieknek, és egy pillanatra sem vette le a szemét az ellenségről, amíg megvárta, hogy beérjék. A Vihar jóval nagyobb volt, mint a Roci. Még nyolc fedélzet választotta el a vezérlőteremtől. Az az utolsó lépés bonyolult lesz, de…

Hirtelen megszűnt a gravitáció, és Bobbie reflexszerűen egy kapaszkodó után kapott, ahogy a hajó megperdült körülötte, és a lábát a fedélzetre merőlegesen fordította. Amilyen hirtelen megszűnt a nehézkedés, vissza is jött. Kemény égetés – négy-öt g vágta le Bobbie-t. A becsapódás kipréselt belőle minden levegőt, aztán a gravitáció újra abbamaradt, pillanatnyi súlytalanság követte, majd megint több g-s mikroégetés. Bobbie és a csapata most már felkészült erre. A súlytalanság-égetés még háromszor ismétlődött meg. Úgy tűnt, sosem lesz vége.

– Amos!

– Igen, Babika.

– Te csinálod ezt? Tönkretettél valamit?

– Nem. Bármiben mesterkednek, ez itt tudatos döntés eredménye.

– Azt hiszem… – Egy kemény égetés összekoccantotta a fogait. Aztán súlytalanság következett. – Azt hiszem, össze akarnak rázni minket, mint a bogarakat egy skatulyában.

Kemény égetés, súlytalanság.

– Ez így elég kényelmetlen lesz. Le akarnak lassítani minket?

– Amíg vissza nem érnek a kikötőbe.

Kemény égetés, súlytalanság. Bobbie agya átváltott. Annak, hogy késleltessék őket és visszainduljanak a kikötőbe, akkor volt a legtöbb értelme, ha a Vihar hiányos legénységgel működött. Ez arra is magyarázatot adott, miért nem tüzelnek rájuk komolyabban a parancsnoki fedélzet felől. Ha a laconiaiaknak sikerül visszajutniuk, és erősítést kapnak, esélye sem lesz. És ha neki nem lesz, akkor senki másnak sem.

Még két súlytalanság, fordulás, és csapjuk a fedélzethez ciklusnak sem sikerült kimozdítania Bobbie-t a helyéről. Amikor Amos újra megszólalt, Bobbie kihallotta a hangjából az erőfeszítést.

– Ez gondot jelenthet.

– Én is erre jutottam.

Újabb lövések hangja préselte át magát a rádión.

– Nem biztos, hogy meg tudom akadályozni ezt.

– Rendben – felelte Bobbie. – Új parancs. Addig ne halj meg, amíg engedélyt nem adok rá!

– Na és ha rájövök, hogyan küldhetném a másvilágra ezt a madarat?

– Akkor tegyél úgy, mintha arra utasítottalak volna, de ne kockáztass csak azért, hogy módot találj rá!

– Van valami terved? – kérdezte Amos.

– Ilyesmit túlzás lenne állítani – válaszolta Bobbie –, de meg fogok próbálkozni valamivel.

A hajó tovább bukdácsolt, mint azok az első generációs felderítőhajók, amelyeket atombombákat robbantva hajtottak meg. Ez még a présülésekig eljutott legénység számára is borzalmas lehetett. Bobbie mély levegőt vett, ráhangolódott a ritmusra, és a következő súlytalansági szakaszban kihúzta magát a felvonó aknájába. Keresett két erős kézi és két erős lábkapaszkodót, és hirtelen az ötszörösét nyomta a megszokott súlyának.

Az ujjai és a lábujjai sikítva ellenkeztek. A háta és a válla a görcsöléssel flörtölt. Újra beköszöntött a súlytalanság, és a hajó elfordult, de Bobbie fölfelé mászott. Csupán egy kapaszkodónyival sikerült feljebb jutnia, mielőtt újra beindult az égetés. De már közelebb járt.

Ha lezuhan, sokáig fog tartani, míg leér. De eközben senki sem fog lövöldözni rá, és nem sejtették, hogy mászni lenne képes, amíg abba nem hagyják. Nagyjából ennyi volt. Minden kioldás, pördülés és több g-s égetés körrel egyre feljebb jutott, és nem nézett hátra, hogy a csapata vele tart-e. Minden figyelmét erre kellett összpontosítania.

Verejték gyöngyözött a homlokán, és a sisakventilátor felpörgött, hogy az arclemeze be ne párásodjon. Olyan gyorsan égette el az oxigénkészletét, hogy a háromórás palack legfeljebb ha egy óráig fog kitartani. Megfordult a fejében, hogy pihenőt tart az egyik közbeeső fedélzeten, és végleg megszabadul a sisakjától, de ha a laconiaiak ezután úgy döntenének, hogy kieresztik a levegőt a hajóból… nos, az elég szerencsétlen dolog lenne. Jobb a biztonság. Már amennyire biztonságos lehetett kötél nélkül és vészesen kiszámíthatatlan nehézkedés mellett felfelé mászni egy romboló többfedélzetnyi mélységei felett.

Saba hangja szólalt meg újra, amikor Bobbie még háromfedélzetnyire járt a vezérlőteremtől.

– Érzékelőrendszerek kiiktatva. Mindenki elhagyja a kikötőt. Nincs több időnk várakozni.

– Megpróbállak fedezni, Malaclypse – válaszolta Alex. – A Vihar élesített, és fenyegetést jelent. Igyekszem lecsapni a torpedóit, de úgy kezeljétek, hogy harapni tud!

– Bien – nyugtázta Saba. – És átküldtem neked egy csomagot, Rocinante. Tartsd nyitva a szemed!

Alex halkan elkáromkodta magát. Bobbie-nak nem volt ideje találgatni, miért.

Újabb pár pillanatnyi súlytalanság. Újra rázúdult a borzalmas súly. A kísértés, hogy kétkapaszkodónyit haladjon mindössze egy helyett, csapdába csalta volna. Kevesebb ideje maradt volna szilárdan megkapaszkodni, és ezzel a zuhanást kockáztatta volna. Fájdalmas volt. Egy örökkévalóságig tartott. Csak így lehetett megcsinálni. Nem válhatott mohóvá. A keze egyre jobban fájt, a lába viszont mintha lassanként hozzászokott volna. Vagy ez történt, vagy zsibbadni kezdett.

Már félig feljutott. Még három és fél fedélzet volt hátra, és a hídra jut. A zárólemezhez ért, amelyik a helyén tartotta a felvonót. Két és fél. Még egy. Újra a súlytalanság következett. Bobbie feljebb húzódott. A szemét az illesztésen tartotta, ahol a lemez majd szétnyílik. Ahol, ha ez is a régi marsi hajók egyike lett volna, amelyeken hajdanán szolgált, a leglogikusabbnak tűnt volna fedezékbe húzódni, és tüzet nyitni a behatolókra. Rá. Bobbie a következő gyorsításra várt, ám hiába. Csupán enyhe nyomást érzett, ahogy a hajó manőverezett.

Ez nem sok jót sejtetett.

– A Vihar megközelíti a kikötőt – jelentette Alex, és a hangja hamuhoz hasonlított. – Ha valakinek akad bármilyen okos ötlete, hallgatom.

Bobbie karja és lába reszketett az erőfeszítéstől, a verejték csípte

a szemét. Megkockáztatta, hogy lenéz. A csapata követte őt, de még csak félúton jártak. Rá hárult hát a feladat.

Hangokat hallott a vezérlőfedélzet felől. Éles, kurta parancsokat. Aztán csörömpölést, valószínűleg egy fegyverszekrényből. Tudták, hogy nem lesz sok idejük, viszont azt hitték, hogy jóval nagyobb távolságot kell még megtennie, mint valójában. A liftlemez félrecsúszott, Bobbie pedig benyúlt, és a könyökénél elkapta a kék ujjas kart, aztán áthúzta-lerántotta a hozzá kapcsolódó férfit. A laconiai kétszer visszapattant a falról, mielőtt egyenesbe hozta magát, de addigra Bobbie csapata már rászegezte a fegyvereit, Bobbie pedig átbújt a nyíláson, és a vezérlőterembe jutott.

Három embert pillantott meg a legfurcsább konstrukciójú présüléseken, amit valaha látott. Bobbie felemelte a pisztolyát. Határozottan nem volt ki a létszám.

Egy szőke hajú férfi látta meg őt elsőként, és felkiáltott:

– Davenport kapitány!

Egy idősebb férfi lebegett elő. A többieknél legalábbis idősebb. Még így is kölyöknek látszott.

– Álljunk be a dokkba! Bármi történik is!

– Roberta Draper tüzér őrmester vagyok a Marsi Tengerészgyalogságtól – förmedt rájuk Bobbie. – Bárkit, aki a műszerekhez mer nyúlni, megölök.

Davenport dacosan felszegte az állát.

– Megkapták a parancsot.

– Nem kell így történnie – jelentette ki Bobbie. – Tudja, hogy ennek mi lesz a vége. Az emberei mind meghalnak. Az enyémek is. Valószínűleg rengeteg civil is, ha az állomásba kell vezetnem ezt a hajót, hogy harcképtelenné tegyem. Azt mondtam, ne érjen a műszerekhez!

A pilóta hátrarándult, Davenportra pillantott. A férfi mereven bámulta Bobbie-t, mint aki a saját halálával néz farkasszemet. Mintha arról próbálta volna meggyőzni önmagát, hogy bátran kell viselkednie, de még nem sikerült teljesen. Esélyt lehetett látni aközött, aki volt, és aki lenni igyekezett. Ha Bobbie megöli ezt a hármat, azzal még nem oldódik meg Amos problémája a gépteremben. Nem tudja vele megmenteni Amost. Mögötte a csapata lebegett be a vezérlőterembe. Bobbie jobban örült volna, ha még nem érkeznek meg. Ha még nagyobb nyomás nehezedik a laconiaiakra, csak megmerevedik az álláspontjuk. Amikor újra megszólalt, próbált higgadtan és nyugtatón beszélni hozzájuk.

– Elmondom, mik a lehetőségek. Vagy mindannyian meghalnak, és mi is mindannyian meghalunk, vagy mindenki életben marad. Most eldönthetik, hogy ezért a csapat amatőrért és seggfejért megéri-e feláldozni Laconia legjobbjai közül egy legénységnyi életét.

– Hé! – kiáltott fel felháborodottan az egyik embere. Bobbie ügyet sem vetett rá.

– Azt akarja elhitetni velem, hogy nem fogja ellopni a hajót? – szólalt meg Davenport. Hát, eddig ez eszembe sem jutott, gondolta Bobbie. De ha már megemlítette…

– Nem a hajóról beszélek. Hanem arról, hogy magát és az embereit vagy egy légzsilipbe tesszük szkafanderekkel és oxigénpalackokkal, vagy megöljük.

– Már láttam, hogyan dolgoznak az emberei – fröcsögte a kapitány. – Ha letesszük a fegyvert, akkor is megölnek minket. Magukban nincs semmi becsület.

– Fogja be a rohadt pofáját! – förmedt rá Bobbie. – A Marsi Tengerészgyalogság kötelékébe tartozom. Ha túléli ezt, kérdezze meg valamelyik öregtől, hogy ez mit jelent! Azt fogják mondani, szerencséje, hogy nem húztam át a seggét a fején, amiért ilyet mert mondani. Ha azt mondom, hogy magának és az embereinek nem esik bántódása, akkor rohadtul nincs oka kételkedni ebben.

Davenport semmit sem felelt, de felsejlett valami az ellenszegülés mögött. Bobbie arra gondolt, talán remény lehetett. Kapcsolatot nyitott Amoshoz.

– Helló, melák!

– Helló, Babika – felelte Amos. A hangjából ítélve mintha kifulladt volna. – Bejutottunk a gépterembe. Még öt percet kérek, és lángra lobbantom ezt a szemetet. Lehet, hogy kiharap egy kicsit az állomásból, amikor felrobbanunk, de azt hiszem, ez már más gondja lesz. Odafent hogy áll a helyzet?

– A csapatoddal álljatok le! – válaszolta Bobbie. – Ne lépjetek fel támadólag az ellenséggel szemben! Visszaigazolást kérek!

A vonal elcsendesedett.

– Emlékeim szerint nem ez a terv – válaszolta Amos.

– Amos, figyelj rám! Hagyjátok abba! Ne robbantsátok fel a hajót! És ha odalent valaki még egy laconiaival végez, magam fogom lelőni. Akár téged is. Értve vagyok?

– Aha.

– Egyelőre várjatok! Ha mégis vissza kell térnünk az A tervhez, nagyjából egy perc múlva tudni fogom.

Davenport Bobbie-ról a Bobbie háta mögött felfejlődött csapatára nézett. Összeráncolta a homlokát. Bobbie érezte, hogy egyre apróbbakat lélegzik. Kivárt.

– Harminc másodperc, mister Davenport – mondta.

– A rossz oldalra állt, tüzér – szólalt meg Davenport. – Köztünk lenne a helye.

Huszonöt perccel később a Közelgő Vihar legénységének életben maradt tagjai megkötözve lebegtek a teherlégzsilipben. A karjukat a hátuk mögé bilincselték, a bokájukat pedig egymáshoz, a szkafandereik manőverezőfúvókáiból kiszedték a palackokat. Amos és a csapata még egyszer ellenőrizte a zárakat, és vészjelzőt szíjazott a térdükhöz. A laconiai parancsnok most a bosszút tervezgetők intenzitásával figyelte Bobbie-t.

Amos megkocogtatta Davenport arclemezét, hogy magára vonja a férfi figyelmét.

– Tud lélegezni odabent? Megfelelő a levegő? Mert ha nem, most érdemes szólnia.

Davenport bólintott, a neheztelés tökéletes megtestesülése volt.

A Viharon túli térben hajók keltek át sorra a kapukon a Naomi által összeállított ütemterv szerint. Többségében a kisebb kolóniákra indultak, ahol kevesebben vártak a kapuk újbóli megnyitására. Néhányan azonban a jelentősebb gyarmatbolygókat vették célba, mint a Bara Gaon Komplexum, és saját képességeikben bíztak, hogy a másik oldalon sikerül kikerülniük a forgalom-ellenőrző pontokat, mielőtt biztonságban tudhatják magukat. Még valamivel több mint egy óra volt hátra addig, hogy az utolsó is sorra kerüljön, a legvégén pedig a Vihar követte őket. Ha minden rendben megy, a Medina érzékelői még legalább négy órán át az útválasztó csapdáikban csipognak majd. A foglyokat pedig tízórányi levegővel látták el. A hatórás időablak, ami alatt kimehetnek értük, bőségesen elegendőnek tűnt.

Amos felemelt hüvelykujjával jelzett, és Bobbie biccentett neki, hogy csinálja. Amos leoldotta a pányvát a légzsilip padlójáról, elrugaszkodott, és átlebegett, hogy megkapaszkodva megálljon Bobbie mellett. Bobbie kiszivattyúzta a levegőt a légzsilipből, és amikor kinyílt a külső ajtó

a lassú zóna űrnél is sötétebb feketeségére, megérintette a rádióját.

– Jól van – mondta. – Lássuk, úgy működik-e a vezérlőmű, ahogy elmondta!

– Vettem, főfőnök – felelte egy új övbéli pilóta.

A Vihar megmozdult, finoman oldalra lökte magát. A foglyok látszólag elúsztak tőlük, habár valójában Bobbie mozgott. Messze mögöttük a sötétségben egy távoli hajtóműcsóva ragyogott, akár egy csillag, aztán a kapun áthaladva kihunyt.

– Jól van – ismételte meg Bobbie. – Rendben vagyunk. Ügyelj rá, hogy elég messze kerüljünk, mielőtt begyújtjuk a hajtóművet! Nem örülnék, ha csak azért hagytam volna életben őket, hogy aztán atomjaira égessük szét mindegyiket a csóvában.

– Sa sa – válaszolta a pilóta.

– Alex! – szólalt meg, de rögtön eszébe jutott, hogy a rádió még mindig az alacsony erejű lopakodó módban üzemel. Átállította, aztán újra próbálkozott. – Alex! Hogy állunk?

Valaki más hangja válaszolt. Bobbie-nak néhány másodpercbe telt felismernie a férfit.

– Szorosan a Medina mellé húzódtunk a kimenekítéshez.

– Houston? – kérdezte Bobbie. – Maga az?

– Most, hogy észre tértek a központosított hatalmat illetően? Persze hogy én vagyok. És kész vagyok elfogadni a bocsánatkérésüket, amint kicsavarták a pelenkájukat.

– Kész öröm lesz vele repülni – jegyezte meg higgadtan Amos. – Már kissé hiányzott.

Bobbie kikapcsolta a mikrofont.

– Fogalmam sincs, hogy most gúnyolódsz-e. Tudnom kell az ilyesmikről. – Visszakapcsolta a mikrofont. – Változott a terv. Nem lesz szükség rá, hogy értünk jöjjetek.

– Szó sem lehet róla – jelentette ki Alex. – Nem hagylak itt benneteket.

– Kíséretet fogunk biztosítani – válaszolta Bobbie. – A Vihar a miénk.

– Komoly? – képedt el Alex, aztán kurjantott egyet. – Jóságos ég, zsákmányt is szereztél? Úgy tűnik, mégiscsak kerítettél magadnak saját hajót, Draper kapitány.

Naomi hangja vágott bele Alex utolsó szótagjaiba.

– Kijövök.

– Rendben – felelte Alex. – Még két utas, aztán beállhatunk a sorba, hogy elhúzzunk erről a szemétlerakóról.

– Egy – javította ki Naomi. – Egy utas. Némi problémánk akadt. Clarissa harc közben esett el. Nélküle nem kerültem volna ki onnan élve. Egyikünk sem.

Bobbie torka elszorult. Amosra nézett, és a gépész a megszokott nyájas mosolyát villantotta rá, aztán vállat vont. Bobbie egy pillanatra mintha meglátott volna valamit az arckifejezés mögött. Fájdalmat és veszteséget, bánatot és dühöt, aztán Amos újra a régi önmaga volt.

– A francba! – káromkodta el magát Alex. – Szörnyen sajnálom.

– Jól van – szólalt meg Houston. – Látom a teleszkóppal. Odasiklunk, és felvesszük.

– Naomi! – mondta Bobbie. – Amikor a Rocira értél, keresned kellene egy biztonságos helyet a Viharnak a sorban.

– Meglesz – válaszolta Naomi. Most, hogy Bobbie tudta, mire figyeljen, felfedezte Naomi hangjában a kimerültséget. A gyász tompultságát. Kikapcsolta a mikrofonját, és Amos felé fordult, de a gépész már a lift felé húzta magát. Bobbie követte, adrenalin szivárgott az ereibe. Várta, hogy vajon mi következik.

A lifthez érve Amos megvakarta az orrát.

– Arra gondoltam, magammal kéne vinnem párat az új kölykök közül. Átnéznénk a hajót. Biztos szeretnék lenni abban, hogy senki sincs

a fedélzeten, akit nem akartunk magunkkal vinni.

Egy pillanatig azon tanakodott, hogy annyiban hagyja-e. Engedje-e, hogy Amos visszazökkenjen a megszokott kerékvágásba. Ez lett volna

a könnyebb megoldás. Tiszteletteljesebbnek érezte volna.

Holden ezt tette volna.

– Tudnom kell, hogy jól vagy-e – kérdezte.

– Nem igazán…

Bobbie közelebb húzta magát, az orra szinte érintette Amosét. Nem mosolygott, és Amos sem.

– Nem azt kérdeztem, akarsz-e beszélni róla. Azt mondtam, tudnom kell. Bármilyen hajónak vagyok is a kapitánya, ha rajta vagy, az azt jelenti, hogy egyértelműen, nyíltan és őszintén el kell beszélgetnünk

a mentális állapotodról. Most nem barátságról van szó. Nem ápolni akarom a lelkedet. Azt közlöm veled, mihez kell tartanod magad. Mindketten tudjuk, mi történik, ha bezakkansz, és nem fogok úgy tenni, mintha több vagy kevesebb lennél annál, ami valójában. Ezért amikor azt mondom, tudnom kell, hogy jól vagy-e, akkor az parancs. Megértettük egymást?

Amos állkapcsa összeszorult, a szeme résnyire szűkült. Bobbie nem hátrált meg. Amikor Amos elmosolyodott, nem a szokásos semmitmondó, nyájas kifejezés ült ki az arcára, amihez általában folyamodott. Bobbie még sosem látta ilyennek őt.

– Szomorú vagyok, Babika. Dühös. De jól vagyok. Ha harc közben halt meg, az méltó volt hozzá. El tudom fogadni.

Bobbie hagyta hátrébb sodródni magát. A szíve valamivel gyorsabban vert, mint szerette volna, de nem hagyta, hogy idegessége kiüljön az arcára.

– Akkor rendben. Vidd a csapatodat, és nézzétek át a hajót! Szólok, mielőtt égetni kezdünk.

– Rajta vagyok – felelte Amos. Aztán egy pillanattal később hozzátette: – Tudod, jól fog menni neked ez a kapitánykodás.

ÖTVENEDIK FEJEZET: SINGH

– Pontosan ez a fajta nemtörődömség jellemezte a Szállítószövetséget a létrejötte óta – jelentette ki Carrie Fisk. Az arca kivörösödött, a mozdulatai élesek voltak, a hangjából, minden egyes szavából sütött a düh. Fekete mintás, sárgásbarna blúzt viselt, a karján a Laconiához és Duarte főkonzulhoz lojális csoportok körében a terrorizmusellenes szolidaritás jelképévé vált zöld szalaggal. – A szövetség azt állította, hogy elsődlegesen a stabilitás és a biztonság fenntartása jogosítja fel őket a szerepükre. Pontosan ezért engedtük meg, hogy ők igazgassák a gyűrűteret! De abban a pillanatban, abban a szent pillanatban, hogy bárki elegendő erővel érkezik ide, hogy megkérdőjelezze ezt, jönnek a robbantásos merényletek, a lopás, a gyilkosságok. Elképesztő a képmutatásuk. Egyszerűen hihetetlen.

Az interjút egy Sol-rendszer-szerte és a Medinán is minden jel szerint jól ismert fiatalember készítette vele. Singh figyelte, ahogy a férfi bólogat, és megvakarja az állát, akár egy ókori bölcs, aki valamiféle misztikus igazságon elmélkedik. A kérdező komolysága még félelmetesebbnek mutatta Fisket.

– És úgy gondolja, hogy a helyzet mostanra stabilizálódott? – kérdezte a férfi.

– Reménykedünk benne – felelte Fisk, miközben a fejével nemet intett. – Ha belegondolok, milyen mérhetetlen türelmet mutatott az irányunkban a jelenlegi kormányzat, és mi milyen mérvű pusztítással válaszoltunk, egészen… nem is mérges vagyok. Inkább szégyellem magam. Civilizációnak hívjuk magunkat, és közben banditaként viselkedünk. Csupán remélni merem, hogy azok az emberek, akik bolond fejjel azt hitték, hogy mindez igazolható, ugyancsak szégyellik magukat.

Az utolsó mondatot maga Singh írta, és küldte át Fisknek. A nő most úgy ismételte el, mintha abban a pillanatban jutott volna az eszébe, és kifejezetten meggyőzően hangzott a szájából.

Amióta a Laconiáról a Medinára érkezett, Fisk és a Laconiai Bolygószövetség bizonyult a legsikeresebb húzásának. Minden másba – a Förgeteg előre hozott átvezénylésébe a Sol-rendszerbe, a földalatti mozgalom kiugrasztásába a rejtekhelyeikről, a Medina Állomás igazgatásába – belepiszkított valami.

A katasztrófa öt és háromnegyed órán át tartott James Holden hajójának indulásától kezdve a Medina Állomás rendes működésének teljes visszaállításáig. A kettő között eltelt időben a legjobb informátorát és a támogatására küldött csapatot lemészárolták, az állomás külső érzékelőit kiiktatták, a laconiai tengerészgyalogsági erőket semlegesítették, a fogházakat feltörték, ahonnan ötvenkét fogoly tűnt el, akiket mindeddig nem kerítettek kézre, a szövetség húsz hajója kelt át ki tudja, melyik kapun vagy kapukon, a Közelgő Viharra pedig behatoltak, és eltérítették.

Singh soha életében nem hallott még a biztonsági erők ennél súlyosabb kudarcáról, és ő, a Medina Állomás kormányzója mindvégig egy nyilvános vécében rejtőzött. A megszégyenülés kődarabként feküdte meg a gyomrát, és határozottan úgy érezte, hogy örökre ott marad.

Minden döntése, amelyet a Medinára érkezése óta hozott, a kudarca fényében tért vissza, és most mindegyiket úgy vette szemügyre, mint egy bőrén esett sebet. Vajon ha kezdettől fogva nagyobb tisztelettel bánik a helyiekkel, Kasik életben maradt volna? Ha célzottabban válaszol a merényletkísérletre, a földalatti mozgalom vajon kevesebb követőt és szövetségest gyűjtött volna maga köré? Ha Tanaka megtartásával elkerülte volna a biztonsági erők átszervezése okozta zűrzavart, vajon időben leleplezik a földalatti szervezkedést, hogy megakadályozzák ezt?

Úgy tűnt, a listának sosem lesz vége. És minden döntés, amelyet meghozott – hogy Davenport figyelmeztetése ellenére hiányos létszámmal is harcba küldte a Vihart, hogy Holdent a Laconiára vitette át ahelyett, hogy alaposabban kifaggatta volna a földalatti mozgalomról, hogy arra bátorította Trejót és a Förgeteget, hogy a tervezett időpontnál előbb lépjenek be a Sol-rendszerbe – végül ide juttatta őt. Vagyis valamilyen szinten mindegyik hibásnak bizonyult. Bármennyire bölcsnek tűntek is az adott pillanatban, a végső bizonyosság félreérthetetlen volt. Úgy kezelte a medinaiakat, mintha a vezetőjük, és nem a börtönőrük lett volna. Nem az állatkerti gondozójuk. Ők pedig erőszakkal, halállal és becstelenséggel fizettek vissza ezért. Most már mindez adottá vált.

Nem lehetett elhárítania magától a kudarcot. Az ő kormányzása alatt történt meg, épp ezért neki kellett megoldania a problémát. Most már belátta ezt. Azzal bízták meg, hogy innen, ebből a csomópontból hangolja össze a birodalmat. És ez azt jelentette, hogy szét kell zúznia

a földalatti mozgalmat, akárhová menekültek is. Bárhol bukkantak is fel újra a szövetség szétesése után keletkezett trágyadombon. Mindeddig állomásként gondolta Medinára, amelyet igazgatnia kell: az emberiség dicső jövőjének logisztikai központjaként.

Tévedett.

A rendszere híváskérést jelzett. Singh gyorsan szemügyre vette magát a monitorján, lesimította a haját, és megigazította a zubbonyát. Már nem engedhette meg magának, hogy abszolút makulátlannál kevésbé tökéletesnek mutatkozzon. Ezek végtére is a karrierje helyrehozásának első napjai voltak.

Fogadta a hívást. Egy nő arca jelent meg a képernyőn, egy kis azonosító lebegett felette, amely elárulta, ki ő, és mi a viszonya Singhhez.

– Guillamet hadnagy! – üdvözölte határozottan Singh.

– Song ellentengernagy, a Tájfun Szemének kapitánya mint főparancsnok a főparancsnokkal kíván beszélni önnel, kormányzó.

– Természetesen – felelte Singh. A monitor vibrálni kezdett. Singh újra megigazította a zubbonyát, és rögtön zavarba jött, amiért már megtette. A bizonytalanságát jelezte, még ha csupán ő maga tudott is róla.

Megjelent Song ellentengernagy. A nő széles szája udvarias mosolyra húzódott. Az időkésés szinte elhanyagolható volt. Ami azt bizonyította, hogy a Tájfun hamarosan átkel a kapun.

– Singh kormányzó – szólalt meg a nő. – Örülök, hogy látom.

– Megtisztel – felelte Singh.

– A gyűrűkapu felé közeledünk – közölte Song, aztán félrefordította a tekintetét. – Rettentően sajnálom, de a nemrégiben történtek fényében meg kell kérdeznem. Garantálni tudja nekem, hogy az átkelés biztonságos?

Singh mélyebben belesüppedt az ülésébe. Természetes, vágta volna rá. A Tájfun átkelhet a kapun, és egyetlen ellenőrizetlen hajó sem fog átszáguldani másodpercekkel korábban egy másik kapun, hogy megváltoztassa a biztonsági görbét. Ön és a legénysége túl fogják élni az átkelést, és elfoglalhatják a helyüket a gyűrűtér védelmezőiként. Singh lenyelte a szavakat. Újabb finom vágás esett a lelkén azzal, hogy elismeri, nem biztos ebben.

– Nem kaptam biztonsági figyelmeztetést – válaszolta. – Nem látunk hajókat közeledni a többi kapun át, és nincs okunk feltételezni, hogy szélsőséges elemek közbeavatkoznának. De ha úgy gondolja, megtudakolom a biztonsági parancsnokomtól, hogy minden tőlünk telhetőt megtettünk-e a kockázat minimalizálásáért.

– Ennek igazán örülnék – felelte Song, és a hangja azt sejtette: Sajnálom, de meg kell kérnem rá.

– A hajója és a legénysége biztonsága most a legfontosabb – folytatta Singh. – Megértem az elővigyázatosságát.

– A kapuhoz igazítom a keringési pályánkat, amíg választ nem kapok öntől – közölte Song. – És köszönöm, kormányzó. Tényleg hálás vagyok ezért.

Singh bólintott, és bontotta a kapcsolatot. Az ellentengernagy nem bízott benne. Nyilván nem tehette. Singh sem bízott magában.

A tengerészgyalogosok, akik elkísérték a kikötőszemlére, vegyes csoportot alkottak: a csapat fele motoros páncélt viselt, a másik fele hagyományos ballisztikus vértet. Még ha a földalatti mozgalomnak újra sikerülne is megbénítania a páncélt – habár Overstreet biztosította afelől, hogy ez nem lehetséges –, akkor is maradna elegendő őr, akik az élre állhatnak. Singhnek nagyon nem tetszett, hogy változtatni kellett a bevett eljáráson. Gyűlölettel gondolt vissza a félelemre, amikor rádöbbent, hogy

a védelme megszűnt, és bosszantotta a tudat, hogy ez a félelem sosem fog teljesen elmúlni. Még mindig fogalma sem volt arról, honnan tudhatott

a földalatti mozgalom a zendülés elleni protokollok létezéséről, azt pedig végképp nem értette, hogyan tervezhették vissza azokat. Vajon valaki – egy laconiai – átálhatott hozzájuk? Vagy csupán óvatlanok lehettek? Semmiképp nem tudta kideríteni, hogyan szivároghatott ki az információ. Ez az apró döfés is a bőre alá hatolt.

Sűrített levegővel működő kis fúvókával manőverezett a kikötőben. Az üres hajóállások vádlón bámultak vissza rá. A fedélzetek és a válaszfalak himlőhólyagait, ahol az összecsapások idején golyók csapódtak beléjük, még nem fényesítették ki vagy festették át, habár hamarosan sort kerítenek erre. Singh érezte, hogy a dokkmunkások őt figyelik. Végtére is ők voltak a kis kirándulás közönsége. Látniuk kellett, hogy az állomás kormányzója nem az irodájában kushad rettegve, és közben a fejét sem meri elődugni az íróasztala mögül. Hogy nem egy nyilvános vécében bujkál. A nagy létszámú őrség ellentmondott az üzenetnek, ahogy a Singh gyomrát összeszorító félelem is. De színlelni, színlelni és színlelni fog abban a reményben, hogy valamiképp igazzá válik.

Ezért felszegte az állát, és átvágott egy egész sor dokkon – még ott is, ahol az elsődleges oxigéntartályok felrobbantása meghajlította a fedélzetet. Reményei szerint méltóságot és megfontoltságot sugallva megszemlélte az ideiglenes borítást. De már alig várta, hogy túlessen ezen, és visszamehessen az irodájába.

A megbízott kikötőfelügyelő közvetlenül a háta mögött követte őt. Az arcán tükröződő düh félreérthetetlen volt, de Singh nem tudta, vajon a terroristákra haragszik-e, akik ezt művelték, vagy rá, amiért nem akadályozta meg ezt.

– Mennyi időbe telik, amíg ezt kijavítják? – kérdezte Singh.

– Ez az ellátási lánctól függ, uram – felelte a nő. – Amint a Tájfun ideér, rendesen nekiláthatunk, de több mindent tönkretettek, mint amennyi fedélzetburkolatunk van.

– Az ember szíve megszakad a látványtól – mondta Singh, mivel más nem jutott eszébe. A nő nem válaszolt. – Pillanatnyilag mekkora a kapacitásunk?

– Nem mondható rossznak. Egyedül az első hajóállásban keletkeztek komoly károk. Leszakították a szorítóhorgokat. Amint az a vén nehézfegyverzetű naszád elindult, a szemetek elfoglalták az irodámat. A többit már a vezérlőteremből intézték. Másképp még rosszabbul is alakulhatott volna, azt hiszem.

Mi lett volna, ha magával hozza Nataliát, és Szörnyecske is itt lett volna? Laconiaiak haltak meg a zavargások során. Ha a családja eljött volna a Medinára, vajon őket is célba veszik? Ugyanúgy a szeme láttára halt volna meg a kislánya, ahogy Kasik?

És igen, helybéliek is meghaltak, de hogy az ő emberei haljanak és sebesüljenek meg… És milyen következményekkel? A bűnözők szétszóródtak, akár a szélbe szórt magok, és a hajóját is magukkal vitték. Melyik kolónia nem gondolja majd ezek láttán, hogy ők nem tehetik meg ugyanezt?

Átlökte magát a sérült fedélzethez, és rátenyerelt. Korábban gyengének mutatta magát. Elnézőnek. Azt hitte, ha a birodalom polgáraiként kezeli a medinaiakat, valamiképp megváltoznak. Civilizálttá válnak.

A fedélzet fél méter vastag volt, és úgy hajlott meg, akár egy letépett falevél. Hajlandók voltak ilyesmire, ő mégis úgy tett, mintha épelméjű emberekként bánhatna velük. Ebben is hibázott.

Korábban habozott élni a hatalmával. És a világmindenség megtanította neki, mit eredményez az efféle tétovázás. Nos, megszívlelte a leckét.

– Köszönöm. Most már értem – mondta. Talán a megbízott kikötőfelügyelőnek. Talán a saját lelke megnyugtatására. A nő felé fordult. – Még egyszer nem fog történni ilyen.

– Erre ment ki az egész – közölte Overstreet. – A rossz hír az, hogy többé-kevésbé elérték a céljukat. Nem fogom szépíteni a helyzetet, uram, legyőztek minket.

– Én is így látom – értett egyet Singh.

Overstreet előredőlt a székében, és a Singh íróasztala feletti képernyőre küldte a képet a csuklómonitorjáról. Mindazok listája, akiknek

a hollétét jelenleg nem tudták megállapítani a Medinán. Akikről tudták, hogy elszöktek. Vagy meghaltak.

– Másrészről a védekezés volt a cél – folytatta Overstreet. – Visszavonultak. A technikusaimmal mindent átvizsgáltattam, és határozottan állíthatom, hogy a Tájfun biztonságosan átkelhet.

– Efelől semmi kétsége? Teljesen biztonságos az átkelés?

– Azt hiszem, azt már megállapítottuk, hogy ebben a kontextusban nem lehetséges tökéletesen tudni bármit is. Viszont ahhoz, hogy megvalósíthassák ezt a legutóbbi támadássorozatot, a földalatti mozgalomnak hatalmas erőforrásokat és tőkét kellett áldoznia a Medinára. Ha itt maradnak, használhatták volna az állomásról meglévő tudásukat és ugyanazokat a civil ügynököket, hogy hónapokig elhúzzák a harcot. Talán évekig. Ehelyett egyetlen nap alatt felélték az egészet.

– Vagyis ezt jónak kell tekinteni? – kérdezte Singh.

– Nem – vágta rá Overstreet. – De mindent bevetettek ellenünk, amit csak tudtak. Biztos vagyok bene, hogy semmit sem tartogattak későbbre. Vagyis bármennyire rossz a helyzet, márpedig rendkívül rossznak tűnik, végül jóval kevesebb lázadóval kell számolnunk a Medinán, kevesebb erőforrással, amit igénybe vehetnek, a földalatti mozgalom szervezői pedig szétszóródtak a gyarmatbolygókon.

– A gyarmatbolygókon – visszhangozta Singh. – Igen.

– A Vihar elvesztése… nos, nem csekély veszteség. Ha nem vezényeltük volna át a legénység nagy részét, hogy a műveleteinkben segédkezzenek… Vagy ha a PH-ja megsemmisítette volna a hajót, amint egyértelművé vált, hogy nem képesek visszaverni a behatolókat…

– Meséljen a gyarmatbolygókról! – szakította félbe Singh.

Overstreet kissé zavarodottan pislogott túl kék szemével.

– Uram?

– A gyarmatbolygókról – ismételte el Singh. – A terroristák oda menekültek. Onnan várható a támadások következő hulláma, igaz?

– Én is hasonló következtetésre jutottam, uram.

– Vagyis azt, hogy itt miként járunk el, a gyarmatbolygókat figyelembe véve kell átgondolni. Meg kell vizsgálnunk, mennyire valószínű, hogy együttműködnek az ellenséggel. És hogy miként befolyásolhatjuk a döntéseiket.

– Igenis, uram.

– Példát kell statuálnunk. Olyasvalamit kell felmutatnunk, ami nemcsak a Medina és a gyűrűhálózat biztonságába vetett hitet állítja vissza, hanem azt is egyértelművé teszi, mit képvisel a laconiai civilizáció. Miben hiszünk. Mit vagyunk hajlandók megtenni azért, hogy urai legyünk a helyzetnek.

Overstreet pár pillanatig néma maradt. Singh átböngészte az eltűntek listáját. Az ellenség arcait. Több oldalra rúgott a névsor, de nem szerepeltek rajta számtalanul sokan. A probléma még mindig megoldható volt.

– És pontosan mit vagyunk hajlandók megtenni, uram? – kérdezte Overstreet, és a hanghordozása elárulta Singhnek, hogy tudja, mi következik.

– Fehér listát kell összeállítani – felelte Singh. – Szeretném, ha azonosítaná mindazokat, akik egészen biztosan nem vettek részt a lázadásban. Azokat az embereket, akikben feltétlenül megbízhatunk.

– És a többiek?

Singh bezárta a képet. Az ellenség eltűnt.

– Példát kell statuálnunk.

Overstreet elhallgatott. Pár pillanatig csupán a levegő-visszaforgatók duruzsolását lehetett hallani.

– Értem – szólalt meg végül Overstreet. – Vagyis egy fokkal keményebb megtorlás következik.

– A tetteikkel feljogosítottak rá.

– A főkonzul hivatalos álláspontja szerint ők mind a laconiai birodalom polgárai. A terroristák szintén laconiai polgárok, akik emellett bűnözők.

– Tudom – válaszolta Singh. – Viszont azt is tudom, hogy azért helyeztek a Medina élére, hogy a gyakorlatban tanuljam meg azt, amit az elmélet nem taníthat meg. James Holden és a cimborái pedig ezt a leckét tanították meg nekem. Nem hajlandó tiszteletben tartani a hatalmi hierarchiát?

Overstreet elnevette magát ezen. Singh nem értette, miért.

– Dehogyis uram, azt teszem, amit a felettesem parancsol, hiszen ez a kötelességem.

– Nagyszerű. Akkor kérem, készítse elő a népességritkítást! Az ön ítélőképességére bízom, ki érdemes arra, hogy felkerüljön a fehér listára.

– Igenis, uram – válaszolta Overstreet. – Viszont más parancsot kaptam. Uram.

Zavarodott borzongás futott végig Singh hátán.

– Miféle parancsot? Kitől?

– Visszavonásig érvényes parancsot kaptam Tanaka ezredestől, amikor elfogadtam ezt a pozíciót. Vagyis végső soron Trejo admirálistól. Tudja, uram, a főkonzul egészen egyértelműen kinyilvánította Trejo admirálisnak, hogy a birodalom szabályai állandók. És ha a történelemből valamit megtanulhatunk, az az, hogy az emberek hosszú nemzedékekig nem felejtenek. Egész társadalmak születtek és haltak meg az ellenérzéseik miatt, mert generációkkal korábbi eseményeket sérelmeztek. De olyan is előfordult, hogy valamit annyira átmitologizáltak, hogy eleve meg sem történt dolgokról szóló történetek bőszítették fel őket. Az admirális szigorúan meghagyta, hogy nekünk magasabbra kell tennünk

a mércét. Ahogy mindig is tettük.

Overstreet széttárta a kezét: Mit lehet tenni? A jobb kezében pisztolyt tartott.

Singh érezte, hogy a szívverése kihagy, aztán botladozni kezd, mintha egy lejtőn futott volna lefelé.

– Megkérdezhetem, miféle parancsot kapott?

– Példát kell statuálnom, uram. Vissza kell állítanom a Medina és a kapuhálózat biztonságába vetett hitet, és meg kell mutatnom, mit képvisel

a laconiai civilizáció. Többek között azt is, hogy mi, akik magunkra vettük a kormányzás terhét, a lehető legmagasabbra állítjuk a mércét, és ugyanezt várjuk el egymástól is.

Singh felállt. A térde rogyadozott. Ez nem lehetséges. Ilyesmi nem történhet meg vele.

– De hát lojális voltam – hebegte. – Engedelmeskedtem.

– Azt a parancsot adta nekem, hogy olyan laconiai polgárokat öljek meg, akiket nem találtak bűnösnek semmiben.

– De hát…

– Ha ez vigasztalja, nem vitatom az álláspontját. Az itteniek mocskos söpredék. Nem érdemlik meg, és nem értik, amit kínálunk nekik. Szerintem soha nem is fogják. De a gyermekeik talán. Az unokáik és a dédunokáik. A Medina története arról fog szólni, hogy Singh kormányzó rosszul irányította az állomást, egy csapat elégedetlenkedőnek köszönhetően elveszítette a hajóját, és elveszítette a józan ítélőképességét. És amikor sértett büszkeségből túllépte a főkonzul irányelveiben meghatározott hatáskörét, eltávolították a posztjáról, hogy megvédjék

a gondjaira bízott polgárokat. Érti a különbséget? Ha megöl egy lázadót, az összes ismerősének az ellenségévé válik. Az összes rokonáé. És megszületik az elvárás. A precedens. Nemzedékekre ellenségekké válnak. Örökre. Ha valaki a sajátjai közül öl meg valakit, akár a legmagasabb szinten, hogy védelmezze a gyengéket, arra is emlékezni fognak. Ezzel a hála magvait veti el. A bizalomét. Nemzedékek múlva az ön feláldozása békéhez, jóléthez, az egész emberiség körében az összetartozás érzéséhez vezet majd.

Elfogyott a levegő. Singh lélegezni sem tudott. Az elméje elutasított mindent, amit hallott. Újra látni fogja Nataliát. Megint a karjaiban fogja tartani Szörnyecskét, és hallgatja, ahogy az óvodáról fecseg, és arról, mit álmodott, és hogy tarthatnak-e kiskutyát a lakásukban. Ez még mind igaz volt. Nem változhatott. Ennyire gyorsan nem. Ennyire véglegesen.

– Ráadásul intésként szolgálhat Song kormányzó számára – tette hozzá Overstreet. Aztán felállt. – Nagyon sajnálom, de lehetne rosszabb is. A Karámba is kerülhetett volna.

Felemelte a fegyverét.

– Várjon! – kiáltotta Singh. – Várjon! Hisz ebben az egészben? Abban, hogy mit fog elérni azzal, ha most megöl?

– A Laconiai Birodalom tisztje vagyok, Singh kormányzó. Abban hiszek, amiről a feletteseim azt mondják, hogy hinnem kell benne.

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

Három hónapot kellett várni még, mire a Förgeteg Mélye megérkezett a Lagrange–5 transzferállomáshoz. A Nép Otthona közvetlenül utána érkezett, akár egy szolga, aki a megfelelő pillanatra vár, hogy meghajolhasson.

Ezekben a hosszú, szürreális hetekben a rendszer a felismerhetetlenségig megváltozott. Legalábbis Dobos számára. A szövetség hajóinak kapitulációja után az FMK is letette a fegyvert. Bizonyos jelek arra utaltak, hogy a Förgeteg megszenvedte a bekapott csapásokat: az egyedi energiamintázat fluktuációja, a vonakodásuk, hogy kikössenek, a tudatos tartózkodás az egyötöd g-nél erősebb égetéstől. Nem számított. Habár a Laconia orrát betörték, meg nem roggyant. Dobos nem mondhatta el ugyanezt önmagáról.

A hajók új armadája, amely a Tájfunt követte a Medinára, kevesebb mint egy napra állt meg, mielőtt átégettek a Sol-rendszerbe. A flottilla kisebb, megszokottabb konstrukciójú hajókból állt, és kevesebb mint egy tucat uralta a Naprendszert. A hírcsatornákon másról sem esett szó, mint az új laconiai Védelmező-osztályú rombolók – a Daskell, az Ackermann, az Akandjo és a Smith – nevéről, valamint a rendszerben elfoglalt helyéről. Hogy merre jártak, és hová mehetnek.

A Ganymedes és a Iapetus – isten tudja, miféle hóbortos sugallatra – bejelentette, hogy bármit állított is a szövetség és az FMK, ők nem adták meg magukat. Az újonnan érkezett hajók közül egy-egy odament

a két állomásra, és a dacos nyilatkozatok sora csakhamar elapadt. A Ceres Állomás üdvözlőbizottsággal várta a kikötőjükbe érkező Ekandjót, és a laconiai kapitánnyal kezet rázó ceresi kormányzó képei a pillanat ikonikus szimbólumává váltak. A kapituláció. A két mosolygó férfi. Egy korszak vége, és valami új kezdete.

A hajót, amely a Nép Otthonát kísérni jött, Stovernek hívták, és „kísérni” helyett inkább „elfoglalni”-t kellett érteni.

Addigra a Nép Otthonára visszatért a legtöbb polgára, akik korábban a csata elől menekültek el. Természetesen nem mindenki. A kiürítésben részt vevő hajók némelyike a kisebb települések és az aszteroidák között szóródott szét. Titokban abban reménykedtek, hogy mindössze tizenkét hajóval a Laconia szemet huny felettük. Talán be is jött a számításuk. Az űrvárosba visszatérők közül Rowman Perkins százados lett az új vezető. Perkins idősebb, rövidre vágott, ősz hajú, pácolt tölgyfára emlékeztető bőrszínű marsi férfi volt vidékies Mariner-völgyi akcentussal, és egy motoros páncélt viselő tengerészgyalogos-raj gondoskodott róla, hogy minden óhaja törvény legyen. Amikor a férfi felkereste Dobost az irodájában, volt benne annyi tisztesség, hogy az íróasztal másik oldalán ült, miközben beszélgettek. Apró udvariassága minden másnál nyilvánvalóbbá tette Dobos teljességgel legyőzött helyzetét. A Laconia nem azért jött, hogy vegzálja vagy megalázza őt. Perkinst a legkevésbé sem érdekelte, hogy esetleg elveszíti előtte a tekintélyét. Azért kereste fel, hogy elvegye tőle, amit akar – márpedig a teljhatalmat akarta –, és meg is kellett kapnia. Ha szép szóval megy, remek. Ha kevésbé barátságosan, azzal sincs semmi gond. A választás illúziója megmaradt Dobosnak.

Választott.

A házi őrizetet elviselhetőbbnek érezte a fogdánál. A saját présülését használhatta és a saját ruháit, a saját fájljait és hozzáféréseit, habár üzenetet nem küldhetett, és a laconiai cenzorok minden adatfolyamát átnézték. Előre rettegett a pillanattól, amikor Saba majd kapcsolatba próbál lépni vele, és feladja magát, de nem érkezett tőle üzenet. Dobos feltételezte, hogy a Szállítószövetség mozgásának korlátozása, valamint együttműködése hasznos lehetett Perkins, Trejo és Duarte számára. Az, hogy egyedül nem hagyhatta el a lakosztályát, őrök kísérték az edzőterembe, az ételt pedig laconiai katonák vitték neki, mind a győzelem narratívájához tartoztak, és ezerháromszáz bolygónak küldték el a felvételeket figyelmeztetésképp, hogy viseljék jól magukat. A Laconiával szemben még a szövetség is elesett. A Mars is. A Föld is. Miben reménykedhetne ellenük bármely gyarmatbolygó?

Ez persze puszta spekuláció volt. Hírcsatornákkal már nem csillapíthatta az információ utáni szomját. Viszont nézhetett régi filmeket, zenét hallgathatott, azt ette, amit megkívánt, játszhatott, és annyit alhatott, amennyihez kedve volt; mindennel foglalkozhatott, amiről annak idején azt mondogatta, hogy szívesen tölti vele majd az idejét, ha lesz elég.

A jobb napokon a házi őrizet kényszerszabadságra hasonlított. Felnőttéletében először nem akadtak elvégzendő feladatai. Nem kellett ápolnia és építgetnie hosszabb távú politikai törekvéseket. Nem kellett szócsatákat vívnia újságírókkal, vezetőkkel és hivatalnokokkal. Az olyan problémákon, mint hogy ki lép át melyik kapun, milyen földön kívüli eszközöket kell betiltani, és melyeket kell megadóztatni, hogyan egyensúlyozzák ki a gyarmatbolygók igényeit, immár valaki más törhette a fejét. Saba hiányát kivéve pontosan ilyen életre vágyott, miután

a hivatali idejét kitöltve visszavonul.

A legrosszabb napokon a lakása a levertség és a kudarc nyomasztó ládájává vált, ahonnan a halál jelentette az egyedüli szabadulást.

A felvigyázói minden hangulatváltozását ugyanazzal az egykedvűséggel és tettetett nyájassággal kezelték. Jók voltak hozzá, mert így döntöttek. Az is tőlük függött, hogy netán másképp döntenek-e. Dobos véleménye nem számított, legfeljebb akkor, ha valaki úgy határozott, hogy mégis érdekli őt. És Dobos okkal feltételezte azt, hogy mindez –

a lakosztály, az edzőterem, aztán megint a lakás, az őrző kíséret és az elszigeteltség – már élete végéig így marad.

Aztán három hónappal a kapitulációja után a Förgeteg Mélye a Lagrange–5 transzferállomáshoz érkezett, és magával vitte Dobost.

Vaughn úgy jelent meg előtte, mint egy letűnt élet kísértete. Ha le szerette volna mérni, hogyan hatott rá az elszigeteltség, a találkozásuk feletti öröme pontosan megmutatta. A férfi arcán és homlokán mintha újabb barázdák mélyültek volna el. Ugyanolyan hivatalos hűvösséggel viselkedett, de ahelyett, hogy a tőle megszokott enyhe megvetés áradt volna belőle, törékenynek tűnt. Mint a kibelezett kenyér, amiből csak a száraz héj maradt.

Vagy Dobos érezte így, és csak azt alkarta látni, hogyan mutat ez valaki máson. Hogy ne legyen annyira egyedül vele.

Vaughn az ajtóban állt, amíg Dobos összeszedte magát.

– Egy megbeszélésre várják, asszonyom – közölte Vaughn. – Trejo admirális megkért, hogy… segítsek a készülődésben.

– Trejo? – hökkent meg Dobos, és úgy érezte, mintha ez a beszélgetés már megtörtént volna valamikor. – Itt van?

– Inkább mi vagyunk ott, de igen. A főtitkár, ön és Trejo admirális. És még néhányan. Nem kaptam meg a teljes listát, de úgy tűnik, azt szeretnék, ha megfelelően jelenne meg. És itt van ez.

Egy kézi terminált nyújtott oda neki. Dobos elvette, legörgetett

a fájlokon a fastruktúrában, már amelyikhez hozzáférhetett. Sovány lista volt, de legalább új. Minden, amit hetek óta nem láthatott, bizonyos bájjal bírt. Egy szövegfájl a nevével. Dobos megnyitotta.

MEGJEGYZÉS A FELSZÓLALÓNAK: RENDKÍVÜL FONTOS, HOGY A SOLON KÍVÜL ESŐ RENDSZEREKRE NE „GYARMATOKKÉNT” UTALJON. A JELEN INTERJÚBAN ÉS BÁRMELY RÖGTÖNZÖTT MEGJEGYZÉSBEN „BOLYGÓNAK” VAGY „RENDSZERNEK” KELL HÍVNI ŐKET. NEM TULAJDONÍTHATÓ KIEMELT FONTOSSÁG A FÖLDNEK, A MARSNAK VAGY A SOL-RENDSZERNEK.

KÉRDEZŐ: MONICA STUART

KÉRDÉS: A SZÁLLÍTÓSZÖVETSÉG EGYÜTTMŰKÖDIK AZ IRÁNYÍTÁS ÁTADÁSÁBAN?

VÁLASZ: A SZÁLLÍTÓSZÖVETSÉG KEZDETTŐL FOGVA IDEIGLENES SZERVEZET VOLT. MÁR LACONIAI BARÁTAINK MEGÉRKEZÉSE ELŐTT TÁRGYALÁSOKAT FOLYTATTUNK AZ EN-NEL ÉS A FÖLD–MARS KOALÍCIÓVAL EGY OLYAN MEGBÍZÁS MEGSZÖVEGEZÉSÉRŐL, AMELY NAGYOBB VÉGREHAJTÓI HATALMAT BIZTOSÍTANA EGY ÁLLANDÓ HADSEREGNEK. NYILVÁNVALÓ, HOGY A LACONIAI FLOTTA A LEGALKALMASABB ARRA, HOGY BETÖLTSE EZT A VÁKUUMOT, ÉS A SZÖVETSÉG ÖRÖMMEL DOLGOZIK EGYÜTT DUARTE FŐKONZULLAL ÉS FISK ELNÖKKEL, HOGY BIZTOSÍTSÁK A BOLYGÓK (LÁSD A MEGJEGYZÉST!) KÖZÖTTI HATÉKONY ÉS SZABAD KERESKEDELMET.

KÉRDEZŐ: AUDEN TAMMET

KÉRDÉS: A SZÖVETSÉG KÉSZ KÁRTÉRÍTÉST FIZETNI A LACONIÁNAK A HAJÓIKBAN OKOZOTT KÁROKÉRT?

– Szóval egy sajtótájékoztató? – kérdezte Dobos.

– Úgy tűnik, ez is a napirend része – felelte Vaughn. – Természetesen dönthet úgy, hogy eltér a leírt szövegtől…

– Tényleg?

– …de a laconiai cenzor mindent átnéz majd, mielőtt kikerülne. És ennél kevésbé kellemes szálláshelyek is léteznek.

Dobos végigolvasta a szöveget. Háromoldalnyi kérdés, mindegyik előre megírt, kiosztott és jóváhagyott.

– Tehát azt mondja, csináljam?

– Azzal semmit sem nyer, ha nem teszi meg. És van némi méltóság abban, ha az ember túléli a csatát, hogy a következőben is harcolhasson.

– Vagy egyszerűen túlél – jegyezte meg Dobos.

– Vagy az.

Dobos felsóhajtott.

– Azt hiszem, össze kellene kapnom magam. Mennyi időm van még?

Ugyanabba a tárgyalóba ültek be, amelyiket ő használt a TL–5 felavatásakor. A boltíves mennyezet most fenségesebbnek tűnt, mint akkor. A felszolgálók pezsgőspoharakkal és ínyencségekkel jártak körbe: tartályban tenyésztett garnélával, valódi cheddar sajttal, ránézésre igazi disznóból származó szalonnába göngyölt datolyával. A fali képernyők a Föld és a Luna, a Nép Otthona és a Förgeteg képeivel éles rajzúak és gyönyörűek voltak. Magas rangú hivatalnokok álltak le pár szót váltani egymással, mintha a világ nem fordult volna a feje tetejére. Mintha a történelem töretlenül folytatódott volna. Úgy tűnt, egyedül neki tűnik fel néhányak – például Emily Santos-Baca – hiánya.

A főtitkár fakó öltönyt viselt gallér nélküli inggel, a zakó hajtókáján egy aranykitűzővel. Dobos arra számított, hogy komorabb lesz, de meg kellett hagyni, hogy a transzferállomásra mindig is egyfajta megaláztatásként tekintett. A világmindenség egy olyan helyeként, amely kijelölte a fennhatósága határait. Korábban Dobos volt e hártya másik odalán. Most a Laconia. Vagyis bizonyos értelemben már valamennyire megszokhatta ezt.

A férfit, akivel együtt nevetgélt, és a vállára tette a kezét, bármikor felismerte volna. Trejo admirális alacsonyabbnak bizonyult, mint várta. A mellkasa és a hasa vastagsága nem izmokról vagy zsírról árulkodott, hanem génekről és a korról. A haja ritkult, és Trejo nem fésülte úgy, hogy ezt a tényt elleplezze. Élénkzöld szeme színe mesterkéltnek tűnt volna, ha nem valódi.

Trejo észrevette őt, elnézést kért a főtitkártól, és döcögve megindult felé. Alig észrevehetően karikalábú volt. Dobos érthetetlen módon úgy érezte, hogy elárulták. A férfinak, aki tönkreverte és megalázta őt, legalábbis bronzbarna Adonisznak kellett volna lennie, nem átlagos emberi lénynek. Könnyebb lett volna lenyelnie, ha egy istenség kerekedik felül rajta.

– Dobos elnök! – üdvözölte Trejo, és kezet nyújtott. – Örülök, hogy végre nyugodtabb körülmények között találkozhatunk.

– Csak Dobos – felelte Dobos, és ösztönösen megrázta a férfi kezét. – Azt hiszem, az „elnök” részt elhagyhatjuk.

– Jaj, nagyon remélem, hogy nem – ellenkezett Trejo. – Az efféle átalakulások nehéz időszakok. És minél mélyrehatóbbak a változások, annál fontosabb a folytonosság látszata. Ön nem így véli?

– Ha ön mondja – válaszolta Dobos.

Egy pincér suhant oda hozzájuk, és Dobos elvett egy poharat. Nem annyira az alkoholra volt szüksége, mint a gondolatára. De egek, valami mindenképp kellett neki.

– Sajnálom, hogy a férje nem lehet itt a körünkben – folytatta Trejo. A hangjában semmi nem árulta el, hogy nem csupán kedveskedni akar, kivéve azt a tényt, hogy Saba nevét összefüggésbe hozták a Medinán történt kínos eseményekkel. Ezt még az elzárása előtt hallotta Dobos. Most megborzongott a félelemtől. Vajon Trejo tudott valamit? Azt készült közölni vele, hogy Sabát elkapták? Meghalt?

– Én is sajnálom – válaszolta. – Nagyon hiányzik. De mindig is elválasztott minket a munkánk.

– Remélem, egy nap megismerkedhetek vele – mondta Trejo, és Dobos egy csipetnyit megnyugodott. Tehát nem halt meg. Trejo látta a reakcióját, és finoman, szomorkásan elmosolyodott. – Úgy vélem, hasznos lenne, ha rendezni tudná vele az ügyeket. A káosz mindenkinek rossz.

– Nem tudom hogyan elérni – válaszolta Dobos. Azt már nem tette hozzá, hogy: És nem tudom, mit mondanék neki, ha sikerülne.

– Értem – bólintott Trejo. – Erről a témáról még tárgyalunk, rendben? E pillanatban valami másról szeretnék beszélni önnel. Duarte főkonzul össze szeretné hívni az emberiség új vállalkozásaiban szerepet játszó fontos személyiségeket a Laconián. A legkiválóbb elmék és a legbefolyásosabb személyek amolyan állandó tanácsára gondolt. Megkért, hogy adjam át önnek a meghívását.

Udvariassága hamisságot takart. Azt a látszatot akarta kelteni, hogy Dobos még önálló egyén, aki beleszólással bír a saját sorsába. Persze valószínűleg elutasíthatná. Duarte elég okosnak tűnt ahhoz, hogy ne vonja be a terveibe azokat, akik nyíltan szembeszállnának vele. Ám ez következményekkel járna. Az, hogy nem mondták ki nyíltan ezeket, még vészterhesebbnek mutatta a helyzetet.

– Ez olyasmi, mint a gyarmatok, ugye? – kérdezte.

Trejo felvonta a szemöldökét, szavak nélkül kérdezett vissza.

– Mindent áthelyeznek a Laconiára – folytatta Dobos. – Nem csak

a hajókat és a pénzt. A kultúrát is.

Trejo elmosolyodott.

– A Föld mindig az emberiség bölcsője marad, de igen. A főkonzul úgy véli, hogy a Föld bálványozása hosszú távon árt az emberiség jövőjének. Ezenkívül egy felgyorsított áttelepítési programot is beindítunk. Megpróbáljuk úgy beállítani az egyensúlyt, hogy ne a Föld adja a népesség meghatározó hányadát.

– Nem juttathat át több milliárd embert a gyűrűkapukon – vetette ellen Dobos. – Egyszerűen nem megvalósítható.

– A mi életünkben valóban nem – ismerte el Trejo. – Nemzedékek munkájáról beszélek. De… tudja, marsi voltam, mielőtt laconiai vált belőlem. Nem ijeszt meg, ha távlatokban kell gondolkoznom.

Fehér ruhás, a torkán és a csuklóin aranyat viselő nő lejtett el mellettük, és odabiccentett Trejónak, ahogy elhaladt. Trejo visszamosolygott rá, lepillantott a fenekére, aztán annyira gyorsan elkapta a tekintetét, hogy akár udvarias gesztusként is felfoghatták volna.

– A földiesítő projektjükkel sem értek el sikert – jegyezte meg Dobos jóval csípősebben, mint illett volna. Egyszerűen kiszakadt belőle.

– Működött volna a terraformálás – válaszolta Trejo –, ha nem jön közbe valami nagyobb. Mindenesetre kérem, fontolja meg, hogy eljön! A főkonzul alig várja már, hogy megismerkedhessen önnel.

Trejo Dobos karjára tette a kezét, mintha régi barátok lettek volna, aztán elhátrált, hogy lefolytassa a következő betervezett beszélgetést. Körötte a tömegben mindenki tekintete és figyelme Trejót követte, és Dobos magára maradt. Dobos egy húzásra lehajtotta a pezsgőjét, aztán körbenézett, hová rakhatná le a poharat, és szerezhetne még egyet.

– Be akarsz csípni, Camina? Szerinted okos dolog ez, vagy egyszerűen kurvára nem érdekel már, hogy ilyesmivel törődj?

Avasarala a kerekesszékében ült. Hófehér haját hátul kontyba tűzte fel, a szárija zölden vibrált, és csaknem sikerült elrejtenie soványságát. Öregebbnek tűnt, mint amikor Dobos utoljára látta. És már akkor is vénnek tűnt, mint a föld.

– A fájdalmat próbálom tompítani – felelte Dobos. – Mert mi mást tehetnék?

Avasarala elfordította a székét az emelvény és a székek felé. A sorok még üresek voltak, de lassanként szivárogni kezdtek az újságírók. Hamarosan kezdetét veszi az előadás.

– Szívesen innék veled, de azt mondják, több májat nem használhatok el – mondta Avasarala. – El kell felejtenem az alkoholt.

– Úgy tűnik, egész jól viseli a hódítást.

– Mi más választásom lenne, basszameg? – kérdezte Avasarala. – Vénasszony vagyok, aki azzal töltötte az egész életét, hogy kibékítse egymással a Földet és a Marsot. Ez a szar meg? Mintha egy nap nem mentem volna a be az iskolába, és ezalatt mindenki más megtanult kínaiul. Semmit sem értek belőle.

– Igen, ezt látom – jegyezte meg Dobos.

– Az öregkor adománya – válaszolta Avasarala. – Ha elég hosszú ideig élsz, láthatod, hogy minden, amiért gürcöltél, lényegtelenné válik.

– Ezt nem fogja beadni nekem – ingatta a fejét Dobos.

– Akkor menj a picsába! Halj meg fiatalon! Érdekel is engem.

Dobos elnevette magát. Avasarala szélesen elmosolyodott, és egy pillanatra tökéletesen megértették egymást. Egy pillanatra Dobos nem érezte egyedül magát.

– Na és elmész arra az orgiára, vagy mi a tökömet szervez Duarte? – kérdezte Avasarala.

A terem túlsó végéből Vaughn elkapta Dobos tekintetét, majd céltudatosan megindult a két nő felé. Dobos nem akart vele menni. Semmi kedvet nem érzett a következő rész színházához és hamisságához. Visszafordult Avasaralához.

– Nem tudom. Azt hiszem, el kell.

– Sosem jó ötlet kosarat adni a császárnak – helyeselt Avasarala. Aztán: – Tudtad, hogy Okoyét próbálják megtalálni?

– Kicsodát?

– Elvi Okoyét – felelte Avasarala, amikor Vaughn odaért hozzájuk.

– Ideje jönnie, asszonyom – közölte.

Dobos bólintott, és a férfi kezébe nyomta a poharát. Avasarala karomszerű ujjai Dobos kezére zárultak, és egy pillanatig nem engedték el.

– Fel a fejjel, Camina! Ezek a pöcsök vért szimatolnak. És ennek

a szarnak még közel sincs vége, nem érdekes, hogy most így tűnik.

– Köszönöm – mondta Dobos, és elhúzta a kezét.

Az újságírók széksorai mostanra megteltek. Dobos felismerte az arcukat. Némelyikük esetében még a tartásukat, a mozdulataikat is. Évekig csinálta ezt. Még sosem csinált ilyet.

Trejo admirális rövid köszöntőt mondott – mindenkinek megköszönte, hogy eljött, kifejezte a szebb jövőbe vetett reményét, átadta Duarte főkonzul üdvözletét –, aztán a pódiumra vezette Dobost. A többiek később következnek. A főtitkár. A marsi parlament házelnöke. Akit csak meghívtak. De Dobos volt a Szállítószövetség utolsó elnöke. Elsőként az ő méltóságára sújtott le a pallos.

Kinézett az arcokra, és eszébe jutott, amikor még élvezte ezt.

– Dobos elnök? – A pulpitus azonosította a nőt. – A Szállítószövetség együttműködik az irányítás átadásában?

Dehogy. Én biztosan nem. Leigáztak minket, de az utolsó lélegzetünkig harcolni fogunk, mert elviselhetetlen, ha valaki más szorongatja a nyakunkat, mindig is elviselhetetlen volt, és mindig az marad. Nem a Laconia miatt, nem a szövetség miatt, és nem bármilyen hatóság miatt, amelyik a történelem során szabályokat hozott, aztán azt figyelte, van-e merszük az embereknek megszegni őket. Hanem mert emberek vagyunk, és az emberek kicsinyes, önfejű majmok, akik azáltal érték el nagyságukat, hogy megöltek minden más emberszabásút, aki furcsán nézett ránk. Sokáig nem tűrjük az uralmat. Még a sajátunkat sem. Minden más csak vágyálom.

Az első sorban Avasarala köhintett egyet.

Dobos halványan elmosolyodott.

– A Szállítószövetség kezdettől fogva ideiglenes szervezet volt – kezdte.

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET: NAOMI

A Szabadbirtok csupa fájdalom volt. Akadtak napok, amikor ezt jónak érezte. Mert nekifeszülhetett, küzdhetett valami ellen. Máskor egyszerűen csak fárasztotta.

A ceruzavékony völgyet, ahol a Rocit letették, északon, keleten és délnyugaton meredek, magas hegyek övezték. Gleccservizet szállító vékony csermely csörgedezett az alján. Halványzöld, fára emlékeztető szervezetek kapaszkodtak a sziklába ujjnyi vastag gyökereikkel, és nyújtogatták ki indáikat, tele halványzöld hólyagokkal, amelyek felrepültek a levegőbe, mintha a természet lufikat eregetett volna fel valamilyen partin. Egy-egy erősebb fuvallat hol az egyik, hol a másik irányba lendítette az indákat. Időnként valamelyik leszakadt, és kavarogva lezuhant a völgybe, talán azért, hogy meghaljon, talán azért, hogy új helyet találjon, ahol gyökeret ereszthet.

Naomi tisztában volt vele, hogy mindez az evolúciós fegyverkezési verseny eredménye volt. A fotoszintetizáló szerkezetek évszázadokon, talán évezredeken át próbálták sötétségbe fojtani egymást, mígnem az egyikük rájött, hogyan tapadjon a földhöz, vagy repüljön, hogyan uralja a magaslatokat, és borítson alatta mindent állandó homályba. Egyik sem úgy született meg, hogy számolt volna a Rocinantéval. Pusztán összejött a dolog.

Maga a Roci egy széles tisztáson kuporgott, ahol a patak elkanyarodott. A leszállófúvókák szénné égettek mindent körülötte, de pár napnál több nem kellett hozzá, hogy a helyi növények újra kidugják a fejüket a földből. A túlélésért folytatott harc mindent vagy ellenállóvá tett, vagy elfeledtetett. Tizenöt méterrel magasabban a lebegő indák mozgó függönyt húztak föléjük, ami segített elrejteni őket a kíváncsi szemek elől, ha bármi a rendszerbe érkezett volna, hogy keresse őket. Búvóhelyként egész tisztességesnek tűnt.

Maga a kolónia – a bolygón élő mindössze háromszáz ember – egy sivatagi biomban helyezkedett el, gyalogszerrel hatórányira a völgytől. Naomi számára legalábbis. A helybéliek feleennyi idő alatt megtették az utat. Houston odaát élt a népe körében, és néha Naomi és Alex is megszállt ott egy időre. De a napok többségét a Rocinál töltötte – a valódi otthonában. El kellett végezni a karbantartási munkákat, újra fel kellett tölteni a hajót. Lepárolni a patak vizét, amíg elég tiszta nem lett, hogy a Roci tartályaiba kerülhessen. A reaktor hónapokig működött pluszüzemanyag nélkül, a reakciós tömeg azonban mindig gondot jelentett. Feltéve, hogy el akartak jutni bárhová. Ha maradnak… nos, akkor ez kevésbé érdekes.

A mai nap nappali óráinak felét azzal töltötte, hogy meggyőzzön egy csapat egészen lassú állatot, vagy talán helyváltoztatásra képes növényt, amelyek az ottani terepet fedezték fel, hogy a Roci PVÁ-i nem igazán alkalmasak lakóhelynek. Szürkületkor abbahagyta, hogy megvacsorázzon. A bolygó kicsivel több mint tizenhat órás nap-éj ciklusa annyit jelentett, hogy a munkanapok többségét legalább fél éjszaka szakította meg.

A Rocit úgy építették meg, hogy a gravitációs kutakban a hasán feküdjön. Minden rendszere működött, még a megszokotthoz képest kilencven fokkal elfordítva is. Ez is helyesnek tűnt. Otthon volt, ugyanakkor egy olyan helyen is, amelyet a teste nem értett. Irányította a napjait, de nem az életét. Fájdalmasan egyedül érezte magát, de embereket sem akart látni maga körül. Mindent egyben megkapott. Ha álmodja, biztosan jelentett volna valamit.

Amint visszament a hajóra, lezuhanyozott. A Szabadbirtok ökoszisztémája olyan vegyületeket termelt, amelyek irritálták a bőrét, ha nem mosakodott le. Aztán frissen mosott kezeslábast húzott magára, kiment a hajókonyhába, készített magának egy tál fehér darát, és leült. Egy üzenet várta Bobbie-tól, így az asztalra rakta a kézi terminálját, amikor lejátszotta, hogy mindkét kezét használhassa az evéshez. A dara meleg és borsos volt; a gomba úgy csikordult meg a fogán, ahogyan kellett.

Bobbie egyszerre tűnt kimerültnek és izgatottnak. A haját hátul szoros copfba fogta össze, ahogy olyankor szokta, amikor gépekkel dolgozik, nem az edzések alkalmával megszokott kontyba. A szeme ragyogott, a szája szélén mosoly játszadozott, de teljesen nem ragyogott fel. Tíz évvel fiatalabbnak látszott. És ami még fontosabb, boldognak.

– Helló, Naomi. Remélem, odalent minden rendben. Azt hiszem, idefent sikerült valódi haladást elérnünk. Még nem vagyok teljesen biztos benne, de azt hiszem, rájöttem, hogy a Vihar hogyan kezeli az energiaprofiljait. Egy kissé fura, ahogy minden más is ebben a szerkezetben. Arra gondoltam, megkérnélek, hogy nézd át az újonnan letöltött adatcsomagokat. Hátha észreveszel bennük valamit, amin nekem átsiklott

a szemem.

A beágyazott adatokat környezetszabályozó pufferekként strukturálták, és megint csak feleakkora volt a csomag, mint a Rocié. Naomi megnyitotta, és egy pillantást vetett a teljes tartalommutatóra. Rengeteg volt az ismerős rész, igen, de akadt egy kevés furcsaság az átfogó struktúrában. Ha egy kicsit is hasonlított a Közelgő Vihar többi működtetési kódjához, amit az elemzéshez kinyertek, egyre különösebb lesz minden, ahogy mélyebbre ás. A Roci egy biztonságos partíciójába helyezte át, és elkezdte kibontani a kedvenc eszközeivel, hogy a hajók nyelvét fogódzkodókkal felszerelt valamivé alakítsa, amelyekbe az elméje belekapaszkodhat.

Felvételre állította a kézi terminálját.

– Megkaptam az adatcsomagot, és már feldolgozás alatt áll. Egy-két napba is beletelhet, de elmondom majd, hogy mire jutottam. Közben idelent minden a legnagyobb rendben. Nem kell kimentenetek.

Mindig ez volt a szabály. Az üzenetben, amit felküldött a kútból, mindig szerepelnie kellett a „kiment” szónak, és ez mindaddig így is fog maradni, amíg valóban szüksége nem lesz rá. Bobbie szava a „haladás” volt. Huszonnégy óránként legalább egy üzenetváltásra sor került. Nem mintha Naomi bármilyen veszélyt észlelt volna, de a protokoll az protokoll. A szabadbirtokbeliek legalább meghallgatni hajlandók voltak őket, amikor megérkeztek Payne Houston kíséretében, és azóta semmi mást nem tapasztaltak tőlük, mint óvatos jóindulatot. Nem mintha Naomi bízott volna benne, hogy ez így is fog maradni. A Szabadbirtok kolóniája támogatni fogja őt a menekült-és szabadságharcos-gúnyájában, amíg az megfelelt nekik. Tisztában volt azzal is, hogy mivel az övék volt az egyetlen nehézfegyverzetű naszád a rendszerben, a gyűrűkapu pedig annyira távol esett tőlük, hogy hetekig kedvére használhatná a hajót, mielőtt megérkezhetne a segítség, belejátszott a tanács döntésébe.

Bobbie sebtében összeszedett legénysége a marsival maradt a Szabadbirtok három gázóriása egyikének egyik parányi holdján, egy ősrégi lávakürtőben elbújva, és zendülésnek nem mutatták jelét. Naomi úgy gondolta, hogy Bobbie mint kapitány és Amos mint megbízott PH bőségesen elegendők lesznek ahhoz, hogy fenntartsák a fegyelmet. Ezenkívül újabb okot szolgáltattak a Szabadbirtoknak ahhoz, hogy rendesen bánjanak velük, ráadásul még egy szempár szegeződhetett a gyűrűkapura, ha esetleg valami ocsmányság jönne át rajta.

A Vihar nem sietett felfedni a titkait, nem valamiféle belső biztonsági rendszer miatt – habár tartottak ilyesmitől –, hanem mert alapvetően különböztek a benne alkalmazott technológiák. Például egy nagyságrenddel jobban támaszkodott a kalciumra, mint amit Naomi valaha tapasztalt, a vákuumcsatornáktól pedig, amelyeket vezetékek helyett használtak benne, még mindig megfájdult egy kissé a feje, ha túl sokáig elmélkedett rajtuk. Ám biztosra vette, hogy idővel meg fogják érteni

a hajót. A jobb napjain úgy vélte, készen fognak állni, habár fogalma sem volt, mire készülnek.

Miközben a Roci összerendezte számára az adatokat, a dara pedig kellemesen lebomlott a gyomrában, Naomi hanyatt fekve elnyúlt az ágyon, és hagyta, hogy a szeme pár percre lecsukódjon. Fájt a térde. Fájt a gerince. Még csak nem is a Szabadbirtok gravitációja miatt. A bolygó kisebb volt a Marsnál, és alig valamivel sűrűbb nála. Megélt már ennél sokkal kegyetlenebb hosszú égetéseket. A problémát részben az okozta, hogy nem edzett. Nem dolgoztatta meg a testét, és kiderült, hogy kicsi, elhanyagolt izmok egy egész sora elsatnyult az évek során, s nagyon nem tetszett nekik, hogy megint munkára fogják őket a növényzet ritkítására és egy gravitációs kútban való mászkálásra.

Naomi emellett valamiféle placebohatásra is gyanakodott. Oly sok éven át tekintette a teljes egy g-s nehézkedéssel azonosnak, ha valaki egy bolygó felszínén a szabad ég alatt él, hogy most hiába volt enyhe a gravitáció, rákészült, hogy észlelje a kényelmetlenséget. Várta, azért meg is kapta.

A Rocinante halk kondulással jelezte, hogy végzett az adatok lefuttatásával, majd szinte rögtön utána bejelentette Alex visszaérkezését. Egy perc sem kellett, és Naomi hallotta a férfi lépteit a folyosóról, ami rendesen felvonócsőként funkcionált. Alex magában dúdolgatott. Egy könnyed, lendületes dallamot, amit Naomi nem ismert.

– Idebent vagyok – szólt ki, amint a pilóta közelebb ért.

Alex bedugta a fejét a hajókonyhába. Őt kevésbé fárasztotta ki, ha bement a városba, és a hosszú séták és a napsütés együtt besötétítették

a bőrét, és visszaadták neki a járomcsontját.

– Hola! – köszönt be. – Jó hírek a Szabadbirtokról. Mostantól vállalkozás vagyunk!

Felemelte a jobb karját. A szatyrot, amit cipelt, feltöltendő akkumulátorok húzták le. A település jó ötletnek tartotta, hogy Alex elmegy begyűjteni az akkumulátorokat, feltölti őket a Roci reaktoráról, aztán visszaviszi mindegyiket, nekik pedig nem kell kivárniuk, amíg rájuk kerül a sor a napkollektoroknál. Vagyis a Szabadbirtok rövidlátása a napenergiát illetően bevételi forrást jelentett nekik. Egyelőre legalábbis.

Alex mosolya még szélesebbre húzódott az arcán.

– És…

– És?

Felemelte a bal kezét. Még egy szatyor.

– Sörrel és currys kecskével fizettek. Odakint raktam egy kis tüzet, amin megfőzhetjük. Pompás lesz.

Naomi már majdnem kimondta, hogy az előbb evett, de Alex öröme rá is átragadt. A lábát az ágy szélén átlendítve felült.

– Megyek – mondta.

A holdak nem sütöttek le a völgyre, amikor a légzsiliphez ért, Alex kis tüze azonban vidáman ragyogott a talptámasz mellett, a csillagok pedig a lebegő indák felett ragyogtak le rájuk. Kiszárított indákat és

a völgy közeli barlangokban élő, lassan mozgó állatok levetett páncélját égették el. A füst vékonyan, illatosan szállt fel. A páncéldarabok időnként pattogtak és ropogtak, parányi szikrákat permeteztek fel a füsttel, hogy eltűnjenek, amint lehűltek. A füst távol tartotta az éjszakai ugrókat – azokat az apró, éjszakai rovarszerűségeket, amelyek általában lenyűgözőnek találták az embereket.

Alex két nyársot tartott a kezében, a húsról zsír és curry csöpögött

a lángokba, és Naominak el kellett ismernie, hogy finomabban illatozott, mint a dara. A hátát a talptámasznak vetette. Alex kivett egy üveget a szatyorból, felnyitotta, és odanyújtotta neki. A sör hideg és testes volt, erősebb, mint amire számított.

– Ez aztán üt – jegyezte meg.

– Danielle a magasabb alkoholfokot szereti, mint a legtöbb serfőző – felelte mosolyogva Alex, ahogy hátrahajolt, hogy a felettük ingadozó indákat és az eget bámulja.

– Úgy tűnik, elég jól megvagy a helybéliekkel.

– Alapvetően rendes emberek – válaszolta Alex. – Csak a szuverenitás természetéről ne beszéltesd őket, és nincs velük semmi baj. Sőt még akkor sem, csak már rengeteget boncolgatták a témát. Általában arról szól, mit sikerült már elérniük.

Előrenyúlt, hogy átfordítsa a nyársakat. Magasan felettük valami útnak indította az egyik hóindahólyagot, és az egy pillanatra sárgászölden felragyogott, aztán újra elsötétedett.

– Érdemes jóban lenni velük – mondta Naomi. – A Szabadbirtoknak egy darabig még udvarias, előzékeny kis kolóniának kell lennie.

– Nem lesz gond. Éppen „ez ellenségem ellensége a barátom, éljen a Laconia, le a szövetséggel” állásfoglalásról tanácskoznak. Legalábbis egyelőre. Nekem úgy tűnik, meglehetősen örülnek, hogy itt vagyunk.

A Szabadbirtok alapító elve, hogy betegyenek a kormányzatnak.

– Kevésbé vonzó, ha már megválasztottak.

– Ugye? – Alex az ujjával vizsgálta meg a currys húst, gyorsan belecsípett, és már el is eresztette, mielőtt megégette volna. Odanyújtotta Naominak a nyársat. Naomi pár pillanatig az esti levegőben lengette, hogy lehűljön, aztán lehúzta és bekapta az első kockát. A hús széle, amit egy kicsit megkapott a tűz, kifejezetten ízletes volt. A beléivódott fűszer még finomabb. Lassan rágta el, kiélvezte.

– Szerinted el fognak árulni minket?

– Előbb-utóbb biztosan – felelte vidáman Alex. – De nem most azonnal. És valószínűleg nem kevésért, feltéve, hogy kedvelnek minket.

Naomi a hosszú távú tervet választotta. Valójában az egyedülit, aminek értelme lehetett. A Laconia ereje letaglózónak tűnt. Gyengeségek nélküli erőnek, amit semmi sem bírhat le. Ám ez csupán illúzió volt. Valaha a Föld is ilyennek tűnt, amikor Naomi kislányként napról napra élt az Övben. Az sem bizonyult igaznak.

Várnak. Figyelnek. Meghúzzák magukat, és éberek maradnak. Előbb vagy utóbb a Laconia megmutatja nekik a gyengeségét. És addig is élnek. Akkumulátorokat töltenek sörért cserébe. Barátkoznak a helybéliekkel. Bobbie-val és Amosszal azon munkálkodnak, hogy megfejtsék

a Közelgő Vihar titkait. Jó karban tartják a Rocinantét, és vigyáz rá, hogy ne uralkodjon el rajta a teljes elkeseredés. Ezzel kitölthette a napjait. Elég nehéznek kell lennie.

– Melyikük Bobbie? – kérdezte Alex.

– Hm?

Alex az egyik nyárssal az indák között kikukucskáló éjszakai égre mutatott.

– Az egyik csillag azok közül nem csillag, igaz? Mármint innen is látjuk, nem?

Naomi felpillantott az ég csillagokkal teli szeletkéjére. A Tejút korongja ugyanolyannak látszott innen is, mint a Sol-rendszerből, a csillagképek viszont valamennyire eltértek. Látószögelhajlás, tudta, ennek segítségével kezdték el feltérképezni a kapuk másik oldalán lévő rendszereket. Egyszer látott egy térképet – a szétszórt rendszerekről, amelyeket a kapuk összekötöttek. Ezerháromszáz napról egy olyan galaxisban, ahol háromszázmilliárdot találni belőlük. A kapuhálózat csillagjai egészen közel voltak egymáshoz. A két legtávolabbi rendszert alig több mint ezer fényévnyi távolság választotta el egymástól. Az egész galaxis alig több mint egy százalékát tette ki, mégis felfoghatatlanul hatal-

mas volt.

– Nézz közvetlenül az orom fölé – mutatta. – Látod azt a sziklát, amelyik úgy néz ki, mint egy begörbített ujj? Egy lekerekített ujjperc?

– Igen, látom.

– Onnan menj egy kicsit feljebb és jobbra. Három csillagot látni szinte egyenes vonalban. A középső Bobbie.

– Hm – válaszolta Alex, aztán elhallgatott. Már nem énekelt, de Naomi úgy hallotta, mintha valamit egészen halkan dúdolgatott volna. Öt perc is eltelhetett, mire Alex megint megszólalt. – És vajon melyik lehet a Mars?

– A Sol-rendszer? – kérdezett vissza Naomi. – Nem tudom.

– Sokat gondolok Kitre – mondta Alex, és kortyolt egyet a söréből. – És Giselle-re is, azt hiszem, de inkább Kitre. Van valahol egy fiam. Most kezd önállósodni. Felnőtté válni. És nem leszek ott vele. Azt sem tudom, a hasznomat venné-e, ha ott lennék. Mármint ennyi idős koromban már bekerültem a haditengerészethez, és a Föld meg a Mars számított a két legnagyobb dolognak a világmindenségben. Most meg… nem is tudom. Minden egészen más. Magának kell rájönnie, hogy mit csináljon.

– Ez mindig is így volt – jegyezte meg Naomi.

– Tudom. Minden gyereknek magától kell rájönnie, hogy kicsoda, anyuci és apuci segítsége nélkül, de…

– A történelem is ilyen. A Mars Solomon Epstein előtt. A Föld a tengerszint megemelkedése előtt. Mielőtt léteztek repülőgépek, és azután. Amikor rájöttünk, hogyan termesszük meg az ételünket. Mindig minden változott.

– De idáig ez nem az én problémám volt – vetette ellen mesterkélt vigasztalansággal Alex. Mindketten elnevették magukat ezen. Fél tucat indahólyag fénylett fel és hunyt ki. Naominak fogalma sem volt, mi késztette őket erre, de gyönyörűen mutatott. Kellemes melegséget érzett szétáradni a gyomrában. Alighanem a sörtől. Vagy a hústól, mivel szinte az egészet felfalta, hiába nem gondolta volna. Vagy az érzéstől, hogy éjfélkor a csillagok alatt fekszik egy levegőóceán közepén, amely nem szökhet ki vagy szivároghat el. Tényleg oly módon megnyugtatóan hatott, amivel egy állomás levegője sosem érhet fel.

– Ugyanígy gondolok Jimre – válaszolta Naomi. – Nem úgy értem, hogy most lép át a felnőttkorba, hanem hogy mindig is haza akart vinni engem a Földre. Hogy megmutassa, milyen egy bolygón élni. Most itt vagyok, és megtudom, és ő nincs velem.

– Nem lesz semmi baja – nyugtatta Alex. – Sosincs.

– Tudom – mondta Naomi, de mindketten tudták, hogy úgy értette: Talán.

Valami átsurrant az aljnövényzeten, felnyüszített, aztán továbbsietett. Korábban már elégszer hallottak ilyet, hogy oda se figyeljenek rá. Alex megitta a maradék sörét, a palackot pedig visszadugta a szatyrába. Feltápászkodott, a karját a feje fölé emelve kinyújtózott, a tűz fényében ókori paphoz hasonlított.

– Rá kell kötnöm a reaktorra ezeket – mondta, és felkapta a lemerült akkumulátorokkal teli szatyrot. – Megígértem, hogy holnap visszaviszem őket. Utána, azt hiszem, a városban alszom, ha nem gond, hogy egyedül hagylak.

– Csak nyugodtan – válaszolta Naomi. – Bobbie átküldött egy új adatcsomagot. Azon fogok dolgozni. Különben sem lennék valami jó társaság.

– Lelocsoljam a tüzet?

Naomi megrázta a fejét.

– Majd megcsinálom, amikor bemegyek. Azt hiszem, túlettem magam. Egy keveset még elüldögélek itt.

– Rendben – felelte Alex, és megindult a légzsilip felé. Felhúzta magát, és Naomi hallotta, hogy megint énekelget, amíg be nem csukta maga mögött az ajtót. Naomi elheveredett a földön.

Minden változott, és a változások sosem értek véget. Borzalmas gondolat, amikor minden jól ment, most ellenben megnyugtatóan hatott. Bármi történik is, abban biztos lehetett, hogy nem marad minden ugyanígy. És ha elég ügyes, okos és szerencsés, befolyásolhatja is, miképpen alakuljon a következő változás. Vagy kihasználhatja azt. Rá fog találni Jimre, ha elég türelmes.

Az egyik inda kiszakadt a sziklafalból, és elkapta valamilyen magas széláramlat, amit Naomi nem érzett. Nézte, ahogy délkelet felé bukdácsol, egy pillanatra elakad egy másik indán, aztán elereszti, és továbbrepül. A helyén most újabb csillagok ragyogtak le tíz-száz évekkel ezelőttről, a fényük csupán véletlenül ért most ide.

Naomi eltűnődött, vajon az egyik a Laconia lehet-e.

EPILÓGUS: DUARTE

W

inston Duarte a szökőkút peremén játszadozó kislányát figyelte. Teresa már tízéves volt, és majdnem ugyanolyan magas, mint az édesanyja annak idején. Egy agyaghajóval dolgozott, maga fedezte fel

a felhajtóerő és a vízkiszorítás közötti kapcsolatot. Alakította és megint átalakította a saját tervezésű kicsiny járművet. Nem csupán azt kísérletezte ki, melyik a leghatékonyabb forma, hanem azt is, melyik a legtetszetősebb. Mi marad fenn és úszik a víz színén, miközben önmagában is szép. A tanára, Ilich ezredes mellette ült a szökőkút szélén, és beszélgetett vele. A lányka gondolatait terelgette át a folyamaton, segített összekapcsolni a keze munkáját a matematikából, történelemből és művészetből tanultakkal.

Duarte nem tudta, hogy a lánya tisztában van-e vele, mennyire magányos gyermekkor az övé. A Kormányzat épületében több intézmény is működött, ahol az ott dolgozók gyerekei játszhattak, dolgozhattak és órákra járhattak, miközben a szüleik a birodalom gépezetére ügyeltek, de a legtöbb osztályterem – akárcsak a legtöbb iroda – üresen állt.

A még csak ezután felcseperedő nemzedéknek készültek. Az időzítés nem kedvezett Teresának. Egy nap majd gyermekek szaladgálnak és játszadoznak a Laconia utcáin és parkjaiban, de Teresa addigra felnő.

A kislány előrehajolt, a vízre eresztette legújabb konstrukcióját. Ilich kérdezett tőle valamit, Teresa pedig felelt. Ilyen messziről Duarte nem hallotta, miről beszélgetnek, de látta, hogy Teresa kissé másképp fogja meg a kis hajót. És ami még fontosabb, látta, hogy valami megváltozik a fejében.

Ez csupán nemrégiben kezdődött, és Duarte egyelőre nem tudta mire vélni a dolgot. Valami megváltozott a kislány fejének mintázatában, amikor erősen gondolkodott. Amikor az agyaggal a kezében gondolkozott, a kezét is átjárta. Ilichen hasonlót fedezett fel, de nála nem ennyire erőteljesen nyilvánult meg. Az érzékeit érintő változások közül ez a legújabb tűnt a legérdekesebbnek. Azt gyanította, hogy valamilyen értelemben a gondolatot látta.

Teresa odapillantott rá, és bármi volt is az, megváltozott, amint a kislány felemelte a kezét. Duarte visszaintegetett neki, viszonozta a mosolyát, aztán beljebb lépett a Kormányzat épületébe, hogy hagyja zavartalanul tanulni a kislányát. Mélységesen szerette őt, és az öröm, melyet megtapasztalt, amikor tanulni látta, minden betervezett feladatánál többet ért, de a jelenlétével sem Teresának nem segít, sem a birodalomnak. Hívta a kötelesség.

Kellyt a magánirodájában találta, ahol a férfi rá várakozott. Az arckifejezése önmagában elegendő volt, hogy elárulja neki: megérkezett.

A szíve elnehezült. Azóta rettegett ettől a pillanattól, amióta Natalia Singh személyes találkozót kért tőle. Ám az az őt megillető joga volt. Duarténak pedig kötelessége.

– A keleti szalonban vannak, uram.

– Vannak?

– A kislányát is magával hozta.

Újabb ütés a gyomorszájára. De…

– Rendben. Köszönöm, Kelly.

Natalia és Elsa Singh egyforma ruhát viseltek. Sötétkéket, fehér kiemelésekkel. Nem a gyászhoz illő csupa feketét, de valami komorat. Duarte leült velük szemben, míg Kelly teát és aprósüteményt hozott. Duarte kísértést érzett, hogy a ki tudja micsodára összpontosítson, hogy lássa, a bánat és a harag különböznek-e Teresa leckéjétől az agyaghajóval, de udvariatlanságnak érezte, ezért nem tette meg.

Kelly betette maga mögött az ajtót, miután távozott. Duarte kortyolt egyet a teájából. Natalia Singh hozzá se nyúlt a csészéjéhez, a kislány viszont evett a süteményből. A cukor édessége minden mást háttérbe szorított a gyerekeknél. Még a veszteségérzetet is. Volt valami mélységesen tanulságos ebben. Egyszerre szép és szomorú.

– Dr. Singh – kezdte Duarte. – Fogadja részvétemet.

A nő álla néhány fokot megemelkedett, büszkén és dacosan. Duarte remélte, hogy semmiféle ostobaságot nem tervez. A gyász rettenetes dolog.

– Köszönöm, uram – válaszolta végül elszoruló torokkal. A kicsi ránézett; nem annyira a szavak zavarták össze, inkább az, ahogyan az édesanyja kimondta őket. Elsa okos gyerek volt, Duarte rögtön megállapította. Beleérző, ami valójában sokkal fontosabb bármely más intelligenciánál. A lányka kissé odébb csusszant a kanapén, közelebb húzódott az édesanyjához.

Duarte előrehajolt, lerakta a csészéjét. Összefonta az ujjait, és amikor megszólalt, próbált ugyanannyi nyájasságot és törődést csempészni

a hangjába, amennyit a kislány a mozdulatával kifejezett.

– Beszélni szeretett volna velem. Miben segíthetek?

– Egy példányt szeretnék kérni a férjem halála ügyében lefolytatott hivatalos nyomozás jegyzőkönyvéből – felelte, aztán nyelt egyet.

Duarte egy pillanatra nem figyelt oda. A fókusz elmozdult, és bármi volt is az – gondolat, tudat, figyelem –, tisztán kirajzolódott előtte. Natalia Singh feje és mellkasa köré szorult, lepelként burkolta be. A kicsié – Elsáé – szétterjedt a teste körül, az anyja felé sűrűbben, mintha valami fizikai megnyilvánulás nyúlt volna felé. Vigasztalni és vigaszra vágyott egyfajta mezőhatásban, ami – úgy tűnt – több volt puszta metaforánál. Duarte a megszokott érzékei felé húzta vissza a figyelmét, enyhe bűntudatot érzett, mintha akaratlanul kihallgatott volna valakit.

– Természetesen – mondta. – Gondoskodom róla, hogy eljuttassák önhöz.

Natalia Singh bólintott, aztán hirtelen mozdulattal letörölt egy könnycseppet, mintha valamilyen rovar szállt volna az arcára.

– Jó ember volt – folytatta Duarte. – Tudom. Ön is tudja. Egy más korban és más helyen ünnepelték volna.

– Nem volt gyilkos – jelentette ki Natalia, és a hangja suttogássá halkult.

– Szélsőséges körülmények közé került, és túlreagálta – magyarázta Duarte. – Különleges helyet töltünk be az emberiségben. Ön, én és ő. De ennek oka van, és szeretném, ha tudná, milyen nagyra értékelem

a férje áldozatát. És az önét. Mindkettejükét.

Elsa ekkor ránézett, mintha tudta volna, hogy Duarte őróla beszél. Duarte a lányra mosolygott, és Elsa egy pillanattal később visszamosolygott rá. Duarte az édesanyja arcának visszhangját fedezte fel a kislány kicsiny, lágy vonásaiban. És az apjáét. Megfogta Natalia kezét, és

a nő nem húzta el.

– A kormány teljes támogatását fogja élvezni – mondta –, ha kívánja. A kislányának biztosított helye van az akadémián. Az ön munkája fontos nekünk. Nekem. Tudom, hogy most nehéz, de a szavamat adom rá, hogy nem kell egyedül elviselnie. Mindannyian ön mellett állunk, bármire legyen is szüksége.

Natalia most megfontoltabban bólintott. Nem törölte le a könnyeket. A kislánya az ölébe ült, és Natalia Elsa köré fonta a szabad karját, lassan ringatta őt. Duarte szíve majd megszakadt, de ő hozta meg a döntést. Nem fog elfordulni a következményei elől. Ez is a kötelessége volt.

– Tehetek még valamit önért?

A nő megrázta a fejét. Képtelen lett volna megszólalni. Miközben sűrűbben eleredtek a könnyei, Duarte még teát öntött neki, és nézte a bánatát, vele és a lányával volt. Néhány perc múltán Natalia felnézett rá, a tekintete tisztábbnak, nyugodtabbnak tűnt. Duarte mély levegőt vett, finoman megszorította a nő kezét, aztán elengedte.

– Köszönöm – mondta Natalia.

Duarte finoman meghajolt előtte, még egyszer kifejezte a tiszteletét, aztán magára hagyta a kislányával. Valahányszor egy laconiai az életét vesztette a birodalom szolgálatában, a családjuk magánkihallgatást kérhetett a főkonzultól. A hagyományt akkor indította el, amikor először átkeltek a kapun. Később, ahogy a birodalom egyre terebélyesedik, újra kell gondolnia ezt, de egyelőre megengedhette magának, hogy tiszteletben tartja, ezért meg is tette.

Kelly együttérző tekintettel várta az irodájában. A szalonban nem tett utalást az özvegyre és a kislányára. Kellyt az abszolút tapintatosság jellemezte.

– Jelentés dr. Cortazártól, uram – közölte.

Duarte egy kézmozdulattal megnyitotta a fájlt. Összesítő beszámoló a 17-es számú fogoly kihallgatásairól. Duarte legörgetett a fájl aljára, látta Cortazár kérdéseit, a fogoly válaszait. Csupán szavak voltak. A levegőre rajzolt fénymintázatok. Miután megpillantotta dr. Singh és a kislánya eleven gondolatait, a nyelv önmagában sterilnek tűnt. Kellyre pillantott, és bezárta a fájlt.

– Azt hiszem, ideje megismerkednem ezzel a Holden kapitánnyal – jelentette be.

A férfi a földön ült, a cella falának vetett háttal. Széttárt lába és ragyogó szeme fiatalabbnak mutatta őszülő hajánál. Amikor Duarte belépett, Holden tekintete közte és az őr között tétovázott – ide-oda járt –, míg végül megállapodott rajta. Duarte leült a priccsre, kezét a combjára fektette, és lenézett a férfira, aki oly sok éven át annyi gondot okozott. Nem tűnt sokkal többnek egy kivénhedt jégfuvarozónál, akiben kissé túlbuzog a kíváncsiság, és kissé nehezen fogja vissza magát.

Duarte a seregben töltött idejéből ismert hozzá hasonlókat. Forrófejű és idegesítő embereket. Akik mindig úgy gondolták, mindent jobban tudnak a többieknél. Az igazat megvallva megvolt a helyük. Mint bárki más, ők is alkalmas eszköznek bizonyulhattak, ha illett hozzájuk a feladat.

Ezúttal lelkifurdalás nélkül használta új érzékeit. Holden ellenség volt és felhasználható eszköz. Nem volt joga eltitkolni semmit. Az elmemintázata pedig… bámulatos volt.

Gyerekkorában Duarte egyszer látott egy érzéki csalódást okozó képet, amelyiken egy arc másikká változott át, ha a szemlélő közelebb ment hozzá. Holden ehhez hasonlított. Volt valami a változó gondolatmintázataiban, ami kiszáradt folyómedrekre emlékeztette. Valaminek a nyoma, ami valaha ott lehetett, de mostanra eltűnt, ám nem anélkül, hogy nyomott hagyott volna maga után. Mintázatokba ágyazódott mintázatokat.

– Maga Winston Duarte – szólalt meg Holden, és Duarte figyelme egyszerre visszaváltott a hagyományosabb látásmódokba.

– Igen – felelte Duarte. – Az vagyok.

Holden felhúzta a térdét, ráfektette a karját. A szeme tágra nyílt, talán mintha egy kis rémületet is fel lehetett volna fedezni a tekintetében.

– Mi a franc történt magával?

Duarténak pár pillanatba telt, hogy megértse, aztán halkan felnevetett.

– Igen. Elfeledkeztem róla. Átestem néhány változáson. Nem mindenki veszi észre, de történt néhány… nem is tudom. Módosulás?

– Önmagán használja azt a cuccot?

– Azt hiszem, rosszul indítottuk ezt a beszélgetést, kapitány. Hadd próbálkozzam újra! Duarte főkonzul vagyok. Tudomásom szerint magát és engem egyformán érdekel a protomolekula eredete és működése. Jól értettem ezt?

– Figyeljen rám! Láttam, mi történt velük. Azokkal a valamikkel, amik létrehozták a protomolekulát. Volt egy felvétel a gyűrűállomáson még azelőttről, hogy lezárták a kapukat.

– Olvastam az erről szóló jelentést – válaszolta Duarte. – Még mielőtt idejöttem volna. Részben ez ösztökélt azokra a lépésekre, amelyekre rászántam magam. Nemcsak… – a saját testére mutatott –, …hanem az egész. A birodalom csak eszköz, mint minden más.

Ez elgondolkodtatta Holdent. A feje körüli mintázat kavargott és vibrált, mint egy felbolydult méhkas. Megint úgy érezte, hogy valaminek a nyomát látja Holden elméjében. Egy másik mintázat maradványait. Volt erre egy kifejezés, de…

– Palimpszeszt – mondta ki fennhangon Duarte, aztán, amikor Holden a homlokát ráncolta, megrázta a fejét. – Csak egy szót próbáltam felidézni magamban. Most jutott eszembe. Palimpszeszt.

– A miatt a dolog miatt jött ide, amelyik elpusztította a protomolekulát?

Duarte előrehajolt, elgondolkozott James Holdenen, és most, hogy személyesen is megismerte, azon, hogyan férkőzhetne jobban a bizalmába. Talán azzal, ha teljes őszinteséggel válaszol a teljes őszinteségre? Érdemes egy próbát tennie.

– Kapcsolatban álltam a MEKH hírszerzésével, amikor megnyílt a kapu. Az első. A Sol-kapu. És amikor megnyílt a többi is, láttam a szondák adatcsomagjait, amikor visszaértek. Minden rendszer első kiértékelését, amint meg tudtuk szerezni a beszámolókat. És lehetőséget láttam itt.

A legegyértelműbben érintetlen romokat. A bolygó körül keringő szerkezetek sorát és egy félig megépített hajónak vagy valami hasonlónak tűnő tárgyat. És felismertem, hogy a protomolekula amolyan kilincsként is szolgálhat. Egyfajta interfészként a hátrahagyott eszközökhöz. Ezért megszereztem a még meglévő mintát, és elhoztam a témával foglalkozó legnagyobb koponyákat, akiket találtam. Majd a fegyelmünknek és eltökéltségünknek köszönhetően gyorsabban és jobb technológiákat tudtunk kifejleszteni, mint az összes többi bolygó együttvéve. A Laconia:

a Mars. A marsi eszmeiség eggyel magasabb szintje.

– Mindez csodálatos – válaszolta Holden. – Kivéve azt a részt, amikor jött valami, és mind egy szálig elpusztította azokat a valamiket, amik a leleteket készítették. Egész naprendszereket láttam elsötétülni. Lezárták a kapukat, csak hogy megállíthassák, ami megölte őket, de semmit sem értek el vele.

– Tudom.

– Az az izé, ami felbukkant a hajóján, pontosan ugyanaz, ami elpusztította a protomolekulát. Teljesen megsemmisítették azt a civilizációt, amelyik mindezt létrehozta.

– Ezt is tudom – felelte Duarte. – Legalábbis sejtettem. Ez tűnik a legígéretesebb hipotézisnek. És úgy hiszem, hogy az eltűnt hajókhoz is köze lehet. Valami mély, valami alapvető nem szeretné, ha bárki használná ezeket a technológiákat és képességeket. Az sem tetszett neki, amikor legutóbb megtették ezt, és most sem, amikor újra bekapcsoltuk őket. Érdekes probléma.

Holden felállt. Az őr előrelépett, de Duarte intett neki, hogy maradjon a helyén.

– Érdekes probléma? Valami magukra lőtt. A hajójukra. Az egész rendszerben kikapcsolta az emberek agyát, és ez csak egy érdekes probléma? Az egy támadás volt.

– És nem jött be – válaszolta Duarte. – Nem ugyanazok vagyunk, mint a legutóbbiak, akiknek hírmondójuk sem maradt. Ami megölte őket, hatással volt ránk, de nem pusztított el minket.

– Úgy tűnik, egészen biztos abban, hogy nem talál majd valamilyen kissé eltérő módszert, ami aztán mindannyiunkkal végez. Nem azokat hívja ki, akik a protomolekulát létrehozták, hanem azokat, akik őket megölték. Amik nagyságrendekkel fejlettebbek azoknál, akik nagyságrendekkel fejlettebbek nálunk. Tudnia kell, hogy ez fokozódni fog, ha tovább használjuk ezeket a technológiákat.

– Mindig használni fogjuk ezeket a technológiákat. Ez elkerülhetetlenné vált abban a pillanatban, hogy megnyitottuk a kapukat – vetette ellen Duarte. – Ha valaha tanult történelmet, tudja ezt. Az emberiség történetében még sosem fordult elő olyan, hogy felfedeztünk valami hasznosat, és úgy döntöttünk, hogy nem használjuk.

Holden körbepillantott a cellában, mintha találhatna odabent valamit, ami a segítségére lehetne. Duarténak nem kellett az érzékelés új területeit bevetnie ahhoz, hogy észrevegye a Holden elméjét felkavaró zaklatottságot. Lehalkította a hangját, ahogy korábban Natalia és Elsa esetében tette, vigaszt és megnyugvást kínált a hanghordozásával, ha

a szavaival nem is.

– Nem létezett olyan megoldás, amelyik esetén békén hagytuk volna

a kapukat. Olyan jövő, amelyikben ne használtuk volna a tőlük eltanult technológiákat és leckéket. És valószínűtlennek tűnt, hogy lesz olyan köztük, amelyikben nem szembesülünk ugyanazzal az akadállyal, amelyik megölte az előttünk járókat. Kizárólag az az út maradt, amelyiken találomra és összevissza haladunk tovább, vagy az, amelyiken szervezetten, tudatosan és fegyelmezetten. Az eltűnt hajókat pedig ígéretnek vehetjük, hogy az űr mélységeibe visszahúzódott gyilkosok visszatérnek. Hogy valójában sosem mentek el innen. Magának mindenki másnál egyértelműbben meg kellene értenie ezt.

– Megértettem – felelte Holden. – Megértem. Ezért jöttem ide. Hogy figyelmeztessem.

Duarte hátradőlt. A priccs keskeny volt és kényelmetlen. Nem irigyelte Holdent, amiért ezen kell aludnia. Az ablakon viszont friss szellő és egy kevés napsütés is beszüremlett. A cellát még mindig fényűzőbbnek találta, mint azoknak a hajókabinoknak a felét, ahová Duartét a karrierje elején beosztották.

Holden a tenyerét mutatta, mintha felkínált volna valamit. És pontosan ezt tette, habár nem azzal, amire gondolt.

– Nincs szükségem figyelmeztetésre – mondta végül Duarte. – Szövetségesre lenne szükségem. Maga olyan dolgokat látott, amiket soha senki más. Olyan dolgokat tud, amiket nekem is tudnom kell, és némelyiknek talán nincs is tisztában a jelentőségével. Dr. Cortazár ezt igyekezett kideríteni. Segítsen neki. Dolgozzon vele! Dolgozzon velem!

– És mit csináljak?

– Fogja a protomolekula széttört kardjának darabjait, és kovácsoljon új pengét belőlük! Hogy az emberiség egyetlen közösséggé váljon, amelyik jól működik és erős. És készítsen fel minket!

Holden felkacagott, de a nevetéséből hiányzott a derű. Duarte érezte, hogy nem sikerült közelebb férkőznie a férfihoz. Ez elkeserítette.

– Mire készítsem fel magunkat? – kérdezte Holden. – Hogy botokkal szurkáljuk az isteneket?

– Nem, Holden kapitány. Nem botokkal – felelte Duarte. – Amikor istenekkel harcolunk, a mennyeket kell lerohanni.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Noha bármely könyv megalkotása kevésbé magányos tevékenység, mint a látszat sugallja, az elmúlt néhány évben jelentősen gyarapodott A Térség-sorozat különféle inkarnációival, többek között az ezzel a változattal foglalkozók száma. E regény nem születhetett volna meg Danny és Heather Baror, Will Hinton, Tim Holman, Anne Clarke, Ellen Wright, Alex Lencicki és az Orbit kiadó teljes zseniális gárdájának kemény munkája és odaadása nélkül. Külön köszönet illeti Carrie Vaughnt béta-olvasókénti szolgálataikért, valamint a Sakeriver csapatát: Tomot, Sake Mike-ot, Nem-Sake Mike-ot, Jim-me-t Portert, Scottot, Raját, Jeffet, Markot, Dant, Joe-t és Eric Slaine-t, akik hajtották ezt az egészet.

A térség háttérbrigádja szintén gyarapodott, és mostanra tagja lett az Alcon Entertainment és a Syfy számtalan alkalmazottja, valamint a The Expanse-sorozat szereplőgárdája és stábja. Hálával tartozunk még Matt Rasmussennek, Glanton Richardsnak és Kenn Fischernek.

És mindez továbbra sem jöhetett volna létre Jayné, Kat és Scarlet támogatása és társasága nélkül.

KÖVESD A KIADÓT A FACEBOOKON!

Értékeld a könyvet a molyon!

Ha tetszett a könyv, és szeretnéd a polcodon is tudni, igazold felénk az e-könyv vásárlást és megkaphatod a nyomtatott kötetet óriási kedvezménnyel, féláron!

{1}  Az Iloszon történtekről szól a sorozat negyedik kötete, a Cibola meghódítása

Table of Contents

PROLÓGUS: CORTAZÁR

ELSŐ FEJEZET: DOBOS

MÁSODIK FEJEZET: BOBBIE

HARMADIK FEJEZET: SANTIAGO JILIE SINGH

NEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

ÖTÖDIK FEJEZET: DOBOS

HATODIK FEJEZET: HOLDEN

HETEDIK FEJEZET: BOBBIE

NYOLCADIK FEJEZET: SINGH

KILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

TIZEDIK FEJEZET: DOBOS

TIZENEGYEDIK FEJEZET: BOBBIE

TIZENKETTEDIK FEJEZET: HOLDEN

TIZENHARMADIK FEJEZET: DOBOS

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: SINGH

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: BOBBIE

TIZENHATODIK FEJEZET: SINGH

TIZENHETEDIK FEJEZET: HOLDEN

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: BOBBIE

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: DOBOS

HUSZADIK FEJEZET: SINGH

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: BOBBIE

HUSZONHARMADIK FEJEZET: DOBOS

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: SINGH

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONHATODIK FEJEZET: BOBBIE

HUSZONHETEDIK FEJEZET: DOBOS

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

HARMINCADIK FEJEZET: SINGH

HARMINCEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

HARMINCKETTEDIK FEJEZET: HOLDEN

HARMINCHARMADIK FEJEZET: BOBBIE

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET: SINGH

HARMINCHATODIK FEJEZET: BOBBIE

HARMINCHETEDIK FEJEZET: ALEX

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET: SINGH

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET: AMOS

NEGYVENEDIK FEJEZET: NAOMI

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET: SINGH

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET: DOBOS

NEGYVENHARMADIK FEJEZET: NAOMI

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET: BOBBIE

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET: DOBOS

NEGYVENHATODIK FEJEZET: SINGH

NEGYVENHETEDIK FEJEZET: BOBBIE

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET: CLARISSA

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

ÖTVENEDIK FEJEZET: SINGH

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET: NAOMI

EPILÓGUS: DUARTE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

PROLÓGUS: CORTAZÁR

ELSŐ FEJEZET: DOBOS

MÁSODIK FEJEZET: BOBBIE

HARMADIK FEJEZET: SANTIAGO JILIE SINGH

NEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

ÖTÖDIK FEJEZET: DOBOS

HATODIK FEJEZET: HOLDEN

HETEDIK FEJEZET: BOBBIE

NYOLCADIK FEJEZET: SINGH

KILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

TIZEDIK FEJEZET: DOBOS

TIZENEGYEDIK FEJEZET: BOBBIE

TIZENKETTEDIK FEJEZET: HOLDEN

TIZENHARMADIK FEJEZET: DOBOS

TIZENNEGYEDIK FEJEZET: SINGH

TIZENÖTÖDIK FEJEZET: BOBBIE

TIZENHATODIK FEJEZET: SINGH

TIZENHETEDIK FEJEZET: HOLDEN

TIZENNYOLCADIK FEJEZET: BOBBIE

TIZENKILENCEDIK FEJEZET: DOBOS

HUSZADIK FEJEZET: SINGH

HUSZONEGYEDIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONKETTEDIK FEJEZET: BOBBIE

HUSZONHARMADIK FEJEZET: DOBOS

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET: SINGH

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONHATODIK FEJEZET: BOBBIE

HUSZONHETEDIK FEJEZET: DOBOS

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET: HOLDEN

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

HARMINCADIK FEJEZET: SINGH

HARMINCEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

HARMINCKETTEDIK FEJEZET: HOLDEN

HARMINCHARMADIK FEJEZET: BOBBIE

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET: SINGH

HARMINCHATODIK FEJEZET: BOBBIE

HARMINCHETEDIK FEJEZET: ALEX

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET: SINGH

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET: AMOS

NEGYVENEDIK FEJEZET: NAOMI

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET: SINGH

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET: DOBOS

NEGYVENHARMADIK FEJEZET: NAOMI

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET: BOBBIE

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET: DOBOS

NEGYVENHATODIK FEJEZET: SINGH

NEGYVENHETEDIK FEJEZET: BOBBIE

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET: CLARISSA

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET: BOBBIE

ÖTVENEDIK FEJEZET: SINGH

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET: DOBOS

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET: NAOMI

EPILÓGUS: DUARTE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS