Philip K. Dick – A VÉGSŐ IGAZSÁG

Ez a harc lesz a végső?

Az emberiség zárt föld alatti bunkerekben él, és fegyvereket gyárt ahhoz a háborúhoz, ami elől elmenekültek. Tizenöt éve naponta sugározzák nekik a felvételeket a véget nem érő pusztításról, elhiszik a hazafias propagandát, hogy csak a Védelmezőben bízhatnak, és mind azt a napot várják, amikor a háború végre véget ér, és újra felmehetnek a napfénybe. Ám amikor az egyik bunker vezetője a tiltás ellenére a felszínre merészkedik, sokkoló igazsággal szembesül: Kelet és Nyugat békét kötött. Az egész bolygót egy kisszámú elit lakja, akik mindent megtesznek, hogy megőrizzék kivételezett helyzetüket.

Philip K. Dick 1928-ban született Chicagóban. A modern science fiction történetének egyik legmeghatározóbb alakja hatalmas életművet hagyott maga után, amikor 1982-ben elhunyt. A könyvei számos elismerésben részesültek. 1963-ban Az ember a fellegvárban megkapta a sci-fi műfajának legnagyobb elismeréseként számon tartott Hugo-díjat. Két alkalommal ítélték neki a neves Brit SF-díjat: 1967-ben a Palmer Eldritch három stigmája és 1979-ben a Kamera által homályosan című regényért. 1975-ben pedig a Csordulj könnyem, mondta a rendőr kapta meg a tekintélyes John W. Campbell emlékdíjat.

Dick számos nagy sikerű film alapjául szolgáló novella és regény szerzője. Az Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal? című művéből forgatta Ridley Scott a Szárnyas fejvadászt. A We Can Remember it for You Wholesale szolgált alapul Paul Verhoeven Az emlékmásának, Steven Spielberg pedig a Minority Reportból készítette a Különvéleményt. John Woo rendezte A felejtés bérét; 2006-ban a Kamera által homályosant Richard Linklater vitte vászonra, 2007-ben pedig Lee Tamahori a Nextet.

John Alan Simon kisebb költségvetésből dolgozott a Szabad Albemuth Rádión, amelyben többek közt Alanis Morissette is szerepel, miközben George Nolfi a Helyreigazító Csoport című novella alapján forgatta a Sorsügynökséget. 2012-ben bemutatták Az emlékmás új változatát, 2015-ben pedig az Amazon elkészítette Az ember a fellegvárbanból a saját sorozatát, és óriási sikert arattak. Jelenleg is több Dick-mű megfilmesítését tervezik: Ridley Scott egy ideje dolgozik már a Szárnyas-fejvadász folytatásán, és várhatóan az Ubik is megfilmesítésre kerül, a rendező Michel Gondry lesz.

Philip K. Dick

A VÉGSŐ IGAZSÁG

The Penultimate Truth

Fordította: Pék Zoltán

1

A köd beszivároghat kívülről, rád törhet és beboríthat. Joseph Adams a hosszú, magas ablaknál állt a könyvtárában – ebben a gigantikus épületben, amelyet azokból a betontömbökből emeltek, amelyek valaha, egy másik korban a Bayshore autópálya felhajtóját alkották –, és tűnődve figyelte a Csendes-óceán ködét. Mivel esteledett, és a világ sötétedett, ez a köd ugyanannyira megijesztette, mint az a másik köd belül, ami nem úgy tört rá, hogy eleve ott volt, hanem csak nyújtózott, gomolygott, és megtöltötte a teste üres tereit. Ezt a másik ködöt általában úgy nevezik: magány.

– Tölts nekem egy italt! – szólalt meg mögötte panaszosan Colleen.

– A te karod lebénult, vagy mi? Nem tudod kifacsarni a citromot? – Elfordult az ablaktól, ahonnan látta az elszáradt fákat, mögöttük az óceánt meg az égen benyomuló sötétséget, és egy pillanatig majdnem azon volt, hogy tölt neki egy italt. De aztán tudta, mit kell tennie, hová kell mennie.

Leült a márványlapos asztalhoz, amelyet egy kiégett házból mentettek ki a néhai San Francisco Russian Hill nevű részén, és bekapcsolta a retorizátort.

Colleen felnyögött, és elindult keresni egy ólomlábat, aki italt kever neki. Joseph Adams a retorizátornál ülve hallotta, hogy kimegy, és örült neki. Valamely okból – ebben a kérdésben nem mert mélyebbre ásni – magányosabbnak érezte magát Colleen Hackett-tel, mint nélküle, és különben is, vasárnap késő éjjel úgyis csak pocsék italt kevert volna; amúgy is mindig túl édesre sikerült, mintha az egyik ólomláb véletlenül egy üveg Tokajit ásott volna elő, és abból töltött volna, nem pedig a száraz vermutból. Ironikus módon az ólomlábak sosem hibáztak… Ez ómen lenne?, töprengett Joe Adams. Kezdenek okosabbak lenni nálunk?

Óvatosan begépelte a retorizátorba a főnevet: mókus. Aztán jó kétpercnyi feszült, lassú töprengés után az okos jelzőt.

– Jól van – mondta hangosan, hátradőlt, és megnyomta a futtatás gombot.

Ahogy Colleen visszatért a könyvtárba egy nagy pohár itallal, a retorizátor elkezdett dolgozni auddimenzióban.

– A mókus öreg és bölcs – mondta bádoghangon (csak egy ötcentis hangszórója volt) ám a bölcsességét nem maga szerezte, a természettől kapta…

– Az istenit – fakadt ki Joe Adams, és rácsapott a karcsú műanyag-és acélgépezetre, benne sok mikrokomponenssel; a retorizátor elhallgatott. Ekkor vette észre Colleent. – Sajnálom, de fáradt vagyok. Miért nem tudja valaki, akár Brose, Holt tábornok vagy Harenzany marsall, egy felelős személy a vasárnap éjszakát áttenni valahová péntek dél és…

– Drágám, hallottam, hogy csak két szemantikai egységet gépeltél be – sóhajtott Colleen. – Adj neki még támpontot.

– Adok én neki bőven támpontot. – Új ablakot nyitott a képernyőn, begépelt egy egész mondatot, miközben Colleen mögötte állt és az italát kortyolgatva figyelte. – Így jó?

– Sose tudom eldönteni, hogy szenvedélyesen szereted a munkádat, vagy szívből utálod. – A nő hangosan felolvasta a mondatot: – „A jól informált, tohonya patkány az elnémult rózsaszín fatönk alatt hancúrozott.”

– Csak kíváncsi vagyok rá, hogy mihez kezd vele ez a hülye assziszt, ami tizenötezer Nyu-Dem dolláromba került. Komolyan, ki fogom várni. – Megint rákoppintott a futtatás gombra.

– Mikor kell leadnod a beszédet? – kérdezte Colleen.

– Holnap.

– Kelj fel korán.

– Azt nem – felelte Adams, és azt gondolta, korán reggel még jobban utálja az egészet.

A retorizátor a maga tücsökhangján mesélni kezdett:

– A patkányokat a természetes ellenségünknek tekintjük. Ugyanakkor vegyük számításba, hogy csak a rákkutatásban milyen hatalmas segítséget jelentenek mint kísérleti nyulak. A lenézett patkány felbecsülhetetlen szolgálatot tett az emberi…

Adams durván közbeavatkozott, és a gép ismét elhallgatott.

– …ségnek – fejezte be Colleen szórakozottan; a réges-rég kiásott, eredeti Einstein-mellszobrot nézte a falmélyedésben, amely elválasztotta a nyugati falon lévő könyvespolcokat, ahol Joseph Adams az elmúlt, nagyszerű huszadik század tévéreklámjairól szóló könyveit tartotta, elsősorban a vallási témájúakat és Stan Freberg Mars csoki ihlette szüleményeit. – Ez aztán a pocsék hasonlat – mormolta a nő. – Egy „kísérleti nyúl” patkány. – Az ólomláb felé biccentett, amely a hívására megjelent a könyvtár ajtajában. – Kérem a kabátomat, és hozzák a főbejárathoz a dongót. – Joe-hoz fordult. – Visszarepülök a saját villámba. – Amikor nem kapott választ, azt mondta: – Próbáld megírni az egész beszédet assziszt nélkül, Joe. A saját szavaiddal. És akkor nem dühítenek fel az ilyen buta kifejezések.

Képtelen vagyok rá egyedül, a saját szavaimmal, gondolta Joe Adams. Gép nélkül már nem megy.

Odakint a köd osztatlan sikert aratott; egy kurta pillantást vetett oldalra, és látta, hogy a köd belakta a világot egész a könyvtár ablakáig. Hát, legalább megkímélt bennünket attól az izzó naplementétől, amiben radioaktív részecskék lebegnek most és mindörökké.

– A dongó a főbejáratnál várja, Miss Hackett – jelentette be az ólomláb –, és hallom, hogy a II. típusú sofőrje nyitja önnek az ajtót. Az esti pára miatt Mr. Adams egyik inasa meleg levegőt fúj majd önre, amíg biztonságban el nem helyezkedik a járműben.

– Jézusom – ingatta a fejét Adams.

– Te tanítottad neki, drágám. Neked köszönheti az érdekes nyelvészeti kifejezéstárát.

– Mert szeretem a stílust, előkelőséget és szertartásosságot – felelte a férfi keserűen. Colleen felé fordult. – Brose kikötötte egy memóban, amit egyenesen a saját genfi irodájából küldött az Ügynökségre, hogy a beszédben a mókus legyen a kulcsmotívum. Mit lehet mondani róluk, amit meg nem mondtak el? Takarékoskodnak, raktároznak. Ezt tudjuk. Csinálnak ezenkívül bármi jót, ami erkölcsi tanulság lehet, a nyamvadt életbe? – És különben is az összes elpusztult, gondolta. Ez a létforma már nem létezik, de mi még méltatjuk az erényeit, miután magát a fajt már kiirtottuk.

Gondolkodás nélkül, sebesen begépelt két új szemantikai egységet a retorizátorba. Mókus és fajirtás.

A gép kis szünet után elkezdte:

– Tegnap szörnyen vicces dolog történt velem a bank felé jövet. A Central Parkon vágtam át, és tudják, hogy…

– Átvágtál tegnap a Central Parkon? – meredt rá hitetlenkedve Joe. – A Central Park negyven éve nincs!

– Ez csak egy gép, Joe. – Colleen, már kabátban, visszasietett és megpuszilta.

– De ez a gép megőrült. És „vicces” sztorit mesél, amikor a fajirtás szót adtam meg neki, vagy te nem…?

– Csak nosztalgiázik – próbálta elmagyarázni neki Colleen. Letérdelt, ujjbeggyel megérintette a férfi arcát, és a szemébe nézett. – Szeretlek, de bele fogsz halni ebbe, tönkreteszed magad ezzel a munkával. Az irodából hivatalos kérelmet nyújtok be Brose-nak, hogy kivehess két hét szabadságot. Akarok adni valamit, egy ajándékot. Az egyik ólomláb ásta ki a villám közelében. Jogilag most már a birtokom határain belül, amióta volt az a kis csetepaté az északi szomszédom ólomlábaival.

– Egy könyvet. – Joe érezte bensőjében az élet fellobbanó lángját.

– Egy kivételesen jó könyvet. Igazi háború előtti ritkaság, nem fénymásolat. Tudod, mi az?

– Alice Csodaországban. – Adams erről nagyon sokat hallott, mindig is szerette volna a magáénak tudni és elolvasni.

– Még annál is jobb. Az egyik elképesztően vicces könyv az 1960-as évekből, jó állapotban, ép az első és a hátsó borítója is. Önsegítő könyv: Hogyan nyugtatom magam hagymalével vagy hasonló. Vagy Egymillió dollárt kerestem azzal, hogy kettő és feles életet éltem az FBI-nál. Vagy…

– Az egyik nap kinéztem, és láttam egy mókust, Colleen.

A nő rámeredt.

– Kizárt.

– A farkát nem lehet mással összetéveszteni. Kunkori, vastag és szürke, akár az üvegmosó. És így ugrál. – A férfi a kezével mutatta, próbálta felidézni magának is. – Üvöltöttem. Négy ólomlábat kizavartam utána… – Vállat vont. – Aztán amikor bejöttek, azt mondták, „Nincs odakint semmi, dominus”, vagy valami hasonlót. – Hallgatott egy sort. Persze csak hipnagogikus hallucináció volt, a túl sok alkohol és a túl kevés alvás idézte elő. Ő is tudta. Az ólomlábak tudták. És most már Colleen is tudta.

– De képzeld csak el…

– Írd le a saját szavaiddal, mit éreztél. Kézzel és papírra, ne egy gépnek diktáld le. Hogy mit jelentene neked egy eleven, hús-vér mókus. – A nő gúnyosan bökött a tizenötezer dolláros retorizátorra. – Ne azt, hogy ő mit gondol. És…

– És Brose maga tiltaná le – fejezte be Adams. – Talán átjutna a Megavacon, a szim elmondaná és filmre vennék. Addig talán eljutna, de Genf sosem engedélyezné. Mert azzal nem azt üzenném a lentieknek, hogy „Csak így tovább, srácok, kitartás”, hanem azt, hogy… – Egy pillanatra megnyugodott. – Megpróbálom – állt fel hátratolva az ókaliforniai fonott székét. – Rendesen, kézzel. Keresek egy… hogy is hívják?

– Toll. Golyóstoll. Az atollról majd eszedbe jut.

Adams bólintott.

– És a papírról programozom majd a Megavacot. Talán igazad van, nyomasztó lesz, de legalább nem kapok hányingert vagy gyomorgörcsöt. – Elkezdett keresni a könyvtárban egy olyan… hogy is nevezte Colleen?

A retorizátor csak mondta a magáét:

– …és annak a kis fickónak a fejébe sok ravaszság szorult. Több, mint hinnénk. Szerintem tanulhatunk tőle. – Csak mondta és mondta. Több ezer mikrokomponens forgatta a problémát több tucat adathengerben; a végtelenségig képes lett volna folytatni, de Joe Adams nem ért rá, talált egy tollat, már csak egy üres papírlap kellett. A fenébe is, az már csak van; odaintette az ólomlábat, ami arra várt, hogy Colleent kikísérje a dongóhoz.

– A személyzet keressen nekem üres papírt – utasította. – Kutassanak át minden szobát, az összes hálót is, azokat is, amiket nem használok. Határozottan emlékszem, hogy láttam egy fólióval vagy csomaggal, vagy miben adták annak idején. Úgy ásták ki.

Az ólomláb rádión továbbította a parancsot, és Joe érezte, hogy az épület mocorog, mind az ötvenvalahány szoba, a személyzet tagjai akcióba lendülnek arról a helyről, ahol felhagytak az utolsó feladatukkal.

Ő dominusként a talpán keresztül érezte az épületben burjánzó életet, és a belső köd kicsit oszlani kezdett, pedig ezek csak robotok voltak, ahogy a csehek nevezték különös nyelvükön a dolgozókat.

Odakint viszont a köd az ablakot ostromolta.

És tudta, hogy amikor Colleen elmegy, még erősebben előrenyomul majd, hogy bejusson.

Azt kívánta, bárcsak hétfő lenne, és az Ügynökségen lenne, a New York-i irodában a többi Yancy-dolgozó között. Mert az ottani élet nem az elpusztult (pontosabban élettelen) dolgok mozgása, hanem maga a valóság.

– Elárulom én neked: imádom a munkámat – szólalt meg hirtelen. – Muszáj is, mert nincs más. Ez se… – mutatott a szobára, ahol álltak, majd a ködtorlaszolta ablakra.

– Olyan ez neked, mint a drog – értette meg Colleen.

– Ez jó. Régies kifejezéssel élve, ezt „megvásároltam”.

– Szép kis nyelvész vagy – mondta gyengéden a nő. – Úgy mondják, megvettem. Talán mégis a gépet kéne használnod.

– Nem – vágta rá Adams. – Igazad volt, visszatérek az alapokhoz, megpróbálom saját erőből. – Most már bármelyik pillanatban beléphetett az egyik ólomláb egy üres lappal; biztos volt benne, hogy akad valahol. Ha meg nincs, akkor cserél az egyik szomszéddal, leugrik a déli villához és birtokhoz, Ferris Granville-hez, persze szigorúan ólomlábkísérettel. Ferrisnek lesz papírja; múlt héten mondta a nyílt vidvonalon, hogy a „memoárját” írja, isten bocsássa meg neki.

Akármi legyen is az a memoár.

2

Ideje lefeküdni. Mármint az óra szerint, de mi van, ha valamikor megint elment az áram, mint előző héten, majdnem egy napig? Az óra tévedhet. Akár az is lehet, gondolta Nicholas St. James gúnyosan, hogy ideje felkelni. Teste metabolizmusa még ennyi föld alatt töltött év után sem súgott neki semmit.

Zubogott a víz a fürdőszobában, amelyen a szomszéd fülkével, a 67-A-val osztoztak; a felesége zuhanyozik. Nicholas a toalettasztalon keresgélt, míg meg nem találta a nő óráját; mindkét időmérő egyetértett, tehát a kérdés tisztázódott. Mégis abszolút ébernek érezte magát. A Maury Souza-ügy miatt, értette meg, az gyötri, az készíti ki idegileg. Ilyen lehet a zacskójárvány, morfondírozott, amikor a vírustól addig duzzad a fejed, míg végül szétpukkan, akár a felfújt papírzacskó. Talán beteg vagyok, gondolta. Tényleg beteg. Még Souzánál is jobban. Pedig Maury Souza, a Tom Mix antiszeptikus tartály hetvenéves főmérnöke haldoklott.

– Végeztem! – szólt Rita a fürdőszobából. A zuhany azonban még ment, még nem jött ki alóla. – Bejöhetsz, megmoshatod a fogad, vagy vízbe teheted, vagy mit szoktál csinálni vele.

Talán tényleg elkaptam a zacskójárványt, járt az agya, mert az utolsó sérült ólomláb, amit leküldtek javításra, nem lett rendesen megtisztítva. Vagy a bűzzsugort kaptam el, gondolta, és összerezzent; képzeld el, hogy a fejed akkorára zsugorodik, mint egy márványgolyó.

– Oké – felelte gépiesen az asszonynak, és elkezdte kifűzni a munkásbakancsát. Szükségét érezte a tisztálkodásnak; ő is lezuhanyozik, hiába van érvényben szigorú vízkorlátozás a Tom Mixben, méghozzá éppen az ő utasítására. Ha nem érzed magad tisztának, gondolta, véged. Tekintve, hogy mi minden tehet tisztátalanná bennünket, a ránk hulló mikroszkopikus izék, amiket az egyik figyelmetlen járkáló fémkasztni nem semmisített meg, mielőtt megnyomta a csúszdagombot, és így százötven kiló szemetet zúdított ránk, ami egyszerre forró és mocskos… radioaktivitástól forró és bacilusoktól szennyezett. Remek kombináció.

És a gondolatai hátterében újra felötlött: Souza haldoklik. Mi más számít? Meddig húzhatjuk ki a zsémbes vénember nélkül?

Körülbelül két hétig. Mert két héten belül esedékes a kvótaellenőrzés. És ha kicsit is ismeri a saját és a tartálya szerencséjét, ezúttal Stanton Brose belügyminiszter egyik embere végzi, nem Holt tábornoké. Váltják egymást. Így lehet megelőzni a korrupciót, mondta egyszer Yancy a nagy képernyőn.

Felvette az audfont, és tárcsázta a tartály klinikáját.

– Hogy van?

A vonal túlsó végén dr. Carol Tigh, a kis klinika orvosa felelt:

– Nincs változás. Eszméleténél van. Gyere le, azt mondja, szeretne beszélni veled.

– Rendben. – Nicholas letette a kagylót, a víz zubogását túlkiabálva szólt Ritának, hogy elmegy, és kilépett a kamrájukból; a közös folyosón más tartálylakók tartottak a boltokból vagy pihenőkből a kamrájukba lefeküdni; az óráknak igazuk volt, mert látott sok fürdőköpenyt és szabványos szintetikus wubszőr papucsot. Tényleg lefekvési idő van, gondolta.

De tudta, hogy úgysem tudna elaludni.

Három szinttel lejjebb átvágott az üres várókon – a klinika zárva volt, csak a fekvőbetegek tartózkodhattak ott –, majd elment a nővérpult mellett, ahol a nővér tisztelettudón felállt, hiszen végeredményben Nicholas volt a választott elnökük és odaért Maury Souza szobájának csukott ajtajához, amelyen a Csendet, ne zavarjanak! tábla lógott. Belépett.

A széles fehér ágyban egy lapos valami feküdt, egy olyannyira összenyomott valami, hogy csak felfele tudott nézni, mintha pusztán tükörkép lenne egy félhomályos tócsában, amely elnyeli a fényt, nem tükrözi vissza. A tócsa, amelyben az öreg feküdt, mindenféle energiát magába szippantott, értette meg Nicholas, ahogy közeledett az ágyhoz. Csak egy burok maradt itt, úgy kiszikkadt, mintha egy pók műve lenne, egy világpóké. Vagy, lévén, hogy föld alatt éltek, alvilágpóké. Mindenesetre olyasmié, ami emberi létezésre szomjazik. Még ilyen mélyen is.

A hanyatt fekvő, mozdulatlan öregember ajka megrezzent:

– Üdv.

– Üdv, te vén csataló – húzott oda egy széket Nicholas. – Hogy érzed magad?

Pár pillanat elteltével, mintha ennyi idő kellett volna, hogy Nicholas szavai elérjenek hozzá a kettejüket elválasztó hatalmas téren keresztül, az öreg gépész azt felelte:

– Nem túl jól, Nick.

Nem is tudod, mi a bajod, gondolta Nicholas. Hacsak Carol el nem árulta azóta, hogy beszéltem vele erről. Az öreg gépész arcát fürkészte, sejti-e. A hasnyálmirigy-gyulladás az esetek szinte száz százalékában végzetesnek bizonyult, ezt tudta; Carol mondta neki. De persze Souzának senki nem említette, és nem is fogja, mert hátha megtörténik a csoda.

– Majd erőre kapsz – vigasztalta sután.

– Figyelj, Nick, ebben a hónapban hány ólomlábat csináltunk?

Azt fontolgatta, hogy hazudjon-e, vagy mondja meg az igazat. Souza nyolc napja fekszik az ágyban, nyilván elveszítette a fonalat, nem tudja ellenőrizni és lebuktatni. Úgyhogy hazudott:

– Tizenötöt.

– Akkor… – fájdalmas szünet következett; Souza felfelé meredt, nem is nézett Nicholas felé, mintha szégyenkezne – még meglehet a kvóta.

– Mit érdekel engem, hogy meglesz-e a kvóta? – Tizenöt éve ismerte Souzát, a háború alatt végig be volt zárva vele a Tom Mixben. – Engem az érdekel, hogy… – Atyaég, elszólta magát, és már helyrehozni sem tudja.

– Hogy kijutok-e innen – fejezte be suttogva Souza.

– Azt akartam mondani, hogy mikor. – Mérges volt magára. Ekkor észrevette Carolt az ajtóban, hatékony orvos benyomását keltette a fehér ruhában és lapos talpú cipőben, egy írótábla volt nála, és azon nyilván Souza beteglapja. Nicholas szó nélkül felállt, otthagyta az ágyat, és elment Carol mellett, ki a folyosóra.

A nő követte. Megálltak az üres folyosón, és Carol így szólt:

– Egy hétig még kihúzza, aztán belehal. Ha eljár a szád…

– Azt mondtam neki, hogy a műhelyek ebben a hónapban tizenöt ólomlábat csináltak. Tégy róla, hogy senkitől ne halljon mást.

– Én úgy tudom, közelebb volt az öthöz.

– Hét. – Nem azért mondta el a nőnek, mert orvos és függnek tőle, hanem a Kapcsolat miatt. Mindig megosztott Carollal mindent; ez egy érzelmi horog volt, amin fennakadt, ami hozzákapcsolta: a nő átlátott minden csaláson, még az apró mindennapi füllentéseken is, ami nagyon ritka adottság volt. Minek próbálkozna éppen most? Carol nem kért a szép szavakból, ő az igazságért élt. Most megint megkapta.

– Akkor a kvótát nem tudjuk teljesíteni – jelentette ki a nő, mintha kész tény lenne.

Rábólintott.

– Részben azért, mert három darab VII-est kértek, ami húzós, megerőltető a műhelyeknek. Ha csak III-as vagy IV-es kellett volna… – De sosem így volt, és soha nem is lesz.

Már amíg egyáltalán lesz felszín.

– Tudod – szólalt meg kisvártatva Carol –, a felszínen beszerezhető mesterséges hasnyálmirigy. Vannak mindenféle műszervek. Hivatalos minőségedben nyilván te is fontolóra vetted a lehetőséget.

– Az illegális – jelentette ki Nicholas. – Csak katonai kórházaknak jár. Kiemelt prioritás. 2-A besorolástól, amit mi nem érünk el.

– Állítólag lehet szerezni máshogyan is…

– És elkapnak. – Aztán nyilván következik egy gyorsított hadbírósági tárgyalás, majd a kivégzés. Mert ez jár azért, ha valakit elkapnak, hogy feketén kereskedik. Vagy ha egyáltalán odafent elkapják az embert.

– Félsz felmenni? – kérdezte Carol a maga éles megfigyelőképességével.

– Igen – bólintott. Mert félt. Két hét, és a csontvelő vörösvérsejt-termelésének leromlása halált okoz. Egy hét: Zacskójárvány, bűzzsugor, mancspancs, és máris érezte a bacilusundort; pár pillanattal ezelőtt már reszketett a megrázkódtatástól, ahogy egyébként az összes tartálylakó, holott egyik járvány sem fordult még elő a Tom Mixben.

– Összehívhatnád azokat, akik… érted, akikben megbízol, és kereshetnél önkéntest – javasolta Carol.

– Ha valaki megy, akkor az én leszek, az isten verje meg. – De nem akart felküldeni senkit, mert pontosan tudta, mi várja ott fent. Senki nem tér vissza, mert ha a hadbíróságot meg is úszná, egy homotropikus fegyver úgyis kiugrasztja a rejtekhelyéről, és addig kergeti, amíg bele nem hal.

Feltehetőleg percek alatt.

És a homotropikus fegyver gonosz egy dolog, ami gonosz dolgokat művel.

– Tudom, mennyire meg akarod menteni Souzát – jegyezte meg Carol.

– Bírom őt – felelte Nicholas –, függetlenül a műhelyektől, a kvótától meg mindentől. Megtagadott bárkitől is bármit, amióta itt lent be vagyunk zárva? Ha szivárgott egy vízvezeték, elment az áram, eltömődött a protincsúszda, akár éjnek évadján is, ő mindig jött, és addig kalapált, foltozott, tekercselt, amíg meg nem bűvölte. – Pedig hivatalosan Souza főmérnök volt, küldhette volna az ötven asszisztense bármelyikét, és alhatott volna tovább. Nicholas azt tanulta az öregtől: te magad végezd el a munkát, ne lőcsöld rá egy beosztottadra.

Mint ahogy a fentiek ránk tolták a háborús munkát. Fémkatonákat építünk nyolc alapvető típusban, és közben az Estes Park Kormány, a Nyu-Dem funkcionáriusai és persze személyesen Brose ott liheg a nyakunkban.

És mintegy varázsszóra, egy szürke, halvány alak közeledett feléjük sietősen a folyosón. A buzgó, fontoskodó Dale Nunes megbízott, ki más.

– Nick! – Nunes egy papírdarabról olvasta zihálva: – Tíz perc múlva lesz egy nagy beszéd. A hangosbeszélőn csődítsen mindenkit a Wheeling terembe. Együtt fogjuk nézni, mert utána ki kell kérdeznem. Komoly az ügy. – Fürge madárszeme rémülten repkedett. – Isten az atyám, Nick, ha jól értettem, egész Detroitnak vége. Áthatoltak az utolsó védelmi gyűrűn.

– Jézusom – morogta Nicholas, és gépiesen egy közeli audaljzathoz lépett. A hálózatnak volt hangszórója a Tom Mix minden szintjén és kamrájában. – De lefekvési idő van – ellenkezett Nunes megbízottal. – Sokan vetkőznek vagy már ágyban is vannak. Nem nézhetik a saját készülékükön?

– Emelni fogják a kvótát a detroiti fiaskó miatt – vágta rá Nunes idegesen. – Legalábbis én ettől félek. És ha így lenne, mindenkinek tudnia kell, hogy miért. – Nem látszott boldognak.

– De Dale, ismeri a helyzetünket, mi még nem is…

– Csak hívja őket a Wheeling terembe, rendben? Majd később megbeszéljük.

Nicholas fogta a mikrofont, és megszólított minden kamrát a tartályban:

– Emberek, itt St. James elnök beszél. Sajnálom, de mindnyájunknak a Wheeling terembe kell mennünk tíz percen belül. Jöjjenek, ahogy vannak, az öltözékkel ne törődjenek, a köntös is megteszi. Aggasztó híreket kaptunk.

– Yancy is beszélni fog – mormolta Nunes. – Mondták nekem.

– Úgy tudom, a Védelmező is szólni fog hozzánk – mondta Nicholas a mikrofonba, és hallotta, hogy a hangja dörög az üres klinika mindkét végén, és feltehetőleg mindenhol a nagy, felszín alatti antiszeptikus tartályban, amelyben ezerötszáz emberi lélek lakott. – És kérdezni is lehet tőle.

Befejezte a közleményt. Elcsüggedt. Ez nem a legjobb pillanat rossz hírt közölni velük. Ráadásul ott van Souza, a kvóta, a felülvizsgálat…

– Én nem hagyhatom itt a páciensemet – mondta Carol.

– De a lelkemre kötötték, hogy mindenkit hívjak oda, doktornő – válaszolta Nunes.

– Ha az utasítást maradéktalanul végre akarja hajtani – folytatta Carol azzal a felülmúlhatatlan intelligenciával, amiért Nicholas annyira félt tőle és annyira tisztelte –, akkor Mr. Souza is keljen fel, és jöjjön.

Ez megtette a hatását; hiába volt Nunes bürokratikus merevsége, az a szinte neurotikus eltökéltsége, hogy az utolsó betűig teljesítse a fentről kapott (és általa közvetített) parancsot, rábólintott. – Jó, maradjon. – Nicholasra nézett. – Menjünk. – Elindult, vállára nehezedett a kollektív lelkiismeret terhe; elsődleges feladata a hűségük felügyelete volt: Nunes volt a tartály polkomja, politikai megbízottja.

Öt perccel később Nicholas St. James karót nyelten, hivatalos ábrázattal ült a kissé megemelt elnöki székben a Wheeling terem egyik sorában, mögötte gyűltek össze a többiek, fészkelődtek és mocorogtak, mormoltak és sutyorogtak, ahogy nézték az egész falat elfoglaló vidképernyőt. Ez volt az ő ablakuk – az egyetlen ablakuk – a fenti világra, és nagyon komolyan vették, amikor az óriási felületről üzenetet kaptak.

Megfordult Nicholas fejében, hogy Rita hallotta-e a bejelentést, vagy még mindig a zuhany alatt élvezkedik, és ki-kiszól neki, mert azt hiszi, hogy ott van.

– Az öreg Souzánál van javulás? – kérdezte Nunes súgva.

– Hasnyálmirigy-gyulladásnál? Viccel? – A megbízott egy idióta.

– Tizenöt memót adtam tovább a fejeseknek.

– És a tizenötből egyikben sem kért hivatalosan mesterséges hasnyálmirigyet, amelyet Carol sebészetileg be tudna ültetni.

– A felülvizsgálat elhalasztását kértem. – Nunes kérlelőn nézett rá. – Nick, a politika a lehetséges döntések művészete. A halasztást talán megkapjuk, de mesterséges hasnyálmirigyet nem, mert nem jár nekünk. Le kell írnunk Souzát, és kinevezni az egyik gépészt, Wintont, vagy Bobbsot, vagy…

A nagy közös képernyő fénytelen szürkéről hirtelen ragyogó fehérre világosodott. És a hangszóróból az hallatszott:

– Jó estét.

A Wheeling teremben az ezerötszáz ember azt motyogta:

– Jó estét. – Ez merő formalitás volt, mivel az audreceptor nem közvetített fel semmit, a vonalakon csak egy irányban ment adat: lefelé. Fentről lefelé.

– Hírek következnek – folytatta a bemondó. A képernyőn kimerevített kép jelent meg: rajta félig ledőlt épületek. Aztán a felvétel elindult. És az épületek porrá omlottak, olyan hang kíséretében, mint a távoli, idegen dobok baljós dobogása; füst foglalta el a helyüket, és a Detroitot lakó számtalan ólomláb úgy özönlött elő és futott szanaszét, akár a hangyák egy felfordított üvegből. Láthatatlan erők módszeresen összezúzták őket.

Az audsáv hangosodott, a dobszó előtérbe került, és a kamera, nyilván egy Nyu-Dem műhold, felfelé pásztázott egy nagy középületen, amely lehetett könyvtár, templom, iskola vagy bank; talán mind egyben. Kicsit lassítva mutatta, ahogy az épület demolekularizálódik. Tárgyak alakultak vissza eredeti porállapotukba. És mi is lehettünk volna ott fent, nem csak az ólomlábak, gondolta Nicholas, mert gyerekkorában ő maga is élt egy évet Detroitban.

Hála az istennek és nekik, a komcsiknak és az USA polgárainak egyaránt, hogy az egyik gyarmatvilágon tört ki a háború azért, hogy melyik csoport birtokolja az oroszlánrészt, a Nyu-Dem vagy a Csen-nép, azaz a nyugati demokráciák vagy a csendes-óceáni népek. Mert így a marsi háború első évében a Föld lakosságának jutott ideje föld alá menekülni És még mindig itt vagyunk, gondolta, és nem mintha jó lenne, de annál azért jobb; feszülten figyelte a képernyőt, látott egy csapat ólomlábat elolvadni – túl lomhán mozogtak, erről is kapták a nevüket –, és elszörnyedve látta, hogy olvadás közben is menekülni próbálnak. Elkapta a tekintetét.

– Iszonyú – motyogta mellette Nunes megbízott hamuszürke arccal.

Hirtelen Rita tűnt fel az üres széken Nicholas jobbján, köntösben és papucsban, és hozta Nicholas öccsét is, Stut. Mindketten a képernyőt bámulták, nem is szóltak hozzá, mintha ott se lenne. A Wheeling teremben minden egyes ember magába zárkózott a gigantikus képernyőn látott katasztrófától, és akkor a bemondó ki is bökte:

– Ez… ez volt Detroit. Május 19. Az Úr 2025. évében. Ámen.

Miután a várost védő pajzsot áttörték, pár pillanat elég volt.

Detroit tizenöt évig épen maradt. Hát, Harenzany marsall, amikor a védett Kremlben találkozik a legfelsőbb szovjet vezetővel, egy festővel apró spirált pingáltathat a terem ajtajára. Még egy amerikai várost elpusztítottak.

És miközben szörnyülködve nézte a nyugati civilizáció – amiben őszintén hitt és amit szívből szeretett – újabb megcsonkítását, Nicholas elmejében megint felmerült egy hátsó gondolat: Ez kvótaemelést jelent. Ahogy odafent minden egyes nappal kevesebb marad, a föld alatt mind többet és többet kell termelni.

– Yancy most elmagyarázza, hogyan történt – mormolta Nunes. – Készüljön fel rá. – És persze igaza volt, mert a Védelmező sosem adta fel, fenséges páncélkemény makacsságával (amit Nicholas csodált benne) nem volt hajlandó elismerni, hogy ez a csapás végzetes. Pedig…

Pedig súlyos csapást jelentett, értette meg Nicholas, és még te, Talbot Yancy, szellemi-politikai-katonai vezetőnk, ki vagy olyan bátor, hogy a felszíni erődödben élj a Sziklás-hegységben, még te sem tudod meg nem történtté tenni, barátom.

– Amerikai honfitársaim – hallatszott Yancy hangja, és még csak nem is érződött fáradtnak. Nicholas pislogott, meglepte ez az életerő. Yancyt mintha meg sem érintette volna a dolog, hű maradt a sztoához, a West Point-i örökségéhez; látta, elfogadta és megértette az egészet, de hűvös józanságát nem ingatta meg érzelem.

– Rettenetes képsort láttatok az imént – folytatta Yancy a maga halk, középkorú hangján, a veterán katona hangján, akinek egyenes a tartása és világos az elméje; jó pár évig kitart még… nem úgy, mint az a burok, az a haldokló micsoda a klinikán, amire Carol felügyel. – Detroitból nem maradt semmi, és mint tudjátok, sok hadianyag került ki az ottani közterm gyárakból ezekben az években, amire most mind keresztet vethetünk. Viszont nem áldoztunk fel emberéletet, az egyetlen olyan értéket, amiről nem tudunk és nem is fogunk lemondani.

– Jogos – motyogta Nunes jegyzetelés közben.

Nicholas mellett hirtelen Carol Tigh jelent meg fehér ruhájában és lapos cipőjében; a férfi ösztönösen felállt és feléje fordult.

– Souza elhunyt – mondta Carol. – Az imént. Azonnal lefagyasztottam. Ott voltam az ágya mellett, nincs időveszteség. Nem károsodott az agyszövet. Csak… elment. – Próbált mosolyogni, aztán könny szökött a nő szemébe. Ez sokkolta Nicholast. Még sosem látta Carolt sírni, és belül elszörnyedt, mintha valami gonoszat látna.

– Ki fogjuk bírni – folytatódott a koaxon közvetített adás az Estes parki erődből, és a képernyőn elhalványult a háború, eltűntek a gomolygó felhők, amiket lebegő vagy gázzá alakult anyagok alkottak, és megjelent Yancy. Egyenes háttal, határozottan ült egy nagy tölgyfa íróasztal mögött egy rejtekhelyen, ahol nem akadtak a nyomára a szovjetek, de még a halálos új Sino-húszas lézerirányzékos rakéták sem.

Nicholas intett Carolnak, hogy üljön le és nézze a képernyőt.

– Minden egyes nappal erősödünk, nem gyengülünk – jelentette ki Yancy nyomatékos és következetes büszkeséggel. – Ti erősödtök. – És akkor egyenesen rájuk nézett, atyaisten, rájuk: Nicholasra, Carolra, Dale Nunesre, Stura és Ritára meg a többiekre a Tom Mixben, mindenkire, kivéve Souzát, aki meghalt, mert ha meghalsz, gondolta Nicholas, akkor senki, még a Védelmező sem mondhatja, hogy erősödsz. És amikor te meghaltál az előbb, Souza, mi is meghaltunk veled. Hacsak nem lehet hasnyálmirigyet szerezni akármilyen áron, akármilyen aljas feketepiaci forrástól, aki meg nyilván egy katonai kórházból lopja.

Hiába tiltja a törvény, értette meg Nicholas, előbb-utóbb muszáj lesz felmennem a felszínre.

3

Amikor Talbot Yancy bőr-és vasarcának nagyobb-vagyok-nálatok képe eltűnt, és a képernyő újra szürkére tompult, Dale Nunes megbízott felpattant, és azt mondta az összegyűlteknek:

– Jól van, kérdezzenek, emberek!

A közönség néma maradt. Annyira néma, amennyire csak tudott.

Beosztása miatt Nicholas is kénytelen volt felállni Dale mellé.

– Kétoldalú megbeszélést kell folytatnunk az Estes Park Kormánnyal.

A Wheeling terem hátuljából egy éles hang, ami lehetett férfié is, és nőé is, azt kérdezte:

– St. James elnök, Maury Souza meghalt? Látom, hogy ott van dr. Tigh.

– Meg, de a gyorsfagyasztás épen tartja, szóval még van remény – felelte. – Emberek, hallották a Védelmezőt. Látták Detroit megszállását és elpusztítását. Tudják, hogy már így is elmaradtunk a kvótától, ebben a hónapban huszonöt ólomlábat kell leszállítanunk, és a következőben…

– A következőben? – szólt közbe egy keserű, csüggedt hang. – A következőben már nem is leszünk itt.

– De itt leszünk – jelentette ki Nicholas. – Túléljük a felülvizsgálatot. Hadd emlékeztessek mindenkit, hogy az első büntetés csak ötszázalékos élelemcsökkentés. Csak utána sorozhatnak be bárkit is, és annak a nagyságrendje is megáll a tizednél, vagyis minden tízes csoportból egy embert. Ha három hónapon keresztül zsinórban kudarcot vallunk, akkor nézünk szembe esetleg, mondom esetleg, bezárással. De mindig ott van a jogorvoslati lehetőség: elküldjük az ügyvédünket az Estes Parki Legfelsőbb Bíróságra, és szeretnék megnyugtatni mindenkit, hogy mielőtt bezárnának bennünket, meg is tesszük ezt a lépést.

– Kért valakit a főmérnök helyére? – kérdezte egy hang.

– Kértem – felelte Nicholas. De nincs több Maury Souza a világon, tette hozzá gondolatban. Csak más tartályoktól. És a nyugati féltekén lévő… mennyi is volt az utolsó szám?… százhatvan antiszeptikus tartályból egyik sem fog tárgyalni egy jó főmérnök átadásáról, még akkor sem, ha ne adj’ isten, valahogyan kapcsolatba is tudnánk lépni pár tartállyal. Ahogy mi sem tettük, amikor öt éve az északi tartály, a Judy Garland alagutat fúrt hozzánk, és könyörgött, szó szerint könyörgött, hogy adjuk kölcsön Souzát. Egyetlen hónapra. És mi nemet mondtunk.

– Jól van – váltott témát Nunes megbízott, mivel nem érkezett kérdés –, akkor jöjjön a szúrópróbaszerű ellenőrzés, hogy megértették-e a Védelmező üzenetét. – Egy fiatal párra mutatott. – Mi okozta a Detroit körüli védőhálónk összeomlását? Álljanak fel és mutatkozzanak be.

A fiatal pár vonakodva felállt.

– Jack és Myra Frankis – mondta a férj. – Az összeomlást a Csen-nép új Galatea Hármas szórórakétája okozta, amely szubmolekuláris részecskéket terít szét. Vagy valami ilyesmi. – Reménykedve visszaült, magával húzva a feleségét.

– Rendben – felelte Nunes. Ez elfogadható válasz volt. – És hogyan lehetséges, hogy a Csen-nép technológiája átmenetileg meghaladja a miénket? – Körülnézett, talált egy áldozatot. – A mi vezetésünk hibája?

A középkorú, aggszűznek látszó nő felállt.

– Gertrude Prout vagyok. Nem, nem a mi vezetésünk hibája. – Gyorsan visszaült.

– Akkor mi az oka? – kérdezte tőle Nunes. – Felállna, és válaszolna úgy, kérem? – Miss Prout ismét felállt. – Köszönöm. Mi vallottunk kudarcot? – faggatta Nunes. – Mármint nem ez a tartály, hanem mi, tartálylakók, hadianyaggyártók általában.

– Igen – felelte Miss Prout erőtlen, engedelmes hangon. – Nem tudtunk eleget tenni… – Elhallgatott, nem jutott eszébe, minek nem tudtak eleget tenni. Feszült, kínos csend állt be.

Nicholas lépett közbe.

– Emberek, mi termeljük meg azt az alapvető eszközt, amellyel a háború folytatódhat. Az ólomlábak képesek a radioaktív felszínen élni, a baktériumkultúrák és a klineszterézpusztító ideggáz ellenére…

– Kolineszteráz – helyesbített Nunes.

– …ezért élünk egyáltalán. A műhelyünkben készített szerkezeteknek köszönhetjük az életünket. Nunes megbízott csak így értette. Fontos megérteni, hogy miért kell…

– Majd én – mondta halkan Nunes.

– Nem, Dale, majd én.

– Már így is tett egy hazafiatlan kijelentést. A kolineszterázpusztító ideggáz amerikai találmány volt. Most pedig utasítom, hogy üljön le.

– Hát pedig nem ülök le – feleselt vele Nicholas. – Ezek az emberek kimerültek, ez nem a megfelelő pillanat szekálni őket. Souza halála…

– Ez nagyon is a megfelelő pillanat szekálni őket – vágott a szavába Nunes. – Én pontosan tudom, Nick, mert a Berlini Pszichiátriai Waffen Intézetben képeztek ki Mrs. Morgen saját klinikusai. – Emelt hangon szólt a közönséghez: – Mint azt mindnyájan tudják, a főmérnökünk…

Ellenséges, gúnyos hang hallatszott a sorok közül:

– Nem volt még elég, Nunes polkom? Mit akar még?

Itt-ott egyetértően morogtak az emberek.

– Megmondtam – jegyezte meg Nicholas a megbízottnak, aki elvörösödött, és görcsösen markolta a jegyzeteit. – Hagyja őket végre lefeküdni?

– A választott elnökük és én nem értünk egyet – mondta a közönségnek fennhangon Nunes. – Kompromisszum gyanánt már csak egy kérdést teszek fel. – Elhallgatott, fürkészve nézett szét a teremben; az emberek kimerülten, félve vártak. Az az egy ellenséges hang elnémult; féltek Nunestől, mert az egész tartályban egyedül Nunes nem volt közönséges polgár, hanem a Nyu-Dem hivatalos képviselője, és ha parancsot ad, hús-vér emberrendőrök jönnek le a csúszdán, vagy ha Brose ügynökei nincsenek a közvetlen közelben, Holt tábornok egyik veterán fegyveres ólomlábkommandója.

– A megbízott feltesz még egy kérdést – közölte Nicholas –, azután megyünk végre lefeküdni. – Visszaült.

Nunes tűnődve, lassú, jeges hangon azt kérdezte:

– Hogyan tehetjük jóvá Mr. Yancy előtt a hibánkat?

Nicholas felnyögött magában. Csakhogy senkinek, még neki sem volt jogi vagy bármiféle hatalma elhallgattatni a férfit, akit az előbb az ellenséges hang helyesen a polkomnak nevezett. Azonban a törvény szerint ez nem volt annyira rossz dolog, mivel Nunes megbízott révén közvetlen emberi kapocs létezett a tartály és az Estes Park Kormány között; elméletileg Nunesszel választ küldhetnek, és a világméretű háború közepette is folyhat eszmecsere a tartályok és a kormány között.

Csak éppen megviselte a tartálylakókat Dale Nunes kötelező kérdezz-felelekje, amikor csak a polkom, vagyis inkább a felszíni felettesei alkalmasnak látták, mint például most, lefekvés idején. De persze az alternatíva még rosszabb.

Néhányan felvetették Nicholasnak (és ő nagy erőfeszítés árán, tudatosan, azonnal elfelejtette azok nevét, akik ezzel keresték meg), hogy egy éjjel csendben tegyék el láb alól a polkomot. Nem, mondta nekik akkor. Felesleges lenne. Küldenének másikat. És Dale Nunes is ember. Nem valamifele erő. Inkább boldogulnának az Estes Parkkal erővel, mintsem a képernyőn keresztül, amit lehet látni és hallani, bár nem lehet válaszolni neki?

Így akármennyire irritálta is Nunes megbízott, Nicholas elfogadta, hogy a jelenléte szükséges a Tom Mixben. A radikálisokat, akik egy éjjel megkeresték a polkom-probléma azonnali, könnyű megoldásával, határozottan eltántorította. Legalábbis remélte.

Mindenesetre Nunes még élt. Vagyis meggyőzte a radikálisokat… és ez három éve történt, amikor Nunes idetolta a buzgó képét.

Átfutott a fején, hogy Dale Nunes sejtette-e, hogy milyen közel került az orgyilkossághoz, és hogy ő beszélte le az embereket.

Érdekes lenne látni Nunes reakcióját. Hála?

Vagy megvetés?

Ebben a pillanatban Carol intett neki, a Wheeling teremben összegyűltek szeme láttára. Miközben Dale Nunes a sorokat pásztázta, hogy ki válaszoljon a kérdésére, Carol a szokásra fittyet hányva jelezte Nicholasnak, hogy most azonnal menjenek ki.

A felesége, Rita is látta a mozdulatot, de fapofával meredt előre, mintha semmit nem vett volna észre. És ahogy megtalálta a célpontját, Nunes is látta, és a homlokát ráncolta.

Nicholas azonban engedelmesen végigkísérte Carolt a sorok között, ki a teremből az elhagyatott folyosóra.

– Mi az istent akarsz? – förmedt rá Nicholas. Nunes tekintetéből tudta, hogy ezért még megkapja a magáét.

– Írd alá szegény öreg Maury halotti papírjait – sétált a lift felé Carol.

– De miért most? – Érezte, hogy van itt még más is.

A nő nem felelt; csendben mentek le a klinikára, a fagyasztóhoz, amiben a merev test feküdt; Nicholas vetett egy pillantást a lepel alá, aztán kijött a fagyasztóból aláírni a papírokat, amiket Carol elé tett öt példányban, szépen legépelve, hogy vidvonalon fel lehessen küldeni a felszíni bürokratáknak.

Aztán fehér ruhája begombolt elejéből Carol előhúzott egy apró elektronikus eszközt, egy nem-tudod-hogy-nálam-van audfelvevőt. Kivette a szalagot, kinyitotta az egyik szekrény fémajtaját, ahol elvileg gyógyászati kellékeknek kellett volna lenniük, és Nicholas egy pillanatra látta, hogy ott is szalagok és más elektronikus eszközök vannak, amiknek, már amennyire meg tudta állapítani, semmi közük a gyógyításhoz.

– Mi ez az egész? – kérdezte, immár összeszedettebben. A nő nyilván akarta, hogy lássa az audfelvevőt, meg a mindenki előtt titokban tartott szalagokat. Ugyanolyan jól ismerte a nőt, mint bárki más a Tom Mixben, ez mégis új volt neki.

– Felvettem Yancy beszédét – árulta el Carol. – Legalábbis azt a részét, amit nem késtem le.

– És a többi tekercs abban a szekrényben?

– Mind Yancy. A korábbi beszédei. Az elmúlt egy évből.

– Ez törvényes?

Carol összefogta Maury Souza halotti papírjainak öt példányát, és beledugta a fénymásoló-közvetítőbe, amely elküldi az Estes parki archívumba.

– Ami azt illeti, törvényes. Utánanéztem.

Nicholas megkönnyebbült.

– Néha azt hiszem, hogy elment az eszed. – A nő elméje mindig fura rugóra járt, villant és visszhangzott a maga teljességében, örökösen meghökkentette; sosem tudott lépést tartani vele, és így folyamatosan nőtt a csodálata iránta. – Megmagyaráznád?

– Neked nem tűnt fel, hogy a februári beszédében Yancy a kegyelemdöfés kifejezést használta franciául, de coup de grâce helyett grasnak ejtette? Márciusban meg… – A fémajtós szekrényből kivett egy lapot, és megnézte. – Március tizenkettő. Úgy mondta, hogy coo de grah. Aztán áprilisban megint gras lett. – Felnézett Nicholasra.

Ő bosszankodva vállat vont.

– Hadd feküdjek le, majd megbeszéljük máskor.

– Aztán május harmadikán egy beszédben megint használta – folytatta könyörtelenül Carol. – Az emlékezetes beszédben, amikor bejelentette, hogy teljesen leromboltuk Leningrádot… – Felnézett a lapról. – Akkor megint coo de grah volt. Ahogy először mondta. – Visszatette a papírlapot a szekrénybe, amelyet bezárt. Nicholasnak feltűnt, hogy nemcsak fémkulccsal, hanem ujjlenyomattal is; a szekrényt nem lehet csak kulccsal kinyitni, se másolattal, se az övével. Csak Carol tudja kinyitni.

– És ez mit jelent?

– Nem tudom, de jelent valamit. Kik harcolnak a felszíni háborúban?

– Ólomlábak.

– És hol vannak az emberek?

– Átmentél Nunes megbízottba? Lefekvéskor nyaggatja az embert, amikor…

– A tartályokban vannak, a felszín alatt – mondta a magáét Carol.

– Mint mi. Viszont amikor műszervet igényelsz, azt mondják, hogy csak katonai kórházak kaphatnak, állítólag a felszínen.

– Nem tudom és nem is érdekel, hol vannak a katonai kórházak. Csak azt tudom, hogy ők kivételt élveznek, mi meg nem.

– Ha ólomlábak harcolnak, akkor kit ápolnak a katonai kórházakban? Ólomlábakat? Nem, mert a sérült ólomlábakat leküldik a tartályműhelyekbe, például hozzánk. És az ólomláb különben is fémszerkezet, nincs hasnyálmirigye. A felszínen persze van pár ember. Az Estes Park Kormány emberei. És a Csen-népek, a szovjetek. Talán nekik kell a hasnyálmirigy?

Nicholas hallgatott, a nő megfogta a kérdéssel.

– Valami itt nem stimmel – mondta Carol. – Nem lehetnek katonai kórházak, mert nincsenek civilek vagy katonák, akik megsebesülnek, és akiknek kéne a hasnyálmirigy. Mégsem adnak nekünk műszervet. Például Souzának. Pedig tudják, hogy Souza nélkül nem maradunk életben. Gondolkodj el ezen, Nick.

– Hmm.

– A hümmögésnél jobbat kell kitalálnod, Nick – mondta Carol halkan –, méghozzá mielőbb.

4

Másnap reggel, amint Rita felébredt, azt kérdezte:

– Tegnap este láttalak elmenni azzal a nővel, Carol Tigh-jal. Miért?

Nicholas mosdatlanul, borostásan és kábán, még hidegvizet sem tudott locsolni az arcára vagy fogat mosni, azt dörmögte:

– Alá kellett írnom Souza halotti bizonyítványát. Szigorúan hivatalos ügy.

Kicaplatott a fürdőbe, amelyen a jobb oldali fülkével osztoztak, és zárva találta az ajtót.

– Jól van, Stu, fejezd be a borotválkozást, és nyisd ki az ajtót!

Kinyílt az ajtó, és ott állt az öccse a tükörnél, méltán bűntudatosan, teljes lendülettel borotválkozott.

– Ne is törődj velem, csináld csak…

Az öccse felesége, Edie kiabált át:

– Ma reggel mi kezdünk a fürdőben, Nick. Tegnap egész este a feleséged zuhanyozott. Szóval légy szíves, várd ki a sorodat.

Nicholas feladta, betette az ajtót, és átballagott a konyhába – ezen nem osztoztak egyik szomszéddal sem –, és elkezdte melegíteni a kávét. Az estit, mert nem volt ereje újat főzni, és különben is fogytán volt a szintetikus babkészletük. Még a hónap végéig sem tart ki, koldulhatnak, kölcsönkérhetnek, vagy cserélhetnek a többiekkel, felajánlják a cukoradagjukat – egyikük sem élt vele – a fura, kis barna instant babért.

Kávébabból bármennyit el tudnék fogyasztani, gondolta. De mint mindent, a szintetikus kávébabot is fejadagban kapták. Ennyi év elteltével az agyával elfogadta ezt a tényt, de a teste többre vágyott.

Még emlékezett az igazi kávé ízére a tartály előtti időkből. Tizenkilenc voltam, elsős főiskolás, akkor szoktam rá a kávéra az ízesített tejről, ami gyerekeknek való. Akkor kezdett benőni a fejem lágya… aztán beütött ez.

De ahogy Talbot Yancy mondaná sugárzó mosollyal vagy homlokráncolva, olyan arckifejezéssel, ami éppen odaillő lenne: „Legalább nem égtünk el, amitől tartottunk, mert volt egy évünk föld alá költözni, és ezt sose felejtsük el.” Nicholas nem is felejtette; ahogy az esti szintetikus kávét melegítette, elképzelte, ahogy tizenöt évvel korábban elég, vagy tönkreteszi a teste kolineszterázát az az ocsmány amerikai ideggáz, aminél förtelmesebb fegyvert még nem találtak ki a magas poszton ülő elmebeteg idióták a néhai Washingtonban, akiknek persze jutott ellenszer, atropin, és akik biztonságban voltak… biztonságban az ideggáztól, amit a Newport Vegyi Üzemben gyártottak Indiana állam nyugati részén a még mindig hírhedt FMC Társaság megbízásából. Az orosz rakétáktól viszont nem voltak biztonságban. És ő örült ennek, és örült, hogy itt van, él, és ezt a szintetikus kávét issza, akármilyen keserű is.

Kinyílt a fürdőszoba ajtaja, és Stu szólt:

– Végeztem.

Nicholas elindult a fürdő felé, de akkor kopogtak a fülke ajtaján.

Meghajolt a választott hivatalával járó kötelesség előtt, odament, kinyitotta az ajtót, és egy küldöttséggel találta szembe magát Jorgenson, Haller, Flanders: megint az aktivisták, és mögöttük Peterson, Grandi, Martino és Giller meg Christenson, a támogatóik. Sóhajtott és beengedte őket.

A küldöttség némán (ehhez volt elég eszük) belépett a kamrába, és teljesen megtöltötte. Amint becsukódott az ajtó, Jorgenson megszólalt:

– Kitaláltuk, mit tegyünk, elnök. Hajnali négyig ezen dolgoztunk. – A hangja halk volt, de kemény, eltökélt.

– Micsodán? – kérdezte Nicholas, de persze tudta.

– Hogy mit csináljunk a polkommal, azzal a Nunesszel. Megrendezünk egy verekedést a húszas szinten. Oda nehéz bejutni az alkatrészek ládáitól. Beletelik neki fél órába, mire véget vet a verekedésnek. Az elég idő magának.

– Kávét? – ment vissza a konyhába Nicholas.

– Még ma – mondta Jorgenson.

Nem felelt, csak itta a kávéját, és azt kívánta, bárcsak a fürdőszobában lenne. Bezárkózva oda, ahol nem érheti el a felesége, az öccse, az öccse felesége és a küldöttség. Senki. Még Carol se. Csak ülne a fürdőszoba magányában és csendjében, csak úgy lenne.

És ha csak úgy lehetne, akkor gondolkodhatna. Megtalálhatná önmagát. Nem Nicholas St. Jamest, a Tom Mix tartály elnökét, hanem az embert; és akkor tényleg tudná, hogy Nunes megbízottnak igaza van-e, és a törvény valóban törvénye. Vagy Carol Tigh-nak van igaza, és tényleg van valami furcsa vagy rossz abban, amire rábukkant az elmúlt egy év Yancy-beszédeinek audszalagjain. Coup de grâce. Kegyelemdöfés. Nekem ez az, ez a halálos fejbe kólintás.

Kávésbögrével a kezében az aktivisták felé fordult.

– Még ma – gúnyolta Jorgensont, akit nem különösebben kedvelt; Jorgenson keménykötésű, vidéki suttyó volt, az a sör-perec típus.

– Tudjuk, hogy sietnünk kell – szólalt meg halkan Haller; tudatában volt, hogy Rita a tükörnél fésülködik, és idegesítette. Az egész küldöttség idegesnek látszott. Féltek a zsarutól, a polkomtól. Mégis eljöttek.

– Hadd mondjam el, mi a helyzet a műszervekkel… – kezdte Nicholas, de Flanders rögtön közbevágott:

– Mindent tudunk, amit tudnunk kell. Amit tudni akarunk. Nézze, elnök, tudjuk, milyen tervet eszeltek ki. – A hat-hét küldött ideges dühvel és frusztráltan meredt rá; a kicsi (szabványméretű) fülke, ahol Nicholas élt és amelyben most állt, zsizsegett a feszültségtől.

– Kicsodák?

– A fejesek az Estes Parkban – vágta rá Jorgenson. – Akik mindent irányítanak. Akik megmondják a kisegér Nunesnek, hogy kire gyakoroljon nyomást.

– És mi lenne az a terv?

– Az, hogy kevés az élelmük – Flanders szinte dadogott a feszültségtől –, és csak ürügy kell nekik, hogy itt-ott megszüntessenek egy tartályt. Nem tudjuk, hányat akarnak bezárni, és a felszínre zavarni az embereket, ahol meghalnak. Hogy sok tartályt, vagy csak párat… attól függ, mekkora a baj az utánpótlással.

– Mint látja – fogta Haller könyörgőre, miközben megemelte a hangját (a mellette álló a karjába bokszolt, mire azonnal suttogásra váltott) –, ürügy kell nekik. Meg is kapják, amint nem tudjuk teljesíteni az ólomláb-kvótát. Tegnap éjjel, amikor láttuk a felvételt, hogy Detroitot szétbombázzák, amikor Yancy bejelentette, hogy emeli a kvótákat, akkor jöttünk rá: emelik a kvótákat, és amelyik tartály nem tudja teljesíteni, azt megszüntetik. Például minket. És odafent… – intett a mennyezet felé – meghalunk.

A tükörnél ülő Rita élesen megjegyezte:

– Mintha azt akarnák, hogy Nicholas meghaljon, amikor felmegy a műszervért.

Haller megpördült.

– Mrs. St. James, ő az elnökünk, mi választottuk meg. Ezért választottuk meg. Hogy segítsen.

– Nick nem az apjuk, és nem is varázsló. Nem az Estes Parkban dolgozik. Nem tud mesterséges hasnyálmirigyet gyártani. Nem tud…

– Itt a pénz – mondta Jorgenson, és adott Nicholasnak egy vastag borítékot. – Mind Nyu-Dem ötvenes. Negyven darab. Összesen húszezer Nyu-Dem dollár. Tegnap éjjel, amíg Nunes aludt, végigmentünk a tartályon, és gyűjtöttünk.

Nicholas megdöbbent. Ez az összeg a fele tartály fizetése volt… a stressz miatt hirtelen ki sem tudta számolni, mennyi időre. De hosszú-hosszú időre. A küldöttség keményen dolgozott.

Rita azt mondta nekik nyers hangon:

– Akkor csinálják maguk, ha már összeszedték rá a pénzt. Húzzanak sorsot. Ne a férjemre hárítsák át. – Meglágyult a hangja. – Nunes kevésbé veszi észre, ha maguk közül hiányzik valaki, mintha Nick nincs itt. Talán napokig nem tart teljes létszámellenőrzést, de ha Nick megy el, Nunes azonnal kiszúrja, és…

– És mi lesz, Mrs. St. James? – kérdezte Haller elszántan, de udvariasan. – Nunes nem tehet semmit, ha St. James elnök már kijutott a csúszdán a felszínre.

– Amikor visszatér, Nunes kivégezteti, Jack.

A fenét, gondolta magában Nicholas, vissza se térek.

Jorgenson látható, őszinte vonakodással az overallja zsebébe nyúlt, és elővett egy lapos tárgyat, ami cigarettatárcára hasonlított.

– Elnök úr – mondta rekedten, szertartásos, méltóságteljes hangon, akár egy hivatalos hírnök –, tudja, mi ez?

Hogyne tudnám, gondolta Nicholas. Egy házi bomba. És ha nem megyek, méghozzá ma, elrejtitek valahol a kamrámban vagy az irodámban, időzítőre vagy valamire rákapcsoljátok, és felrobban, darabokra szaggat engem is, a feleségemet is, talán még az öcsémet meg az ő feleségét is, vagy ha az irodámban robban fel, akkor azt, aki éppen ott tartózkodik. Ráadásul elektrotechnikusok vagytok, legalábbis profi vezetékezők és összeszerelők, ahogy bizonyos mértékig mi mind, vagyis tudjátok, hogyan kell megbabrálni, hogy száz százalék legyen a siker valószínűsége. Vagyis, okoskodott, ha nem megyek a felszínre, kétségtelenül elpusztítotok engem és a körülöttem lévő ártatlanokat is, és ha megyek, riasztja Nunest valamelyik besúgó a tartály ezerötszáz lakosa közül, és ő lelövet, amikor félúton járok a csúszdában a felszín felé, ami eleve illegális és mivel háború van, katonai törvények érvényesek.

– Hallgasson ide – vette át a szót Flanders –, tudom, hogy azt hiszi, a csúszdán kell felmennie, aminek a tetején mindig vagy majdnem mindig ott őgyelegnek az ólomlábak, hogy ledobjanak egy sérült ólomlábat javításra, de figyeljen…

– Van egy alagút – értette meg Nicholas.

– Van. Kora reggel ástuk, amint a közterm elnyomta az ásó meg a többi cucc hangját, amelyet használnunk kellett.Tökéletesen függőleges. Egy remekmű.

– Az első szinten indul, a BAA terem tetejéről – vette át a szót Jorgenson –, ami a II. típusú ólomlábak redukáló fogaskerekeinek a raktára. Lánc fut fel, és biztonságosan rögzítve van a felszínen, garantálom, elrejtve a…

– Hazugság – felelte Nicholas.

Jorgenson pislogott.

– Nem, komolyan…

– Nem áshattak függőleges alagutat a felszínre két óra alatt. Mi az igazság?

Hosszú, csüggedt szünet következett, majd Flanders azt motyogta:

– Elkezdtük az alagutat. Negyvenlábnyit haladtunk. A hordozható markolót otthagytunk. Gondoltuk, beküldjük magát az alagútba oxigénnel, aztán lezárjuk az alját, hogy ne hallatszódjon ki a vibráció és a zaj.

– Én meg kénytelen leszek addig ásni, amíg fent ki nem érek – folytatta Nicholas. – Mit saccoltak, mennyi ideig tart egyedül, azzal a kis hordozható markolóval, nagygépek nélkül?

Kis szünet után a küldöttség közül valaki azt mormolta:

– Két nap. Az ételt és a vizet előkészítettük. Meg egy olyan űrruhát, amilyet a Marsra használtak annak idején. Feldolgozza a nedvességet, a salakanyagot. Mindent tud. Így is jobb, mint megpróbálni felmenni a csúszdán, aminek a tetején ott köröznek az ólomláb őrök.

– Az alján meg Nunes – mondta Nicholas.

– Nunes a verekedést próbálja majd megfékezni…

– Jó, megteszem.

Tátott szájjal meredtek rá.

Rita kétségbeesetten felsikoltott, de inkább csak magának.

Nicholas ránézett.

– Még mindig jobb, mint felrobbanni. Komolyan gondolják. – A kis lapos tárgyra mutatott Jorgenson kezében. Ipse dixit, gondolta, ennyit azért tudok idegen nyelven. A megtett kijelentés, ami nincs bizonyítva. És ebben az esetben nem is akarom látni a bizonyítást; még a polkomunk, Nunes megbízott is elszörnyedne, mire képes ez az eszköz.

Akkor bement a fürdőszobába, betette – és bezárta – maga mögött az ajtót. Egy pillanatra csend lett. Egyszerű biokémiai organizmus lett, nem St. James elnök a Tom Mixben, a III. világháborús fertőzésgátló felszín alatti lakótartályban, amelyet 2010 júniusában alapítottak. Jóval Krisztus után.

Azt kéne csinálnom, hogy nem a műszervet hozom vissza, hanem a zacskójárványt, gondolta. Mindegyikőtöknek.

Meglepte a saját keserűsége. De ez persze csak a felszín volt. Mert, jött rá, ahogy megnyitotta a meleg vizet, hogy megborotválkozzon, valójában rémült ember vagyok. Nem akarok negyvennyolc órára abban a függőleges alagútban rekedni, várni, hogy Nunes kinyitja alul, vagy hogy Brose ólomláb zsarui meghallják a markolómat fentről, és ha egyik sem, akkor kibújni a radioaktív romok közé, a háborúba. A halálba, amitől menekültünk, ami elől rejtőztünk. Nem akarok a felszínre menni még nyomós okkal sem.

Megvetette magát ezért; ahogy az állát szappanozta, alig bírt a tükörbe nézni. Nem is ment. Kinyitotta Stu és Edie ajtaját:

– Hé, kölcsönkérhetek egy villanyborotvát?

– Persze – mondta az öccse, és már adta is.

– Mi a baj, Nick? – kérdezte Edie tőle szokatlan módon együttérzéssel. – Atyaég, rémesen nézel ki.

– Rémesen is érzem magam – ült le Nicholas a gyűrött, vetetlen ágyra.

– Nem mindig könnyű helyesen cselekedni. – Nem akart beszélni róla, merengve, csendben borotválkozott.

5

Joseph Adams dongóval repült a zöld vidék felett – mezők, földek, Észak-Amerika erdőinek tágas világa, itt-ott néha egy épületcsoport, egy-egy birtok fura, váratlan helyen –, a saját birtokáról szállt fel a Csendes-óceán mellett, ahol dominus volt, és az Ügynökségre tartott New York Citybe, ahol egy volt a sok yancysta közül. Elérkezett a várva várt munkanap, a hétfő.

Bőr aktatáska hevert mellette az ülésen, rajta az aranybetűs JWA rövidítés, benne a kézzel írt beszéd. Mögötte a hátsó ülésen a négy ólomláb alkotta személyes kísérete szorongott.

Közben vidfonon Verne Lindblommal beszélt az Ügynökségtől. Verne nem ötletember volt, nem szavakkal dolgozott, és vizuális művészként jobb helyzetben volt, hogy pontosan tudja, a moszkvai főnökük, Ernest Eisenbludt mire gondol.

– San Francisco következik – mondta Lindblom. – Most építem meg.

– Milyen méretarányban?

– Egy az egyben.

– Életnagyságban? – hitetlenkedett Adams. – És Brose leokézta? Ez nem Eisenbludt egyik kótyagos…?

– Csak egy szegmensét. Nob Hillt és az öblöt. Egy hónapom van rá, nem kell kapkodni. A detroiti filmet csak az éjjel adták le. – Lindblom nyugodtnak hangzott, és mesteremberként meg is tehette. Ötletemberekből nem volt hiány, de az igazi fabrikátorok zárt céhet alkottak, amit még Brose és a rengeteg ügynöke sem tudott megosztani. Mint a vörösüvegkészítők Franciaországban a tizenharmadik században: ha kivesznek, a szakma is eltűnik velük együtt.

– Akarod hallani az új beszédemet?

– Isten őrizz – felelte Lindblom barátságosan.

– Kézzel írtam. – Adams alázatosan beszélt. – Kidobtam azt a kütyüt, túlságosan rutinná tette az egészet.

– Figyelj – váltott hirtelen komolyra Lindblom –, hallottam egy pletykát. Le fognak venni a beszédekről, és külön projektet kapsz. Ne kérdezd, hogy mit, a forrásom azt nem tudta. – Majd hozzátette: – Foote egyik emberétől kaptam a fülest.

– Hm. – Adams igyekezett nyugodtnak hangzani, de émelygett. Ez a hír nyilván Brose irodájából szivárgott ki, mivel az ilyesmi elsőbbséget élvezett a megszokott munkájával szemben. És volt valami Brose-ban meg a projektjeiben, ami nem tetszett neki. Bár azt, hogy mi…

– Élvezni fogod – vigasztalta Lindblom –, a régészethez van köze.

Adams elvigyorodott.

– Értem. Szovjet rakéták rombolják le Karthágót.

– És te fogod programozni Hektort, Priamoszt meg a többieket. Elevenítsd fel Szophoklészt. Készíts puskát, mint az iskolában.

– „Barátaim – parodizált ünnepélyesen Adams –, komoly híreim vannak, de győzedelmeskedni fogunk. Az új szovjet ICBM A-3 C-robbanófejű Kalaposlány rakéta radioaktív asztali sót szórt a Karthágó körüli nyílt térségre ötven négyzetmérföldes körzetben. Azonban ez is csak azt mutatja…” – Elhallgatott. – Mit gyártott Karthágó? Vázákat? – Ez volt Lindblom munkája, képeslapokat mutogatni, amelyeket multifax lencsék szkenneltek be Eisenbludt (kellékkel zsúfolt) mamutstúdióiban Moszkvában. – „Csak ennyi maradt, barátaim, de Holt tábornoktól tudom, hogy a mi csapásunk, amely során bevetettük a frissen kifejlesztett fegyvert, a Polyphemus X-B borsólöveget, lefejezte az egész athéni flottát, és Isten segedelmével…”

– Tudod, sokkal viccesebb lenne – jegyezte meg Lindblom tűnődve az apró hangszóróból –, ha Brose egyik embere nem hallgatna le bennünket.

Odalent egy széles folyó kanyargott északról délnek, akár a folyékony ezüst, és Joseph Adams kihajolt megcsodálni a Mississippit, hogy hódoljon szépsége előtt. Az újjáépítő csapatoknak ezt még nem sikerült megvalósítaniuk: a reggeli napfényben a régi teremtés egyik eleme csillogott. Az eredeti világ, amit nem kell újrateremteni, újjáépíteni, mert sosem tűnt el. Ez a látvány is mindig kijózanította, csakúgy, mint az óceáné, mert azt jelentette, hogy valami erősebbnek bizonyult, valami megmenekült.

– Hadd hallgassa – mondta Adams lelkesen, erőt merített a lenti kacskaringós ezüstös vonalból, elég erőt, hogy megszakítsa a hívást, kinyomja a vidkészülék gombját. Hátha Brose tényleg lehallgatja.

Aztán a Mississippin túl észrevett mesterséges, függőleges, szikár épületeket, és fura érzés kerítette hatalmába. Ezek voltak ugyanis a termékeny ingatlanmágnás Louis Runcible emeltette lakótömbök. Az egyszemélyes hadseregé, ami nem lefelé rágott a csőrkávájával, hanem sok fémkarjával felépített egy gigantikus kollégiumszerű épületet, ahol volt játszótér, úszómedence, pingpongasztal és darts-tábla.

Megismeritek az igazságot, és az igazság rabbá tesz benneteket, gondolta Adams. Vagy ahogy Yancy fogalmazta volna: „Amerikai honfitársaim, itt van előttem egy olyan szent és fontos dokumentum, hogy megkérek mindenkit…” Blabla. Hirtelen fáradtság tört rá, pedig még nem is ért New Yorkba a Fifth Avenue 580. – hoz, az Ügynökséghez, még el sem kezdte a munkanapot. A Csendes-óceán melletti birtokán azt érezte, hogy a magány gyászos, zavaros köde nappal is, és éjszaka is egyre sűrűsödik, eltömíti a torkát; itt, átutazóban a már újjáépített és a hamarosan újjáépítendő térségek között – és persze a sugárzásgócok között, amik sömörfoltként bukkantak fel rendre – ezt a nyugtalanító szégyent érezte. Izzott a bűntudattól, nem azért, mert az újjáépítés volt rossz, hanem az volt rossz, amiről ő tudta, kicsoda-micsoda.

Bárcsak maradt volna egy rakéta Föld körüli pályán, mondta magának. És megnyomhatnánk egy olyan régi gombot, mint ami a fejesek rendelkezésére állt, és a rakéta felrobbanna, bumm! Genfben. És vele Stanton Brose is.

Isten az atyám, egyszer majd nem beszédet programozok, akármilyen jó is az a beszéd, mint amit éjjel végül kiötöltem, hanem nagyon egyszerűen megfogalmazom, hogy is áll valójában a helyzet. Átjutok a Megavac 6-V-n a szimulákrumhoz, aztán az rámondja az aud-és a vidszalagra, és mivel önműködő, nincs szerkesztés, hacsak persze be nem toppan Eisenbludt… de igazából még ő sem nyúlhat ehhez a részhez.

És akkor leszakad az ég.

Érdekes lenne végignézni, gondolta Adams. Már ha elég messze tudna menni az ember, hogy csak nézze.

– Ezt hallgassák – programozná a Megavac 6-V-t. És pörögnének azok a kis micsodák a gépezetben, és a szimulákrum szájából elhangzana a szöveg, de átalakítva; az egyszerű szó megkapja azt a finom, hitelesítő jelleget, ami valószerűséget kölcsönöz az amúgy hihetetlenül csupasz és hiteltelen narratívának. Ami egyszerű logoszként kerül betáplálásra a Megavac 6-V-be, az kinyilatkoztatás álcájában bukkan elő a tévélencsék és mikrofonok kedvéért, amit józanul senki nem kérdőjelezne meg, pláne ha tizenöt éve a felszín alá van zárva. De paradoxon lenne, mert maga Yancy jelentené be; mint a régi mondás, „Minden, amit mondok, hazugság”, ez is ellentmondana önmagának, vékony, sikamlós énjét tengerészcsomóba kötné.

És mit érnék el vele? Hiszen Genf lecsapna rá… és nem találjuk mulatságosnak, szólaltatta meg Joseph Adams az elméjében azt a hangot, amit minden yancystához hasonlóan rég elsajátított. A szuperego, ahogy a háború előtti entellektüelek nevezték, vagy előtte az ayenbite of inwyt, vagy egy hasonló rusztikus középkori kifejezés.

Lelkiismeret.

Stanton Brose, aki bevackolta magát a kastélyszerű Festungjába Genfben, olyan, akár egy hegyes süvegű alkimista, akár egy sápadt, fehér tengeri hal, amely romlott, oszlásnak indult, de fényes és büdös; egy döglött makréla, elüvegesedett, hályogos szemmel… vagy Brose nem is ilyen?

Életében csak kétszer látta Brose-t személyesen. Brose öreg volt. Mennyi lehetett, nyolcvankettő? És nem sovány. A nyolcvankét éves Brose egy tonnát nyomott, hurkás és hájas volt, totyogott, gurult és bukdácsolt, a szája szivárgott, az orra is… és a szíve mégis vert, hiszen mesterséges szív volt, és mesterséges lép és mesterséges akármi.

Közben mégis az autentikus Brose maradt. Mert az agya nem volt mesterséges; olyasmi nem létezett; mesterséges agyat létrehozni – amikor az a cég, az Arti-Gan Corporation Phoenixben még létezett a háború előtt – olyan lett volna, mint az „igazi szimulált ezüst”; így nevezte az eredeti hamisítványok univerzumát.

És azt hiszed, tűnődött, hogy annak az univerzumnak be tudsz lépni a bejáratán, áthaladsz, és kilépsz a kijáratán olyan két perc alatt… pedig az az univerzum, mint Eisenbludt kellékei a moszkvai filmstúdiókban, valójában végtelen, mindegyik szobából új szoba nyílik; az egyik szoba kijárata a másik bejárata.

És most, ha Verne Lindblomnak igaza van, ha a magánnyomozó ügynökség, a londoni Webster Foote Limited emberének igaza van, egy új bejárati ajtó nyílt ki, meglökte az a kéz, amely reszkető szenilitással Genfből nyúl ki… Adams elméjében a metafora egyre nőtt, képszerű és ijesztő lett; érezte maga előtt az ajtót, érezte a belőle dőlő sötétséget, a fényhiányos szobát, ahová nemsoká belép, ahol isten tudja, milyen feladat vár rá, ami nem rémálom, nem alaktalan, mint a fekete, közömbös köd kint és bent, hanem…

Túlságosan is karakteres. Egyértelmű szavakba van szedve grafikailag egy memóban, ami abban az átkozott szörnyveremben fogant, Genfben. Pedig Holt tábornok is meghallgatta a beszédeket, de még Harenzany marsall is, aki végeredményben a Vörös Hadsereg tisztje volt, még Harenzany is meghallgatta néha. De a totyogó, szivárgó, szemforgató vén csotrogánynak, tele mesterséges szervekkel – Brose mohón nyelte magába a világ csekély és egyre fogyatkozó műszervkészletét –, nem volt füle.

Szó szerint nem. Az a szerve évekkel ezelőtt elsatnyult. És Brose nem kért mesterséges pótlást; örült, hogy nem hall.

Amikor Brose végignézte Yancy összes beszédének felvételét, nem hallgatta; Adams borzasztónak találta, hogy a kövér, félhalott organizmus vezetékeken keresztül, közvetlenül kapta az audrészt: az öregedő agya megfelelő részébe évekkel ezelőtt ügyesen beültetett elektródákon keresztül… az agyába, az egyetlen eredeti szervbe, ami még Brose volt, a többi csak az Arti-Gan Corporation műanyag, komplex, sosem hibásodó (a háború előtt büszkélkedtek az élethossz-garanciával, és a műszervszakmában az „élethossz” jelentése kellemesen világos volt, azaz hogy a tárgy vagy a tulajdonos életére vonatkozik) cserealkatrészek egymásutánja, amelyekre névleg az alacsonyabb rangú emberek, a yancysták is igényt tarthattak, amennyiben az Estes Park alatti páncéltermekben a műszervkészlet a yancysta osztály tulajdonát is képezte, nem csak Brose-ét.

De a valóságban nem így ment. Mert amikor valakinél veseelégtelenség állt be, ahogy Shelby Lane-nel történt, akinek a birtokára Oregonban Adams gyakran ellátogatott, akkor Mr. Lane nem kapott művesét, noha a raktárban három is volt. Úgy tűnt – és ahogy a szobájában feküdt a birtokán, aggódó ólomlábkíséretétől körülvéve, Lane-t nem győzte meg az érv –, hogy Brose jogi kifejezéssel „zár alá” vette a három művesét. Zár alá vette a nyavalyás szerveket, lekötötte, megakadályozta a használatukat egy bonyolult és kvázi törvényes „elsőbbségi” igénnyel… Lane, és ez szánalmas próbálkozás volt, a kérdést az Új-Ép Tanács ele vitte, ahol helyet kapott minden típusú ólomlábból egy, és ami Mexikóvárosban székelt, és ítéletet mondott a birtokosok határvitáiban; Lane tulajdonképpen nem veszített, de semmiképp nem nyert, mivel meghalt, miközben arra várt, hogy a kérdést rendezzék. És Brose tovább élt azzal a tudattal, hogy még három teljes veseelégtelenséget túlél. És aki hasonló problémát visz az Új-Ép Tanács elé, ugyanúgy belehal, mint Lane, és a per a felperessel együtt kimúlik.

A dagadt, vén tetű, gondolta Adams, és meglátta maga előtt New York Cityt, a tornyokat, a háború utáni felhőkarcolókat, a rámpákat és alagutakat, a lebegő gyümölcslégyszerű dongókat, amelyekkel yancysták érkeztek az irodába a hétfői munkakezdésre.

És a következő pillanatban ő maga is a magas központi épület felett lebegett.

No persze az egész város maga volt az Ügynökség; az épületek ugyanannyira a részét képezték a gépezetnek, mint ez az egy omfalosz. Az ő irodája azonban itt volt, itt ásott magának lövészárkot a saját osztálya versengő tagjai ellen. Kiemelt munkája volt… és a táskájában, amelyet most izgatottan megfogott, erős anyag lapult.

Talán Lindblomnak igaza van. Talán az oroszok lebombázzák Karthágót.

Elérte a tetőparkoló lefelé vivő rámpáját, megnyomta az expresszgombot, és leereszkedett az emeletére.

Ahogy belépett az irodájába az aktatáskával a kezében, figyelmeztetes nélkül egy hústoronnyal találta szembe magát, ami pislogott és hunyorgott, csapdosott az állábával, akár egy fóka, őt nézte, és résszerű szája vigyorgott, örült Adams meghökkenésének; örült, hogy elborzasztja a kinézetével és a kilétével.

– Mr. Adams, egy szóra.

A micsoda, ami valahogy belepréselte magát az íróasztalnál álló székbe, maga Stanton Brose volt.

6

– Természetesen, Mr. Brose – mondta Joseph Adams, és nyelve alatt a nyálmirigyek émelyítően megfeszültek; hátat fordított, letette az aktatáskát, és elcsodálkozott, hogy szomatikus hányingerrel reagál arra, hogy itt találja az irodájában Brose-t. Nem félt, nem szeppent meg, még csak nem is dühítette, hogy Brose csak úgy besétált a bonyolult zárak dacára, besétált, és elfoglalta az irodáját; ez nem számított, mert megdöbbent teste görcsös összerándulása minden más reakciót semlegesített.

– Kér egy percet, hogy összeszedje magát, Mr. Adams? – Ziháló, vékony hangot préselt ki magából, valamiféle baljós sistergést.

– I-igen.

– Hogy? Tudja, nem hallok, látnom kell a száját.

A számat, gondolta Adams. Megfordult.

– Kérek egy percet. Volt egy kis problémám a dongómmal. – Eszébe jutott, hogy négy hű társát, a veterán ólomlábakat a leparkolt dongóban hagyta. – Ha lenne szíves… – kezdte, de Brose közbevágott, nem udvariatlanul, csak mintha nem is beszélt volna.

– Egy fontos új projektről van szó – kezdte Brose. Olyan volt a hangja, akár a megpengetett drót. – Magának kell megcsinálni a szövegkönyvet. Ez van benne… – Brose elhallgatott, majd talált egy hatalmas, ronda zsebkendőt, amivel megtörölte a száját, mintha az arca húsát simogatná rendes alakba, akár egy puha, fogkrémszerű anyagot. – A projektről nem készülhet írott dokumentum, nem eshet szó róla vidfonon, nem maradhat semmiféle nyoma. Csak élőszóban, egymás között beszélhetnek róla a benne részt vevők: én, maga és Lindblom, aki elkészíti a tárgyakat.

Hah, gondolta Adams örvendezve. A Webster Foote Limited, a londoni székhelyű, de világméretű magánnyomozó ügynökség már kiszimatolta a hírt; Brose a pszichopata biztonsági intézkedései dacára már azelőtt veszített, hogy hozzákezdett volna. Adamsnek semmi nem okozhatott volna nagyobb örömet; érezte, hogy a hányingere elapad, és szivarra gyújtott, járkálni kezdett, komolyan bólogatott, így mutatva ki, hogy hajlandó részt venni ebben a kiemelten fontos, szupertitkos vállalkozásban.

– Igenis, uram.

– Ismeri Louis Runcible-t?

– Ő az a híres építési vállalkozó.

– Forduljon felém, Adams.

Joseph Adams arra fordult.

– Idefelé láttam az egyik lakóközpontját. Az egyik börtönét.

– Nos, ők akartak feljönni – pengett Brose hangja. – És hozzánk nem tudtak csatlakozni, nem tudjuk használni őket semmire. Akkor meg mit kezdjen velük? Betesszük őket azokba a lakókomplexumokba. Ott legalább vannak játékaik. És a komponensek készítése békésebb tevékenység, mint egész ólomlábak összerakása.

– Csak éppen háromezer mérföldnyi fűtenger van a birtokom és az iroda között, ami felett nap mint nap elrepülök. Kétszer is. És közben néha eltűnődöm. És emlékszem, hogyan nézett ki a régi időkben, a háború előtt, mielőtt rávettük őket, hogy menjenek le a tartályokba.

– Ha nem mennek le, meghaltak volna, Adams.

– Tudom én, hogy meghaltak volna – felelte Adams lassan –, csak hamu lennének, és az ólomlábak a hamujukból kevernének habarcsot. Csak néha eszembe jut a 66-os út.

– Az meg micsoda, Adams?

– Egy országút volt, ami városokat kötött össze.

– Egy autópálya!

– Nem, uram, csak egy közönséges út. – És olyan erős kimerültség fogta el, hogy egy pillanatra azt hitte, szívrohama van, vagy valami más súlyos fizikai összeomláson megy keresztül; nagyon óvatosan abbahagyta a szivarozást, és leült egy vendégszékbe az íróasztallal szemben; pislogott, lélegzett, töprengett, mi történt.

– Igen, ismerem Runcible-t – folytatta aztán –, Capetownban sütkérezik, és valóban próbál gondoskodni azokról a lentiekről, akik feljönnek. Kapnak beépített elektromos sütőt, wubszőr padlószőnyeget, 3D-tévét, minden tíz lakóegység kap egy ólomlábat, amely elvégez mindennapi feladatokat, takarít meg hasonló… Mi történt, Mr. Brose? – Ijedten lihegve várt.

– Az egyik sugárgóc lehűlt. Utah déli részén, St. George közelében. A térképen még látszik. Az arizonai határ mellett. Vörös sziklás dombok vannak arra. Runcible Geiger-Müller-számlálói észlelték először a sugárzás csökkenését, és megszerezte a területet. – Brose megvetően, de rezignáltan intett. – Pár napon belül oda akarja küldeni az automata buldózereket, és elkezdeni egy újabb lakótelep alapozását… tudja, vannak azok a nagy, primitív gépei, amelyeket ide-oda hurcol a világban.

– De magának szüksége van az olyan épületekre – szőtte tovább Adams. – Azok gyorsan elkészülnek.

– A térségre van szükségünk.

Hazudik, gondolta Adams. Felállt, hátat fordított Brose-nak, és hangosan kimondta:

– Hazudik!

– Nem hallom.

Adams visszafordult.

– Ott csak sziklák vannak. Ki akarna éppen ott egy birtokot? Van köztünk olyan, akinek a birtoka már így is másfél millió hektár! – Brose-ra meredt. Nem lehet igaz, mondta magában. Runcible kapta meg elsőnek a földet, mert senkit nem érdekelt annyira a térség, hogy megnézze a sugárzási értékeket; senki nem fizetett Webster Foote-nak azért, hogy a terepfelmérői és a technikusai figyeljék a gócpontot, ezért kapta meg Runcible. Ne próbálj meg hízelegni nekem, gondolta Adams, és gyűlölet támadt benne Brose iránt; a hányinger elmúlt, igazi érzelem vette át a helyét.

Brose látott valamit Adams arcán.

– Lehet, hogy értéktelen föld, háború ide vagy oda – ismerte el.

– Ha azt akarja, hogy a projekt audrészét menedzseljem, árulja el az igazat – válaszolta neki Adams, és majdnem elborult az elméje, hogy ilyet mond egyenesen Brose szemébe. – Mert nem érzem magam túl jól. Egész éjjel a beszédet írtam, kézzel. És zavart a köd. Mindig is megviselt a köd, nem lett volna szabad San Francisco óceánparti részén vennem birtokot. San Diegóban kellett volna megpróbálnom.

– Akkor legyen: igaza van, nem érdekel bennünket az a szikkadt föld a régi Utah-Arizona határon. Egyetlen értelmes yancystát sem érdekelne. Ezeket nézze. – Brose addig mozgatta az állábszerű úszóit, amíg el nem érte a csomagot, amelyet hozott, és a dokumentum kigöngyölődött, akár egy tekercs tapéta.

Adams alapos, nagyon szépen kivitelezett rajzokat látott. Mintha egy keleti selyemtekercset nézne, mondjuk, a jövőből. Most tűnt csak fel, hogy olyan… természetidegen dolgokat ábrázolnak. Különös fegyvereket dudorokkal és göcsörtökkel. Elektronikus eszközöket, amelyeknek, ezt a tapasztalatai alapján következtette ki, nincsen valós céljuk.

– Nem értem.

– Ezek olyan tárgyak, amiket Mr. Lindblom készít majd el. Elsőrangú mester, úgyhogy nem okozhat neki gondot.

– De mire jók? – És Adams hirtelen megértette. Ezek hamisított titkos fegyverek. És nem csak azok. Ahogy a tekercs kihengeredett Brose úszói alatt, még több tárgyat látott.

Koponyákat.

Volt köztük Homo sapiens.

De volt más is.

– Ezeket mind elkészíti Lindblom – folytatta Brose. – De előbb magával kell konzultálnia, mert mielőtt ezeket kiássák…

– Kiássák?!

– Ezeket a tárgyakat, amelyeket Lindblom készít majd Eisenbludt stúdiójában, Moszkvában, elhelyezik abban a földben, ahol Runcible az új lakókomplexum alapjait ássa ki. Előtte azonban tenni kell róla, hogy felbecsülhetetlen régészeti értéket képviseljenek. Kell írni egy cikksorozatot abba a háború előtti tudományos folyóiratba, a Natural Worldbe, amihez, mint maga is tudja, minden tanult ember hozzáfért a világon, és azokban elemezni…

Nyílt az iroda ajtaja. Verne Lindblom lépett be óvatosan.

– Azt mondták, jöjjek ide – jegyezte meg Brose-nak, aztán Adamsre pillantott, de nem szólt többet. Mindketten értették: a vidbeszélgetésről, amit fél órája folytattak, hallgatniuk kell.

– Ezek méretarányos rajzok a tárgyakról, amiket maga elkészít, hogy Utah déli részén eláshassák – mondta neki Brose. – A megfelelő geológiai rétegben. – A tekercset Lindblom felé fordította. Verne épp csak rápillantott, szakértő szemmel gyorsan felmérte. – Az időtényező is számít, de biztos vagyok benne, hogy időre elkészül. Az első buldózer még nem találhatja meg rögtön. Akkor kerüljenek elő, mielőtt az ásás véget érne, és elkezdődne az építkezés.

– Van embere Runcible brigádjában, aki megtalálja, ha kell? – kérdezte Lindblom. – Nehogy ne vegyék észre. – Adams látta rajta, hogy érti, miről van szó, már felvilágosították. Ő viszont nem értette, csak úgy tett, és figyelmesen tanulmányozta a profin kivitelezett rajzokat.

– Természetesen – mondta Brose. – Egy mérnök, Robert… – Próbált emlékezni. A nyolcvankét éves agy küszködött. – Hig – bökte ki végül. – Bob Hig. Ő majd kiszúrja, ha más nem. Szóval nekilát, Lindblom? Eisenbludt tudja, hogy a rendelkezésére kell bocsátani minden eszközt és felszerelést. De azt nem tudja, miért, és azt a lehető legkevesebb embernek fogjuk elárulni.

– Hig megtalálja, értesíti Runcible-t. Közben – Lindblom Adamsre pillantott – a háború előtti Natural Worldben egy világhírű régész cikksorozatot ír hasonló tárgyakról.

– Értem – mondta Adams, és immár tényleg értette. A cikkek, amiket megír, visszadátumozva jelennek meg a folyóiratban, amiket mesterségesen öregítenek, hogy háború előttinek látsszanak; azokat általánosan elfogadott tudományos véleménynek tekintve az Estes Park Kormány felbecsülhetetlen leletnek nyilvánítja majd a tárgyakat. Aztán az Új-Ép Tanács elé mennek Mexikóvárosban, a világ legfelsőbb bírósága elé, ami felette áll a Nyu-Demnek és a Csen-népnek is, és minden yancystának a világon, még a dúsgazdag, hatalmas építési vállalkozónak, Louis Runciblenek is. És a visszadatált hamis cikkek alapján a Tanács az Estes Park Kormánynak fog igazat adni. Ilyen értékű régészeti tárgyak automatikusan kormánytulajdonná teszik a földet.

Csakhogy Brose nem is akarta azt a földet. Valami nem stimmelt.

– Nem érti – olvasott az arcáról Brose. – Magyarázza el neki, Lindblom.

– A dolog úgy néz ki – vette át a szót Verne Lindblom –, hogy Hig vagy valaki Runcible brigádjából, aki az ólomlábakat és az önműködő gépeket felügyeli, felfedezi a tárgyakat, és szól Runciblenek. És az értékük dacára meg az amerikai törvények dacára…

– Jézusom – nyögte Adams. Runcible megérti majd, hogy ha az Estes Park Kormány tudomást szerez róla, akkor elveszíti a földet. – Eltitkolja.

– Hát persze – bólogatott örömmel Brose. – Mrs. Morgen, a bécsi Alkalmazott Pszichiátriai Kutatási Intézetben elemezte Runcible aprólékosan dokumentált pszichológiai profilját, és egyetért a mi pszichiátereinkkel. A fenébe is, hát üzletember, vagyonra és hatalomra fáj a foga. Mit érdeklik őt felbecsülhetetlen értékű ősi tárgyak, amelyeket egy nem a földünkhöz tartozó csapat hagyott Utahban hatszáz éve? Itt vannak ezek a koponyák, amelyek nem Homo sapiens koponyák. A cikkében szerepel majd egy fénykép a rajzokról, és a cikk szerzője feltételezi, hogy ezek a nem földiek leszálltak, a csontok és tárgyak alapján elképzeli, hogy milyenek lehettek, és hogy összetűzésbe keveredtek egy indián törzzsel, és veszítettek, ezért nem gyarmatosították a Földet. Mindez feltételezés, nem volt elég bizonyíték a cikkek keletkezésének idején, harminc éve. További leletekben reménykedtek. És ezek azok a leletek.

– És most van bizonyítéknak fegyver is, és csont is – fejezte be Adams.

– Végre. A harminc évvel ezelőtti találgatás beigazolódik, elérkezett a világraszóló tudományos felfedezés pillanata. – Az ablakhoz ment, úgy tett, mintha kinézne. Amikor tudomást szerez a leletről, Louis Runcible tévesen arra tippel, arra gyanakszik majd, hogy azért tették oda, hogy elvegyék a földjét; és ebből a tévedésből kiindulva elrejti a leletet, folytatja az ásást és az építkezést.

Holott…

Robert Hig, akinek tudomány iránti alázata legyőzi a munkaadója és annak iparmágnás mohósága iránti hűségét, „vonakodva” kiszivárogtatja a leletek felfedezését az Estes Park Kormánynak.

És Runcible bűncselekménye kiderül. Mert van egy törvény, ami újra meg újra érvényre jutott, ahogy az ólomlábak a yancysták magánbirtokán művészi és technológiai értékű, háború előtti ereklyét ástak ki: ki mit talál, az övé, pontosabban, amit az ólomlábak találnak, az a gazdájuké. Feltéve, hogy nincs szó kiemelkedő régészeti értékről.

És egy nem földi faj, ami hatszáz éve leszállt a Földön, harcolt a helyi indiánokkal, majd visszavonult… Runcible kénytelen lesz elismerni a bűnösségét az Új-Ép Tanács előtt Mexikóvárosban; a világ legjobb jogászaival sem lesz semmi esélye.

De Runcible nem csak a földjét veszíti el.

Kap ötven-hatvan év börtönt, az Estes Park Kormány ügyvédeinek teljesítményétől függően. Márpedig az Értékes Ereklyék Rendeletet, ahogy a törvényt nevezik, párszor tesztelték már yancysták; szándékosan eltitkoltak fontos leleteket, aztán ez kiderült; a Tanács a törvény teljes szigorával lesújt majd Runcible-re, porrá zúzza; a világszerte kiépített gazdasági birodalma összeomlik, a lakókomplexumai szabad prédává lesznek; ez volt az Értékes Ereklye Rendelet büntetőzáradéka, ettől lett olyan könyörtelen törvény. Akit elítélnek, nemcsak hogy börtönbe kerül, de a tulajdonától is megfosztják in toto.

Adams most már értette, hogy a Natural World harminc évvel ezelőtti számaiba írandó cikkeiben minek kell szerepelnie.

Csakhogy nem értette az egésznek a célját, és ettől bambán megdermedt, nem forgott az agya, és ernyedten kapaszkodott a Brose és Lindblom közti párbeszédbe, akik a jelek szerint tökéletesen értették.

Miért akarja az Estes Park Kormány tönkretenni Runcible-t? Mi a bűne? Vagy legalább milyen fenyegetést jelent rájuk?

Louis Runcible házakat épít azoknak a tartálylakóknak, akik feljönnek a felszínre háborúra számítva, aztán megtudják, hogy a háború évekkel ezelőtt véget ért, a világ felszíne egyetlen hatalmas park, villákkal és birtokokkal a csekély számú elitnek… Miért kell ezt az embert lemészárolni, kérdezte magában Adams, amikor olyan nyilvánvalóan fontos szolgálatot tesz? Nemcsak a feljövő tartálylakóknak, akiknek élniük kell valahol, de nekünk, yancystáknak is. Mert – és ezt mind tudjuk – a Runcible komplexumaiban lakó tartálylakók valójában rabok; azok a telepek igazából rezervátumok vagy modernebb kifejezéssel élve koncentrációs táborok. Jobbak a lenti tartályoknál, de akkor is csak táborok, amelyeket törvényesen nem hagyhatnak el, még rövid időre sem. És amikor néhányan illegálisan mégis kiosonnak, Holt tábornok hadserege Nyu-Demben vagy Harenzany marsallé Csen-népben, azok a nagyon tapasztalt, veterán ólomláb hadseregek megkeresik és visszaviszik őket az úszómedencés, 3D-tévés és padlószőnyeges komplexumokba.

– Lindblom, háttal állok Brose-nak, nem hallhat, csak te – szólalt meg. – Te is fordíts neki hátat lassan, ne felém, csak az arcodat fordítsd erre. És az isten szerelmére, áruld el, hogy miért.

Egy pillanat múlva Lindblom megmozdult. Aztán azt kérdezte:

– Mit miért, Joe?

– Miért támadják Runcible-t?

– Hát nem tudod?

Brose megszólalt az íróasztalnál:

– Nem felém néznek. Kérem, forduljanak meg, hogy folytathassuk a projekt felvázolását.

– Mondd el – krákogta Adams az iroda ablakán át az Ügynökség más épületeit bámulva.

– Úgy gondolják, hogy Runcible szép sorban súg a tartályoknak – felelte Lindblom. – Elárulja nekik, hogy vége a háborúnak. Valaki súg, ezt biztosan tudják. Webster Foote és az emberei egy rutinkihallgatás során jöttek rá, amikor egy hónapja felbukkant egy csoport lentről.

– Mi folyik itt? – mérgelődött Brose. – Maguk beszélgetnek!

Erre Adams az ablaktól Brose felé fordul; Lindblom is a szörnyeteg felé fordult, aki még jobban belepréselte magát a székbe.

– Nem beszélgetünk, csak töprengünk – mondta Adams.

Lindblom arcáról nem lehetett leolvasni semmit, csak üres, kőszerű higgadtságot. Kapott egy feladatot, és végre szándékozott hajtani. A viselkedésével azt sugallta Adamsnek, hogy tegye ugyanezt.

De ha nem is Runcible a felelős? Ha valaki más?

Akkor az egész projekt – a hamisított tárgyak, a cikkek a Natural Worldben, a lelet kiszivárogtatása, a per az Új-Ép Tanács előtt, Runcible gazdasági birodalmának összezúzása és a mágnás bebörtönzése – hiábavaló.

Joseph Adams remegett, mert ellentétben Brose-zal, ellentétben Verne Lindblommal és valószínűleg Robert Higgel és mindenkivel, akit bevontak a projektbe, neki az a rettenetes előérzete támadt, hogy ez az egész egy óriási baklövés.

Csakhogy az ő előérzete nem akadályozza meg a projekt megvalósulását. Nem bizony.

Megint hátat fordított Brose-nak.

– Talán tévednek, Lindblom. Talán nem Runcible az.

Nem kapott választ. Lindblom nem felelhetett, mert éppen feléje nézett Brose, aki közben feltápászkodott, és egy magnéziumbot segítségével az iroda ajtaja felé totyogott, magában motyogva.

– Megírom a cikkeket – mondta Adams kifelé bámulva az ablakon –, de isten az atyám, ha nem ő volt, szólok neki. – Megfordult, hogy lássa Lindblom reakcióját.

Nem tudta leolvasni az arcáról, pedig Lindblom hallotta. Előbb-utóbb reagál. Joseph Adams ismerte ezt a férfit, a barátja volt, eleget dolgoztak együtt.

Erős reakció lesz. Hosszú lelkiismeret-vizsgálat után Verne Lindblom valószínűleg egyetért, segít neki megkeresni annak a módját, hogyan szóljon Runciblenek anélkül, hogy nyomot hagyna, amit Brose ügynökei követhetnek, akik Foote embereivel együtt dolgoznak. Másrészről viszont…

Szembe kellett néznie vele; szembe is néz vele.

Verne Lindblom alapvetően yancysta volt. Mindenekelőtt. Elképzelhető, hogy válaszképpen feljelenti őt Brose-nál.

Akkor Brose ügynökei tíz percen belül megjelennek a birtokán, és megölik.

Ilyen egyszerű.

És abban a pillanatban nem tudta megmondani, hogy régi barátja, Lindblom melyik irányba hajlik; Adamsnek nem állt a rendelkezésére nemzetközi pszichiátriai elemzőbrigád, mint Brose-nak.

Ő csak várhat. És imádkozhat.

És az imádság ideje húsz éve lejárt, gondolta gúnyosan, már a háború előtt.

A Webster Foote magánnyomozó ügynökség tereptechnikusa a zsúfolt bunkerben guggolt, és azt mondta az audvevőbe, ami a londoni központba továbbította a hangját:

– Uram, rögzítettem egy kétirányú kommunikációt.

– A megbeszélt témáról? – érkezett a távolból Webster Foote hangja.

– Úgy tűnik.

– Rendben. Tudja, ki a kapcsolattartónk Louis Runcible-lel, tegyen róla, hogy megkapja.

– Sajnos ez…

– Azért küldje csak el. Azzal boldogulunk, amink van. – Webster Foote távoli hangja tekintélyparancsoló volt; az ő szájából ez nemcsak parancs volt, de ítélet is.

– Igenis, Mr. Foote, azonnal.

– Nagyon helyes. – És Webster Foote Londonban bontotta a vonalat. A Webster Foote Ltd. technikusa azonnal visszafordult a lehallgató-és felvevőkészülékekhez, amelyek alacsony, de kielégítő minőségben üzemeltek; megvizsgálta a végtelen vizuális szalagokat, hogy a főnökével történt egyeztetés alatt nem hagyott-e ki valamit. Most nem nézhet el semmit.

Nem is nézett.

7

És eközben a szuper, kézzel írt beszéd érintetlenül lapult Jospeh Adams aktatáskájában.

Lindblom maradt, reszketve cigarettára gyújtott, de – egyelőre – nem akart tovább beszélgetni. Elege volt, csak azért maradt, mert túlságosan kimerült volt, hogy elmenjen.

– Neked megvan hozzá a hatalmad, hogy kicsinálj engem – mondta Adams, ahogy leült az íróasztalhoz, kinyitotta az aktatáskát, és kivette a beszédet.

– Tudom – motyogta Lindblom.

Adams az ajtó felé indult.

– Ezt betáplálom a Megavac 6-V-be. Megkapja a szim, szalagra kerül, és a pokolba vele. Aztán jöhet a… hogy nevezzük ezt az új projektet? Hogy hamisított, nem földi tárgyak miatt börtönbe juttatunk egy embert, aki egész életét annak szentelte, hogy tisztességes lakhatást nyújtson a…?

– A náciknak nem volt írott parancsuk a „végső megoldásra”, a zsidók elleni népirtásra – vágott közbe Lindblom. – Szóban zajlott az egész. Felettes mondta az alárendeltjének, szájról szájra adták, már ha nem zavar ez a szókép. De téged biztos zavar.

– Igyunk egy kávét – javasolta Adams.

Lindblom vállat vont.

– Le van ejtve. Eldöntötték, hogy Runcible súg. Ki a megmondhatója, hogy nem? Mutass vagy találj valaki mást, akinek haszna származik abból, hogy figyelmezteti a tartálylakókat.

– Örömmel – felelte Adams, és látta, hogy Lindblom össze van zavarodva. – Bárki lehet a több ezer tartálylakó közül, aki Runcible telepein él. Elég, ha egy megszökik, és nem kapják el Brose ügynökei vagy a Foote emberei, és visszajut a saját tartályába. Aztán onnan kapcsolatba lép a szomszédos tartállyal, az meg egy másikkal…

– Ja, persze – mondta egykedvűen Lindblom. – Miért is ne? De a társai visszaengednék a tartályba? Nem azt gondolnák, hogy vagy meggárgyult a sugárzástól, vagy elkapta a… hogy is nevezik, zacskójarványt? Szétcincálnák, amint meglátnák. Mert elhiszik azt, amit minden rohadt nap mutatunk nekik a tévében, a biztonság kedvéért szombat este kétszer is, elhinnék, hogy egy hús-vér rakéta. Különben sem tudsz mindent. Néha csúsztathatnál pár dolcsit egy Foote-nyomozónak egy kis belsős infóért. A tartálylakókat nem olyan figyelmeztette az itteni körülményekre, akit ismertek, nem az egyik emberük, aki visszatért.

– Oké, nem jutott vissza, de…

– Koaxkábelen kapták az infót.

Adams egy pillanatig fel sem fogta, csak bámult Lindblomra.

– Bizony ám – mondta Lindblom. – Tévén keresztül. Úgy egyperces adás volt, és nagyon gyenge. De éppen elég.

– Édes istenem – sóhajtott Adams, és arra gondolt: milliók vannak ott lent. Mi lenne, ha valaki hozzáférne a főkoaxhoz, a központi vezetékhez, amely az Estes Parkból fut az összes tartályba? Mi történne, ha megnyílna a föld, és milliószámra jönnének fel az emberek, akik tizenöt éve odalent raboskodnak, akik azt hiszik, hogy itt fent radioaktív pusztaság van, meg rakéták és baktériumok, romok és háborúzó hadseregek? A birtokrendszer végzetes csapást szenvedne, a hatalmas park, amely felett naponta kétszer elrepül, újra sűrűn lakott lenne, talán nem annyira, mint a háború előtt, de éppen eléggé. Utak jelennének meg. Nagyvárosok.

És végül kitörne egy újabb háború.

Ezt diktálta a logika. A tömegek nógatták háborúba a vezetőket a Nyu-Demben és Csen-népnél is. De amint a tömegek eltűntek az útból, bezsúfolták őket a fertőzésgátló tartályokba, kelet és nyugat uralkodó elitje végre megállapodhatott… noha furcsamód nem is ők, nem Brose, nem Holt tábornok, akik Nyu-Dem vezetői voltak, vagy akár Harenzany marsall, a szovjet vezérkar legfelső tisztje. De tény, hogy Holt is, és Harenzany is tudták, mikor érdemes bevetni a rakétákat (és így is tettek), és mikor kell leállítani őket – ez mind igaz, és e nélkül, a két oldal értelmes hozzáállása nélkül a béke nem lett volna lehetséges, de a két katonai vezető együttműködése mögött másvalami rejlett, ami Adamsnek valóságos, különös és bizonyos értelemben megindító volt.

A Mexikóvárosban/Amecamecában székelő Új-Ép ólomláb Tanács segített a béke fenntartásában a bolygón, valamint vállalta a legfelső kormányzótestület, a végső döntőbíró szerepét. Az ember olyan fegyvert épített, amely tudott gondolkodni, és miután gondolkodott egy ideig – két évig, mialatt iszonyú pusztítás zajlott, amelyben az ólomlábak vállvetve harcoltak; két hatalmas mesterséges hadsereg két kontinensről. A fejlett ólomlábak azonban, amelyeket úgy terveztek, hogy az analitikus agyuknak hasznát vegyék a taktikai és stratégiai döntéseknél, tehát ezek a fejlett típusok, a X., XI. és XII. változatok rájöttek, hogy a legjobb stratégia az, amit a föníciaiak már ötezer éve is alkalmaztak. Legjobban a Mikádó című zenés játék foglalja össze, tűnődött Adams. Ha az is elég mindenkinek, hogy kimondják, hogy valakit kivégeztek, akkor miért ne lenne elég kimondani, minek végrehajtani? A probléma – a fejlett ólomlábaknak – egyszerű volt. Nem voltak Gilbert és Sullivan-rajongók, és mesterséges elméjükbe nem ültették be Gilbert dalszövegeit; a Mikádó nem szerepelt az adatbankjukban. Mégis ugyanarra a következtetésre jutottak, és eszerint cselekedtek, egyetértésben Harenzany marsallal és Holt tábornokkal.

Adams fennhangon megjegyezte:

– De nem látták az előnyét.

– Tessék? – mormolta Lindblom, még mindig reszketve, még mindig ódzkodva a beszélgetéstől; kimerültnek látszott.

– Az Új-Ép Tanács nem látta, és most sem látja az elvet, mert nincs libidó a rendszerében. Hogy minek kivégeztetni valakit.

– Jaj, fogd már be. – Lindblom megfordult, és kibaktatott Joseph Adams irodájából. Adams ott maradt egyedül, kezében a beszéddel, a fejében egy ötlettel, kétszeresen frusztráltan.

De aligha hibáztatta Lindblomot. Minden yancystában megvan ez a vonás. Önzőek; a világot a saját vadaskertjükké tették a föld alá száműzött milliók kontójára; ez helytelen volt, amit tudtak is, és bűntudatot éreztek, de annyira nem, hogy megdöntsék Brose uralmát, és felengedjék a tartálylakókat, csak annyira, hogy esténként magány és üresség kínozza őket, éjjel meg álmatlanul forgolódjanak. És azt is tudták, hogy ha valaki helyrehozza az ő bűnüket, azt, hogy az egész bolygót ellopták a jogos tulajdonosaitól, akkor az Louis Runcible. Ők nyertek azzal, hogy lent tartották az embereket, és ő nyert azzal, hogy felcsábította őket; a yancysta elit ellenségnek tekintette Runcible-t, miközben mélyen belül tudták, hogy morálisan igaza van. Nem volt egészséges érzés, legalábbis nem Joe Adamsnek, ahogy egyedül állt az irodájában a szuper beszédet szorongatva, amit betáplál a Megavac 6-V-be, a szim elmondja, felveszik, aztán Brose irodájában kiherélik. Ez a beszéd nem mondta el az igazat, de nem is klisék, hazugságok, közhelyek és eufemizmusok gyűjteménye volt…

Vagy még baljósabb hozzávalóké, amelyekre Adams figyelmes lett yancysta társai beszédeiben; végül is ő csak egy volt a sok beszédíró közül.

Nagyra tartott beszédével a kezében – legalábbis ő így tekintett rá, ellentmondó értékelés hiányában – elhagyta az irodáját, és expresszlifttel lement arra a szintre, ahol a Megavac 6-V pöfögött; vagyis inkább szintekre, hiszen az organizmus egyre gyarapodott az évek során, a fejlesztések olyan új részekkel bővítették, amelyek egész szinteket elfoglaltak. A Megavac 6-V hatalmas volt, a szim viszont ugyanolyan maradt.

Ahogy kilépett a liftből, két egyenruhás vette szemügyre, a Brose által személyesen kiválasztott, furán elcsigázott, arcvonástanilag sármos őrök. Ismerték őt, tudták, hogy jelenléte a Megavac 6-V programozószintjén a munkája elengedhetetlen része.

A Megavac 6-V billentyűzetéhez közeledve látta, hogy használatban van, egy számára ismeretlen másik yancysta csapkodta a billentyűket, akár egy virtuóz zongorista egy Liszt-opusz végén, dupla oktávokkal meg minden, épp csak ököllel nem esett neki.

A yancysta előtt a beszéde kézzel írt példánya lógott, és Adams engedett a késztetésnek, és odahajolt megnézni.

A yancysta azonnal abbahagyta a gépelést.

– Elnézést – mondta Adams.

– Mutassa az engedélyét. – A sötét bőrű, már-már mexikói hajú, fiatalos és alacsony yancysta követelőn nyújtotta felé a kezét.

Adams sóhajtott, kivette az aktatáskából a genfi memót, amely Brose irodájából érkezett, és feljogosította a Megavac 6-V használatára ehhez a beszédhez; a dokumentumon volt pecsételt kód, a memón is, és a sötét bőrű, alacsony yancysta összehasonlította a kettőt, elegedettnek tűnt, és visszaadta Adamsnek.

– Negyven perc múlva végzek – folytatta a gépelést. – Addig hagyjon magamra. – A hangszíne semleges, de baljós volt.

– Tetszik a stílusa. – Adams az előbb átfutotta a legfelső lapot. Jó írás volt, szokatlanul jó.

A yancysta megint abbahagyta a gépelést.

– Maga Adams. – Megint kezet nyújtott, ezúttal kézfogásra; a kézfogás után a feszült hangulat elviselhetőre váltott. Amikor két yancysta találkozott, akár a birtokukon, akár itt az Ügynökségen, mindig érződött ez a jobb-vagyok-nálad versenyszellem. Ettől még nehezebb lett kibírni a napot, Adamst mégis feldobta; különben rég ki is bukott volna, gondolta.

– Maga írt jó darabokat, láttam az utolsó szalagokat. – A fiatal yancysta fekete, mélyen ülő szemével élesen fürkészte. – De sok munkáját letiltották Genfben, legalábbis ezt hallottam.

– Hát, ebben a szakmában vagy letiltják, vagy leadják, félmegoldás nincs.

– Akar fogadni? – A fiatalember csikorgó, átható hangja zavarta Adamst.

Óvatosan felelt, hiszen végeredményben ugyanazért versengtek:

– Gondolom, egy unalmas, felvizezett beszédet még lehet…

– Hadd mutassak valamit. – A fiatal yancysta felállt, bezárta a főmegszakítót, hogy a Megavac 6-V elkezdje feldolgozni, amit eddig beletáplált.

Adams és a fiatal yancysta odamentek a szimhez.

Ott ült magányosan a nagy tölgyfa íróasztalnál, háta mögött az amerikai zászló. Moszkvában egy hasonló szim ült orosz zászlóval és egy hasonló Megavac 6-V-vel; amúgy minden – a ruha, az ősz haj, az atyai, érett, de katonás vonások, az erős áll – ugyanaz volt, mindkettőt egyszerre készítették Németországban a legjobb yancysta technikusok. Állandóan karbantartók ólálkodtak körülötte, gyakorlott szemmel keresték a hiba bármi jelét, akár egy pillanatnyi habozást. Bármit, ami rontja a kívánt minőséget, a szabad és könnyed hitelességet; az összes szimulákrum közül, amivel yancysták dolgoztak, ez követelte meg a valóság leghűbb utánzását.

Itt még a legapróbb üzemzavar is végzetes lenne. Mint amikor a szim bal keze kinyúlt, és…

Hatalmas vörös lámpa gyúlt fel a falon figyelmeztetően, sziréna harsant fel; abban a minutumban tucatnyi karbantartó jelent meg.

Katasztrofális, mint amikor a bal kezet elérte az álParkinson-görcs, egy idegmotor-megingás… ami a szenilitás aljas kezdetét jelezte volna, ha a szalag adásba kerül; igen, a tartálylakók minden valószínűség szerint így értelmezték volna. Öregszik, motyogták volna egymásnak a gyűléstermekben, a polkomok felügyelete mellett. Nézzétek, remeg. A stressz. Emlékeztek Rooseveltre: a háború feszültsége végül kikészítette; a Védelmezőt is ki fogja, és akkor mihez kezdjünk?

De persze a felvétel nem került adásba, a tartálylakók sosem látják ezt a jelenetet. A szimet felnyitották, alaposan átnézték, ellenőrizték, kipróbálták és hitelesítették; egy miniatűr komponensre ráköptek, a hiba okának nyilvánították, és Runcible egyik lakótelepén, az egyik műhelyben, az egyik munkapadnál az egyik munkást csendben felmentették a munkája és feltehetőleg az élete alól… anélkül, hogy tudta volna, miért, mert eleve azt sem tudta, mire használták az apró tekercset, diódát vagy micsodát.

A szim mozogni kezdett. És Joseph Adams lehunyta a szemét a kamerák hatáskörén túl, ahol elrejtőzve állt ezzel az apró, sötét bőrű, fiatal, de profi yancystával, a hamarosan elhangzó szavak szerzőjével. Talán a szim elveszíti az eszét, és nekiáll pornográf balladákat szavalni. Vagy mint egy antik lemez az előző században, egy frázist ismétel egy frázist ismétel egy frázist ismétel…

– Amerikai honfitársaim – mondta a szim a maga határozott, ismerős, rekedtes, mégis teljesen normális hangján.

Igen, Mr. Yancy, mondta magában Joseph Adams. Igen, uram.

8

Joseph Adams meghallgatta a beszédet odáig, ahol a sötét bőrű, fiatal yancysta abbahagyta a gépelést, és akkor, amikor a szim megmerevedett, és a kamerákat – hajszálpontos időzítéssel – kikapcsolták, a mellette álló férfi, a szerző felé fordult:

– Kalapot emelek maga előtt. Nagyon jó. – Majdnem őt magát is hatalmába kerítette a beszéd, ahogy ott állt és nézte Talbot Yancy, a Védelmező szimulákrumát, ami tökéletes intonációval, pontos és helyes modorban előadja azt a szöveget, amelyet a Megavac 6-V módosított és kibővített az alapján, amit beletápláltak, noha látta a Megavac 6-V-t, és – bár nem volt látható – érezte, ahogy a gép az anyagot a szimulákrum felé sugározza. Érzékelte az igazi forrást, amely életre keltette a tisztán mesterséges szerkezetet a tölgyfa íróasztalnál, az amerikai zászló előtt. Kísérteties, gondolta.

De a jó beszéd az jó beszéd. Akárki adja is elő. Még ha egy gyerek szavalja is az iskolában Tom Paine szavait, az anyag attól még nagyszerű, és ez a szavaló nem bakizik, nem dadog, nem keveri össze a szavakat. A Megavac 6-V és a körülötte álló emberek gondoskodnak erről. És mi is, gondolta. Tudjuk, mit csinálunk.

– Ki maga? – kérdezte ezt a megdöbbentően profi yancystát.

– Dave valami. Elfelejtettem – felelte a férfi, aki szinte misztikusan belefeledkezett a látványba, még most is, hogy a szim újra téden lett.

– Elfelejtette a saját nevét? – Adams meghökkenten várt, és akkor rájött, hogy ezen az elliptikus módon a sötét bőrű fiatalember mondani akar valamit: hogy viszonylag új yancysta, még nem épült be teljesen a hierarchiába. – Lantano. Maga David Lantano, aki a sugárgócban él Cheyenne közelében.

– Ahogy mondja.

– Nem csoda, hogy fekete. – Megégette a sugárzás, gondolta Adams. A birtokra vágyó fiatalember túl korán ment oda; a világelit által kora este csereberélt pletykák igaznak tűnnek: David Lantano túlságosan korán lépett, és fizikailag megszenvedte.

Lantano azt mondta sztoikusan:

– Élek.

– De csak magára kell nézni. Mi van a csontvelejével?

– A vizsgálatok szerint nem károsodott túlzottan a vörösvérsejt-termelés. Felépülök. És a góc napról napra hűl. A legrosszabbon már túl vagyok. – Gúnyosan hozzátette: – Látogasson meg, Adams, az ólomlábaim éjjel-nappal dolgoznak, a villa már majdnem kész.

– Tíz mérföld magas monetáris egységnyi toronyért sem mennék a cheyenne-i sugárgócba. A beszéde megmutatja, mennyi mindent tud adni. Akkor miért kockáztatja az egészségét, az életét? Maradhatna itt New York Cityben, lakhatna az Ügynökség egyik lakótelepén, amíg…

– Amíg a cheyenne-i sugárgóc le nem hűl tíz éven belül, tizenöt, és valaki megkaparintja előlem. – Nem volt más választásom, ezt akarta mondani, mint korán elfoglalni. Ahogy más yancysták már megkísérelték ugyanott előttem. És a korai vállalkozások, az elkapkodott betelepedések azokba a sugárgócokba gyakran végződtek halállal. És nem könyörületes, gyors halál volt, hanem gyötrelmes, lassú leépülés évek alatt.

A sötét bőrű, sőt súlyosan megégett fiatalembert nézve Adams rájött, milyen szerencsés is ő maga, hogy már teljesen berendezkedett: a villája rég megépült, a föld beültetve, minden csupa zöld. És biztonságos időszakban lépett a San Franciscótól délre fekvő sugárgócba; Foote embereinek jelentéseire hagyatkozott, amelyeket borsos áron vett meg, és mégis minden jól alakult. Ellentétben a másikkal.

Lantanónak is meglesz a maga szép villája, a hatalmas kőépülete, amelyet Cheyenne város betonromjaiból emelnek, csakhogy addigra Lantano halott lesz.

És akkor a terület újra foglalható lesz, így ítélt az Új-Ép Tanács; buzgó fiatal yancysták vetik rá magukat, hogy megszerezzék, amit Lantano maga után hagyott. Adams szánalmas iróniájának méltó záradéka: a fiatalember nagy áron – az élete árán – szerzett villája másvalakié lesz, akinek nem kell építkezni, nap mint nap ólomláb-brigádokat felügyelni…

– Felteszem, hogy elhúz Cheyenne-ből, amint legális lesz – jegyezte meg Adams. Az Új-Ép Tanács hozta szabály értelmében a tulajdonosnak minden huszonnégy órából tizenkettőt az új birtokon kell töltenie.

– Idejövök, dolgozom. Mint most is. – Lantano visszament a Megavac 6-V billentyűzetéhez, Adams pedig követte. – Dolgom van. El is akarom végezni. – Lantano újra visszaült a billentyűzethez a beszéde elé.

– Legalább az elméjében nem tett kárt.

– Kösz – mosolygott Lantano.

Joseph Adams egy órán keresztül állt ott, mialatt Lantano betáplálta a beszédét a Megavac 6-V-be, és amikor az egészet elolvasta, majd meghallgatta, ahogy elhangzott a méltóságteljes, ősz hajú apafigura, Talbot Yancy szájából, lesújtóan nehezedett rá saját beszédének gyatrasága. A szörnyű kontraszt tudata.

Ami az ő aktatáskájában lapult, az egy kezdő fecsegése. A legszívesebben elosont volna. Belefakult volna a feledésbe.

Honnan vesz ilyen ötleteket egy alig felnőtt, sugárzástól megégett, még a helyét kereső yancysta? És honnan van képessége, hogy kifejezze? És honnan tudja, hogy a Megavac mit csinál majd a szövegéből, hogyan fog szólni a szim szájából a kamerák előtt? Nem kell ezt évekig tanulni? Ő éveken át tanulta, amit tud. Leírni egy mondatot, és miután megnézi, tudni nagyjából – elég pontosan –, hogyan hangzik majd a végső stádiumban. Más szóval, hogyan mutat a képernyőn a sok millió tartálylakó előtt a föld alatt, akik nézik és elhiszik, akiket nap mint nap becsap azzal, amit ők bután szövegkönyvnek neveznek.

Ami tulajdonképpen találó kifejezés, mert szöveg van, csak lényeg nincs. Bár ez nem teljesen igaz, példának itt van a fiatal Dave Lantano beszéde. Megőrizte az illúziót, ezt Adams vonakodva elismerte, Yancy valóságának illúzióját. De…

– A beszéde nemcsak okos, igazi bölcsességet áraszt. Mint Cicero egyik beszéde. – A saját munkáját büszkén olyan eminens, ősi forrásokra vezette vissza, mint Cicero vagy Seneca, a monológokra Shakespeare történelmi drámáiban, és Tom Paine-re.

Ahogy visszadugta a papírokat a táskájába, David Lantano ünnepélyesen azt mondta:

– Értékelem a dicséretet, Adams, főleg magától.

– Miért főleg tőlem?

– Mert – felelte elgondolkodva Lantano – tudom, hogy a korlátai dacára… – éles pillantást vetett rá – maga őszintén megpróbálta. Tudja, hogy értem. Vannak megoldások, könnyű utak, amiket maga gondosan elkerült. Éveken át figyeltem, láttam a különbséget maga és a többiek között. Brose is tudja ezt, és annak ellenére, hogy a legtöbb írását elvágja, tiszteli magát. Kénytelen.

– Hát…

– Nem ijesztette meg, hogy a legjobb munkáit a genfi szinten elvágják? Amikor már olyan messzire eljutott? Csak frusztrálja, vagy…? – David Lantano fürkészőn nézett rá. – De igen, megijeszti.

– Megijeszt – felelte kis szünet után Adams. – De éjjel, amikor nem vagyok itt az Ügynökségnél, hanem otthon, egyedül az ólomlábakkal a villában. Nem akkor, amikor írok vagy betáplálom a Megavacba, vagy látom a szimet… nem itt, ahol… – intett – zajlik az élet. Csak amikor egyedül vagyok. – Elhallgatott, csodálkozott, hogy megvallotta a legbelsőbb gondolatait ennek a fiatal idegennek. Általában az ember vigyázott, mit árul el egy másik yancystának, hiszen minden személyes infót felhasználhattak ellened a szüntelen versenyben, hogy ki legyen Yancy beszédírója, vagyis lényegében maga Yancy.

– Itt az Ügynökségnél egymás ellen versenyzünk, de egy csoportot alkotunk – mondta Lantano ünnepélyesen. – Egy testületet. Amit a keresztények gyülekezetnek neveztek. Sokatmondó kifejezés. Aztán délután hatkor mind beülünk a dongónkba. Átkelünk az üres országon a kastélyunkba, amit mozgó és beszélő fémgépek laknak, de azok… azok hidegek, Adams. Az ólomlábak, még a fejlettek is, amelyek az Új-Ép Tanácsot alkotják, azok is hidegek. Pakolja bele a dongójába a kíséretét, és látogasson meg.

– Tudom, hogy a dörzsölt yancysták ezt csinálják, sosincsenek otthon – mondta Adams. – Próbáltam én is. Hazaértem a birtokomra, megvacsoráztam, aztán rögtön elmentem. – Eszébe jutott Colleen és a szomszédja, Lane, még amikor életben volt. – Van egy barátnőm. Egy yancysta. Meglátogatjuk egymást és beszélgetünk. De a birtokom könyvtárának nagy ablakából…

– Ne nézzen ki a ködre és a parti a sziklákra – mondta neki David Lantano. – San Franciscótól délre az a száz mérföld az egyik legkietlenebb táj a Földön.

Adams pislogott, csodálkozott, hogy Lantano honnan tudja, mire gondol, honnan tud a ködtől való félelméről. Mintha olvasott volna a legbelső gondolataiban.

– Megnézném a beszédét – folytatta Lantano. – Ha már ön is olyan alaposan átolvasta az enyémet, és maga alapos, Adams. – Adams aktatáskájára nézett.

– Nem. – Nem mutathatta meg a beszédet, az erőteljes és friss kinyilatkoztatás után nem, amit látott-hallott.

Az anyag, amit David Lantano kiagyalt, és amit a Yancy-szimulákrum olyan hatásosan előadott, a nélkülözésről szólt. A tartálylakók legfontosabb problémájáról… legalábbis amennyire a polkom-jelentésekből látta, amelyeket az Estes Park Kormány megkapott, és elérhetővé tett minden yancystának, főleg a beszédíróknak. Csak ebből tudták lemérni, mennyire sikerült jól megfogalmazniuk az anyagot.

Érdekes lesz majd látni, hogy a polkomok milyen jelentést küldenek Lantano beszédéről. Minimum egy hónap kell, de Adams megjegyezte a beszéd hivatalos kódját, és megígérte magának, hogy figyelni fog a tartályok szerte a világból érkező reakcióira… Nyu-Demből mindenképp, és ha elég jó a rájuk gyakorolt hatás, a szovjet hatóságok a Megavac 6-V tekercset betáplálják a saját szimükbe… ráadásul Brose Genfben elkérheti az eredeti tekercset, és hivatalosan első számú forrásnak nyilvánítja, amit a yancystáknak világszerte kötelező forrásanyagnak tekinteni. Lantano beszéde, ha tényleg olyan jó, a ritka „örök” kinyilatkoztatások közé tartozhat, amelyet belevesznek a hosszú távú politikába. Micsoda megtiszteltetés. És a fickó milyen rohadt fiatal.

– Hogyan tud – kérdezte a sötét bőrű, fiatal yancystát, akinek még birtoka sem volt, aki az éjszakáit egy halálos sugárgócban töltötte haldokolva, perzselődve, szenvedve, mégis elsőrangú munkát végzett –, hogyan tud nyíltan beszélni arról, hogy azok a tartálylakók ott lent módszeresen meg vannak fosztva attól, ami megilleti őket? Ki is mondta a beszédében.

Emlékezett Lantano pontos szavaira, hogy elhangzottak a határozott állú Yancy szájából. Amitek van, mondta Talbot Yancy, a szintetikus és tulajdonképpen nem létező Védelmező – és mondja majd pár hét múlva, amikor a szalag megkapja a genfi jóváhagyást, mint ahogy meg fogja kapni –, az nem elég. Az életetek nem teljes, abban az értelemben, ahogyan Rousseau értette, amikor arról beszélt, hogy az ember egy állapotba születik, szabadon kerül a fénybe, és mindenhol láncba verve él. Itt viszont, ezen a napon és korban, ahogy a beszéd rámutatott, egy világ felszínére születtek, aztán azt a felszínt elragadták tőlük a levegővel és napfénnyel, dombokkal, óceánnal és folyókkal, színekkel, textúrákkal és szagokkal együtt, és – képletesen – egy bádog tengeralattjáróba kerültek összezsúfolva, mesterséges világításban, megtisztított állott levegőt szívnak be, központilag sugárzott zenét hallgatnak, és egész nap munkapadnál ülve ólomlábakat készítenek olyan célra, amely… de tovább már Lantano sem tudta folytatni. Nem tudta kimondani, hogy olyan célra, amelyet nem ismertek. Nekünk, hogy idefent bővíthessük a kíséretünket, akik várnak ránk, követnek bennünket, ásnak nekünk, építenek, kaparnak és meghajolnak… báróvá tettetek bennünket bárói kastélyokban, és ti vagytok a nibelungok, a törpék a bányában, nekünk robotoltok. És cserébe mi port hintünk a szemetekbe. Nem, a beszéd ezt nem mondta, hogy is mondhatta volna. De bevallotta az igazat, hogy a tartálylakók jogosultak valamire, amit nem kapnak meg, hogy rablók áldozatai. Milliók ellen követtek el rablást, és ennyi éven át nem nyújtottak erkölcsi kártérítést vagy jogorvoslatot.

– Amerikai honfitársaim – mondta Talbot Yancy-szimulákrum komolyan a maga szigorú, sztoikus, katonás, atyai vezérhangján (Adams sosem felejti el a beszédnek ezt a mozzanatát) – van egy ősi keresztény gondolat, amit talán ismertek, amely szerint a földi élet, vagy esetetekben a föld alatti élet, csak átmenet. Egy epizód a megélt élet és egy örök, másféle élet között. Egyszer egy pogány király a Brit-szigeteken azért tért meg keresztény hitre, mert az életét egy éjszakai madár rövid röptének látta: ami az ablakon át berepült egy kastély meleg, kivilágított ebédlőjébe, átsuhant a mozgással és beszélgetéssel teli jelenet, a megfogható élet felett. Érezte annak vigaszát, hogy olyan helyen van, ahol mások is élnek. Aztán a madár kirepült az ebédlőből az üres, fekete, végtelen éjbe. És többet sosem látja a mozgással, mormolással és élettel teli, kivilágított meleg csarnokot. És… – és itt Yancy a maga pompájában és méltóságában, kinek szavai oly sok emberhez eljutottak a világ tartályaiban, azt mondta – nektek, amerikai honfitársaim, a föld alatti menedékekben még ez a pillanat sem adatik meg, hogy emlékezzetek, várjátok vagy élvezzétek ezt a rövid röptét a kivilágított csarnokban. Akármilyen rövid, megillet benneteket, ti azonban egy rettenetes őrület miatt tizenöt éve, egy pokoli éjszaka miatt halálra vagytok ítélve; mindennap fizettek az őrületért, ami lekergetett benneteket a felszínről, pont úgy, ahogy a fúriák az elődeinket az ősi kertből. És ez nincs így rendjén. Valahogy valamikor az elidegenedés véget ér, megígérem. Megszűnik a valóság megkurtítása, a jogos életetek korlátozása, ez a szörnyű csapás, ez az egyenlőtlenség, rettenetes gyorsasággal, ami a végítélet harsonáját kíséri. Amikor elérkezik, nem fokozatosan érkezik. Visszarepít benneteket, még ha ellen is álltok, a saját földetekre, ami rátok vár. Amerikai honfitársaim, őrizzük a jussotokat; mi csak átmenetileg vigyázzuk azt, ami titeket illet. Itt fenn minden eltűnik, és ti visszatértek. És nekünk, akik most fent vagyunk, az emlékünk, de még a gondolatunk is megsemmisül. – És a Yancy-szimulákrum ezzel fejezte be: – És nem fogtok átkozni bennünket, mert arra sem emlékeztek majd, hogy léteztünk.

Jézusom, és ez az ember akarja látni az én beszédemet, gondolta Adams.

A vonakodását látva David Lantano halkan azt mondta:

– De én figyeltem magát, Adams. Magának van mire büszkének lennie.

– Rohadt kevés – felelte Adams. – Én csak a kétségeiket akartam enyhíteni, ami helyes cselekedet, de nem elégséges. A szükséges helyzetükből eredő kétségeket. De maga… maga nemcsak szükségnek nevezte, hogy lent kell élniük, hanem igazságtalan, átmeneti átoknak. Nagy a különbség a között, amit én csinálok, hogy a Yancy-szimmel győzködöm őket, hogy tartsanak ki, mert itt fent még rosszabb, bacilusok, radioaktivitás és halál, és amit maga csinált, hogy ünnepélyesen ígéretet tett, szerződést kötött velük, a szavát adta, Yancy szavát, hogy egy nap minden orvosolva lesz.

– A Bibliában az áll, hogy Isten, aki helyreigazít, vagy hasonló, nem emlékszem pontosan. – Lantano fáradtnak látszott, még Lindblomnál is inkább; mind fáradtak voltak, az egész társadalmi osztály. Ez a luxuséletmód nagy teher, gondolta Adams. Senki nem ró ránk szenvedést, hát önként jelentkezünk rá. Ezt látta most Lantano arcán, ahogy korábban Verne Lindblomén. Brose-én viszont nem, gondolta hirtelen. A legnagyobb hatalmú és felelősségű ember érzi a legkevesebb terhet.

Nem csoda, hogy mind remegnek, nem csoda, hogy rosszul alszanak. Rossz urat szolgálnak, és ezt tudják is.

9

A beszéde még mindig a táskában volt – mintha öröktől fogva ott lett volna –, nem mutatta meg David Lantanónak, és nem táplálta be a Megavac 6-V-be, hanem a vízszintes expresszövvel átment a Fifth Avenue 580. épületből az Ügynökség titáni referenciaraktárába, a hivatalos archívumba, ahol megőriztek minden háború előtti ismert tudást az utókornak, persze elérhetővé téve az elitnek, mint ő is, amikor csak szüksége támad rá.

Most szüksége volt rá, egy darabkájára.

Sorban állt a központi állomáson, és amikor ott találta magát a kombinációs XXXV típusú ólomláb és a Megavac 2-B előtt, amely uralkodónak tekintette magát a sok-sok mikroszalag labirintusszerű organizmusa felett – huszonöt példányos referenciakötetek összenyomva jojó méretre, alakra, szélességre és súlyra –, azt mondta, bár kissé panaszosan:

– Ööö… kicsit összezavarodtam. Én nem egy bizonyos forrást keresek, mint Lucretiustól A természetről vagy Pascaltól a Vidéki levelek vagy Kafkától A kastély. – A múltban használta ezeket, alakították-formálták őt, ahogy az örök John Donne, Cicero, Seneca és Shakespeare.

– Az azonosító kulcsát – zümmögte az archívum uralkodója.

Becsúsztatta a kulcsát a nyílásba; az regisztrálta, és az uralkodómonász konzultált a memóriabankjával, emlékezett minden forrásra, amelyet Adams valaha használt, és hogy milyen sorrendben; értette Adams tudásfejlődésének sémáját. A monász az archívum szempontjából abszolút mértékben értette őt, és látta – Adams ebben reménykedett – a növekedésének következő pontját a grafikonon, organikusan, értelmileg. A történeti fejlődését, mint tudással bíró entitásét.

Mert neki aztán fogalma nem volt, mi lesz a grafikon következő pontja; David Lantano szövegkönyve kirántotta alóla a talajt, és szörnyű kábán imbolygott, beütött szakmai karrierjének legfrissebb és talán végső válsága. Azzal nézett szembe, amitől a Talbot Yancy-szimulákrum beszédírói rettegtek: a hatalmuk megszűnésével. Hogy elfonnyad az a képességük, hogy programozni tudják a Megavac 6-V-t, sőt bármit.

Az Ügynökség hivatalos archívumának monásza kattogott párat, mint ha elektronikus fogat csattogtatna, majd azt mondta:

– Ne ijedjen meg, Mr. Adams.

– Jó – válaszolta máris ijedten. A mögötte állók, yancysta társai türelmetlenül vártak. – Halljuk.

– Tisztelettel az Egyes forrást ajánljuk figyelmébe, és ezt ne vegye kritikának – mondta a monász. – 1982 két dokumentumát, mindkét verziót, A-t is és B-t is. Ha a pulthoz fárad jobbra, megkapja Gotdieb Fischer eredeti művének szalagjait.

Adams világának alja, a vázszerkezete, maga az alakja szétesett. És ahogy odament a jobb oldali pulthoz a tekercsekért, meghalt belül, nagy fájdalmak közepette, megfosztva a létezés alapvető metabolikus ritmusától.

Mert ha nem érti meg Gottlieb Fischer két dokumentumfilmjét 1982-ből, akkor nem ért semmit.

Mert Yancy szövete, hogy micsoda és hogyan született – és a yancysták, mint ő és Verne Lindblom, meg Lantano, de még a szörnyű és hatalmas Brose is –, minden ezen az A és B dokumentumfilmen alapul. Az A, amit a Nyu-Demnek szántak, és a B, amit a Csen-népnek. Ezeken túl nincs semmi.

Évekkel visszavetették, yancysta karrierjének elejére. És ha vele megtörténhet, az egész építmény meginoghat. Érezte, hogy a világ megolvad a talpa alatt.

10

Miután megkapta a szalagokat, vakon keresett egy üres asztalt és szkennert, majd leült. Közben ráébredt, hogy valahol letette és otthagyta az aktatáskát, de nem ment vissza érte, más szóval szándékosan elvesztette, egy életre megszabadult az éjjel kézzel írt, gyötrelmes beszédétől.

Ez igazolta a feltevést: valóban nagy bajban van.

A két dokumentumfilm közül melyikkel kezdjem?, tette fel magának a kérdést.

Fogalma sem volt. Végül találomra fogta az A verziót. Végül is ő maga is Nyu-Dem yancysta. Az A verzió, ami Gottlieb Fischer első próbálkozása volt, mindig is jobban tetszett neki. Mert azt is lehet mondani, hogy ha van bennük bármi igazság, akkor az az elsőben van. Persze eltemetve egy akkora rakás míves csalás szemétkupaca alá – és emiatt lett mindkét dokumentum minden yancysta megbecsült, elsődleges forrása –, hogy már-már anomáliává lett.

A puszta „nagy hazugság” körítést tekintve Gottlieb Fischer rég túltett mindnyájukon. Nincs és nem is lesz a világon élő ember, aki komoly képpel képes mesélni azokról az ártatlan, boldog időkről. A nyugatnémet filmes Gottlieb Fischer, az UFA örököse, a régi birodalmi filmalapé, amely a harmincas években szorosan együttműködött dr. Göbbels irodájával, a meggyőző vizualitás kitűnő, egyedi machinátora úgyszólván berobbant a köztudatba. De persze Fischernek remek források álltak a rendelkezésére. A Nyu-Dem és a Csen-nép katonai létesítményei is gazdasági és spirituális segítséget nyújtottak neki, valamint híres filmrészleteket bocsátottak rendelkezésére a második világháborúról, amelyeket mindkét létesítmény őrzött a „titkosított” filmraktárában.

A két dokumentumfilm, amelyeket szándékosan egyszerre mutattak be, a második világháborúval foglalkozott, amely 1982-ben sokaknak még világos emlék volt, mivel a filmek bemutatása előtt csak harminchét évvel ért véget. Az 1945-ben húszéves katona, amikor leült a tévé elé a nappalijában, Boise-ban, és megnézte az első részt (a huszonötből), ötvenhét esztendős volt.

Ahogy Joseph Adams a nézőkéhez hajolt, arra gondolt, hogy emlékezniük kellett volna annyira, hogy tudják: amit látnak, az színtiszta hazugság.

Adolf Hitler apró, fényes és tiszta képe jelent meg előtte, azokhoz a felbérelt lakájokhoz intézte szavait, akik a Reichstagot alkották a harmincas évek végén. Der Führer kaján, nyájas, gúnyos, izgatott hangulatban volt. Ez a híres jelenet – amit minden yancysta ismert – azt a pillanatot örökítette meg, amikor Hitler azt válaszolta Roosevelt amerikai elnök elkeseredett kérésére, hogy ő, Hitler garantálja tucatnyi kis állam határát Európában. Adolf Hitler egyenként felolvasta a listán szereplő államokat, a hangja minden egyesnél emelkedett, és a lakájok együtt ujjongtak vezérük növekvő derültségével. Az egész olyan érzelmes volt: der Führer jókedve az abszurd listán (később módszeresen lerohant minden megnevezett államot), a lakájok ordítása… Joseph Adams nézte, hallgatta, és bensője rezonált a tombolásra, Hitlerével rokon, gúnyos örömöt érzett, és közben gyermeki csodálkozást, hogy ilyen jelenet valaha lejátszódhatott. Pedig lejátszódott. Ez a klip az A dokumentumfilm első epizódjából – a fantasztikus voltát tekintve őrület, de – autentikus volt.

Á, de most következett az 1982-es berlini filmes művészete. A Reichstag-beszéd elhalványult, és egyre jobban kivilágosodott egy másik jelenet. Éhes, üres tekintetű németek a weimari depressziós napok alatt, a Hitler előtti időkben. Munka nélkül. Csődben. Elveszve. Egy jövőtlen, legyőzött nemzet.

Elindult az audiokommentár, a képzett színész doromboló, ám határozott hangja, akit Gottlieb Fischer felbérelt, Alex Sourberry vagy hogy hívták, aurális jelenléte értelmezte a vizualitást. És a képen most egy óceán látszott. A brit királyi haditengerészet blokádja az első világháborút követően, ahogy szándékosan és sikeresen maradandó kábulatba éheztetett egy nemzetet, amely rég megadta magát, és most abszolút tehetetlen.

Adams megállította a szkennert, hátradőlt és rágyújtott.

Tényleg végig kell hallgatnia Alexander Sourberry határozott, doromboló kommentárját, hogy megismerje az A dokumentumfilm üzenetét? Végig kell ülnie mind a huszonöt egyórás epizódot, aztán a megpróbáltatás végeztével elkezdeni az ugyanolyan hosszú B verziót? Tudta az üzenetet. Alex Sourberry mondja el az A változatban, egy keletnémet profi színész a B-ben. Ismerte mindkét üzenetet… a két különböző változat ugyanis különböző üzenetet hordozott.

Sourberry a szkenner megállításának pillanatában – ami Adamsnek szusszanásnyi szünetet engedett, amelyet már annyira áhított – egy elképesztő tényt készült szemléltetni: kapcsolatot két jelenet között, amit huszonakárhány év választ el a történelemben. A brit blokád 1919-ben és a koncentrációs táborok a csíkos ruhás, éhező, haldokló csontvázakkal 1943-ban.

A britek miatt jött létre Buchenwald, nem a németek miatt, ez volt Gottlieb Fischer átértékelt történelmének lényege. A németek voltak az áldozatok 1943-ban is, ahogy 1919-ben. Egy későbbi jelenet az A dokumentumfilmben berlinieket mutat 1944-ben, akik a város körüli erdőben csalán után kajtatnak, amelyből levest főzhetnek. A németek éheztek, egész Európa, az összes ember a koncentrácios táborokon belül és kívül éhezett. A britek miatt.

Ez a téma nagyon világosan kirajzolódott a huszonöt profin összeállított epizódban. Ez volt a második világháború „hiteles” története, legalábbis a Nyu-Dem lakói számára.

Minek nézzem tovább?, tette fel a kérdést magában Adams, ahogy mentális kimerültségtől és izomfáradtságtól remegve szívta a cigarettát. Tudom, mit mutat. Hogy Hitler szenvedélyes, hivalkodó hangulatember volt, és persze instabil, ami természetes, hazudta a film. Merthogy szimplán zseni volt. Mint Beethoven. És Beethovent mind csodáljuk, mert egy világraszóló zseninek meg kell bocsátani a különcségét. És kétségtelen, hogy Hitlert végül téveszmés zavarodottságba hajszolták… mert Anglia nem volt hajlandó elfogadni, hogy a fenyegető valós veszély a sztálini Oroszország. Hitler jellemének sajátságai (végül is az első világháború és a weimari válság idején nagy és tartós stressznek volt kitéve, mint minden német) félrevezették a flegmatikus angolszászokat, akik Hitlert tekintették „veszélyesnek”. A Nyu-Dem tévénézői – epizódról epizódra, ahogy Alex Sourberry dorombolta az üzenetet – megértették, hogy Anglia, Franciaország, Németország és az USA kellett volna, hogy alkossa a szövetséges hatalmakat. Az igazi gonosztevő Sztálinnal és a megalomániás világuralmi terveivel szemben… ezt bizonyította az SZSZSZK a háború utáni időszakban, amikor, ezt még Churchillnek is el kellett ismernie, szovjet Oroszország volt az ellenség.

Mint ahogy végig az volt. A kommunista propagandisták a nyugati demokráciákban azonban becsapták az embereket, de még a kormányokat is, még Rooseveltet és Churchillt is egészen a világháború utánig. Vegyük például Alger Hisst, vegyük Rosenbergéket, akik ellopták a bombát, és szovjet Oroszországnak adták.

Vegyük azt a jelenetet, amivel az A verzió negyedik epizódja nyit. Joseph Adams előretekerte, majd megállította a szalagot, a nézőkéhez hajolt, a modern tudomány kristálygömbjéhez, amelyből az ember megismerhette, no nem a jövőt, hanem a múltat. És…

Még csak nem is a múltat, hanem ezt a hamisítványt, amit most nézett.

Szeme előtt pergett a film, amelyet az őrjítően ismerős Alex Sourberry mondott alá a maga selymes, profi hangján. A jelenet fontos volt az A verzió tanulságához, amit Gottlieb Fischer a Nyu-Dem katonai létesítményének támogatásával közölni akart, más szóval ez volt az egész huszonöt órás A verzió lényege.

Az előtte miniatűrben lejátszódó jelenet az államfők, Roosevelt, Churchill és Sztálin találkozását mutatta. Helyszín: Jalta. A baljós, végzetes Jalta.

Ott ült a három vezető egymás mellett a fénykép elkészültéhez; a történelmi esemény nagyságrendje szinte elviselhetetlen. Egyetlen élő ember sem felejthette el, mert itt – dorombolta Sourberry – világraszóló döntés született. A saját szemével láthatja.

Milyen döntés?

A profi hang azt súgta Joseph Adams fülébe:

– Ezen a ponton, ebben a pillanatban megszületett a megállapodás, amely meghatározta az emberiség jövőjét a még meg sem született nemzedékek számára is.

– Jó – mondta Adams hangosan, megijesztve a szemközti szkennert használó yancystát. – Elnézést – szólt oda neki, és csak gondolatban tette hozzá: Gyerünk, Fischer, lássuk a megállapodást! Ne meséld el, mutasd meg, ahogy mondani szokták. Bizonyítsd ennek a nagyszerű hosszú „dokumentumfilmnek” az alapvető tézisét, vagy fogd be!

És tudta, hogy a filmproducer megmutatja, mert már annyiszor látta.

– Joe – szólt egy női hang a közelben, szétzúzva a figyelmét; hátrahajolt, felnézett, és Colleent látta.

– Várj, ne mondj semmit. Egy pillanat. – Ismét a szkennerhez hajolt lázasan és ijedten, akár egy szegény tartálylakó, gondolta, aki fóbiás rémületében elkapta – vagy azt hiszi – a bűzzsugort, a halál szaglószervi hírhozóját. És addig nőtt a rémülete, míg már nem bírta tovább, mégis nézte, és közben Alexander Sourberry csak mormolt és suttogott, és Joseph Adams arra gondolt, Ilyen érzés nekik lent lenni? És ha megsejtik, megneszelik, mit is látnak valójában? Hogy amit kapnak, az a mi verziónk erről… és kővé dermedt.

Sourberry azt dorombolta:

– Egy hazafias amerikai titkosszolga készítette ezeket az elképesztő felvételeket egy gallérgombnak álcázott teleszkópos kamerával, ezért kissé homályosak egyes pillanatok.

És két, kissé elmosódott alak haladt egy töltés mentén. Roosevelt és Sztálin, utóbbi állt, Roosevelt kerekesszékben ült, takaróval az ölében, egy egyenruhás szolga tolta.

– A hazafias titkos ügynök birtokában lévő speciális, nagy hatótávolságú mikrofon révén lehallgatta…

Oké, gondolta Joseph Adams. Eddig jó. Gallérgomb nagyságú kamera, 1982-ben ki emlékezett arra, hogy 1944-ben nem létezett ilyen miniatűr kémfelszerelés? Így aztán nem kérdőjelezték meg, amikor ezt a szörnyűséget sugározták egész Nyu-Demben. Senki nem írt Washingtonba a kormánynak, hogy „Tisztelt Uraim! A hazafias titkos ügynök jaltai gallérgombkamerájával kapcsolatban közölném önökkel, hogy…” Nem, nem történt ilyesmi, vagy ha igen, a levelet eltüntették… feltehetőleg azt is, aki írta.

– Melyik epizódot nézed, Joe? – kérdezte Colleen.

Ismét hátradőlt, megállította a tekercset.

– A nagy jelenetet. Ahol FDR és Sztálin összebeszélnek, hogy elárulják a nyugati demokráciákat.

– Á, igen – bólintott Colleen, és leült mellé. – A homályos, távoli felvétel. Ki tudná elfelejteni? Belénk verték…

– De ugye tudod, hogy mi benne a bibi?

– Megtanították nekünk, hogy mi benne a bibi. Maga Brose, és mivel akkor már élt és Fischer tanítványa volt…

– Ma már senki nem vét ilyen hibát szövegkönyv készítésekor. Tanultunk belőle, profibbak vagyunk. Akarod nézni?

– Nem, kösz. Egyáltalán nem érdekel.

– Engem sem érdekel, de lenyűgöz. Az nyűgöz le, hogy elfogadták. – Megint a nézőkéhez hajolt, és elindította a szalagot.

Az audiosávon hallani lehetett a két elmosódott alak hangját. Az éles háttérsziszegés miatt – ami a hazafias titkos ügynök rejtett mikrofonjának nagy hatótávolságát igazolja – nehezen lehetett érteni, de nem volt lehetetlen.

Roosevelt és Sztálin az A verzióban angolul beszéltek; Roosevelt a maga harvardi kiejtésével, Sztálin erős szláv akcentussal, torokhangon, szinte hörögve.

Vagyis Rooseveltet jobban lehetett érteni. És a mondanivalója igencsak érdekes volt, mivel azt mondta, nem tudva a rejtett mikrofonról ugyebár, hogy ő, Franklin Roosevelt, az Egyesült Államok elnöke… kommunista ügynök. A párt elvhű tagja. Éppen elárulta az USA-t a főnökének, Joszif Sztálinnak, aki így szólt:

– Igen, elvtárs, érted a helyzetünket. Te visszafogod a szövetséges erőket nyugaton, hogy a Vörös Hadsereg mélyen behatolhasson Közép-Európába, egész Berlinig, és megalapozza a szovjethatalmat… – És akkor a torokhangú, erős akcentusú hang elhalkult, ahogy a két vezető kiért a mikrofon hatótávolságából.

Joseph Adams megint kikapcsolta a gépet, és azt mondta Colleennek:

– A hibától eltekintve Gottlieb elsőrangú munkát végzett. A Rooseveltet játszó fickó tényleg Rooseveltnek látszik. A Sztálint játszó fickó meg…

– De ott a hiba – emlékeztette Colleen.

– Ott. – Szarvashiba volt, Fischer legnagyobb bakija, az egyetlen komoly hiba az A verzió összes hamis jelenete között.

Joszif Sztálin nem tudott angolul. És mivel nem beszélt angolul, ez a jelenet nem játszódhatott le. A legfontosabb jelenet elárulta magát, és ezzel elárulta az egész „dokumentumfilmet”: egy szándékos, míves csalás, amit azért készítettek, hogy felmentse a németeket a második világháborúban elkövetett tettek, meghozott döntések alól. Mert 1982-re Németország ismét nagyhatalom lett, és ami még fontosabb, főrészvényes abban a nemzetközösségben, amely „Nyugati Demokráciák” néven emlegette magát, vagy rövidítve Nyu-Demnek, hiszen az ENSZ felbomlott az 1977-es latin-amerikai háború alatt, és a helyén keletkezett hatalmi vákuumot Németország ügyesen és buzgón betöltötte.

– Nem érzem jól magam – mondta Adams Colleennek, ahogy remegő kézzel felvette a cigarettáját. Ha belegondolok, hogy az, ami ma vagyunk, abból az otromba bűvészmutatványból eredeztethető, amiben Sztálin olyan nyelven beszél, amin nem is tud.

Colleen kis szünet után azt felelte.

– Fischer könnyedén…

– Kijavíthatta volna, igen. Egyetlen tolmács, erre lett volna szükség. De Fischer művész volt, tetszett neki a gondolat, hogy négyszemközt beszélgetnek, közvetítő nélkül, drámaibbnak érezte. – És igaza volt, mivel a dokumentumfilmet általánosan elfogadták történelmileg helyesnek, a jaltai „árulás” dokumentumának, a „félreértett” Adolf Hitler pedig csak a komcsiktól akarta megmenteni a nyugati demokráciákat… még a haláltáborokat is ezzel magyarázták. És ehhez elég volt egymás mellé tenni pár képet brit hadihajókról és éhező hadifoglyokról, pár abszolút hamis jelenetet, ami sosem történt meg, néhány igazi felvétellel vegyítve a Nyu-Dem katonai archívumaiból… és a megnyugtató hang összefogta az egészet. Megnyugtató, de azért határozott.

Klassz.

– Nem értem, miért kavar fel annyira – szólalt meg Colleen. – Mert annyira ordító hiba? Akkoriban nem lehetett az, mert ki tudta 1982-ben, hogy Sztálin nem…

– Tudod, mi az ennek megfelelő kulcsfontosságú átverés a B verzióban? – vágott közbe Adams. – Kiszúrtad valaha? Mert szerintem még Brose sem nézte meg soha olyan alaposan a B verziót, mint az A-t.

– Lássuk csak – töprengett a nő. – A B verzióban az 1982-es kommunista világban… – Homlokráncolva törte a fejét, aztán azt mondta: – Rég volt, hogy a B-be belenéztem, de… – Majd Adams folytatta:

– Kezdjük a B változat alapvetésével: az SZSZSZK és Japán meg akarják menteni a civilizációt. Anglia és az USA a nácik titkos szövetségesei, Hitleré, ők segítették hatalomra kifejezetten azért, hogy megtámadja a keleti országokat, hogy megőrizze a status quót az újonnan feltörekvő keleti országok ellen. Ezt tudjuk. A második világháborúban Anglia és az USA csak látszólag harcoltak Németországgal, valójában Oroszország harcolt csak a keleti fronton, a normandiai partraszállás pedig… hogy is nevezték? A második front?… csak azután történt, hogy Németországot már legyőzte Oroszország. Az USA és Anglia rá akarta vetni magát a hadizsákmányra…

– Ami jog szerint az oroszokat illette – bólintott Colleen. – De Fischer hol követett el technikai hibát a B változatban? Hihető ötlet, ahogy az A-ban is az; a B-ben felvételek vannak a Vörös Hadseregről Sztálingrádnál…

– Igen, az mind megtörtént. Eredeti és abszolút meggyőző. A háborút tényleg Sztálingrádnál nyerték meg. De… – Adams ökölbe szorította a kezét, összenyomva a cigarettát, amelyet aztán gondosan egy közeli hamutartóba dobott. – Nem megyek végig a B-n. Akármit mondott is a monász. Kudarcot vallottam, megálltam a fejlődésben, és ez azt jelenti, hogy lefőznek, és vége lesz. Ezt már éjjel tudtam, mielőtt elmentél. Hallottam Dave Lantano beszédét, és rájöttem, mennyivel jobb, mint amire én képes vagyok vagy leszek. Tizenkilenc éves. De maximum húsz.

– David huszonhárom éves – mondta Colleen.

Adams felnézett.

– Te ismered?

– Ki-be jár az Ügynökségen. Visszajár a sugárgócba, hogy felügyelje az ólomlábakat, hogy a villája olyan legyen, amilyennek szeretné. Szerintem azért nézi annyit most, mert már nem éri meg, hogy készen legyen. Én kedvelem, de fura és titokzatos figura. Igazi remete. Idejön, betáplálja az anyagot a Megavacba, ácsorog, kicsit beszélget, nagyon keveset, aztán már itt sincs. De mi a hiba a B verzióban, a Csen-nép verziójában, amit csak te vettél észre, és senki más ennyi éven át?

– Az a jelenet, amikor Hitler titokban Washingtonba repül a háború alatt, hogy Roosevelttel tárgyaljon.

– Á, igen. Fischer Hess útját másolta le…

– A fontos titkos találkozó Roosevelt és Hitler között 1942 májusában. Ahol Roosevelt, Lord Louis Mouritbattennel, Prinz Batten von Battenberggel Anglia képviseletében, közli Hitlerrel, hogy a szövetségesek legalább egy évig várnak a normandiai partraszállással, hogy a németek az összes hadseregüket bevethessék a keleti fronton Oroszország legyőzésére. És még azt is mondja neki, hogy az északi orosz kikötőkbe utánpótlást szállító összes konvoj útvonalát leadják a Canaris admirális vezette német hírszerzésnek, hogy a német tengeralattjárók elsüllyeszthessék őket. Emlékszel a homályos, távoli képekre, amelyeket egy elvtárs készített a Fehér Házban azon a találkozón…? Hitler és Roosevelt együtt ülnek a kanapén, és Roosevelt nyugtatja Hitlert, hogy nincs miért aggódnia, a szövetségesek éjjel bombáznak, hogy ne találják el a célpontokat, a csapatelosztást pedig huszonnégy órán belül, spanyol közvetítéssel közlik Berlinnel.

– Németül beszélnek, ugye? – kérdezte Colleen.

– Nem – felelte dühösen Adams.

– Oroszul? Hogy a Csen-népek is értsék? Olyan rég láttam…

– A technikai hiba Hitler érkezése – mondta Adams nyersen – az amerikai légierő titkos bázisára Washington közelében, és hihetetlen, hogy senki nem vette észre. Először is a második világháborúban nem volt „amerikai légierő”.

A nő csak bámult.

– Még katonai légi hadosztálynak hívták, és nem volt a hadsereg külön fegyverneme. De ez semmi, ez lehetne egy apró hiba a kommentárban, semmiség. Ezt nézd. – Gyorsan kivette a szalagot a szkennerből, fogta a B verzió szalagját, a nézőkéhez hajolva ügyesen befűzte, és addig tekerte, amíg el nem ért a jelenethez a tizenhatodik részben. Akkor hátradőlt és intett a nőnek.

Colleen egy ideig némán nézte.

– Most jön Hitler gépe – mormolta. – Késő éjjel száll le a… igen, igazad van, a kommentár az amerikai légierő bázisának nevezi, és rémlik is, hogy…

– A gépe – mondta Adams.

Colleen megállította a szalagot, és ránézett.

– Hitler 1942 májusában száll le titokban az USA-ban egy Boeing 707-essel – fejtette ki Adams. – Ami csak a hatvanas évek közepétől használatos. A második világháború alatt egyetlen sugárhajtású repülő létezett, egy német vadászgép, de az nem került hadrendbe.

– Istenem – rebegte Colleen.

– De bevált, a Csen-népek elhitték. 1982-re annyira megszokták a sugárhajtású gépeket, hogy el is felejtették, hogy 1942-ben csak…

– Propelleres gépek voltak.

– Azt hiszem, már értem, a monász miért ajánlotta figyelmembe az eredeti forrást. Miért küldött vissza egészen Gottlieb Fischerhez, az első yancystához, aki tulajdonképpen megálmodta Talbot Yancyt. Aki azonban sajnos nem élte meg, hogy lássa a szimulákrum elkészültét, és hogy a két nagyhatalom használja. – A monász azt akarta megmutatni, hogy felesleges aggódnom a munkám minősége miatt. Felesleges, mert a munkánk, a közös történelmi erőfeszítésünk a kezdetektől fogva, kezdve ezzel a két dokumentumfilmmel, kudarcra volt ítélve. Amikor mi hamisítunk valamit, egyszerűen elkerülhetetlen, hogy hibázzunk.

– Igen, halandók vagyunk. Nem tökéletesek.

– De az benne a furcsa, hogy David Lantanóval kapcsolatban nem ezt éreztem. Félelem fogott el, és már értem, miért. Ő más. Ő tökéletes, vagy az lehet. Nem úgy, mint mi. Szóval akkor ő nem ember?

– Isten tudja – felelte Colleen idegesen.

-Ne mondd ezt. Valamiért nem kellemes Istenre gondolnom David Lantano kapcsán. – Talán mert olyan közel él a halál erőihez ott, miközben nap mint nap perzseli a sugárzás. Mintha miközben ég, haldoklik, aközben misztikus erőt is kapna.

Ismét tudatára ébredt saját halandóságának, az erők kényes stabilitásának, amelyek a biokémiai szinttől kezdve lehetővé teszik az ember létezését.

De David Lantano megtanult azoknak az erőknek a közelében lenni, sőt még élni is velük. Hogyan? Lantanónak joga van olyasmiből meríteni, ami kívül esik a mi hatókörünkön; csak szeretném tudni, hogy csinálja, én is szeretném utánacsinálni.

– Azt tanultam meg Fischer filmjeiből – fejtette ki Colleennek –, hogy tanulnom kell, szóval megyek. – Felállt, fogta a szalagokat. – Megmondom, mit tanultam ma. Láttam és hallottam egy huszonkét éves új yancysta beszédét, amely megijesztett, és aztán átnéztem Fischer két 1982-es dokumentumfilmjét, és megmondom, mit tanultam belőle.

Colleen női, földöntúli türelemmel várt.

– Hogy még Fischer, aki a legnagyobb volt közöttünk, még ő sem vehette fel a versenyt David Lantanóval. – Ezt tanulta meg. Csak abban nem volt biztos, legalábbis egyelőre, hogy ez mit jelent.

Sejtése azért volt. Hogy hamarosan ő és az egész yancysta osztály, beleértve Brose-t is, nagyon is tudni fogja.

11

Az érzékeny kis szerkezet, amely lokátorelven működött és a ruhájára lett erősítve, a tengeralattjáró felszerelésének amolyan geológiai változata tudatta Nicholas St. Jamesszel, miközben a kicsi, hordozható markolóval dolgozott, hogy végre-valahára már csak alig egy méterre van a felszíntől.

Megállt, igyekezett legalább kicsit megnyugodni. Mert olyan negyedórán belül feljutok, és akkor üldözni fognak.

Nemigen fűlött a foga ahhoz, hogy hamarosan préda legyen.

Mesterséges, összetett gépeké, amelyek több ezer pontos miniatűr komponenssel, visszacsatoló és tartalék rendszerrel, érzékelőkkel, zárt és szinte kimeríthetetlen erőforrásokkal rendelkeznek, és ami a legrosszabb, tropizmusokkal, amikben megvan az élet alapvető tulajdonsága: a melegség.

Az volt a sajnálatos igazság, hogy pusztán azzal, hogy él, felhívja magára a figyelmet; ez volt a földfelszín valósága, és fel kellett készülnie rá, mert azonnal menekülnie kell majd. Nem harcolhat. Nem győzhet. Vagy menekül, vagy meghal. És abban a pillanatban menekülnie kell, ahogy áttöri a felszínt, és itt, a keskeny alagút fülledt sötétjében, ahogy szívta a levegőt és az alagút oldalába vert tüskékbe kapaszkodott, akár egy rovar, arra gondolt, hogy talán máris késő.

Talán már azelőtt észrevették, hogy áttörte volna a felszínt. Elárulta a túlhajszolt, felhevült markoló. Vagy a lélegzése. Vagy – mindig ez, az élet alapjának groteszk hátulütője – a testhője beindított egy automata aknát (látott ilyet a tévében), amely levált onnan, ahová felerősítették, levált, és most a Földet borító törmeléken mászik, akár egy koszos, gigantikus, pszichopata ereszd-el-a-hajam buli maradványa. Addig mászik, míg nem találkoznak pontosan ott, ahol a felszínre tör. Az idő és tér koordinációjának tökéletes szinkronizálása.

Tudta, hogy az akna ott van. Attól a pillanattól tudta, hogy bebújt az alagútba, és alul azonnal bezárták.

– Nektek kéne itt lenni, rohadt aktivisták.

Az oxigénmaszkja tompította a hangját, alig hallotta, az arccsontja közvetítette vibrációként érzékelte. Bárcsak Dale Nunes megállított volna, gondolta. Honnan tudhattam volna, hogy ennyire fogok félni?

Ez lehet a neurológiai rugó, amely beindítja a téveszmés zavarodottságot, gondolta. Az éles, kellemetlen tudat, hogy figyelnek. Ennél ocsmányabbat még nem érzett, emellett még a félelem is eltörpült; az volt az elviselhetetlen, hogy mennyire feltűnő.

Beindította a markolót, nyögve ásni kezdett. Felette meglazult föld és szikla, elporladt, elégett, energiává alakult, vagy mit csinált vele a markoló, amelynek az aljából hamuszerű hulladék szitált, semmi több. A mechanikai metabolizmus elhasználta a többit, ezért nem telt meg mögötte az alagút.

Vagyis visszafordulhat.

De nem tette. Ment tovább.

Megszólalt az adóvevője, amely összekötötte a tartály aktivistáival, és a jelentéktelen méretű hangszóró azt szörcsögte:

– Hé, St. James elnök, jól van? Egy órája várunk, és még egy szót sem szólt.

– Egyetlen szót tudok mondani… – Aztán elhallgatott. Minek? Hallották már azt a szót, és különben is tudják, mit érez. És ő a választott elnök, és a választott elnökök, még ha felszín alatti tartályok elnökei is, akkor sem használnak olyan szavakat. Ásott tovább. Az adóvevő hallgatott, megértették.

Tíz perccel később fény szűrődött be felülről, por, gyökerek és kövek hullottak az arcába, mire összerezzent, pedig védte a szemüveg meg a maszk, az egész sisak. Napfény. Szörnyű, szürke, és olyan éles, hogy azonnal gyűlöletet érzett iránta; felfelé kapart, úgy, mintha az egy szem lenne, amely sosem csukódik be. Napfény. Megint a napi ciklus, tizenöt év után. Ha tudnék imádkozni, most imádkoznék, gondolta. Imádkoznék, hogy ez a látvány, a legrégibb istenek egyike, a napisten ne a halál előfutára legyen, hogy lássam a nappal és éjszaka ritmusát, ne csak ezt az egy perzselő pillantást.

– Átjutottam – mondta az adóvevőbe.

Nem kapott választ. Vagy végül lemerült az akku… de a sisaklámpája még világított, igaz, hogy az ég fénye mellett alig látszott. Megrázta az adóvevőt. Hirtelen fontosabbnak tűnt, hogy megtalálja a kapcsolatot a tartállyal, mint továbbmenni. Istenem, gondolta, a feleségem és az öcsém, az enyéim. Elszakadtam tőlük.

Elfogta a pánik, hogy lemásszon, küszködött, akár egy bogár, földet és köveket szórt ki a felszínre, a többi meg rázuhogott… Kiszabadult az alagútból, megragadta-markolta a nyirkos, lapos földet, a vízszintes, végtelen felszínt. Lefeküdt rá teljes testtel, minden porcikáját lenyomta, mintha bele akarná préselni az alakját. Lenyomatot hagyok, gondolta, ember méretű mélyedést, ami örökre ott marad, még ha én el is tűnök.

Kinyitotta a szemét, és észak felé nézett… Könnyű volt megállapítani, merre van észak, jelezték a kövek és a fű, a száraz, barna, beteg gazcsomók körös-körül; a sarkvidéki mező mindent maga felé vonzott, minden életet maga felé terelt… és akkor felnézett, és megdöbbent, hogy az ég szürke, nem pedig kék. Por lehet. A háború pora; a részecskék nem ülepedtek le. Csalódott volt.

De a talaj. Élő valami támolygott a kezére, egy kitines létforma, amit ennek ellenére csodált, az emlékét, a puszta tudatát. A hangya egy kis fehér szemcsét tartott a szájszervében, és ő utánanézett; nem egy okos faj, de legalább nem adták fel. És megmaradtak idefenn, tizenöt éve nem futottak el, szembenéztek a Dies Irae-vel, A harag napjával, és még mindig itt vannak. Ezt tanúsítja ez a képviselőjük; nem egyetlen hangyát látott benne, hanem az összes hangyát örökre, mintha az időn túl támolygott volna el mellette.

Az adóvevő megreccsent:

– Hé, St. James elnök! Felért? – Izgatott hang a miniatűr apparátusban.

– Fel.

– Akkor meséljen!

– Először is az ég szürke a levegőben lebegő részecskéktől. Ez csalódás.

– Ja, nagy kár! – háborogtak a vonal túlsó végén.

– Nem sokat látok – folytatta Nicholas. – Cheyenne romjai jobbra vannak. Pár épület még áll, de amúgy rémes. Messze vannak a romok, a horizonton. Sziklatömböket látok közelebb. Lehetne… – Lehetne rosszabb, és ezt nem értette. Mert messze mintha fákat látott volna. – A tévé szerint egy nagy katonai bázisnak kellene lennie a nebraskai határnál. Északkeletnek indulok, ahogy terveztük, és remélem, hogy…

– Ne feledje, hogy a pletykák szerint a feketepiacozók a város romjai között élnek – hadarta izgatottan az adóvevő –, pincékben és régi óvóhelyeken. Szóval, ha északkeletre nem tűnik ígéretesnek, induljon egyenesen északnak, Cheyenne romjai felé, hátha ott kapcsolatba tud lépni valakivel. Egy olyan nagyvárosban sok mély pince lehet, sok búvóhely. Ne feledje, hogy tudják, hogyan tartsák távol az ólomlábakat. Hall engem?

– Hallom. Jól van…

– Megvan az a doboz részecske, amivel meg tudja zavarni a termotropikus gyilkológépeket? És az izerntropikus szerkezetek elleni golyócskák? Menet közben hajigálja el őket. Mint a mesében a kenyérmorzsákat, csak maga azt akarja, hogy ezeket felegyék.

Óvatosan, bizonytalanul feltápászkodott.

És akkor meglepték. Hallotta őket; a helyváltoztatása beindította őket, és feléjük fordult a fegyverrel, amelyet az okosoktól kapott a tartályban. Az első ólomláb úgy repült, mintha tele lenne héliummal, súlytalan lenne, a maszek lézerpisztoly sugara elsuhant alatta; az ólomláb profi volt, spirálban ereszkedett, mögé került, míg a másik, összetömörülve, akár egy százlábú, hatalmas sebességgel közeledett, kinyújtva valamit, amit Nicholas nem tudott kivenni; az ólomláb nem lőtt, el akarta kapni. Nicholas hátrált, még egyszer elsütötte a szánalmas lézerpisztolyt, feleslegesen, látta, hogy az ólomláb testének egy része eltűnik, aztán a másik mögötte elkapta. A végzet horga, gondolta; a horog húzta, köveken meg gázcsomókon vonszolta, mintha egy jármű után lenne kötve. Megpróbálta kiakasztani a horgot, de beleakadt a ruhájába és a hátába is, az ólomláb tudta, hogy tehetetlen, még átfordulni sem tudott.

És akkor megértette, hogy miért. Hogy mit csinálnak.

Először az az ólomláb, amely elkapta hátulról, a lehető leggyorsabban elhúzta az alagúttól, aztán a másik sérülten is megtöltötte az alagutat, lezárta; valami sugarat irányított a földre, amitől a talaj, a kövek, a gázcsomók bugyogtak, gőz szállt fel, és a bejárat eltorzult, eltűnt, megsemmisült. És akkor a vonszolás is abbamaradt. Az ólomláb megállt, felemelte Nicholast, kiütötte a kezéből az adóvevőt, és a pedálvégtagjával széttaposta. Az ólomláb módszeresen leszaggatott róla mindent – fegyvert, sisakot, maszkot, oxigéntartályt, űrruhát –, majd elégedetten abbahagyta.

– Maguk szovjet ólomlábak? – kérdezte Nicholas lihegve. Nyilván azok. A Nyu-Dem ólomlábak aligha…

És akkor észrevette a közelebbi ólomlábra pecsételt szavakat, nem cirill betűkkel, hanem angolul. Világosan olvasható szavak álltak rajta, stencillel és ecsettel, de nem föld alatti tartályban készültek; ez a felirat később került rá, miután az ólomláb feljutott a felszínre a csúszdán. Talán a Tom Mixben készült, de ez már semmit nem jelentett, mert a fura zománcozott szöveg így szólt:

DAVID LANTANO TULAJDONA

ÜGYNÖKSÉGI AZON: 3-567-587-1

KÉRDÉS NÉLKÜL VISSZAVESZEM

DE CSAK JÓ ÉS REMEK KÖZTI ÁLLAPOTBAN

12

Ahogy ott állt, és nézte az érthetetlen feliratot az ólomláb mellrészén, az azt mondta neki:

– Elnézést kérek a minősíthetetlen viselkedésért, uram, de el kellett távolítanunk az alagút szájától, amelyet egyúttal be kellett zárnunk. Talán megmondhatja nekünk, és akkor nem kell további észlelőberendezéseket használnunk: más egyén is készül feljönni, vagy követi magát?

– N-nem – dadogta Nicholas.

– Értem – bólintott az ólomláb, mintha elégedett lenne a válasszal. – A következő kérdés. Mi vette rá, hogy függőlegesen ásson az ismert parancs és a súlyos büntetés dacára?

Társa, a sérült ólomláb hozzátette:

– Más szóval, uram, elárulná, miért van itt?

Kis szünet után Nicholas azt felelte:

– Én… valamiért jöttem.

– Elárulná nekünk, mi az a valami? – kérdezte az ép ólomláb. Nicholas képtelen volt eldönteni, hogy elárulja-e, vagy sem. Az egész környezet megdöbbentette, a körülötte lévő világ és annak keménykezű, de udvarias fémlakói, akik tisztelettudóan faggatták.

– Adunk egy percet, hogy összeszedje magát. Azonban ragaszkodnunk kell hozzá, hogy feleljen. – Az ólomláb feléje mozdult, egy eszközt tartott. – Szeretném, ha poligráf-leolvasásnak vetné alá magát. Azaz független műszerrel mérhetném a válaszai igazságtartalmát. Ne vegye sértésnek, ez rutineljárás.

Mire észbe kapott, a hazugságvizsgálót már a csuklójára is csatolták.

– Na most, uram. Hogyan írta le a körülményeket, amelyeket itt a Föld felszínén talált, a tartályakó társainak odalent az adóvevő segítségével, amelyet az imént tettünk működésképtelenné? Kérem, részletesen válaszoljon.

– Nem tudom.

A sérült ólomláb azt mondta a társának:

– Ezt nem kell kérdezni. Elég közel voltam, hogy lehallgassam a beszélgetést.

– Játszd le, kérlek.

Nicholas idegenkedéssel és megdöbbenéssel hallotta, hogy a sérült ólomlábból megszólal a lentiekkel folytatott beszélgetésének felvétele. Az ólomláb szájából távolian, de tisztán hallatszottak a szavak, mintha őt gúnyolná.

– Hé, St. James elnök! Felért?

És akkor a saját hangja, de kissé felgyorsítva:

– Fel.

– Akkor meséljen!

– Először is az ég szürke a levegőben lebegő…

Ott kellett állnia a két ólomláb mellett, és végighallgatni az egészet, közben újra meg újra az járt a fejében: Mi történik itt?

Miután az egész beszélgetés befejeződött, a két ólomláb tanácskozott.

– Nem mondott nekik semmi értékelhetőt.

– Egyetértek – bólintott a sérült ólomláb. – Kérdezd meg újra, jönnek-e még mások. – Mindkét fémfej Nicholas felé fordult, és feszülten fürkészte.

– Mr. St. James, követik mások most vagy később?

– Nem – felelte rekedten.

– A poligráf alátámasztja – mondta a sérült ólomláb. – És most vissza a feljövetelének céljára. Tisztelettel, uram, ragaszkodom hozzá, hogy válaszoljon. El kell árulnia, miért van itt.

– Nem.

A sérült ólomláb azt mondta a társának:

– Kérdezd meg Mr. Lantanótól, hogy megöljük-e Mr. St. Jamest, vagy inkább átadjuk a Runcible szervezetnek vagy a berlini pszichiátereknek. A te rádiód működik, az enyémet tönkretette Mr. St. James fegyvere.

Pillanatnyi szünet után az ép ólomláb azt mondta:

– Mr. Lantano nincs a villában, a háziak és a munkások azt mondják, az Ügynökségen van New York Cityben.

– El tudják ott érni?

Hosszú-hosszú szünet. Végül az ép ólomláb azt mondta:

– Felhívták az Ügynökséget vidvonalon. Mr. Lantano ott járt, használta a Megavac 6-V-t, de azóta elment, és nem tudják, hová, sem hogy mikor megy vissza. Nem hagyott üzenetet. – Hozzátette: – Nekünk kell döntenünk.

– Nem értek egyet – mondta a sérült ólomláb. – Mr. Lantano távollétében szólnunk kell a legközelebbi yancystának, és az ő ítéletére alapozni, nem a sajátunkra. A villában lévő vidvonalon talán elérjük Mr. Arthur B. Taubert a keleti birtokon. Vagy ha őt nem, valakit a New York-i ügynökségen. Az a lényeg, hogy Mr. St. James nem mondott semmit a tartálylakóknak a felszíni körülményekről, így a halálát ők háborús veszteségnek tekintenék. Ami kielégítő.

– Az érvelésed jogszerű – mondta az ép ólomláb. – Szerintem öljük meg, és ne zavarjuk Mr. Arthur B. Tauber yancystát, aki amúgy is az Ügynökségen lehet, és mire…

– Egyetértek. – A sérült ólomláb elővett egy csőszerűséget, és Nicholas értette; nem lesz több vita; a két ólomláb közti tanakodás véget ért – újra meg újra az futott át a fején, mi magunk készítettük őket a műhelyünkben, a két kezünkkel –, a döntés megszületett.

– Várjanak! – szólalt meg.

A két ólomláb, ha csak puszta udvariasságból is, de várt, egyelőre nem ölték meg.

– Mondják, ha maguk Nyu-Dem ólomlábak, és nem az ellenségé, márpedig látom a feliraton, hogy Nyu-Dem, miért ölnének meg? – A rendkívüli észlelő és racionális idegrendszerükre próbált hatni, a magasan fejlett agyműködési képességükre, hiszen mindketten a VI-os típushoz tartoztak. – Azért jöttem fel, hogy szerezzek egy mesterséges hasnyálmirigyet, és teljesíthessük a kvótát. Mesterséges szervet, értik? A főmérnökünknek. A háborúhoz. – Csakhogy semmi jelét nem látom háborúnak, gondolta. Látom a romokat, ami arra utal, hogy volt háború… Látta a romokat, de régiek voltak, a táj öregedés jeleit mutatta, és a távolban igenis fákat látott. A fák pedig újnak, fiatalnak és egészségesnek tűntek. Akkor ez van, gondolta, a háborúnak vége. Az egyik oldal nyert, de a harcok legalábbis véget értek, és ez a két ólomláb nem a Nyu-Dem tulajdona, nem a kormányzati hadseregé, hanem egy illetőé, akinek a neve rájuk van pecsételve: David Lantano. Tőle kapnak parancsot, már amikor elérik. De jelenleg nincs a közelben, és ezért nekem meg kell halnom.

– A poligráf erős agyműködést mutat Mr. St. James részéről – mondta a sérült ólomláb. – Talán emberséges lenne közölni vele… – Elhallgatott. Mert megsemmisült. A helyén csak egy halom magaslott, egy oszlop, amely imbolygott, majd szétesett. Az ép ólomláb megpördült, tett egy teljes kört, akár egy fém búgócsiga, annak az erőnek a forrását kereste veterán katona módjára, ami megsemmisítette a társát, és eközben a koncentrált gyilkos sugár őt is eltalálta, és abbahagyta a pörgést. Összeomlott, szétesett, és Nicholas magára maradt, nem volt más, ami élt, beszélt vagy gondolkodott, még mesterséges szerkezet sem; a két ólomláb tevékenységét csend váltotta fel, és örült neki, mélységesen megkönnyebbült, hogy megsemmisültek, de akkor sem tudta felfogni, mi történt; szétnézett minden irányba, ahogy az ólomláb tette, de ő sem látott semmit, csak sziklatömböket, gazcsomókat és a messzeségben Cheyenne romjait.

– Hé! – mondta hangosan; kutatva járkált fel-alá, hátha belebotlik a jótékony entitásba, mintha az bogár lehetne, egy jelentéktelen valami, amit akkor talál meg, ha már majdnem rálép. De nem talált semmit. És a csend hosszabbra nyúlt.

Aztán azt dörögte egy hang erősítőn keresztül:

– Menjen Cheyenne-be!

Ugrott egyet, megfordult; az egyik szikla mögött ólálkodott a férfi, beszélt, mégis rejtőzködött. Miért?

– Cheyenne-ben találja azokat a tartálylakókat, akik korábban feljöttek. Persze nem a maga tartályából. De befogadják majd. Megmutatják a mély pincéket, ahol minimális a radioaktivitás, ahol biztonságban lesz addig, amíg eldönti, mihez akar kezdeni.

– Egy mesterséges szervet akarok – ismételte makacsul, akár egy reflexgép. Csak erre tudott gondolni. – A főgépészünk…

– Értem – dörögte a felerősített hang –, de akkor is azt mondom, menjen Cheyenne-be. Pár óra alatt ott van gyalog, és ez a térség amúgy is sugárgóc, nem szabad sokáig itt maradnia. Menjen le a cheyenne-i pincékbe!

– Nem árulhatja el, hogy ki maga?

– Tudnia kell?

– Nem kell tudnom, csak szeretném. Sokat jelentene nekem. – Várt. – Kérem.

Érezhető vonakodás után az alak kilépett a szikla mögül, olyan közel, hogy Nicholas összerezzent; a felerősített hang technikai álcázás volt, sikeresen keltette a távolság téves benyomását, megtévesztve őt és a két ólomlábat.

Az alak pedig, aki ott állt…

Talbot Yancy volt.

13

Az asztal túlsó felén álló Verne Lindblom azt mondta:

– Azt hiszem, ez elég lesz. – A fegyverszerű tárgyakra és a takarosan műanyagba csomagolt csontokra-koponyákra értette. Terrai és nem terrai, két eltérő fajta, most még különválasztva, de hamarosan összekeverve Utah földjébe kerülnek.

Joseph Adams le volt nyűgözve. Nem tartott sokáig a művész Lindblomnak. Még a speciális kerekesszékében ülő Brose is meglepődött. És természetesen borzasztóan örült.

A másik jelenlévő nem reagált, mert neki nem osztottak lapot, ő a háttérben őgyelgett. Adams csodálkozott, ki lehet, aztán averzióval konstatálta, hogy Brose embere, aki beépült Runcible stábjába: Robert Hig, aki majd „megtalálja” ezeket a tárgyakat.

– Én még a cikkek vázlatát sem fejeztem be, te meg már elkészítetted a tárgyakat – fűzte hozza Adams. Igazából csak az első cikk első oldaIánál tartott, még napokba telik, mire befejezi mind a hármat, beviszi az Ügynökség nyomdájába, hogy legyártsák a magazint, vegyítve a Natural World háború előtti, harmincéves számainak eredeti, autentikus anyagaival.

– Ne aggódjon – motyogta az a vén, rogyadozó massza, Stanton Brose. – Elég akkor kész lennünk a Natural Worlddel, amikor az ügyvédgárdánk a Tanács elé citálja Runcible-t, márpedig az időbe telik. Haladjon, amilyen gyorsan csak tud, de addig is eltemethetjük ezeket a tárgyakat, nem kell magára várnunk, Adams. – Majd fölöslegesen hozzátette: – Hála istennek.

– Azt megtudtuk – mondta Lindblom Adamsnek –, hogy Runcible-t figyelmeztették vagy hamarosan figyelmeztetni fogják Foote neki dolgozó emberei, hogy valami készül. Valami ehhez hasonló. De Foote emberei nem fogják tudni, hogy mi. Hacsak négyünk közül valaki nem Webster Foote ügynöke, ami valószínűtlen. Mert csak mi tudjuk.

– És még valaki – helyesbített Brose. – Az a lány, aki az eredeti rajzokat készítette, főleg a nem terraiak kifejezetten autentikus koponyáját. Hatalmas antropológiai és anatómiai tudás kellett, hogy pontosan milyen változtatásokat végezzen a Homo sapienshez képest… Szélesebb csont a szemüreg felett, nem differenciált őrlőfog, metszőfog nincs, kisebb áll, de sokkal nagyobb koponyafront, amely 1500 köbcentinél nagyobb agyra utal. Más szóval evolúciós szempontból nálunk fejlettebb faj. És ugyanez igaz azokra is – mutatott a lábcsontokra. – Amatőr nem tudna úgy szárkapocscsontot és sípcsontot rajzolni.

– És ő? – kérdezte Adams. – Ő kiszivárogtatná Runciblenek vagy Webster Foote embereinek? – Ahogy még én is megtehetem, gondolta, mint azt te, Verne Lindblom, nagyon jól tudod.

– Meghalt – közölte Brose.

Csend lett.

– Én kiszálltam – mondta Lindblom. Megfordult, és úgy indult az ajtó felé, akár egy alvajáró.

Hirtelen Brose két ügynöke állta el az ajtót fényes, térden felül érő csizmában, jeges tekintettel; Jézus ereje, ezek meg honnan kerültek elő? Adams megdöbbent; végig a szobában voltak, de valamiféle technológiai varázslat folytán észrevétlenül. Álcázva, értette meg, régi és sokat használt kémeszköz, a helyiség falának anyagához idomuló kaméleonként.

– Senki nem ölte meg – mondta Brose –, szívkoszorúér. A sok munka. Túlerőltette magát a határidő miatt. Pedig értékes ember volt, nézzék a munkája minőségét. – Petyhüdt ujjával az eredeti tervek másolatára bökött.

– Én… – kezdte habozva Lindblom.

– Ez az igazság. Megnézheti az orvosi jelentést. Arlene Davidson. New Jersey-ben van a birtoka. Ismerte.

– Az igaz – mondta Lindblom végül Adamsnek. – Arlene-nek tényleg megnagyobbodott a szíve, és figyelmeztették, hogy ne erőltesse túl magát. De ők – pillantott lopva Brose felé – kíméletlenül hajtották. Nekik muszáj időben megkapniuk az anyagot. Tőlünk is. Én kész vagyok az enyémmel, gyorsan dolgozom nyomás alatt. És te? Te túléled ezt a három cikket?

– Túlélem. – Nekem nem nagyobbodott meg a szívem, gondolta magában Adams, nem volt reumás lázam gyerekkoromban, mint Arlene-nek. De ha lett volna, akkor is hajtanának, csak hogy előbb adjam le, ahogy Verne mondta, ahogy Arlene-t hajtották, még ha bele is halnék. Gyengének, erőtlennek és szomorúnak érezte magát. A hamisítógyárunk sokat követel tőlünk. Mi vagyunk az uralkodó elit, de nem tétlenkedünk. Még Brose is fáradhatatlan. Az ő korában.

– Arlene miért nem kapott mesterséges szívet? – szólalt meg Robert Hig mindenki meglepetésére. A hangja közömbös volt, de jó kérdést tett fel.

– Nem maradt szív – mormolta Brose. Nem tetszett neki, hogy Hig beszállt a beszélgetésbe. És éppen így.

– Én úgy tudom, hogy legalább kettő… – kezdte Hig, de Brose nyersen belefojtotta a szót:

– Egy sem elérhető.

Más szóval a föld alatti raktárban vannak Coloradóban, értette meg Adams, de neked vannak félretéve, te ziháló, nyáladzó, rothadó hústömb; szükséged van az összes műszívre, hogy működőképes maradjon ez a tetem. Milyen kár, hogy nem tudjuk lemásolni azt a folyamatot, amit az egyetlen háború előtti gyártó kifejlesztett… nagy kár, hogy az Ügynökség műhelyei nem tudnak sorozatban szíveket gyártani, vagy nem rendelhetünk egy rakattal az egyik nagyobb tartálytól.

Akár itt is készíthetnénk. Csak éppen szimulákrum lenne: úgy nézne ki, mint az igazi, úgy verne, de amikor beültetnék, az lenne belőle, mint mindenből, amit mi csinálunk. És a páciens azzal nem sokat nyerne.

A mi termékeink egy pillanattal sem tudják meghosszabbítani az életet, gondolta. Ami sokat elmond rólunk, a hatékonyságunkról. Te jó ég. És a gondolattól még tovább nőtt a szomorúsága, a mérhetetlen belső köd elborította ott, az Ügynökség zsúfolt termében a yancysta társai között. Verne Lindblom, aki a barátja volt, Stanton Brose, aki a munkaadója, és Robert Hig, aki egy nagy nulla, mégis feltette az egyetlen jó kérdést. Neki volt csak kurázsija feltenni. Az ember sosem tudhatja, senkit nem lehet teljesen leírni, akármilyen színtelennek, üresnek vagy megvásárolhatónak tűnik is.

Lindblom komor képpel és vonakodva végül visszament a tárgyakkal teli asztalhoz. Halkan, lassan beszélt, gépiesen.

-Szóval, Joe, mivel Runcible azonnal karbon-kormeghatározást végez majd rajtuk, nemcsak hogy hatszáz évesnek kell látszaniuk, de hatszáz évesnek is kell lenniük.

– Különben minek csináltattuk volna meg Verne-nel? – toldotta meg Brose is. – Ezeknek is korhűnek kell lenniük, akár a maga cikkeinek. És mint látja, nem azok.

Mert a kort nem lehet hamisítani, értette meg Adams, Runcible rájönne. Szóval akkor igaz.

– Igaz a pletyka arról az időásóról? Annyit hallottunk róla, de nem voltunk benne biztosak.

– Az viszi vissza – bólintott Brose. – Tárgyakat képes a múltba vinni, csak onnan visszahozni nem tudja. Egyirányú. Tudja, hogy miért, Verne? – nézett Lindblomra.

– Nem – felelte Verne. Lindblom Joseph Adamsre pillantott.

– Háborús fegyvernek készült, egy viszonylag kis chicagói cég fejlesztette ki. Egy szovjet rakéta eltalálta a céget, és az összes alkalmazott meghalt. Az ásó megvan, csak nem tudjuk se használni, se lemásolni.

– De működik – mutatott rá Brose. – Vissza tud vinni kisebb tárgyakat. Egyenként beletesszük ezeket a tárgyakat itt az asztalon, a koponyákat meg a csontokat. Késő éjjel Utahban végezzük el, Runcible földjén. Geológusok mutatják majd meg, milyen mélyre kell süllyeszteni, és egy csapat ólomláb segít majd ásni. Ezt a részét precízen kell elvégezni, mert ha túl mélyre kerülnek, Runcible automata buldózerei nem találják meg, érti?

– Aha – mondta Adams. Ilyesmire használni egy ekkora találmányt, gondolta. Vissza tudnánk küldeni a múltbéli civilizációnak tudományos adatokat, felbecsülhetetlen értékű szerkezeteket, akár gyógyszerformulákat… Hihetetlen segítséget nyújthatnánk korábbi társadalmaknak és régebben élt embereknek… pár szakkönyvet lefordítva latinra, görögre vagy óangolra… megelőzhetnénk háborúkat, adhatnánk ellenszert a nagy középkori járványok felszámolásához. Kommunikálhatnánk Oppenheimerrel meg Tellerrel, meggyőzhetnénk őket, hogy ne fejlesszék ki az atombombát meg a hidrogénbombát; elég lenne pár filmrészlet a háborúból, amit átéltünk. De nem. Erre használjuk, csalásra. Ez csak egy újabb eszköz, amelynek révén Stanton Brose még nagyobb hatalomra tesz szert. Persze eredetileg a találmányt még ennél is rosszabb célra szánták, hiszen fegyvernek készült.

Elátkozott faj vagyunk, morfondírozott Adams. A Teremtés könyvének igaza van, stigma virít rajtunk. Csak egy elátkozott, megjelölt, elhibázott faj használná arra a felfedezéseit, amire mi.

– Ezt annak figyelembevételével terveztem – vett fel egy másik bizarr nem terrai fegyvert az asztalról Verne Lindblom –, amit az időásóról tudok. Egyébként a kis chicagói cég úgy nevezte: fordított metabolikus elosztó, vagy mi. – Egy csőszerűséget mutatott Adamsnek. – A fordított metabolikus elosztót nem vetették be a háborúban, nem tudjuk, hogyan működött volna, de kellett egy minta…

– Nem látom a száját – panaszkodott Brose, és gyorsan elforgatta a motoros székét, hogy lássa Lindblom arcát.

– Azt magyaráztam Adamsnek, hogy kellett egy minta a nem terrai fegyverhez. Nem tehettem csak egy groteszk keretet az ismerős harmadik világháborús fegyvereinkre, mert Runcible szakértői talán elég ép összetevőt találnak, hogy beazonosítsák. Más szóval…

– Igen, különös egybeesés lett volna, ha a nem terraiak, akik hat évszázada lerohanták a Földet, pont olyan fegyvereket használnak, mint mi a legutolsó háborúban, csak a külseje különbözne tőle, amit Arlene rajzolt meg.

– A mi időnkben ismeretlen alkatrészekkel kellett megtöltenem – folytatta Verne Lindblom. – Mivel kitalálni nem volt időm, felkerestem a csúcsfegyverek archívumát itt az Ügynökségnél olyan prototípusokért, amelyeket sosem használtak. – Brose-ra pillantott. – Mr. Brose engedélye kellett hozzá, különben nem juthattam volna be.

A fejlett fegyverek archívuma is New York ama részei közé tartozott, amiket Brose személyesen magához „csatolt”, ahogy a műszerveket a coloradói raktárban. A yancysták hozzáférhettek minden mű dologhoz, de az igaziakhoz csakis Brose. Vagy ebben az esetben a közvetlen irányítása alatt egy titkos projekten dolgozó kisszámú csapat. Amely projektről a yancysta osztály mit sem tudott.

– Szóval ezek tényleg fegyverek – méricskélte szinte rémülten a bizarr alakú tárgyakat Adams. A hamisítás túl messzire ment. – Foghatnám az egyiket, és…?

– Persze, lőjön le! – mondta Brose nyájasan. – Fogja bármelyiket, szegezze rám, vagy ha unja Verne-t, akkor őrá.

– Nem működnek, Joe – felelte Verne Lindblom. – De miután majd hatszáz éve fekszenek a utahi talajban… – vigyorgott. – Ha tényleg működnének, a világ ura lehetnék.

– Úgy van – kuncogott Brose. – És maga nem nekem dolgozna, hanem Verne-nek. Ki kellett vennünk a… hogy is nevezik? Fordított metabolikus elosztó prototípusát a csúcsfegyverek archívumából, hogy Verne-nek legyen ideje felnyitni és vacakolni vele… – Aztán helyesbített: – Nem, vacakolni nem vacakolhatott vele, ugye, Verne? A memóriám már nem a régi.

– Nézhettem, de nem tapizhattam meg – felelte Verne.

– Az olyan manuális beállítottságú embereket, mint Verne, rosszul érinti, ha valamit csak nézhetnek – magyarázta Brose Adamsnek. – Fájdalmas lehetett Verne-nek, hogy megpillanthatta a háborús fegyverek prototípusait, a fejlett hardvereket, amiket nem kezdtek el gyártani, nem kerültek az üzemeinkbe vagy a szovjetekébe. Hát egyszer majd az agyam végleg bemondja az unalmast érelmeszesedés vagy hasonló, egy rög vagy tumor miatt, és akkor minden yancystát megelőzve Verne a helyemre ülhet. Akkor bemehet majd a csúcsfegyverek archívumának prototípus-részlegébe, és egész álló nap tapogathatja őket.

Robert Hig tisztelettudó távolságból megjegyezte:

– Pár dolgot szeretnék tisztázni, Mr. Brose. Megtalálok ezek közül egy-két tárgyat. Természetesen mind rozsdás és ütött-kopott lesz. Felismerjem, hogy nem terraiak? Amikor Mr. Runcible elé viszem…

– Mondja neki – felelte nyersen Brose –, hogy maga mérnök, ezért tudja, hogy nem terrai eszközök. 1425-ben az amerikai indiánok nem készíthettek ilyen tárgyakat… a fenébe, ezt mindenki tudja, nem kell alátámasztania mérnöki szakismerettel vagy tudományos zsargonnal. Mutassa meg neki a fegyvereket, mondja, hogy a hatszáz éves rétegben találták, és nézze meg: ez kovahegyű nyílvessző? Égetetlen agyagvilla vagy kivájt kő? Mondja ezt, aztán húzzon vissza a buldózerekhez, és tegyen róla, hogy még több előkerüljön, főleg a nem emberi koponyákból.

– Igenis, Mr. Brose – bólintott engedelmesen Robert Hig.

– De szeretném látni Louis Runcible képét, amikor megmutatja neki ezeket. – Brose gumiszerű szeme megnedvesedett.

– Látni fogja – emlékeztette Lindblom. – Higen lesz olyan inggombkamera, amely hangsávot is felvesz. Hogy amikor elkezdődik a per, legyen bizonyítékunk arra, hogy Runcible tudott a felfedezésről és annak tudományos értékéről. – A hangjában némi megvetés érződött, megvetés az öregedő elme iránt, amely képtelen megjegyezni az összes tényt, ami máris elfeledkezett a tervnek erről a fontos részéről. Joseph Adamshez fordult:

– Ismered ezeket a kis kamerákat. Gottlieb Fischer sokat használta a dokumentumfilmjeiben, így szerezte a „homályos, titkos kémfelvételeket”.

– Igen, tudom – felelte Adams. Nem sok esély volt rá, hogy ő elfelejtse a híres inggombkamerát. Ami Fischer szerint 1943 körül is létezett. – Nem lettek túl értékesek ezek a leletek? Egy ilyen fantasztikus tudományos érték még Runcible szemében is…

– A berlini pszichiáterek szerint minél nagyobb a tudományos érték – magyarázta Brose –, annál inkább fél a földje elvesztésétől. Annál inkább eltitkolja.

– Ha a berlini pszichiáterek tévednek, sok munka megy veszendőbe – jegyezte meg Adams. És remény támadt benne, hogy így lesz. Remény, hogy Runcible helyesen cselekszik, és azonnal közhírré teszi a leleteket, nem adja magát az ellenségei kezére a gyengesége, félelme és mohósága miatt.

De volt egy olyan érzése, hogy a berlini pszichiáterek nem tévednek. Hacsak valaki – és isten tudja, ki lehetne – nem siet Louis Runcible segítségére, a nagyvállalkozó sorsa meg van pecsételve.

14

Louis Runcible háton feküdt az indás rácson átszűrődő napfényben a villája udvarán, Capetownban, és hallgatta a nemzetközi magánnyomozó ügynökség, a londoni Webster Foote Limited képviselőjének jelentését.

– Hétfő reggel – olvasta az ügynök a papírjaiból – lehallgattunk egy vidbeszélgetést két yancysta között. Joseph Adams az ötletosztályon van, Verne Lindblom a gyártáson, Eisenbludt építésze, de mostanában Brose alkalmazza az Ügynökségen New Yorkban.

– És ebben a beszélgetésben említettek engem? – kérdezte Louis Runcible.

– Nem – ismerte be.

– Az isten szerelmére…

– Úgy gondoljuk, vagyis Mr. Foote személyesen úgy érzi, hogy önnek tudnia kell erről az információról. Hadd foglaljam össze.

– Jó, foglalja – törődött bele Runcible tompán. A fenébe, tudom, hogy el akarnak kapni, gondolta. Remélem, hogy a pénzemért ennél többet is tudnak mondani, mert ahhoz nem kell a Webster Foote, hogy ezt tudjam.

– Adams és Lindblom a következő vizuális projektről beszéltek, amelyet Eisenbludt vesz fel a moszkvai stúdióban. San Francisco pusztulása lesz. Adams említett egy beszédet, amit megírt, és beprogramoz majd a szimbe. „Kézzel”, így mondta.

– És én ezért fizetek maguknak?

– Egy pillanat, Mr. Runcible – válaszolta a Foote-ügynök jegesen. – Idézem Lindblom yancysta pontos szavait. „Hallottam egy pletykát.” Baráti beszélgetés volt, csak mondom. „Le fognak venni a beszédekről, és külön projektet kapsz. Ne kérdezd, hogy mit, a forrásom azt nem tudta. Foote egyik emberétől kaptam a fülest.” – Az ügynök elhallgatott.

– És aztán?

– Aztán régészetről beszéltek.

– Hmm.

– Az ókori Karthágó és az athéni flotta megsemmisítésével viccelődtek. Szórakoztató volt, bár lényegtelen. De hadd mutassak rá valamire. Amit Lindblom yancysta állított, az nem igaz. A mi szervezetünkből senki nem informálta semmiféle különleges projektről. Nyilván azért mondta Adamsnek, hogy az ne faggassa. A forrása a New York-i ügynökségen belül lehet. Viszont…

– Viszont tudjuk – vágott közbe Runcible –, hogy egy speciális projektet indítanak, amiben benne van egy ötletember és Eisenbludt egyik kamuépítésze, és ami szigorúan titkos. Még az Ügynökségen belül is.

– Pontosan. Ezt támasztja alá Lindblom vonakodása, hogy…

– Webster Foote mit gondol erről? Szerinte mi folyik?

– Először is, a hétfői vidfonbeszélgetés óta Verne Lindblom folyamatosan dolgozik, vagy az Ügynökségen alszik, vagy Eisenbludt moszkvai stúdiójában, arra sem volt ideje, hogy hazamenjen a birtokára, és pihenjen. Másodszor. A héten Adams nem táplált be beszédet a Megavac 6-V-be. Vagyis mielőtt megtehette volna…

– És mindössze ennyit tudtak meg?

– Még egy információnk van, ami lényeges lehet. Brose többször elhagyta Genfet, és gyorsdongóval az Ügynökségre repült. Minimum egyszer, de inkább kétszer tárgyalt Adamsszel és Lindblommal, és talán még egy-két emberrel, ezt nem tudjuk. Mint mondtam, Mr. Webster szerint ennek a különleges projektnek valamiképp önhöz van köze, és mint tudja, Mr. Foote használja a közepesen erős, de feltétlenül hasznos parapszichológiai megérzését, a prekog képességét a jövőben történő események észlelésére.

Az ügynök szünetet tartott, majd folytatta:

– Jelen esetben azonban nem lát tisztán. Nyomatékosan kéri önt, hogy értesítse, ha bármi szokatlan történik az üzletmenetben. Akármilyen triviális is. És haladéktalanul lépjen kapcsolatba vele, mielőtt bármit tenne. Mr. Foote-ot érzékelés feletti szinten aggasztja az ön hogyléte.

– Jó lenne, ha Webster aggodalma több tényt tárt volna fel.

– Biztosan Mr. Foote is így érzi – felelte az ügynök megvető, filozofikus gesztussal. A papírjait rendezgette, hátha talál bennük még valamit. – Ó, még valami. Nem ehhez kapcsolódik, de érdekes. Az egyik yancysta nő, Arlene Davidson, akinek New Jersey-ben van birtoka, és az Ügynökség egyik legjobb rajzolója, a hétvégén elhunyt koszorúér-szűkületben. Szombat éjjel.

– Próbáltak neki műszívet keríteni?

– Nem.

– A görény – mondta Runcible Brose-ra értve. Most még jobban gyűlölte Brose-t, mint eddig. Már ha ez lehetséges volt.

– Gyenge volt a szíve. Gyerekkori reumatikus láztól.

– Vagyis…?

– Elképzelhető, hogy valami fontos munka miatt túlhajtotta magát. Bár ez csak feltételezés. Mindenesetre nem megszokott, hogy Brose ilyen gyakran utazzon Genfből New Yorkba. Végül is nyolcvanéves. Ez a különleges projekt…

– Igen, nagy dobás lehet – értett egyet Runcible. Eltűnődött. – Brose-nak persze vannak beépített emberei a vállalkozásomban.

– Pontosan.

– De én sem tudom, és maguk sem tudják…

– Nem tudtuk azonosítani az ön szervezetébe telepített Brose-ügynököt vagy ügynököket. Sajnálom. – Az ügynök őszintén csüggedtnek látszott; nagy fegyvertény lett volna a Webster Foote Limitedtől, ha leleplezik a Runcible alkalmazásában álló Brose-kémeket.

– Valamiért Utah jutott eszembe – mormolta Runcible.

– Tessék?

– A néhai St. George közelében az automata ásók és az ólomlábak csak a jelemre várnak. – Ez köztudott volt.

– Mr. Foote-nak tudomása van róla, de nem tanácsolt semmit ezzel kapcsolatban, legalábbis általam nem.

Louis Runcible felkönyökölt, majd feltápászkodott.

– Nincs értelme várni. Szólok nekik, hogy kezdjék meg az ásást. Aztán reménykedem.

– Igen, uram – bólintott az ügynök.

– Ötvenezres létesítmény lesz.

– Hatalmas.

– Ötvenezren élnek majd ott, ahol élniük kell, nem egy föld alatti tartályban, mint a szalamandra a kiszáradt kút fenekén.

Az ügynök a papírjait rendezgetve próbált kiötölni még valami értelmeset, de hiába.

– Sok szerencsét. Talán legközelebb… – És eltöprengett, készül-e még jelentés Runciblenek. Talán ez a bevallottan gyenge mai jelentés az utolsó, ha Webster Foote megérzése helyes.

És általában az.

15

A törött, aránytalan halmokban heverő tömbök közül, amelyek valaha magas épületeket, utcákat alkottak, egy nagyváros bonyolult, masszív struktúráját, négy ember bukkant elő és állta el Nicholas St. James útját.

– Hogyhogy nem vették észre az ólomlábak? – kérdezte tőle az egyik, a többiekhez hasonlóan szakállas, rongyos, de szemmel láthatóan egészséges alak.

A teljesen kimerült Nicholas egy darabig állt, majd leült egy betondarabra, a kabátzsebében cigarettát keresett, de nem talált – a csomagot elvette az ólomláb –, aztán azt mondta:

– Ketten észrevettek. Amikor feljutottam. Megérezhették a markoló vibrálását.

– Arra nagyon érzékenyek – bólintott a csapat vezére. – Minden gépre. Meg a rádiójelekre, ha rádiózott…

– Adóvevővel. Az egészet felvették.

– Miért engedték el?

– Megsemmisültek.

– A tartálytársai feljöttek, és szétlőtték őket? Mi ezt csináltuk: eredetileg öten voltunk, és aki elsőnek felért, azt elkapták. Nem ölték meg, el akarták vinni a… Persze, maga nem tudhatja. Runcible egyik telepére. A börtönbe. – Szemügyre vette Nicholast. – De mi hátulról megleptük őket. Csak hát megölték az első embert. Pontosabban akkor halt meg, amikor rálőttünk az ólomlábakra. A mi hibánk volt. – Hallgatott egy sort. – Jack Blair a nevem.

– Melyik tartályból jött? – kérdezte egy másik szakállas.

– A Tom Mixből – felelte Nicholas.

– Az közel van?

– Négy óra járásra. – Elhallgatott. Azok sem tudtak mit mondani. Kínos csend állt be, mind a földet nézték. Végül Nicholas kibökte: – Azt a két ólomlábat Talbot Yancy pusztította el.

A szakállas férfiak mereven bámulták. Nem is pislogtak.

– Isten az atyám – esküdözött. – Tudom, hogy nehéz elhinni, de a saját szememmel láttam. Nem akart előbújni, de rávettem. Alaposan megnéztem. Kétség sem férhetett hozzá. – A négy szakállas csak bámulta. – Hogyan téveszthettem volna el? Tizenöt éve nézem a tévében, heti három-négy este, néha öt is.

Kis szünet után Jack Blair szólalt meg:

– De… Talbot Yancy nem létezik.

Egy másik elmagyarázta:

– Merthogy mű. Hamisítvány, érti?

– Nem. Mi a mű? – kérdezte Nicholas, pedig értette, egy pillanat alatt átlátta az egész hatalmas cselfogást: akkora horderejű csalás, hogy le sem lehet írni. Hiába próbálják megértetni vele, a saját szemével kell látnia, megtapasztalnia.

– Amit a tévében minden este lát a tartályában – próbálkozott Jack Blair –, mit is mondott, Tom Mix a neve? Szóval, amit a Tom Mixben lát, amit Yancynak meg Védelmezőnek neveznek, az egy robot.

– Még csak nem is igazi robot – pontosított az egyik szakállas –, nem is független gép, csak egy báb, amely egy íróasztalnál ül.

– De beszél – vetette ellen Nicholas. – Hősies dolgokról szövegel. Nem vitatkozni akarok, csak nem értem.

– Beszél, mert egy Megavac 6-V nevű nagy számítógép vezérli.

– És ki programozza a számítógépet? – kérdezte Nicholas. Az egész beszélgetés lomha, álomszerű volt, mintha víz alatt beszélnének, mintha nagy súly húzná le mindnyájukat. – Valakinek bele kell táplálni azokat a beszédeket, egy számítógép nem…

– Sok-sok képzett emberük van rá. Yancystáknak nevezik őket. Az ötletet yancysták írják meg és táplálják be a Megavac 6-V-be, az meg kombinál valamit a szavakkal, hozzáadja a helyes hanglejtést és gesztusokat a bábnak. Ettől tűnik hitelesnek. Aztán az egészet felveszik, és Genfben átnézi a legfőbb yancysta, aki mindent irányít, a Brose nevű szemédáda. És amikor ő rábólint, akkor a felvételt koaxkábelen sugározzák az összes tartálynak a Nyu-Demben.

– Az oroszoknak is van egy ugyanilyen – tette hozzá az egyik férfi.

– És a háború? – kérdezte Nicholas.

– Évekkel ezelőtt véget ért – felelte Blair.

– Értem.

– Közös stúdiójuk van Moszkvában. A New York-i ügynökség is közös. Egy tehetséges komcsi producer, Eisenbludt rendezi meg az összes háborús jelenetet, amelyet a tévében látnak. Általában miniben, méretarányosan. De néha életnagyságban. Mint amikor az ólomlábak harcolnak. Eisenbludt jól csinálja. Meggyőző. Még emlékszem rá, és néha, amikor itt működik a tévénk, látjuk. Amikor lent éltünk, mi is bevettük. Az az Eisenbludt meg a yancysták szinte mindenkit becsaptak, de néha így is feljönnek tartálylakók. Mint ahogy maga.

– Én nem azért jöttem fel, mert megsejtettem – mondta Nicholas. Carol már jó úton járt, gondolta, és igaza volt. Okosabb nálam, ő rájött. – Az egész világon ez van? – intett Cheyenne romjai felé. – Radioaktív romok?

– Egy frászt – felelte bosszúsan Blair. – Ez egy sugárgóc, de nem sok ilyen maradt. A többit parkosították. A világból egyetlen nagy parkot csináltak, amelyet a yancysták birtokokra, uradalmakra osztottak. Ólomlábakból áll a kíséretük. Mint a középkori királyoknak. Érdekes egyébként… – Elhallgatott. – De nem méltányos. Szerintem legalábbis nem.

A szakállas férfiak élénken bólogattak. Nem volt igazságos.

– Maguk hogyan élnek meg? – bökött rájuk Nicholas. – Honnan szereznek élelmet? – És eszébe jutott még valami. – És vannak még többen is?

– A mi bandánkban kétszázan. Itt élünk Cheyenne romjai között. Börtönben kéne lennünk, a hatalmas lakótelepeken, amelyeket Runcible épít, amit említettem az előbb. Nem olyan rosszak, a tartálynál mindenképpen jobbak. Már aki nem bánja, hogy dobozba zárt patkány. De mi szeretnénk… – intett – képtelen vagyok elmagyarázni.

– Szeretnénk szabadon jönni-menni – mondta az egyikük. – És amíg így élünk, nem tudunk. Nem kockáztathatjuk meg, hogy elhagyjuk Cheyenne-t, mert elkapnak az ólomlábak.

– Ide miért nem jönnek?

– Jönnek, de nem igyekeznek igazán – folytatta Blair. – Érti? Csak annyit tesznek, amit muszáj. Ez a rész ugyanis egy most alakuló birtok része. A villa még nincs is kész, a föld pedig még sugárzik. De egy yancysta vállalta a kockázatot, és ideköltözött. Megpróbál itt élni, és ha sikerül neki, ha nem öli meg a radioaktív sugárzás, ez az ő birtoka lesz, és ő lesz a dominus.

– David Lantano – mondta Nicholas.

– Igen – nézett rá furán Blair. – Honnan tudta?

– Az ő két ólomlába kapott el.

– És meg akarták ölni?

Bólintott.

A négy szakállas nyugtalanul összenézett.

– Lantano a villájában volt? Beleegyezett?

– Nem. Próbálták elérni, de nem tudták. Az ólomlábak maguk döntöttek.

– A barmok – káromkodott Blair. – Lantano nem engedte volna nekik, ebben biztos vagyok. Kiborult volna. De ezeket ölésre gyártották. Sok ólomláb háborús veterán, reflexszerűen irtják az élőket. Hacsak a dominus másképp nem utasítja őket. Mázlista, hogy megúszta. Rettenetes.

– De mit mondott Yancyról? – kérdezte az egyik ember.

– Láttam – ismételte meg Nicholas. – Ő maga volt.

Jack Blair egy obskúrus szöveget idézett:

– „Láttam Istent. Kételkedsz? Kételkedni merészelsz?” Milyen fegyvert használt az az ember, aki megmentette? Lézerpisztolyt?

– Nem. Az ólomlábak szabályosan elporladtak. – Próbálta elmagyarázni, milyen erőszakos és hirtelen véget ért a két ólomláb. – Csak porhalom maradt belőlük. Száraz pelyhek, akár a rozsdapikkely. Maguknak mond ez valamit?

– Az egy yancysta csúcsfegyver – bólogatott lassan Blair. – Vagyis egy yancysta mentette meg. Volt tartálylakónak nem lehet ilyen fegyvere. Azt nem tudom, mi a neve, de a háborúból maradhatott. Sok ilyen volt. Néha két yancysta összeveszik a birtokhatáron, érti, azon, hogy hol ér véget az egyiké és kezdődik a másiké, és akkor berontanak a nyitott fegyverarchívumba az Ügynökségnél New Yorkban. Ott állítják össze a szövegkönyveket is. Aztán visszarepülnek a birtokukra a dongójukban, és harcba viszik az ólomlábakat. Nagyon vicces, úgy lődöznek egymásra, mint az eszelősök, elpusztítanak vagy megcsonkítanak tucatnyi ólomlábat, néha még egy yancystát is kicsinálnak. Aztán a megbénult ólomlábakat leküldik a legközelebbi tartályba javításra. És állandóan vadonatúj ólomlábakat kérnek lentről a kíséretük bővítésére.

Egy másik szakállas alak szólt közbe:

– Van olyan yancysta, akinek kétezer ólomláb van a birtokán. Egy egész hadsereg.

– Brose-nak például állítólag van tíz-tizenegyezer belőlük, de elvileg a Nyu-Dem összes ólomlába Holt tábornok parancsnoksága alatt áll. Előjoga van, az ő parancsa felülírja minden yancystáét, bármelyik dominusét. Kivéve persze Brose-t. – A hangja elkomorodott. – Brose felett senki nem áll. Brose áll mindenekfelett, és ő az egyetlen, aki hozzáfér a fegyverarchívumban azokhoz a rettenetes prototípusokhoz, amelyeket ha bevetnének, nem maradna semmi a bolygóból. A háború az utolsó pillanatban fejeződött be. Még egy hónap, és semmi nem marad…

– Bárcsak lenne egy cigarettám – jegyezte meg Nicholas.

A négy szakállas tanakodott, majd vonakodva egy csomag Lucky Strike-ot nyújtottak neki; Nicholas tapintatosan csak egy szálat vett ki, aztán visszaadta az értékes csomagot.

– Szűkében vagyunk mindennek – mondta mentegetőzve Blair, ahogy tüzet adott Nicholasnak. – Tudja, ez az új dominus, aki itt alapít birtokot, ez a David Lantano nem rossz ember. Amikor itt van, visszafogja az ólomlábakat, hogy ne irtsanak ki minket vagy vigyenek telepre. Szinte vigyáz ránk. Ételt is ad. – Blair hallgatott egy sort. Nicholas nem tudott olvasni az arcáról. – Meg cigarettát. Igen, ő segíteni próbál rajtunk. És tablettákat is ad. Néha személyesen dob le nekünk sugárzás elleni tablettákat, amelyek segítenek helyreállítani a vörösvérsejteket, vagy mi. Ő maga is szedi. Kénytelen.

– Beteg – tette hozzá egy másik szakállas. – Csúnyán megégett. A törvény értelmében minden huszonnégy órából tizenkettőt itt kell töltenie a sugárgócban, nem mehet le a pincébe, mint mi. Mi lent élünk, csak azért jöttünk fel, mert észrevettük magát. – Blairre nézett idegesen. – Vissza is kéne mennünk. Túl régóta vagyunk kint. – Nicholasra bökött. – Ő meg főleg. Órák óta a felszínen jár.

– Befogadnak? – kérdezte Nicholas. – Jól értem, hogy élhetek magukkal?

– Persze – bólintott Blair. – Így alakult ki a telepünk. Azt hitte, elküldjük? Miért tennénk? – Őszintén dühösnek tűnt. – Hogy egy ólomláb megölje…? – Elhallgatott. – Szép vendéglátók lennénk. Addig marad, ameddig akar. Később, ha majd többet tud, ha fel akarja adni magát, beköltözhet az egyik telepre. Több százezer volt tartálylakó élhet már telepeken. Csak magán múlik. De várjon. Előbb tájékozódjon. – Elindult egy vékony csapáson a romok között, és a többiek libasorban követték.

– Néha hetekig tart kijózanodni – mondta a válla felett –, megszabadulni attól, amivel tizenöt éven át etették. – Megtorpant, megfordult, és buzgón mondta: – Az eszével elfogadja, de érzelmileg képtelen, mert túl sok. Nincs Yancy, és soha nem is volt. Nem is létezett, Mr. St. Nicholas…

– Nem, Nicholas St. James.

– Soha nem is létezett Yancy. Háború viszont volt, ezt láthatja – intett a romokra Blair. – Yancyt Stanton Brose találta ki egy nyugatnémet filmproducer ötlete alapján. Talán hallott róla, a maga ideje előtt élt, de még mindig játsszák a dokumentumfilmjét. A nyugati győzelem, ez a címe, huszonöt részes tévésorozat a második világháborúról. Emlékszem rá a gyerekkoromból.

– Gottlieb Fischer, igen. – Nicholas is látta ezt a klasszikus dokumentumfilmet, nem is egyszer, sokszor, ugyanabba a kategóriába tartozott, mint A kék angyal meg a Nyugaton a helyzet változatlan. – És ő találta ki Yancyt? Gottlieb Fischer? – Izgatottan és döbbenten követte őket. – De miért?

– Hogy uralkodjon – felelte Blair meg sem állva. Most már siettek vissza a búvóhelyükre, ahová nem ért el a hidrogénbomba hatása, ami a környéket ilyenné tette.

– Uralkodni – visszhangozta Nicholas. – Értem.

– Csakhogy talán emlékszik, hogy Fischer eltűnt azon a Vénuszra induló balsorsú úton. Szeretett volna az első űrutazók egyike lenni, mennie kellett, és…

– Emlékszem – mondta Nicholas. Az eseményt akkor hatalmas főcímekkel hozták le a lapok. Gottlieb Fischer tragikus korai halála; az űrhajó hajtóanyaga begyulladt, amikor belépett a légkörbe… Fischer a harmincas évei végén járt, nem lesz több dokumentumfilmje, nem lesz folytatása A nyugati győzelemnek. Utána senkik következtek, csak nem sokkal a háború előtt készített érdekes kísérleti filmeket egy orosz vagy szovjet producer, akinek a műveit betiltották a Nyu-Demben. Hogy is hívták?

Ahogy igyekezett lépést tartani a sietősen mozgó szakállas férfiakkal, Nicholasnak eszébe jutott az orosz producer neve. Eisenbludt. Aki Blair szerint a hamis háborús jeleneteket forgatta a tartálylakóknak Nyu-Demben és Csen-népben, a Yancy-beszédek hazugságait igazoló vizuális „megerősítéseket”. Nyu-Dem lakói végül csak láthatták Eisenbludt műveit.

Ezek szerint nincs többé ellenségesség kelet és nyugat között. Eisenbludt már nem ellenséges producer, mint amikor Nicholas St. Jamest és a feleségét, Ritát, meg az öccsét, Stut lényegében fegyverrel kényszerítették a föld alá, ahogy akkor hitték, maximum egy évre vagy az igazán pesszimista becslések szerint kettőre.

Tizenöt lett. És abból a tizenötből…

– Mondják, pontosan mikor ért véget a háború? Hány éve?

– Fájni fog – figyelmeztette Blair.

– Tudni akarom.

Blair bólintott.

– Tizenhárom éve. A háború csak két évig tartott a Földön, az első év után a Marson. Szóval tizenhárom évig hintettek port a szemükbe, Nicholas, vagy hogy hívják. Elnézést, elfelejtettem. Nick? Szólíthatom Nicknek?

– Persze – mormolta Nicholas, és eszébe jutott Carol meg Rita, meg az öreg Maury Souza meg Haller, Giller és Christenson, Peterson meg Grandi, Martino meg a többiek, még Dale Nunes is, a Tom Mix polkomja. Nunes tudta? Ha Nunes tudta, esküszöm az élő istenre, hogy megölöm, a két kezemmel fojtom meg, hogy érezzem, és semmi nem akadályozhat meg benne. De Nunes nem tudhatta, mert a megbízott velük együtt be volt zárva. Igaz, nem végig, csak…

Nunes igenis tudta. Csak pár éve érkezett a csúszdán, és az Estes Park Kormány küldte, vagyis Yancy.

– Mondja, Mr. James – szólalt meg az egyik szakállas –, ha nem is sejtette, akkor miért jött fel? Ha arra számított, hogy háborút talál, és ha a tévében azzal traktálják – mert erre emlékszem –, hogy első látásra lelövik…

– …mert a zacskójárvány meg a bűzzsugor nem létezik, az is csak porhintés, az a két bakteriális járvány, igaz, az az ocsmány ideggáz tényleg létezett, azt a New Jersey-i Vegyiművek fejlesztette ki, amelyet egy szovjet rakéta eltalált, örömmel mondhatom, hogy rögtön az elején, és mindenki odaveszett. Ez a hely radioaktív, viszont a felszín többi része…

– Azért jöttem fel, hogy mesterséges hasnyálmirigyet vegyek. Műszervet. A feketepiacon.

– Nincsen – mondta Blair.

– Kész vagyok bármit…

– Nincsen! Sehol! Még a yancystáknak sincs, Brose foglalta le az összeset, törvényesen mind az övé. – Blair hátrafordult, az arcát eltorzította a harag, mint az elfancsalodó kesztyűbábét. – Minden Brose-é, aki nyolcvankét-három éves, és tele van műszervvel, már csak az agya nem az. A cég meg eltűnt, már senki nem tudja, hogyan kell műszervet gyártani. Visszafejlődtünk, ezt teszi a háború. A yancysták próbáltak készíteni, de nem vált be, egy hónap után bemondta az unalmast. Odalett sok különleges technika, ami az általuk „magasan fejlettnek” nevezett technológián alapul, kifinomult eszközökön és hasonlókon… Végül is egy ideig tényleg igazi háború dúlt. A yancystáknak ott van a birtokuk, maguk meg odalenn ólomlábakat gyártanak nekik, ők meg csak repkednek az átkozott dongóikban, a New York-i ügynökség ontja a beszédeket, a Megavac 6-V működik, de… eh. – Feladta, némán továbbindult.

– Meg kell szereznem azt a hasnyálmirigyet – mondta Nicholas.

– Nem fogja.

– Akkor vissza kell mennem a Tom Mixbe, és elmondani nekik. Ők is feljöhetnek, elfelejthetik a kvótát, és nem kell attól tartaniuk, hogy bezárják a tartályt.

– Persze, feljöhetnek, és lehetnek rabok idefenn. Annál azért jobb, azt aláírom. Runcible most Utah déli részén épít telepeket. Tudja, sok hírt hallunk, mert David Lantano adott egy széles sávú adóvevőt, csak hangot ad, kép nincs, de fogjuk vele, amit a birtokosok egymás között beszélnek. Esténként mindig egymással trécselnek, mert magányosak. Egyetlen ember él egy ötvenezer hektáros birtokon.

– Nincsenek családok? Gyerekek?

– A többségük steril. Ne feledje, hogy a háború alatt a felszínen tartózkodtak. Főleg az Estes Parkban, a Légi Hadviselés Akadémián. Ott éltek, ők voltak az amerikai elit, a kadétok. Csak nem tudnak szaporodni. Bizonyos értelemben nagy árat fizettek azért, amijük van. Azért, hogy elit kadétok voltak egy bombabiztos bunkerben a Sziklás-hegységben.

– Mi is megfizettünk, és tessék, mit kaptunk – jegyezte meg Nicholas.

– Várjon egy kicsit – tanácsolta neki Blair. – Gondolja meg, hogy viszszamegy-e elmondani nekik, mert ami itt fent van…

– Az is jobb – vágta rá egyik szakállas társa dacosan. – Elfelejtetted már, hogy milyen lent. Szenilis vagy, mint Brose. Runcible tett róla, hogy jobb legyen. Pokoli jó építész, a telepeken van pingpongasztal meg medence, és szőnyeg abból a fura műanyagutánzatból…

– Akkor miért itt a romok között kuporogsz, és nem az egyik medencénél?

– Mert szeretek szabad lenni.

Ezt senki nem kommentálta, nem kellett.

De egy másik kérdés viszont a levegőben lógott, és Blair Nicholasra nézett.

– Nem értem, Nick. Hogy menthette meg Talbot Yancy, ha nem is létezik Talbot Yancy?

Nicholas nem felelt, túl gyenge volt hozzá, hogy beszéljen.

És különben sem tudta a választ.

16

Az első önjáró buldózer úgy nyögött, akár egy reumás vénember. Leeresztette bűzbogár fejét, felemelte a farát, és felmarkolta az első kupac földet, méghozzá jó nagy halommal, majd felemelte és oldalra lendült, a földet egy várakozó átalakítóba borította, ami szintén homeosztatikusan, emberi felügyelet nélkül üzemelt. Az átalakító erőterében a föld energiává alakult, és azt az energiát, amelyet kár lett volna elpocsékolni, elszállította a kábel egy negyedmérföldnyire fekvő nagy metaakkumulátorba. A metaakkumulátor, amelyet nem sokkal a háború előtt fejlesztettek ki, több milliárd ergnyi energiát tudott tárolni. Méghozzá évtizedekig.

A metaakkumulátor energiája üzemelteti majd a befejezett lakókomplexumot, az működtet mindent, ami világít, fűt, hűt vagy forgat.

Az évek alatt Runcible igen hatékonnyá fejlesztette ezt a módszert. Semmi nem ment pocsékba.

Az igazi hasznot, merengett Robert Hig, ahogy az automata buldózer közelében állt – vagyis az első talajgyalu mellett, mivel tizenkettő dolgozott szimultán –, az igazi hasznot az emberek fogják hajtani, akik majd a telepen élnek. Eddig a föld alatti tartályukban ólomlábakat szereltek össze a birtokosok magánhadseregéhez, ezután meg Runciblenek fognak dolgozni.

Minden épület alsó szintjét műhelyek foglalták el, és azokban a műhelyekben készültek az ólomlábak alkatrészei. Az alkatrészeket kézzel gyártották, mivel a háború eltörölte a felszíni automatizált gyárrendszert. A föld alatti tartálylakók ezt nem tudták, fogalmuk sem volt, honnan származnak az alkatrészek. Mert ha ez tudomásukra jut, akkor az is, hogy emberek élnek a felszínen, márpedig attól isten őrizz.

És fontos, hogy ne tudják, tűnődött Hig, mert ha feljönnek, újabb háborúnak nézünk elébe.

Legalábbis ezt mondták neki. És ő nem kérdőjelezte meg, végül is nem volt yancysta, csak az Ügynökség alkalmazottja, pontosabban Brose-é. Ha szerencsés és jól végzi a munkáját, Brose egyszer talán felterjeszti, és törvényesen kereshet egy birtoknak való sugárgócot… már ha akkor is lesznek még sugárgócok.

Talán elég ez az egy munka ahhoz, ez a nagy projekt, hogy yancysta legyek, merengett. És akkor fizethetek azoknak a Webster Foote-zsaruknak, hogy figyeljék nekem a megmaradt sugárgócok mérési adatait, kezdhetek hosszasan virrasztani, mint ahogy David Lantano egészen mostanáig. Ha ő képes rá, én is képes vagyok, mert előtte ki hallott róla?

– Hogy megy, Mr. Hig? – kiáltotta ez egyik ember, ahogy a buldózerek markoltak egyet, az átalakítóba borították a földet, majd újra markoltak.

– Jól! – kiáltott vissza.

Közelebb ment, hogy megnézze a feltárult kemény, barna talajt; a földgyaluk a terv szerint ötvenlábnyira ásnak le, egy öt négyzetmérföld széles, lapos mélyedést vájnak ki. Semmilyen értelemben nem volt szokatlan feladat, legalábbis a tekintetben, hogy Runcible gépei mire voltak képesek; most az elején csak az volt nehéz, hogy egyenletes felszínt hozzanak létre, ne csak ássanak. Itt-ott felmérő csapatok dolgoztak, magas típusszámú ólomlábak, háromlábú teodolittal keresték a teljesen vízszintes síkot. Az ásás nem fog sok időt igényelni, nem úgy, mint a háború előtt, amikor azokat a tartályokat elásták. Össze sem lehetett hasonlítani.

Tehát az elásott tárgyaknak hamarosan elő kell kerülniük. Vagy soha nem fognak. Az ásásból már két nap sincs vissza.

Remélem, hogy nem volt gubanc, nem tették túl mélyre azokat a micsodákat. Mert akkor a különleges projektnek annyi, vége lesz, amint leöntik az első tartálynyi betont, amint lemegy az első függőleges acélmerevítő; sőt már amikor lefektetik az első műanyag sablonokat a betonhoz. És azok már érkeztek is repülővel. A legutóbbi építkezésről.

Azt mondta magában: Ideje felkészülnöm. Most már bármelyik pillanatban. Megállítani a buldózereket, abbahagyni az ásást, az egészet, és…

Üvölteni, mint akinek elment az esze.

Megfeszült. Mert a kemény, barna felszín alatt, az elszáradt fagyökerek szintje alatt máris csillanni látszott valami, egy elmosódott és sötét valami, amit észre sem vesz, ha nem virraszt éberen. Az ólomlábak nem vennék észre, a gépek sem vennék észre, még a többi mérnök sem szúrná ki, mert mindenkinek megvan a maga dolga.

Ahogy neki is. Fürkészve kémlelte. Csak egy szikla, vagy az első…? Az. Egy rozsdás, sötét fegyver; nehéz elhinni, de pont ugyanaz, amelyet éjjel látott fényesen és újonnan, amely éppen kikerült Lindblom yancysta profi kezei közül. Micsoda változást idézett elő rajta a hat évszázad: Hig kételkedni kezdett a saját érzékeiben; ez nem lehet az, amit Lindblom készített, amit ő meg Adams meg Brose meg Lindblom néztek az asztalon. Alig lehetett felismerni… A napfényben hunyorogva indult felé. Kő vagy tárgy? Hig intett a közeli buldózernek, amely automatikusan hátratolatott, szabadon hagyva a területet. Hig leereszkedett a mélyedésbe, odament, megállt a beágyazott, sötét, alaktalan tárgy mellett.

Letérdelt.

– Hé! – kiáltott, és körülnézett, talál-e másik embert, nem csak gépeket és ólomlábakat. Ott volt Dick Patterson, egy másik ember, egy másik mérnök. – Hé, Patterson! – kiáltott oda, és akkor rájött, hogy az isten verje meg, ez nem az, túl korán riasztott. Az istenit, elcseszte!

Patterson közeledett:

– Mi van?

– Semmi. – Hig dühösen trappolt vissza, kimászott a mélyedésből. Jelzett a talajgyalunak, hogy folytassa, amely nyögve nekilátott, és a fekete tárgy – csak egy szikla – eltűnt a gép lánctalpa alatt.

Tíz perccel később a gép kifordított valamit, ami fehéren és fémesen csillant meg a kora délelőtti napfényben, és ezúttal kétség sem férhetett hozzá, hogy a tíz láb mély rétegből előbukkant az első tárgy.

– Hé, Patterson! – kiáltotta. De Patterson már nem volt hallótávolságban. Hig felvett egy közelben heverő adóvevőt, és általános riasztást akart kiadni. Aztán meggondolta magát. Jobb, ha nem kiáltok még egyszer farkast, gondolta. Intett a buldózernek, hogy hátráljon – ami ezúttal mintha vonakodva tette volna –, és amikor odament a tárgyhoz, dühödt izgalommal látta, hogy igen, ez az, egy különös fegyver, mélyen a talajba ágyazva. A földgyalu lekaparta róla a felső rozsdaréteget, a puha korróziót, és feltárult alatta a kemény fém.

Viszlát, Mr. Runcible, gondolta magában lelkesen Hig. Mostantól yancysta leszek – ezt teljesen biztosra vette –, maga pedig megtudja, milyen a börtön, maga, aki másokat börtönzött be. Megint intett a buldózernek, ezúttal, hogy álljon le, aztán fürgén az adóvevő felé indult; most leadja a kódot, ami az egész műveletet megállítja, és futva jön majd az összes mérnök és az ólomlábállomány fele, hogy lássa, mi történt.

Titokban bekapcsolta az inggombkamerát, és vele együtt a hangfelvevőt. Runcible nem volt itt, de Brose az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy az egészet fel akarja vetetni attól a pillanattól, hogy ő riaszt.

Lehajolt, felvette az adóvevőt.

Ekkor lézersugár érte, amely áthatolt a fejbőrén, a koponyáján, leválasztotta az agya jobb lebenyét, és Hig a földre rogyott, az adóvevő leesett és összetört. Ott feküdt. Ott halt meg.

Az automata buldózer pedig, amelyet megállított, türelmesen várt a jelre, hogy folytathassa a munkát. Végül egy másik mérnök jelt adott, és a talajgyalu hálás robajjal megindult.

A fényes kis fémtárgy, amely tízlábnyira ágyazódott a földbe, és hatszáz év után rövid időre napvilágra került, eltűnt a lánctalpa alatt.

A következő markolásnál a fémtárgyat a földdel együtt elnyelte az átalakító.

Az átalakító pedig a miniatűr alkatrészekkel teli bonyolult eszközt a sziklákkal és a földdel együtt habozás nélkül tiszta energiává változtatta.

És folytatódott a zajos ásás.

17

Londoni irodájában Webster Foote nagyítóval tanulmányozta a fokozatosan kiteljesedő fényképfelvételt – lenyűgözték a régi kütyük-, amelyet a 65-ös kémműhold, a Webster Foote Limited tulajdonosa készített, ahogy elhaladt az É-félt-Ny 456765 felett.

– Itt – mutatta a fotószakértő, Jeremy Cencio.

– Jól van, fiam. – Webster Foote megállította a pozitív előhívását; odalendített egy 1200x nagyítású mikroszkópot, kézzel beállította először a durva, majd a finom fókuszt (a jobb szeme kicsit szemtengely-ferdüléses volt, ezért a balt használta), és meglátta a filmen azt, amit Cencio mutatni akart.

– Ez nagyjából az a rész, ahol Colorado, Nebraska és Wyoming találkozik. Délre attól, ahol Cheyenne terült el a háború előtt, az Egyesült Államok egyik nagyvárosa.

– Igen.

– Animáljam ezt a részt?

– Igen, legyen szíves. És vetítse a falra.

A következő pillanatban a világítás kialudt, és egy négyzet jelent meg a falon, a kivetített filmkocka. Cencio elindította az animálást, amely az állóképből többperces mozgófilmet kreált.

Az 1200-szoros nagyítású mikroszkópon át, amely a filmszalag és az animált kép közé ékelődött, a jelenetet fentről nézve lehetett kivenni. Egy férfi és két ólomláb.

Webster Foote látta, hogy az egyik ólomláb meg akarja ölni az embert, látta az összetéveszthetetlen mozdulatot, ahogy a jobb mellső végtagja a fémtest bizonyos pontja felé nyúl. Pontosan tudta, mit hord egy ólomláb azon a ponton. A férfira halál várt.

És akkor por lebbent, és az egyik ólomláb eltűnt. A másik eszeveszetten forgott, szaknyelven ezt körmozgásnak nevezték, minden áramköre csúcsteljesítményen dolgozott, hogy meghatározza a pusztító sugár forrását, és akkor ő is molekulákká bomlott, amelyek szétszóródtak.

– Ennyi – kapcsolta fel a világítást Cencio.

– Ez a birtok… – Foote megnézte az egyik nyomozati adatlapot – egy bizonyos Mr. David Lantanóé. Nem, még nem birtok, még nincs készen. Még nem telt el egy egész év, törvényesen még sugárgócnak számít. De Lantano felügyelete alá tartozik.

– Akkor azok Lantano ólomlábai voltak.

– Igen – válaszolta Foote szórakozottan. – Fiam, menjen végig a felvételen a 400-szoros lencsével, amíg meg nem találja a sugár forrását, ami kiiktatta azt a két ólomlábat. Találja meg, hogy ki…

A vidkom pityegett. A titkárnője, Miss Grey volt, és a három pityegés azt jelentette, hogy sürgős hívás.

– Elnézést – mondta Foote, és a nagy vidfon felé fordult, ahová Miss Grey a hívást kapcsolja.

Louis Runcible kövér, pirospozsgás arca jelent meg, régimódi, keret nélküli olvasószemüvegben… A feje búbja valamelyest kopaszabb lett azóta, hogy Foote utoljára látta, kicsit ritkább fehér hajat fésült át rajta.

– Az embere mondta, hogy szóljak, ha bármi szokatlan történik.

– Igen! – Foote buzgón hajolt a képernyő felé, megnyomva az aud-vid felvevő gombját, hogy a beszélgetést rögzítse. – Folytassa, Louis, mi történt?

– Valaki megölte az egyik mérnökömet. Lézerrel lemetszette a feje tetejét az új építkezésen Utahban. A megérzése helyesnek bizonyult, el akarnak kapni. – A képernyőn Runcible inkább bosszúsnak látszott, mint ijedtnek, de ez nála természetes volt.

– E nélkül az ember nélkül is tudja folytatni?

– Persze. Nagy lendülettel ásunk. Csak a történtek után egy órával találtuk meg, a nagy munkában senki nem vette észre. Hignek hívták. Bob Hig. Nem a legjobb emberem, de nem is a legrosszabb.

– Akkor csak ássanak tovább. Természetesen küldünk egy ügynököt, hogy megvizsgálja Hig tetemét. Az egyik alállomásról fél órán belül odaér. Addig tartsuk a kapcsolatot. Talán ez az első lépésük. – Nem kellett részleteznie, kikre gondol, mindketten értették.

A hívás véget ért, Foote folytatta a műholdfelvétel vizsgálatát.

– Sikerült megtalálnia a sugár forrását? – kérdezte Cenciót. Megfordult a fejében, lehet-e kapcsolat Runcible mérnökének meggyilkolása és a két ólomláb kiiktatása között. Mindig is szeretett összekapcsolni különálló eseményeket, szerette az összes szálat harmonikusan összeszőni. De erről a két erőszakos eseményről még az ő különleges érzékelése sem tudott súgni semmit. Talán idővel…

– Eddig nem.

– Próbálnak ráijeszteni Runcible-re, hogy abbahagyja a munkát Utahban? – töprengett hangosan. – Így aligha lehet, Runcible túléli a mérnökei elvesztését. Amilyen fegyverek az Ügynökségen vannak, főleg a Brose rendelkezésére álló prototípusok között, akár az egész építkezést, az összes embert, ólomlábat és gépet megsemmisíthetnék. És nem csak egy mérnököt. Aki ráadásul nem is a legjobb emberük. – Nem volt értelme.

– Nincs megérzése? – kérdezte Cencio. – Pszionikus sejtése?

– De van – felelte Webster Foote. Támadt egy különös érzése, amely addig nőtt, míg igazi prekog reveláció nem lett. – Két ólomláb elporlik. Aztán Runcible egyik emberének a fejét lézerrel szétlövik abban a pillanatban, hogy ásni kezdenek… Azt látom, hogy… – Elhallgatott. Látok még egy halált, mondta magában. Hamarosan. Az antik karórájára nézett.

– Tarkólövés. Orgyilkosság. Valaki a yancysta osztályról.

– Megöltek egy yancystát?

– Hamarosan. Talán már meg is történt.

– És hívnak minket?

– Ó, igen. És ezúttal nem Runcible, hanem Brose. Mert… – az érzéke világosan megsúgta. – Olyasvalaki lesz, aki fontos Brose-nak. Nagyon felháborítja, ideges hívás lesz.

– Majd meglátjuk, igaza van-e – tette hozzá Cencio szkeptikusan.

– Tudom, hogy igazam van abban, mi fog történni. A kérdés csak az, hogy mikor. – Mert a képessége az időzítés szempontjából csapnivaló volt. Néha napokkal, egy héttel is tévedett. De ennél többet nemigen. – Tegyük fel – mondta elgondolkodva –, hogy ennek a mérnöknek a meggyilkolása nem Runcible ellen irányult. Nem okoz neki elég kárt, nem lehet ő a célpont. – Tegyük fel, gondolta, hogy bár ez a Hig névleg Runcible alkalmazottja volt, a támadás igazából Stanton Brose ellen irányul.

Ez olyan rossz lenne?

– Kedveli Brose-t? – kérdezte a fotószakértőt, aki az összes műholdas nyomkövetésért felelős volt.

– Ezen még nem gondolkodtam.

– Én igen. Nem kedvelem Brose-t. A kisujjamat se mozdítanám érte, ha tehetném. – De hogy tehetné? Holt tábornok és Harenzany marsall révén Brose az egész veterán ólomláb hadsereg felett rendelkezett, nem is szólva a csúcsfegyverek archívumáról az Ügynökségnél. Brose bármikor kiiktathatja őt, az egész Webster Foote Limitedet.

De talán van valaki, aki nem fél Brose-tól.

– Akkor fogjuk tudni, létezik-e ilyen személy, amikor majd megölnek egy Brose-nak fontos yancystát. – A parapszichológiai képességével ezt előre látta.

– Milyen személy?

– Újfajta. Olyan, amilyet még nem is láttunk. – Amilyen a tudomása szerint nem is létezik.

Itt ülök az asztalomnál, mondta magában, és várom a dagadt, vén pók, Stanton Brose hívását. Aki siralmas kifejezésekkel előadja majd, hogy egy fontos yancystát a közvetlen köréből megöltek, nem durva, barbár eszközökkel, hanem ellenkezőleg, igencsak szofisztikált módon, mert így szeretnek fogalmazni. És amikor befut az a hívás, két hétig vedelni fogok.

Várakozni kezdett. Az antik zsebóra szerint kilenc óra volt Londonban. És kicsiben máris nekilátott az ünneplésnek: mindkét orrlyukába dugott egy csipettel Mrs. Cluny szuperfinom minőségi mixtúrájából.

A New York-i ügynökség főszintjének folyosóján Joseph Adams nem látott senkit, így gyorsan belépett egy fizetős vidfonfülkébe. Betette az ajtót, bedugta a szükséges fémérmét.

– Capetownt kérem. Louis Runcible villáját. – Annyira remegett, alig tudta a kagylót a fülénél tartani.

– Hét dollár az első… – kezdte az operátor ólomláb fürgén és hatékonyan.

– Jó. – Adams benyomott egy ötöst meg két egyest a nyíláson, és ahogy a kapcsolás létrejött, görcsös, sietős mozdulattal letakarta a vidképernyőt egy zsebkendővel, így rejtve el a képet.

Egy női hang szólalt meg a fülében:

– Miss Lombard vagyok, Mr. Runcible titkárnője. Ki keresi?

Joseph Adams rekedten felelt, noha nem szándékosan változtatta el a hangját, egyszerűen így jött ki:

– Nagyon sürgős üzenetem van Mr. Runciblenek, amit csak neki adhatok át.

– Ki beszél? Ha…

– Nem mondhatom meg – krákogta Joseph Adams. – Ha lehallgatják a vonalat…

– Hogy mondja, uram? Tudna hangosabban beszélni? És a vizuális jel egyáltalán nem jön át. Nem tudna jobb minőségű csatornán hívni?

– Viszhall – mondta Joseph Adams. Egyszerűen nem kockáztathatok, gondolta rémülten.

– Kapcsolom, uram, ha vár egy…

Letette.

Levette a zsebkendőt a képernyőről, még mindig remegve felállt, és kilépett a nyilvános vidfonfülkéből. Majdnem sikerült. Megpróbálta. Igenis megpróbáltam, mondta magában. Olyan közel voltam.

Akkor sürgöny? Vagy egy azonnal postára adott levél név nélkül, újságból kivágott betűkkel?

Nem megy, nem tudom megcsinálni, értette meg. Rohadtul sajnálom, Louis Runcible, de túl erős a kötelék. Túl hosszú ideje tart, régi, feszes. Belém váj, és most már a részem, bennem él. Egész eddigi életemben, és most már ezután is.

Sietség nélkül ballagott a folyosón, érezte, ahogy bénító zsibbadás keríti a hatalmába. Csak visszamegy az irodájába. Mintha mi sem történt volna.

Nem is történt. Ez a keserű igazság, a világon semmi.

Minden megy tovább magától. A számára érthetetlen erő, a jelentős, ámde távoli erő ellebben az érzékelése szélén, mint a pillangó: alakok, amelyek átröppennek élete egén, és nem hagynak nyomot, érzetet. Vaknak és tehetetlennek érezte magát. Mégis ballagott tovább. Mert ez a természetes. És mert nem tehetett mást.

És ahogy ment, az a valami megmozdult. Megmoccant; érezte, ahogy továbbgördül. Abba az irányba siklott, ami megváltozhatatlan: egyenesen előre.

18

A gépezet kemény gumikerekein gurult a nyírt gyepen, amely jelenleg elhagyatott volt, mivel az ólomláb kertészek éjszakára raktárba vonultak és mozdulatlanságba dermedtek; nem csapott zajt, a visszaverődő radarszerű jelek alapján tájékozódott, amiket egy ritkán használt frekvencián bocsátott ki. A jelek most olyan sorrendben érkeztek vissza, amiből a gép megtudta, hogy egy nagy kőépület – homeosztatikus, de sokstációs útja első szakaszának tropizmusa – áll az útjában, és addig lassított, míg végül hangtalanul nekikoccant az épület falának, egy pillanatra megpihent, hogy feladatának következő munkafázisához egy kamera a helyére pattanjon.

Katt. Megkezdődött a második fázis.

A forgó központi tengelyéből kinyúló tapadókorongok segítségével elindult felfelé a függőleges falon, amíg egy ablakhoz nem ért.

Az ablakon át behatolni az épületbe nem jelentett problémát, annak ellenére, hogy az alumíniumkeretes ablak zárva volt; a gép egyszerűen hatalmas hőnek tette ki az üveget, ami megolvadt és lecsöpögött, akár a méz, széles lyuk támadt a közepén, ahová a hősugár irányult. A gép minden nehézség nélkül befordult függőlegesből…

Az alumíniumkereten egy pillanatra megállt, és végrehajtotta a műveletsor negyedik szakaszát; akkora nyomást fejtett ki a puha fémre, amekkorát egy százöt kilós súly idézne elő; a keret meghajlott, megvetemedett; ekkor a gép megint függőlegesbe billenve bemászott a tapadókorongok segítségével, le a szoba padlójára.

A gépezet kis ideig tétlennek tűnt, legalábbis látszólag. Belül azonban szeletoid kapcsolók nyíltak és záródtak. Végül egy vas-oxid-szalag siklott egy lejátszófej alatt, a transzformátor működésbe hozta a hangszórót, és a gép halk, tompa, de nyafogós hangon hirtelen azt mondta.

– A fenébe. – A szalag ezután a gép egyik tartályába pottyant, és elégett.

A gép megindult a kis, kemény gumikerekein, a radarjával denevérszerűen tájékozódott. Jobbra egy alacsony asztal állt. A gép megállt az asztalnál, a szeletoid kapcsolók ismét munkálkodtak. Akkor a gépből kinyúlt egy álláb, amelynek vége erősen megfogta az asztalt, mintha a gép önkéntelenül rátámaszkodna és megpihenne, mielőtt továbbhalad. Aztán továbbment. Óvatosan. Mert a végső tropizmus, az ember nem volt messze. A szomszéd szobában aludt, a gép észlelte a lélegzését és a teste kisugárzó melegét. A szinkronban érzékelt tropizmus vonzotta, arra fordult.

Egy szekrényajtó előtt elhaladva megtorpant, kattogott, aztán az emberi agy alfahullámának megfelelő elektromos impulzust bocsátott ki. Egy bizonyos emberi agyét.

A szekrényben egy felvevőberendezés észlelte az impulzust, rögzítette felvételen egy zárt széfben mélyen a falban, amelyhez csak a megfelelő kulccsal vagy sok fúrással lehetett hozzáférni. A gép azonban ezt nem tudta, és ha tudja, akkor sem törődik vele; a következmények nem érdekelték, nem ez volt a feladata.

Továbbgurult.

A hálószobába nyíló ajtónál megállt, hátsó kerekére emelkedett, kinyújtott egy állábat, amely ügyesen – bár jó pár másodperc késlekedést okozva – egy mesterséges ruharostot dugott a keret rézzárába. Amikor kielégítőnek találta az eredményt, továbbment, majd még egyszer megállt, hogy három hajszálat és egy fejbőrpikkelyt helyezzen el; amúgy nem kellett félbeszakítania az ágyban alvó férfi felé irányuló dupla tropizmust.

Az ágynál megállt. Most következett feladatának legbonyolultabb része, kapcsolók nyíltak és záródtak gyors egymásutánban. A gép burkát alkotó keret alakja megváltozott, ahogy lassan, gondosan irányított hő olvasztotta meg a műanyagot; a gép vékony és hosszú lett, majd ismét a hátsó kerekére billent. Ha valaki látja, komikusnak találja; a gépezet úgy imbolygott, akár a kígyó, épp csak meg tudta tartani az egyensúlyát, egyszer majdnem erre az oldalra dőlt, aztán arra, mivel eltűnt a széles alapja. Csakhogy nem ért rá törődni a függőleges kilengéssel; az irányító főáramkör – óramű, ahogy a háborús technikusok hívták, akik építették – sokkal fontosabb célon dolgozott, mint az egyensúly.

A mozgásos fázisokat letudva a gép – a hő és a légzés ritmusának dupla tropizmusa alapján – az ágyban fekvő férfi szívét kereste.

Pár perc elteltével sikerrel járt; az észlelőberendezésével a dobogó szívre fókuszált; sztetoszkópos szenzorai megtalálták, és akkor gyorsan áttért a következő fázisra. Nem habozhatott, most, hogy a dobogó szívet megtalálta, azonnal cselekednie kellett.

A felső fedél közelében egy nyílásból ciános hegyű repülőnyilat bocsátott ki. Rendkívül lassan repült, hogy az utolsó másodpercben is korrigálni lehessen a pályáját; a nyíl távolodott a felállt géptől, kissé eltért, ahogy a gép jele apró korrekciót írt elő, majd a tű behatolt az alvó férfi mellkasába.

Ahol azonnal kibocsátotta a mérget.

A férfi fel sem ébredt, úgy halt meg.

És a férfi torkán egy bonyolult, de igen finom szalag – ami vékony volt, akár az aranylánc, ám működő elektronikus szelepeket és kapukat tartalmazott – összetett rádiójeleket bocsátott ki, amelyeket időkiesés nélkül észleltek az ágy aljához csavarozott nagyobb vevőegységek. Ezek az egységek, amelyeket riasztott a vérkeringés és szívmozgás leállása, azonnal saját jelet bocsátottak ki.

Megszólalt egy riasztó, hallhatóan; a szoba megtelt lármával. A villa más részein ólomlábak lendültek mozgásba, szélmalomszerűen, teljes sebességgel robogtak az emeleti háló felé. Egy másik jel automatikusan kódolt hívást küldött az épületen kívül állomásozó ólomlábaknak; azok felocsúdtak a mozdulatlanságból, az épület felé rohantak, és felsorakoztak a hálószoba ablakánál.

A férfi haláljelzője felriasztotta a kíséretét alkotó ötven ólomlábat, amelyek mindegyike a thanosztropikus orgyilkosság helyszínére sietett, odavezette az ágy alá csavarozott egységek sűrű jele.

A nyilat kibocsátó gép is észlelte a szívmozgás megszűnését; újra megolvasztotta a burkát, visszaereszkedett, ismét szögletes lett. Munkája végeztével elgurult az ágytól.

És akkor az elülső részén lévő pillaszerű antennák észlelték az ágy alatti egységek sugározta rádiójeleket. És tudta, hogy nincs menekvés.

Az ablak alól, a megolvasztott lyuk alól, ahol behatolt, egy VI típusú ólomláb szólt felerősített hangon:

– Tudjuk, hogy odabent van. Ne is próbáljon menekülni. A rendőrség embere úton van, maradjon, ahol van.

Kis kerekein a gépezet elgurult az ágytól, ahol a halott ember feküdt; észlelte az ólomlábakat a szobaajtó mögött, az ablak alatt; ólomlábak mindenhol, gyakorlott, precíz felállás; kiment a hálószobához kapcsolódó helyiségbe, amelyen korábban áthaladt. Ott megtorpant, és mintha most jutna eszébe, egy vércseppet pottyantott a szőnyegre, aztán megpördült, előbb erre indult, aztán arra, végül az óra működtette kapcsolók mind kikapcsoltak, ahogy a főáramkör elfogadta a helyzetet: minden kijáratot lezártak, nincs mozgástér. Áramköreiben beindult egy utolsó, tetszőleges fázis.

A gépezet belsejét borító burok ismét megolvadt, alakot váltott. Ezúttal egy hordozható tévékészülék lett, fogantyúval, képernyővel és V alakú antennával.

A gépezet ebben a formában tétlenné merevedett, elektronikus anatómiájának minden aktív eleme végleg kikapcsolt.

Nem maradt semmi, elérkezett a vég. Két ellentétes impulzus – a menekülés és a lecsukódás – közti neurotikus habozás az utóbbi javára dőlt el, a gépezet a sötét szobában közönséges televíziónak látszott, a háborús készítők szándéka szerint: arra az esetre, ha az őrzők gyors védekező reakciója miatt a gép, noha végrehajtja az orgyilkosságot, nem tud menekülni.

A gép ott maradt a sötétben, miközben az üres ablak alatt a VI típusú ólomláb újra meg újra elharsogta az üzenetet, és a halott ember szobája előtti folyosón az ólomlábosztag éberen őrködött, hogy elállja bárki vagy bármi úját, ami menekülni próbálna a gyilkosság helyszínéről.

A gépezet akkor is ott volt, amikor egy órával később Webster Foote-ot hivatalos minőségében átengedte a szoba ajtaját vigyázó ólomlábosztag.

19

Befutott a vén Stanton Brose eszelős hívása; a hisztérikus Brose a képernyőn olyan álparkinsonos bosszúsággal remegett, amely csak a szenilitás határát elérő, neurológiailag sérült struktúráknál jelentkezhet.

– Webster, megölték az egyik emberemet, a legjobb emberemet! – Brose szinte zokogott, teljesen kikelt magából; végtagjai szeszélyes csapdosása lenyűgözte Foote-ot, aki feszülten figyelt, és arra gondolt, Igazam volt. A prekog megérzés bejött. És milyen hamar.

– Természetesen személyesen megyek oda, Mr. Brose. – Fogta kezében a tollat. – A yancysta nevét és a birtoka helyét kérem.

– Verne Lindblom – fröcsögte-dadogta Brose. – Nem tudom, hol a birtoka. Elfelejtettem. Most hívtak. A haláljelzője abban a pillanatban megszólalt. Az ólomlábak csapdába ejtették a gyilkost, még a villában van. Ólomlábak állnak az ajtóknál-ablakoknál, ott kell lennie. És ez nem is az első orgyilkosság, hanem a második.

– Igen? – mormolta Foote. Meglepődött, hogy Brose tud Runcible mérnökének meggyilkolásáról.

– Igen, mert elsőnek… – Brose elhallgatott, az arca hullámzott, mintha a hús szétfolyna, aztán visszaszivárogna, kitöltené az ürességet, a koponya árkait. – A Runcible-nél beépült embereim jelentették – mondta most már összeszedettebben.

– Hmm.

– Ennyit tud mondani? Verne Lindblom… – Brose horkantott, megtörölte az orrát, a szemét, a száját petyhüdt, nedves ujjaival. – Figyeljen, Foote, most jól figyeljen. A legjobb embereiből küldjön egy kommandót Kaliforniába, Joseph Adams birtokára, nehogy ő következzen.

– Miért pont Adams? – Foote pontosan tudta, miért, de Brose szájából akarta hallani. A különleges projekt – amelynek létezéséről tudott, de a mibenlétét nem ismerte – résztvevőit iktatják ki egyenként. Brose látta a sémát, és Foote is látta. Foote lefirkantotta: Csapat Adams birtokára. Azonnal.

– Ne érdekelje a miért, csak csinálja! – förmedt rá Brose vészjósló hangon.

– Haladéktalanul – mondta gyorsan Foote. – Magam megyek Lindblom birtokára, a legjobb kommandóm pedig indul Adams yancystához. Mostantól Adams mellett leszünk, hacsak nem iktatták már ki. Neki is van…?

– Mindnek van haláljelzője – dörögte Brose. – Vagyis Adams még életben van, de nem sokáig, ha nem indulnak azonnal. Mi nem tudjuk megvédeni magunkat. Azt hittük, hogy ennek a háborúval együtt vége. Tudom, hogy az ólomlábak néha összetűzésbe keverednek a birtokhatárok miatt, de semmi ilyesmi, mint a háború… megint háború van!

Webster Foote egyetértett, bontotta a vonalat, és négy emberből álló kommandót küldött a Los Angeles-i térségbe; aztán felment a társaság épületének tetejére két különlegesen képzett ólomlába társaságában, akik többládányi súlyos felszerelést cipeltek.

A tetőn már dorombolt egy nagy sebességű, interhemiszférás régi katonai dongó, amelyet az irodából indítottak el távirányítással; beszállt a két ólomláb, és a következő pillanatban már az Atlanti-óceán felett repültek.

Foote vidfonon kapcsolatba lépett a yancysta Ügynökséggel New York Cityben, és megtudta a halott birtokának helyszínét. Pennsylvaniában volt. Akkor vidfonon felhívta a saját társasága központját, kérte és megkapta – a képernyőn – Verne Lindblom yancysta aktáját, hogy felfrissítse az emlékezetét. Kétség sem fért hozzá: Lindblom nem egy alkotó volt a sok közül, hanem a Yancy-szervezet legbriliánsabb alkotója. Bármikor használhatta Eisenbludt stúdióit Moszkvában; erről persze már meggyőződött a különleges projekt utáni nyomozás alatt, amelyben Lindblomnak fontos szerep jutott. A nyomozás alatt, ami semmi hasznosat nem tárt fel, gondolta savanyúan.

Legfeljebb annyit, hogy Brose kétségbeesése és dedós aggodalma – amely következő lépésként Joseph Adams halálát vetíti előre – megerősíti, hogy az eddigi két orgyilkosság, előbb Higé, majd Lindblomé, annak a következménye, hogy részt vettek a különleges projektben; Foote ezt tisztán látta, látta a szálat, amely Higtől Lindblomhoz vezetett, és onnan Adamshez… és, tűnődött, talán halálos támadáshoz Arlene Davidson ellen szombaton, csak oly módon, ami akkor természetes halálnak tűnt. Mindenesetre Brose elkottyantotta, hogy a különleges projekt résztvevőiről van szó, és ez azt jelentette, hogy Hig valójában Brose embere volt Runcible stábjában. Szóval a megérzése beigazolódott, Hig meggyilkolása nem Runcible ellen irányult Brose uszítására; Hig meggyilkolásának, ahogy azt Lindblom yancysta halála bizonyítja, Brose volt a tulajdonképpeni célpontja. Maga az uralkodó yancysta. Ez immár nem spekuláció, ez már történelem.

És Foote-nak még mindig sejtelme sem volt a különleges projektről. Amit egyelőre felfüggesztettek. A jelek szerint nem volt sok tagja, Adams lehet az utolsó. Persze kivéve magát Brose-t.

Ez megkongatta a vészharangot Foote elméjében. Adams projekttagot immár védelmébe vette a Foote kommandó, és talán rá lehetne venni, hogy a feszültség hatására elfecsegjen valamit a különleges projekt mibenlétéről az egyik emberének… Foote-ban szemernyi kétség sem merült fel, hogy a vállalkozás célpontja Runcible. Fel akarták áldozni Runcible-t, csakhogy másképp alakult. A buldózerek Utahban folytatták a munkát, Runcible nem akadt el. Brose viszont teljesen.

Foote nem is emlékezett, hogy valaha látott volna valakit ennyire összezavarodva, mint most Brose-t. Ennyire szétesve. Ez a különleges projekt kulcsfontosságú lehetett. Elképzelhető, hogy Louis Runcible teljes megsemmisítését célozta? Más szóval Brose és a híres birodalomépítő közti végső leszámolás első lépéseinek lehetünk tanúi? Első lépések… és gyors összeomlás!

Atyaég, az emberem, aki Louis Runcible-lel beszélt, nem érezte, és amikor én beszéltem vele vidfonon, nekem sem tűnt úgy, hogy ilyen iszonyúan pontos és hatásos lépésre készülne, hogy megvédje magát. Louis Runciblenek láthatóan fogalma sem volt róla, és nem is aggasztotta, hogy mi készül ellene… De akkor hogyan reagálhatott ilyen határozottan és ilyen rövid idő alatt?

Ráadásul Runcible nem fogta fel az alkalmazottja, Robert Hig halálának jelentőségét, ez világosan kiderült vidfonon.

Vagyis, okoskodott Foote, lehetséges, sőt valószínű, hogy Hig és Lindblom yancystát, és előtte Arlene Davidsont nem Runcible kezdeményezésére vagy akár tudtával iktatták ki.

Louis Runcible biztonságáért valaki más kezeskedik.

Másvalaki, akit még nem láttam sem én, sem Runcible, sem Brose; ez az alak belépett az arénába, és versenybe száll a hatalomért.

Örülök, hogy nekem elég, amim van, gondolta, mert ha túlzásba esnék, ahogy Brose ezzel a különleges projekttel, talán én lennék a célpontja ennek a mesterlövésznek.

20

Webster Foote egy órán belül leszállt a halott yancysta villájának tetején. A két ólomláb kíséretében, akik a súlyos felszerelést cipelték, hamarosan a villa legfelső szintjének vastag szőnyeges folyosóján lépdelt. Csüggesztő látvány fogadta: éber ólomlábosztag őrzött egy zárt ajtót. Odabent feküdt a dominusuk, a birtok urának holtteste. És ha a VI típusú ólomlábnak igaza volt – amely az éjszakai sötétben még mindig odakint őrködött –, akkor a gyilkos csapdába esett a szobában, ahol a gyilkosság történt.

Így működik a haláljelző, merengett Foote. A történelem bebizonyította, hogy sajnos akármilyen magas pozícióban legyen is valaki, az orgyilkosság ellen nincs menekvés. Viszont a gyilkost csapdába ejtheti. Verne Lindblom halálának pillanatában beindult a gyilkost bekerítő gépezet, vagyis feltételezni lehetett – mint azt a VI típusú ólomláb tette –, hogy amikor ő, Webster Foote kinyitja a háló ajtaját, nemcsak a (remélhetően ép) holttest vár rá, hanem egy fegyveres, profi orgyilkos is, aki kész harcolni az életéért.

Foote megállt az ólomlábosztag előtt, akik hű kutya módjára vártak, méltóságteljes csendben őrt álltak. A saját két ólomlábához fordult:

– Fegyvert. – De átgondolta, amíg azok letették a súlyos terhüket, kinyitották a ládákat, és pontosabb parancsra vártak. – Az egyik illó ideggázt – döntött. – Az átmeneti működészavart okoz. Kétlem, hogy a bent lévő illető hozott volna magával oxigéntartályt és maszkot. – Az egyik ólomláb engedelmesen átadott neki egy hosszú, keskeny hengert. – Köszönöm. – A néma ólomlábak között a hálószoba csukott ajtajához lépett.

A henger csúcsát az ajtó fafelszínéhez nyomta – az ajtót egy régi udvarházból menthették ki nagy gonddal –, egy pillanatra elmerengett az élet hiúságán, hogy a hús elporlik s a többi, aztán megnyomta a ravaszt.

A henger csúcsa sebesen forgott, és egy pillanat alatt átfúrta a tömör ajtót, lezárta a lyukat műanyag nyálkával, hogy a gáz ne lehessen hatással a fegyver használójára, aztán a feladata részeként egy törékeny gömböt lőtt a szobába, ami tele volt idegromboló, szinapszisbénító gázzal; a gömb lepottyant a sötét szobában, és a világon semmi nem akadályozhatta meg, hogy széttörjön; a sajátos hang elért Webster Foote füléig; akkor az órájára nézett, és várt. A gáz öt percig hat, aztán az alkotóelemei közömbösítik. Akkor biztonságosan be lehet lépni.

Eltelt az öt perc.

– Mehetünk, uram – mondta az egyik ólomláb.

Webster Foote elvette a hengert az ajtótól, és a közelebbi ólomlábnak adta, aki visszatette a ládába. Azért nem lehetett kizárni a gyilkos előrelátását, azaz hogy felszerelkezett valamivel, ami semlegesíti ezt a fegyvert. Így Foote kiválasztott a ládából egy kábpisztolyt, majd erős töprengés után, ami a múltban nemegyszer megmentette az életét, kért egy műanyag védőpajzsot, amelyet széthajtott, majd esetlenül, de hatékonyan magára terített; az egyik ólomláb segített, és a pajzs, akár egy köpeny, teljesen betakarta, csak a vádlija, angol gyapjúzoknija és a londoni cipője látszott ki. Akkor megint elment Lindblom ólomlábai mellett, és kinyitotta a háló ajtaját.

– Fényt – parancsolta. A szoba sötét volt, nem volt idő a kapcsoló után tapogatni.

Az egyik különlegesen képzett ólomlába habozás nélkül egy biztonságos beltéri jelzőrakétát hajított a hálószobába; az meggyulladt meleg, vigasztaló fénnyel, ami nem vibrált, tisztán megvilágított minden egyes tárgyat. Ott volt az ágy, és rajta, takaró alatt feküdt a halott, Verne Lindblom. Lehunyt szemmel. Békésen, mintha tudomást sem szerzett volna fájdalommentes és azonnali haláláról. Foote ugyanis első pillantásra látta a halott nyugodt, háton fekvő helyzetéből, hogy egy kipróbált, sokszor használt ciános fegyvert alkalmaztak. Valószínűleg homeosztatikus nyilat, amely közvetlen az agyba, szívbe vagy a gerincoszlop felső idegdúcába hatolt. Könyörületes megoldás, gondolta, és körülnézett, kereste a tehetetlen felnőtt férfit, aki nem tudott mozogni, sem beszélni, aki ritmustalan neurológiai görcsökben vergődik, képtelen védekezni vagy menekülni.

A hálószobában azonban nem volt ilyen ember. Másmilyen sem. Az ágyban, takaró alatt heverő halott egyedül volt a szobában Webster Foote-tal, más senki. És ahogy Foote óvatosan átment a szomszéd szobába, ahová eredetileg a gyilkos bejutott az ablakon át, ott sem látott senkit. A két képzett ólomláb követte; ő sem látott senkit, és azok sem láttak senkit; azonnal elkezdték kinyitogatni az ajtókat, benéztek a csodás mozaikszerű csempékkel kirakott fürdőszobába, majd a két szekrénybe.

– Elszökött – szólt hangosan Foote.

A két ólomláb nem szólt, nem érezték szükségét megjegyzésnek. Foote kiment a hálószoba előtt őrködő ólomlábakhoz. – Közöljék a VI típussal odalent, hogy későn érkeztek.

– Igenis, Mr. Foote – mondta a benti osztagot vezető ólomláb, és így is tett. – A válasz – közölte fémes, méltóságteljes modorban –, hogy lehetetlen. Mr. Lindblom gyilkosa a hálószobarészen kell hogy legyen. Minden más lehetőség kizárt.

– A deduktív ólomláblogika szerint talán, de az empirikus tények mást mutatnak. – Foote a saját két ólomlába felé fordult. – Kezdjetek adatot gyűjteni. Feltételezve, hogy az orgyilkos ember volt, nem ólomláb, különösen figyeljetek oda a szerves nyomokra. Bőrminták, hajszálak.

Lindblom egyik magasabb típusú ólomlába azt mondta:

– Mr. Foote, a falban van egy agyhullám-felismerő, amelyhez van kulcsunk.

– Remek, kérem a felvételt.

– Van egy audiofelvevő is, amely szintén állandóan működik.

– Nagyon jó. – Ha az orgyilkos ember volt, ha mondott valamit. És ha elment az agyhullám-felismerő érzékelői előtt. Webster Foote elgondolkodva visszament a hálóba, majd át a szomszédba, és megvizsgálta az ablakot, a behatolás helyét.

A padlón egy hordozható tévé állt.

Lehajolt, megfogta a fogantyúját, nem törődve az ujjlenyomatokkal; valószínűtlen, hogy a gyilkos egy tévével vacakolt volna.

A tévé túl nehéznek bizonyult. Meg tudta emelni, de csak nagy nehezen.

– Ez az – közölte hangosan.

A szobai szekrényben Lindblom egyik ólomlába, ami éppen az agyhullám-felismerőt rejtő egységet nyitotta ki, megkérdezte:

– Tessék, uram?

– Ez a gyilkos. Ez a tévé.

– Uram – kuncogott az ólomláb –, egy hordozható tévékészülék nem okozhat emberhalált…

– Maga akarja megkeresni az ura gyilkosát, vagy rám hagyja?

– Természetesen maga a nyomozó, Mr. Foote.

– Köszönöm – jegyezte meg Webster Foote csípősen, és eltöprengett, hogyan tudná kinyitni a magát hordozható tévének álcázó eszközt. Mert ha igaza van, hozzáférhetetlen lesz, a gépezetet úgy építették meg, hogy ellenálljon minden erőszakos, ellenséges vizsgálatnak.

Ekkor baljós prekog előérzete támadt. Napokba, sőt hetekbe telik majd felnyitni ezt a tévét. Még az ő profi embereinek is.

Itt van a keze ügyében a halálos eszköz, de francot sem ér vele.

21

A nyomok. Az ablak meghajlott kereténél kezdődtek, ahol az üveg megolvadt; Webster Foote két ólomlába leguggolt a keretnél, lefényképezte, és elemezte a fém vetemedésének pontos mértékét, kiszámította a nyomást, ami ekkora vetemedést okozhatott.

Foote ólomlábai jó és ügyes gépekként gyűjtötték az adatot. Ő azonban nem érzett semmit, vakon bámészkodott; nem vett részt a vizsgálatban.

– Vérfolt, Mr. Foote – közölte vele az egyik ólomláb.

– Jó – felelte közömbösen.

Lindblom egyik ólomlába, amelyik kinyitotta a mélyen a szekrényfalba ágyazott széfet, most megszólalt:

– Az agyhullám-felismerő észlelt…

– Egy férfit, aki elment előtte, és alfahullámokat bocsátott ki – fejezte be helyette Foote.

– Az audfelvevőn…

– Egy férfi beszél. Azért jött ide, hogy megöljön egy alvó áldozatot, mégis megszólalt, elég hangosan ahhoz, hogy a hangja vas-oxid-szalagra kerüljön.

– És nemcsak hangosan, de érthetően. Szeretné, ha lejátszanánk azt a részt önnek?

– Nem, majd később – mormolta Foote.

Az egyik saját ólomlába éles, fémes hangon jelentette:

– Három emberi hajszál, amely nem az áldozaté.

– Folytassák. – Lesz még nyom, amely alapján azonosítani tudjuk a gyilkost, mondta magában. Megvan az egyedi agyhullámmintázata, a hangja; ismerjük a súlyát, vannak hajszálaink tőle, megvan egy vércseppje. Elég furcsa, hogy csak úgy ejtett egy csepp vért a szoba közepén, egyetlen árva cseppet.

A következő percekben ruharostot találtak. Aztán egy alacsony asztalon ujjlenyomatot, nem az áldozatét.

– Megállhattok – mondta Foote a két ólomlábnak.

– De uram, találhatunk még…

– Elég. A standard 2004 Eisenwerke Gestalt-készítő pontosan ezeket állítja elő: hang, ujjlenyomat, hajszál, vércsepp, ruhaszövetrost, testsúlykijelző és egyedi alfa-agyhullámminta. Ennyit, és ennyi elég is. Ezek alapján egy közepes számítógép is megtalálja a szignókártyát, mert ez hét azonosítófaktor. – És hat is elég. Az agyhullám önmagában is elég, még ha az ujjlenyomat nem is.

Ez bosszantotta abban a háborús nyugatnémet találmányban: túlzásba vitte a feladatát. Az áramköreinek, feladatainak kilencven százalékát ki lehetett volna hagyni, és akkor a hordozható tévé is normális súlyú lett volna. De ilyen a német mentalitás, imádják a Gestaltot, a teljes képet.

A nyomok birtokában, a Gestaltot alkotó adatok birtokában felmerült a kérdés, hogy melyik népességkatalogizáló számítógépet kérdezze meg. Háromból választhatott, mindegyiknek hatalmas adatbankja volt, könyvtárnyi alaposan kimunkált tárgymutatóval; érdekes módon pontosan azon szempontok szerint, amilyen típusúakat az ólomlábak az elmúlt órában begyűjtöttek ebben a két szobában.

Elmehet Moszkvába. A nagy BB-7 megtalálná neki azt a szignókártyát, amire ez a hét jellemző, ez a Gestalt vonatkozik. Vagy a 109-A3 az Estes Parkban. Vagy akár a Megavac 6-V a New York-i yancysta ügynökségen; használhatná utóbbit is, akármilyen kicsi és speciális is, mivel a memóriájában csak a múltbéli és jelenlegi yancysták vannak eltárolva. Merthogy a Gestalt egy yancystát sejtet, Foote-nak ez az érzete támadt, nem valakit a sok millió tartálylakó közül; az ő kártyáikra nincs szükség. Akkor miért ne kezdje a Megavac 6-V-vel?

Egy nyomós ok azonnal Webster Foote eszébe jutott. Ügyfele, Stanton Brose a genfi Festungjában azonnal értesülne róla, megkapná a másolatát a számítógépbe betáplált és az általa kiadott adatoknak.

És talán minden érintett érdeke, hogy Brose ne jusson hozzá ehhez az információhoz.

Vagyis legyen inkább a nagy BB-7 Moszkvában, oda ér el a legkevésbé Brose keze.

Ahogy Foote visszaült a dongóba a két ólomlábbal, akik a súlyos ládákat vonszolták, azt mondta magában: Kíváncsi vagyok, kinek a kártyáját dobja ki a számítógép, amikor beindítja, elméletileg legalábbis, a büntetés-végrehajtássá vált igazságszolgáltatás kerekeit. A yancysta osztály melyik tagjának megvádolására programozták be ezt a Gestalt-készítőt? Óvatosan letette a műtévét az ülésre maga mellé, és ismét tudatára ébredt a szokatlan súlynak, amelyet nem tudott álcázni, ami elárulta… Bármilyen tárgyat utánozni tud méretnagyságában, de a Föld gravitációja ellen tehetetlen maradt.

Már volt sejtése, kinek a kártyáját adja majd ki a rendszer, de érdekes lesz, hogy megerősítésre talál-e a prekog előérzete.

Három boldogan végigszundikált órával később, mialatt a dongó az automatikája irányításával megtette az utat, Webster Foote megérkezett Moszkvába.

Alatta terült el Eisenbludt filmstúdiója, amely olyan összevissza látványt nyújtott, akár egy feldöntött játékdoboz kiömlött tartalma; mint mindig, most is érdeklődve bámulta ezt a hatalmas hamisítványgyárat, látta, hogy utolsó látogatása óta a stúdiók még tovább terjeszkedtek, több új, romokból összetákolt épület emelkedett, amelyeket ólomlábak építettek, és valószínűleg már szorgalmasan ügyködnek, és megint egy város pusztulásáról állítanak elő felvételeket… ha jól emlékezett, San Francisco szerepelt az Ügynökség következő napirendi pontjaként, vagyis kellenek hidak, víz, dombok; az érintett művészek sokszínű, szép kis entitást húznak fel.

És ott, ahol annak idején a Kreml állt – mielőtt a harmadik világháborúban az amerikai Didó Királynő önvezérlő rakéta megsemmisítette az utolsó vörös tégla utolsó részecskéjét is –, most Harenzany marsall villáját látni, a második legnagyobb birtokot a Földön.

Természetesen Brose genfi birtoka sokkal nagyobb volt. Ennek ellenére impozánsan festett ez a hatalmas park és a fenséges, palotaszerű „nézzétek a művem, és csüggedjetek” központi épület. És Harenzany birtokából hiányzott az a fekete, ocsmány jelleg, ami Brose-ét uralta, az az érzés, hogy odabent egy gonosz micsoda lóg fejjel lefelé, rongyos, kopott szárnyakon. Mint a társa Nyu-Demben, a marsall mindenek dacára katona maradt, nem egy ex mero motu élvhajhász. Csak a közönséges kanmuris élvhajhász, aki szeret élni.

De Holt tábornokhoz hasonlóan továbbra is Brose igájába hajtotta a fejét, noha névleg veterán ólomlábhadsereget vezetett.

Ahogy a dongó leszállt, Foote feltette magának a kérdést: Hogyan sikerül megtartania a hatalmát egy nyolcvankét éves, félig szenilis, de még ravasz, nagydarab ormótlanságnak, aki isten tudja hány kilót nyom? Úgy, hogy Genfben van egy elektronikus szerkezete, egy üzembiztos kütyüje, amellyel, ha válságosra fordulna a helyzet, felül tudja írni Holt és Harenzany parancsát, és irányítani a világ összes ólomlábát? Vagy valami még alantasabbról és durvábbról van szó?

Talán arról, amit a keresztény szekták apostoli utódlásnak neveznek. Az érvelés így szólna: a harmadik világháború előtt a Csen-nép és a NyuDem katonai létesítményei ragadták magukhoz a hatalmat; az összes civil kormányzati testület csak megannyi nemzeti ereklyének számított. És az a két versengő létesítmény egy félisten révén uralkodott, Gottlieb Fischer hamisítványgyára révén; úgy uralkodtak, hogy cinikusan és profin manipuláltak minden médiát és információt, amihez nem a katonaság értett, hanem Fischer. És aztán jött a háború, és a két létesítmény megegyezett. Addigra Fischer amúgy is meghalt, de maradt egy tanítványa: Stanton Brose.

De mintha még emögött is lett volna valami. Karizma talán? Az a mágikus kisugárzás, ami a történelem nagy vezetőit, mint Gandhit, Caesart, III. Ince pápát, Wallensteint, Luthert, FDR-t övezte? Vagy egyszerűen csak arról van szó, hogy Brose az Brose. A kezében összpontosul az irányítás a háború befejezése óta; a félistennek sikerült, teljhatalmat szerzett. Pedig már előtte is befolyásos volt, megörökölte – szó szerint – Fischer stúdióit és felszereléseit. A hamisítványgyárat sine qua non.

Különös, Fischer mennyire hirtelen és tragikus halált lelt az űrben.

Bárcsak lenne olyan időásóm, amelyhez Brose hozzáfér a csúcsfegyverek archívumában, gondolta Foote. Visszaküldenék egy rakás nyomkövetőt, hogy hang-és képfelvételt készítsenek… 1982-től elektronikusan követném Brose-t és Fischert, főleg Fischert a halála pillanatáig, hogy lássam, mi történt valójában, amikor az az űrhajó, a Vénuszra tartó leszállóegység be akarta gyújtani a fékezőrakétákat, és azok felrobbantak.

Ahogy szállt ki a dongóból, pityegett a hajó vidkészüléke. A londoni központból keresték, valószínűleg Cencio, aki a távollétében helyettesítette.

Visszaült a dongóba, és bekapcsolta a készüléket.

– Igen, fiam?

Cencio miniatűr arca jelent meg a képernyőn.

– Megvan annak a résznek az animációja, ahonnan a pusztító sugár kilövellt.

– Milyen sugár?

– Ami elpusztította David Lantano yancysta két ólomlábát. Nem emlékszik?

– Most már igen. Folytassa. Ki vagy mi lőtte ki a sugarat? Nyilván egy yancysta, de melyik?

– A felvétel ugyebár fentről készült, az alakot épp csak ki lehet venni, de… – Cencio elhallgatott.

– Mondja már, az istenit. Mindjárt megyek Harenzany marsall irodájába…

– A férfi, aki kilőtte a pusztító sugarat, a műhold felvétele szerint Talbot Yancy. – Cencio várt, de Foote nem szólt. – Vagyis úgy néz ki, mint Yancy.

– Mennyire úgy?

– Teljesen. Kinagyítottuk életnagyságúra. Pontosan úgy néz ki, mint akit ők látnak a tévében. Tévedés kizárva.

Nekem meg ezzel a hírrel a fejemben kell bemennem Harenzanyhoz.

– Jól van, fiam. Köszönöm. És isten áldja meg a lélektani időzítésért, most volt a legnagyobb szükségem egy ilyen hírre. – Bontotta a vonalat, habozott, majd otthagyta a dongót és benne a két ólomlábat.

Yancy tette, mondta magában. Megölte Arlene Davidsont, majd Bob Higet, azután Verne Lindblomot, és meg fogja ölni Joseph Adamst, aztán talán magát Brose-t, és kísérő gyanánt engem is.

Egy tölgyfa íróasztalhoz csavarozott báb, amelyet a Megavac 6-V mozgat. Az állt egy szikla mögött Cheyenne-ben, egy sugárgócban, és lőtt pusztító sugarat két veterán ólomlábra. Hogy megmentse az életét egy szerencsétlen tartálylakónak, aki felásott a felszínre egy szippantás tiszta levegőért. És hogy megpillantsa a napot. Most már volt tartálylakó, biztos a cheyenne-i romok közt bujkál a többivel, isten tudja, miért élnek, mire várnak. És aztán ez a báb, ez a Talbot Yancy nevű szimulákrum visszatért az íróasztalhoz úgy, hogy senki nem vette észre, visszacsavarozta magát, és folytatta a számítógéppel programozott beszédek előadását.

Webster Foote elfogadta, hogy ez így, ahogy van, őrültség, és rezignáltan ment tovább a tetőről levezető rámpán Harenzany marsall irodája felé.

Fél órával később, miután Harenzany egyik segédjétől kapott egy vaskos jogi dokumentumot, amely feljogosította a számítógép használatára, ott állt a nagy szovjet BB-7 számítógép előtt, és a barátságos, korrekt orosz technikusok segítségével betáplálta a hét gyanús elemet, amit az ólomlábak felfedeztek, a Gestalt-készítő gyártotta nyomokat.

A plafonig tornyosuló BB-7 munkához látott, elkezdte átnézni az emberkatalógust. És ahogy Foote sejtette, hamarosan egyetlen hosszúkás lyukkártya csúszott ki a nyílásból a drótkosárba.

Felvette, és elolvasta a rágépelt nevet.

A prekog megérzése helyesnek bizonyult; megköszönte a segítőkész orosz technikusoknak, keresett egy felvivő rámpát, és felment a dongójához. A kártyán az állt: STANTON BROSE.

Ahogy arra számított.

Ha a gép, a Gestalt-készítő, amely hordozható tévé alakjában most mellette pihent, elmenekült volna – ha Lindblomnak nincs haláljelzője –, a bizonyíték jogilag tiszta és abszolút lenne. Kétség sem férhetne hozzá, hogy a gyilkos Stanton Brose, aki felbérelte őt, hogy nyomozzon ebben az ügyben. De persze nem Brose volt a gyilkos, és ezt a Foote mellett lévő tárgy bizonyította.

Hacsak nem téved. Tegyük fel, hogy ez nem Gestalt-készítő. Addig nem tudja igazolni, amíg fel nem nyitja, és meg nem bizonyosodik róla, hogyan működik.

És miközben ő meg az emberei megpróbálják kinyitni a gépet – és ez szép hosszú küzdelem lesz – Brose könyörtelenül zaklatja vidfonon, tudni akarja, mit jelentenek a Lindblom villájában talált nyomok. Kire vallanak?

És majd mondhatom, gondolta Foote pajkosan, hogy: „Magára, Mr. Brose. Maga a gyilkos, letartóztatom.”

Vicces gondolat.

Mégsem támadt jókedve. Sem ettől, sem a várható vacakolástól, amit a tárgy kinyitása jelentett. Létezett olyan kemény műanyag, amely annyira kívül esett a közönséges fúró és termomező hatóerején, hogy…

És közben az járt a fejében: Létezik Talbot Yancy? És ha igen, ez hogyan lehetséges?

Nem értett semmit.

De az a munkája, hogy értelmet keressen benne. Ha neki nem megy, kinek menne?

Addig is nem mondok Brose-nak semmit, döntötte el. Vagy olyan keveset, amilyen keveset csak lehet.

Biztos volt a pszionikus megérzésében: senkinek nem lenne hasznára – beleértve őt magát is –, hogy elmondja Stanton Brose-nak az eddigi tényeket.

Mert Brose – és személy szerint őt ez nyugtalanította – talán tudná, mit jelentenek, és mihez kezdjen velük.

22

A szakállas, volt tartálylakó, Jack Blair azt mondta sajnálkozva:

– Nem tudunk ágyat adni, Nick. Egyből sajnos nem. Kénytelen lesz a betonon aludni.

Egy néhai biztosítótársaság hajdani székházának félhomályos alagsorában álltak. A biztosító rég eltűnt, ahogy a székházának hatalmas beton-és acélszerkezete is, az alagsor viszont megmaradt. És nagyon örültek neki.

Nicholas körös-körül volt tartálylakókat látott, akik tulajdonképpen most már felszínlakók voltak, mégis teljesen kisemmizettek, nagyon is kézzelfoghatóan megfosztották őket mindentől.

– Jól megörököltük a Földet, mi? – kérdezte az arckifejezését látva Blair.

– Talán nem voltunk elég alázatosak.

– Vagy talán túlságosan is.

– Már kezdi érezni a gyűlöletet – bólogatott Blair. – A vágyat, hogy visszavágjon nekik. Vonzó ötlet. De hogyan? Ha rájön a módjára, árulja el nekünk. Addig is… – nézett körül kutatóan – sürgetőbb kérdés az ágy. Lantano adott nekünk…

– Szeretném látni ezt a Lantanót – szólt közbe Nicholas. – Ez a yancysta tisztességes embernek tűnik. – Rajta keresztül szerezhetnék műszervet, tette hozzá gondolatban.

– Hamarosan fogja is. Általában ilyenkor jön. Ráismer majd, mert annyira sötét bőrű. A sugárzás miatt. – Blair felnézett, és halkan mondta: – Meg is jött.

A férfi, aki belépett az alagsori menedékbe, nem egyedül érkezett, mögötte ólomlábak imbolyogtak a terhük alatt, utánpótlást hoztak a romok között bujkáló volt tartálylakóknak. És a férfi bőre valóban sötét volt, szinte vörösesfekete, de nem a sugárzástól, értette meg Nicholas.

És ahogy Lantano közeledett az alagsorban, a priccsek között, átlépve embereket és a kevéske holmijukat, erre ráköszönve, arra rámosolyogva, Nicholas arra gondolt, Istenem, amikor belépett, öregembernek látszott, megviseltnek, kiégettnek, de közelebbről inkább középkorúnak, az öregség látszatát a csenevész teste keltette, és az a sajátos merevség, ahogyan járt, mintha törékeny lenne, és félne a sérüléstől, az eséstől.

Nicholas odament hozzá:

– Mr. Lantano?

A férfi – akinek ólomláb kísérői most kibontották a csomagokat, és szétosztották a tartalmukat – megtorpant, és Nicholasra nézett.

– Igen? – kérdezte feszült, terhes és illanó mosollyal.

Blair megrántotta Nicholas ingujját.

– Ne tartsa fel sokáig. Ne feledje, hogy beteg. A sugárzástól. Vissza kell mennie a villájába és lefeküdni. – A sötét bőrű férfira nézett. – Nem igaz, Mr. Lantano?

Mire ő bólintott, de a szemét nem vette le Nicholasról.

– Igaz, Mr. Blair. Beteg vagyok. Különben gyakrabban jönnék. – Lantano elfordult, hogy meggyőződjön róla, hogy az ólomlábak a lehető leggyorsabban és leghatékonyabban osztják szét a segélyt.

– Megvetett volt, és elnyomott – idézte Nicholas.

Lantano azonnal visszafordult, fürkészőn nézett rá; fekete, mélyen ülő szeme lángolt, mintha a benne dúló energia átlépte volna a biztonságos határt, és elemésztené a látószervét. Nicholas áhítatot érzett.

– Igen, barátom, mit is kért? Ágyat?

– Igen – szólt közbe Blair. – Elfogytak az ágyak, Mr. Lantano. Még tíz is elkelne, mert mindennap jön olyasvalaki, mint Nick St. James. Egyre többen és többen.

– Talán fakul az illúzió. Itt-ott hiba csúszik a rendszerbe. Egy gyenge videójel, ami megszakadt… Ezért jött fel, Nick?

– Nem. Hasnyálmirigyet keresek. Van rá húszezer dollárom. – A kabátjába nyúlt, legalábbis, ami maradt belőle az ólomlábak támadása után. A tárcája azonban eltűnt. Kieshetett, amikor az ólomláb megragadta, vagy amikor vonszolta, vagy gyaloglás közben. Valamikor. Fogalma sem volt róla. Ott állt üres kézzel, nem tudta, mit mondjon vagy csináljon. Csak állt Lantano előtt némán.

Kis szünet után Lantano azt mondta:

– Amúgy sem tudtam volna szerezni, Nick. – A hangja halk, de együttérző volt. És a szeme még mindig lángolt. Még mindig betöltötte az a láng, amit nem pusztán az szított, hogy élt; ősi kollektív tapasztalat sugárzott belőle, túlmutatott az egyénen, a puszta emberállaton. Abból a végső forrásból táplálkozott, amiről Nicholasnak fogalma sem volt, nem értette, sosem találkozott még vele.

– Már mondtam, hogy Brose… – kezdte Blair.

– Hibásan idézte – vágott közbe Lantano. – „Megvetett volt, és emberektől elhagyatott.” Rám gondolt? – Az ólomlábkíséretre mutatott, akik mostanra befejezték a hozott áruk szétosztását. – Nem állok olyan rosszul. Negyven ólomlábam van, ami kezdetnek nem rossz. Főleg, hogy jogilag ez még sugárzásgóc, és nem birtok.

– A bőre színe… – kezdte Nicholas.

– Az isten szerelmére! – fakadt ki Blair, azzal megragadta és elhúzta Lantanótól. Dühösen, halkan sziszegte Nicholas fülébe: – Mit akar? Megszégyeníteni?! Ő is tudja, hogy megégett. Idejön és segít nekünk életben maradni, erre maga…

– De nem égett meg – folytatta Nicholas. Indián, mondta magában, az orra alapján ízig-vérig csiroki indián. És ő a sugárzással magyarázza a bőre színét. Miért? Van valami törvény, ami megtiltja, hogy…? Nem emlékezett a kifejezésre. Hogy yancysta legyen? Akik uralkodnak. Talán csak szigorúan a fehérek lehetnek vezetők, mint régen, az előző, előítéletekkel teli évszázadokban.

– Mr. St. James… Nick – mondta Lantano –, sajnálom, hogy megrázkódtatás érte, amikor találkozott ma a kíséretemmel. Az a két ólomláb azért volt olyan harcias, mert… – A hangja higgadt volt, nyugodtnak tűnt, nem zaklatta fel, amit Nicholas a fejéhez vágott, nem volt érzékeny a bőre színére, Blair tévedett. – A többi birtoktulajdonos miatt a környéken. Akik szeretnék megszerezni a sugárzásgócot. Beküldik az ólomlábaikat Geiger-Müller-számlálóval, remélik, hogy túl erős a sugárzás, hogy belehalok, és akkor ez a térség újra szabad préda lesz. – Komoran elmosolyodott.

– És túl erős? – kérdezte Nicholas. – Mit olvasnak le?

– Semmit, mert nem maradnak életben. Az én fémtársaim elpusztítják őket. Hogy a térség milyen, az csakis az én dolgom. Ettől veszélyesek az én ólomlábaim. Próbálja megérteni, Nick, azokat választottam ki, amelyek háborús veteránok voltak, mert szükségem volt a keménységükre, a gyakorlatukra. A yancysták… ismeri a kifejezést?… az új, sértetlen, hibátlan ólomlábakat keresik. De az én helyzetem különleges, meg kell védenem magam. – A hangja kísértetiesen dallamos volt, akár egy kántálás, Nicholas alig hallotta. Mintha Lantano kezdene elvalótlanodni. Elfakulni.

És ahogy ismét a sötét bőrű férfira nézett, megint látta a ráncokat, és a ráncai ezúttal mintha egy ismerős ábrázatot sejtettek volna. Mintha Lantano másvalakivé válna, ahogy öregszik.

– Nick, mit is mondott a bőrömről? – kérdezte Lantano halkan.

Csend volt, nem ismételte meg.

– Bökje csak ki.

– Maga… – Fürkészőn nézte Lantanót, és most az öregember helyett egy fiatalt látott. Egy ruganyos embert, nála is fiatalabbat, tizenkilenc-húsz éveset. A sugárzás teszi, gondolta, felemészti a csontvelőt. Aszal, elmeszesít, felgyorsítja a sejtfalak pusztulását, a szövetekét. Tényleg beteg, ahogy Blair mondta.

És mégis meggyógyult. A szeme láttára. Mintha periódusosan változott volna, visszafejlődött, megadta magát a sugárzásnak, amiben napi tizenkét órát kellett élnie… aztán feltöltődve visszatért a peremről.

Az idő kikezdte, aljasul babrálta teste metabolizmusát. De teljesen sosem hengerelte le. Sosem győzött.

– Boldogok a békességre igyekezők – mondta Nicholas. Aztán elhallgatott. Ennyit tett hozzá. Nem mondhatta ki, amit tudott, amit az évek alatt a hobbija, az észak-amerikai indiánok és tárgyaik meg kultúrájuk iránti érdeklődése megértetett vele, és amit ezek a volt tartálylakók nem tudhattak; félrevezette őket a fóbiájuk, ami még a tartályban fejlődött ki és most kiteljesedett, az fedte el a szemük elől azt, ami ő látott.

Azt mégsem értette, hogy Lantano miért hagyja, hogy azt higgyék, sérült, megégett. És tényleg sérültnek is tűnt. Talán nem a bőre, hanem mélyen belül. Szóval a volt tartálylakóknak igazuk volt.

– Miért boldogok a békességre igyekezők? – kérdezte Lantano.

Ez meghökkentette Nicholast, pedig ő idézte.

Maga sem értette, mire is gondolt, akkor ötlött fel benne, amikor Lantanót nézte, csak ezt tudta, ahogy egy pillanattal korábban egy másik időtlen észrevétel kéretlenül felbukkant az elméjében az emberrel kapcsolatban, akit megvetettek, és elhagyatottan élt. És az az ember… tudta, ki az az ember, noha a Tom Mixben a legtöbben megszokásból jártak misére. Neki azonban valóságos volt, ő hitt. Mint ahogy hitte – bár a félte pontosabb lett volna –, hogy egyszer meg kell ismerniük azt, hogy az észak-amerikai indiánok hogyan maradtak életben, mert nekik is el kell sajátítaniuk a kovakő nyílhegy és az állatbőr-kikészítés művészetét.

– Látogasson meg a villámban – mondta neki Lantano –, sok szoba már elkészült, kényelmesen lakom, miközben zajos fémemberek betontömböket vonszolnak, amelyek valaha bankok, autópálya-felhajtók, autós…

– Nem lakhatnék ott? – kérdezett rá Nicholas.

– Dehogynem – felelte kis szünet után Lantano. – Megvédheti a feleségemet és a gyerekeimet a négy szomszéd birtok ólomlábaitól, amíg én az Ügynökségen vagyok. Vezetheti az én kis véderőmet. – Megfordult, intett a kíséretének, mire azok kisorjáztak az alagsorból.

– Látom, felvitte az isten a dolgát – jegyezte meg Blair irigyen.

– Sajnálom – felelte Nicholas. Nem tudta, Lantano miért nyűgözi le, miért akar vele menni. Rejtélyes ez az ember, amikor először látod, öreg, aztán nem, aztán pedig fiatal. Feleség és gyerekek? Akkor nem lehet annyira fiatal, mint amilyennek látszik. Mert ahogy kiment előtte az alagsorból, David Lantano úgy mozgott, mint egy huszonéves, a fiatalok virgoncságával, mielőtt a vállukat nyomná a feleségük, gyerekeik, házasságuk terhe.

Az idő, gondolta Nicholas. Mintha egy erő, ami mindnyájunkat megragad, egy totális erő, ami hatalmában tart bennünket, de nekünk nem jut belőle, az az ő kedvéért kettéválna; az erő mozgatja őt, de egyidejűleg ő is megragadja és saját céljaira használja az erőt.

Követte Lantanót és a kíséretét ki az alagsorból, fel a szürke fénybe.

– A színes naplementék kárpótolnak a nappali szürkeségért – nézett vissza Lantano. – Látta Los Angelest a szmog idején?

– Sosem éltem a nyugati parton – felelte Nicholas. És azt gondolta, De hát a szmog megszűnt Los Angelesben 1980-ra, akkor még meg sem születtem.

– Hány éves maga, Lantano?

Az előtte lépdelő férfi nem válaszolt.

Az égen lassan áthaladt valami. Keletről nyugatra.

– Műhold – mondta izgatottan Nicholas. – Istenem, évek óta nem láttam.

– Kémszem. Fényképez. Visszatért az atmoszférába, hogy tisztább képet kapjon. Kíváncsi lennék, miért. Mi érdekelhet itt bárkit? Rivális birtokosok? Akik szeretnék, ha kinyúlnék? Halottnak látszom, Nick? – Megállt. – Feleljen. Itt vagyok, Nick, vagy meghaltam? Mi a véleménye? A testem csak…? – Aztán elhallgatott, megfordult és ment tovább.

Nicholasnak sikerült tartani a tempót, noha a négyórás gyaloglás az alagúttól Cheyenne-ig kimerítette. Abban a reményben kutyagolt, hogy nincs messze.

– Sosem látott még ilyen birtokvillát? – kérdezte Lantano.

– Még birtokot sem.

– Akkor majd átrepülünk néhány felett. Elviszem dongóval. Érdekesnek fogja találni a levegőből. Mint egy park: se utak, se városok. Nagyon szép.

Csak állatok nincsenek. Kihaltak. Örökre.

Baktattak tovább. Odafent a műhold szinte eltűnt a horizont vonala felett a szürke, szmogszerű homályban, amely nemzedékekig nem oszlik el.

23

Cencio a jobb szeme elé kézi nagyitót tartott, úgy vizsgálta a képpozitívot:

– Két férfi. Tíz ólomláb. Cheyenne romjai között mennek Lantano félkész villája felé. Felnagyítsam?

– Igen – vágta rá Webster Foote. Megérte utasítani a társaság műholdját, hogy rövid időre ereszkedjen vissza a légkörbe, mert így sokkal jobb képet alkotott.

A szoba elsötétedett, majd megjelent a falon a fehér négyzet, aztán a fehér négyzet megtelt, ahogy a filmet betáplálta a kivetítőbe, amely egyúttal 1200-szorosára felnagyította. Az animátor, ez a drága szerkentyű munkához látott: a tizenkét alak megindult.

– Ugyanaz az ember, akié a két elpusztított ólomláb volt – fűzte hozzá Cencio. – De aki vele van, az nem Lantano. Lantano fiatalember, huszonéves. Az a férfi középkorú. Lekérem a fólióját, és megmutatom. – Cencio elment. A magára maradt Webster Foote tovább nézte a jelenetet; a tizenkét alak kínlódva haladt, a volt tartálylakó láthatóan fáradt volt, a vele lévő férfi meg… mégiscsak David Lantano. Pedig középkorú, ahogy Cencio mondta. Furcsa, gondolta Webster Foote. A sugárzás miatt lehet. Az öli meg, méghozzá így, korai öregedéssel. Lantano jobban teszi, ha eljön onnan, mielőtt még nem késő, mielőtt mindegy lesz.

– Látja? – jött vissza Lantano fóliójával Cencio; felkapcsolta a világítást, megállította a filmet. – 2002-ben született, vagyis huszonhárom éves. Akkor hogyan lehetne az az ember… – Megint lekapcsolta a villanyt. – Az nem David Lantano.

– Akkor az apja?

– A fólió szerint az apja meghalt még a háború előtt. – Cencio egy kis asztali lámpa fényében böngészte az aktát, amelyet a társaság állított össze David Lantano yancystáról. – Érdekes módon Lantano is tartálylakó volt. Egyik nap San Francisco romjai közül jött ki, és menedéket kért Runcible egyik lakótelepén. Szokás szerint a Berlini Pszichiátriai Waffen-Intézetbe küldték. Mrs. Morgen kivételesen tehetségesnek találta, javasolta, hogy próbaképpen vegyék fel az Ügynökséghez. Elkezdett beszédeket írni, és azóta is azzal foglalkozik. Itt az áll, hogy zseniális beszédeket ír.

– Az ő a képernyőn – mondta Webster Foote –, csak a sugárzás megöli. A kapzsisága miatt, hogy birtokot szerezzen, azért nem marad életben, az Ügynökség elveszít egy ragyogó beszédírót, ő meg az életét.

– Van felesége és két gyereke. Vagyis nem steril. Együtt jöttek ki SF romjai közül, az egész család. Megható.

– Valószínűleg vele együtt meghalnak. Még az év vége előtt. Mehet tovább az animátor.

Cencio engedelmesen újraindította az animátort. A fáradt tartálylakó még mindig mögöttük botladozott. A két ember eltűnt egy nagy, félig álló épület mögött, majd kibukkantak a napfényre, az ólomlábak libasorban mögöttük.

Webster Foote hirtelen előrehajolt: – Istenem! Állítsa meg.

Cencio megint megállította a jelenetet, az alakok megdermedtek.

– Fel tudja még jobban nagyítani csak Lantanót?

Cencio nagyon ügyesen manőverezett a nagyítókkal, állítgatta a durva és finom fókuszt, mire az alak a vásznon, az első, sötétebb ember addig nőtt, amíg be nem töltötte a képernyőt. Egyedül a fiatalos, életerős férfi.

Cencio és Webster Foote csendben, értetlenül nézték.

– Hát ez cáfolja a sugárzáselméletet, fiam – szólalt meg végül Foote.

– Így kéne kinéznie, mint itt. A kora szerint.

– Az Ügynökség csúcsfegyverarchívumában van egy időutazó fegyver, amiből ásót csináltak, ami vissza tud vinni tárgyakat a múltba. Csak Brose fér hozzá. De amit most látunk, az arra utal, hogy Lantano valahogy megszerezte az eredeti fegyvert vagy az Ügynökség módosította változatát. Azt hiszem, jól tennénk, ha Lantanót állandó vidmegfigyelés alá vennénk, már ha lehet. Tehetünk egyet valamelyik őt kísérő ólomlábra? Kockázatos, tudom, de ha meg is találja, legfeljebb letépi, azt nem tudhatja meg, ki tette oda. És csak pár felvétel kell, nem sok. – Közben az animátor végigért a felvételen, és mivel nem tudott továbbmenni, csak zümmögött, a képernyőn az alakok megdermedtek. Cencio felkapcsolta a villanyt, a két férfi nyújtózott, töprengett.

– Miről kell még pár kép? – kérdezte Cencio.

– A periodikus változása legszélső, legöregebb állapotáról.

– Talán már láttuk.

– Vagy nem. Tudja… – Foote-ot hirtelen érzékek feletti sejtelem ragadta magával, teljesen a hatalmába kerítette, még sosem érezte ilyen erővel.

– Az az ember nem fehér. Néger vagy indián.

– De már nincsenek indiánok. Emlékezzen a háború előtti cikkre. Az etnikai áttelepítési program lényegében valamennyiüket a Marsra száműzte, és meghaltak az első évben, amikor a háború még csak a Marsra korlátozódott. Akik a Földön maradtak…

– Hát ez itt van, szóval ennyit erről. Nem kell húsz indián, elég egy. Mármint aki felett elsiklott a figyelmük.

Az egyik labortechnikus jelent meg az ajtóban, és tisztelettudóan kopogott.

– Mr. Foote, jelentés a tévékészülékről, amit szét akart szedetni.

– Kinyitották, és szabvány háború előtti Philco 3D színes tévé…

– Nem tudjuk kinyitni.

– És a rexeroid? – A Jupiterről származó rexeroid vegyület szinte mindenen áthatolt. És ő tartott egyet a londoni laborban éppen ilyen esetekre.

– A tárgy tokja is rexeroid, uram. Egy centire megy bele, aztán… az anyag elvette az élét, nem vág már. Nincs több rexeroidunk. Kértünk, de a Lunáról hozzák, ott van a legközelebbi lerakat. A yancystáknak sincs, még Eisenbludtnak sincs Moszkvában. Vagy ha van is, nem adnak. Tudja, milyen versenyképesek. Félnek, hogy ha adnak…

– Ne prédikáljon, csak próbálkozzanak tovább. Én különben is megnéztem azt a tokot, az nem ötvözet, hanem műanyag.

– Akkor olyan műanyag, amilyet még sosem láttunk.

– Csúcsfegyver, nyilván az Ügynökség zárt archívumából, csak valaki kölcsönvette. A háború végén fejleszthették ki, és nem vetették be. Azt akarja mondani, hogy nem ismeri fel a finom német munkát? Az egy Gestalt-készítő, tudom. – A homlokára koppintott. – Ez a plusztekercs a homloklebenyemben azt súgja. Bizonyíték nélkül. Ha kinyitja, majd meglátja a lövettyűket, amelyek vért, hajat, hangot, agyhullámot, szövetet és ujjlenyomatot lőnek ki. – Meg a ciános homeosztatikus, homotropikus nyilat. – Hevíteni is próbálták?

– Nem túl magasra. Olyan 240-re. Féltünk, hogy ha magasabbra megyünk…

– Próbálják 350-ig. És jelentsék, ha kezd megolvadni.

– Igenis, uram. – A technikus kiment.

Foote Cencióhoz fordult:

– Sose nyitják ki. Nem rexeroid, termoplasztik. De az az okos német termoplasztik, amely csakis egyetlen hőmérsékleten olvad meg, felette és alatta keményebb a rexeroidnál is. El kell találni a pontos hőmérsékletet, van benne egy fűtő tekercs, amely megolvasztja, amikor alakot akar váltani. Ha elég sokáig próbálkoznak…

– Vagy ha túlságosan felhevítik, nem marad benne semmi, csak hamu.

Ez igaz. A németek még erre is gondoltak, a mechanizmust úgy kalibrálták, hogy szokatlan hő, fúró, vagy bármely nyomás beindítsa az önpusztító áramkört. És még csak nem is látható módon robban szét, egyszerűen szétesik belül, hogy az ember tovább próbálkozzon kinyitni egy olyan eszközt, amely már réges-rég alaktalak semmivé olvadt.

Azok a háború végén gyártott egységek túl okosak, morfondírozott Foote. Túl okosak nekünk, halandóknak. El tudod képzelni, mit megálmodtak volna, ha van még egy évük? Ha az önterm gyárak nem pusztulnak el, és velük együtt az összes felszíni műhely, labor és… az egyetlen cég is, amely műszerveket gyártott.

Az interkom kattant, és Miss Grey hangja szólalt meg:

– Uram, David Lantano yancysta keresi. Fogadja a hívást?

Foote Cencióra pillantott.

– Látta a műholdat. Tudja, hogy külön felvételt készítettünk róla. Meg fogja kérdezni, hogy miért. – Erősen törte a fejét, mit mondjon. A tartálylakó? Jó, ezzel kezdhet valamit, mert a törvény értelmében Lantanónak át kell adnia mindenkit a berlini pszichiátereknek, aki a birtokán jön fel. Azt mondta az interkomba: – Kapcsolja Lantanót, Miss Grey.

A nagy vidernyőn David Lantano arca jelent meg, és Webster Foote lenyűgözve látta, hogy a koroszcillálás vagy – ciklus fiatal fázisában tart; mindenesetre egy huszonhárom éves férfi nézett vele farkasszemet.

– Még nem volt alkalmunk megismerkedni – mondta Foote udvariasan (a yancysták általában kedvelték az efféle hajbókolást). – A szövegkönyveit viszont ismerem. Rendkívüliek.

– Szeretnénk egy műszervet. Egy hasnyálmirigyet.

– Ajaj!

– Maga tud keríteni. Kiásni. Sokat fizetünk érte.

– Nincs már egy sem. – Miért?, gondolta Foote. Kinek kell? Neked? A tartálylakó barátod ezért jött fel? Inkább erről lesz szó, és te vagy olyan jótékony, vagy csak teszel egy próbát. – Kizárt, Mr. Lantano. – Aztán eszébe jutott valami. – Azonban hadd látogassam meg pár percre a villájában. Vannak térképeim, háborús katonai térképek, amelyeken látni azokat a területeket, ahol nem ástak, és ahol esetleg lehet még műszerv. Az eldugott helyeken lévő amerikai katonai kórházakban. Alaszkában, Kanada északi részén. Az előőrsök vonala mentén és a keleti parton. Ha összedugjuk a fejünket, talán…

– Jó. Este kilenckor a villámban? Itteni idő szerint kilenckor. Az magának…

– Ki tudom számolni – felelte Foote. – Ott leszek. És biztos vagyok benne, hogy a maga rendkívüli képességével hasznát veszi a térképeknek. Odaküldheti az ólomlábait, vagy majd a társaságom…

– Akkor este kilenckor – zárta rövidre Lantano, és bontotta a vonalat.

– Miért? – kérdezte Cencio kis hallgatás után.

– Hogy vidmonitort telepítsek oda.

– Persze – pirult el Cencio.

-Játssza le még egyszer azt a részt, amikor Lantano középkorú – kérte Foote elgondolkodva. – Állítsa meg ott, ahol a legöregebb. A képernyőn az előbb szemet szúrt valami…

Ahogy ismét beüzemelte a nagyítót, a filmet, az animátort meg a vetítőt, Cencio rákérdezett:

– Micsoda szúrt szemet?

– Úgy láttam, hogy ahogy Lantano öregszik, elkezd hasonlítani valakire. Nem tudtam megragadni, kire, de valakire, akit jól ismerek. – Még akkor is érezte ezt a déjà vut, amikor a fiatal Lantanót nézte a vidernyőn.

A következő pillanatban az elsötétített szobában szemlélte a középkorú Lantano állóképét, de fentről a szög rossz volt, és az is lesz mindig, amíg fentről, műholdról veszik. De akkor is látta, mert ahogy a műhold elhaladt, Lantano meg a tartálylakó megálltak és felnéztek.

– Tudom, ki az – szólalt meg Cencio. – Talbot Yancy.

– Csak ez az ember sötét bőrű.

– De ha alkalmazta a bőrfakítót, azt a háborús dermális…

– Nem, Yancy jóval öregebb. Ha meglátjuk Lantanót hatvanöt évesnek, nem ötvennek, akkor talán. – És ha bejutok a villájába, akkor lesz ott egy gépünk, amely elkészíti ezt a felvételt. Méghozzá ma este. Pár órán belül.

Mi ez a Lantano?, tette fel magának a kérdést.

És nem volt rá válasza.

Legalábbis még nem.

De az évek alatt megtanult türelmesnek lenni. Profi volt. Lantano félkész villájában elhelyez majd egy monitort, amely előbb-utóbb újabb részleteket árul el, és végül egy nap, remélhetőleg nem túl hosszú idő múlva a kulcsmomentumra is fény derül, és akkor minden összeáll – Davidson, Hig és Lindblom halála, a két ólomláb elpusztítása, Lantano sajátos öregedése, és az a még bizarrabb tény, hogy öregedés közben egyre inkább hasonlít egy műanyag és fémbábra, amely egy faasztalhoz van csavarozva New York Cityben –, az a tény majd megmagyarázza azt a különös és eddig visszásnak tűnő felvételt, amely szerint a két ólomlábat elpusztító sugarat olyasvalaki lőtte ki, akiről eddig azt hittük, hogy hasonlít Talbot Yancyra.

David Lantano volt az oszcillálás öregebbik végén, ezt már láttuk. A legfontosabb tény kiderült.

Brose, nagy baklövést követtél el, gondolta, elvesztetted a monopóliumot a csúcsfegyverek archívuma felett. Valaki megszerezte az időutazó eszközt, és arra használja, hogy elpusztítson téged. Hogyan szerezte meg? Az nem számít. Az a fontos, hogy megszerezte.

– Gottlieb Fischer – mondta hangosan. – Yancy ötlete tőle származik, vagyis a válság a múltban zajlik. – És aki képes az időben utazni, az előtt megnyílik az út a múlthoz. Van valami kapcsolat David Lantano, akárki is ő, és Gottlieb Fischer között 1982-ben vagy 84-ben vagy egészen a haláláig; de utána nincs… és talán kicsivel az előtt, hogy Fischer elkezdett dolgozni a Führer Prinzip alapján a Yancy Prinzipen, az új megoldáson arra a problémára, hogy ki legyen a vezető, mert ha az emberek túl vakok, hogy magukat kormányozzák, hogyan lehet rájuk bízni mások kormányzását? A válasz a der Führer, ahogy azt minden német tudja, és Gottlieb Fischer német volt. Brose aztán ellopta Fischer ötletét, ahogy azt mind tudjuk, és megvalósította; a Moszkvában és New Yorkban asztalhoz csavarozott báb, amelyet számítógép irányít, és amelybe a képzett elit írta beszédeket táplálnak – mindezt lehet Stanton Brose-nak tulajdonítani, de azt nem sejtettük, hogy Gottlieb Fischer valaki mástól lopta a saját részét, az eredeti ötletet.

Valamikor 1982-ben a német filmproducer látta Talbot Yancyt. A saját Führerjét nem a kreativitása, a művészi géniusza szülte, hanem egyszerű megfigyelés. És kit láthatott Gottlieb Fischer 1982 körül? Színészeket. Több száz színészt. Akik közül szereplőket válogatott a két kamu dokumentumfilmjéhez, kifejezetten olyanokat, akiknek jól áll a vezetői szerep.

Más szóval, akik karizmatikusak.

Lassan, elgondolkodva, alsó ajkát húzogatva azt mondta Cenciónak:

– Ha átfésülöm az A és B verziót Fischer találmányai után, az egyik hamis jelenetben előbb-utóbb megtalálom Talbot Yancyt. Kosztümben persze, valamilyen szerepben. – Sztálinéban. Vagy Rooseveltében. Bármelyikben, vagy mindben. A dokumentumfilmeknek nem volt stáblistája, hogy ki játszotta a nagyhatalmak vezéreit, szükségünk van arra a listára, ami pedig nem létezik, soha nem is létezett, méghozzá szándékosan nem.

– Nekünk is van kópiánk mindkettőből – emlékeztette Cencio.

– Menjen végig rajtuk, és emelje ki az összes hamisított jelenetet. Válassza külön őket az autentikus felvételektől…

Cencio gúnyosan nevetett.

– Isten őrizz. – Lehunyta a szemét és előre-hátra imbolygott. – Most komolyan, ki képes erre? Akkor se tudta senki, most se tudja senki…

– Igaz, jogos. Pont ez a lényeg. Jól van. Akkor csak indítsa el, amíg meg nem pillantja a Védelmezőt. A négy nagy karizmatikus vezető egyike lesz. Nem Mussolini vagy Chamberlain, őket kihagyhatja. – Isten az égben, mi van, ha „Hitler” az, aki a Boeing 707-es gépen leszáll Washingtonban, hogy titkos beszélgetést folytasson FDR-rel? Az a színész uralkodik ma milliókon, akit Gottlieb Fischer pont megfelelőnek talált Adolf Hitler szerepére?

De lehet mellékszerep is. Egy tábornoké például. Vagy akár csak egy katona a lövészárokban.

– Hetekbe telik – mondta Cencio, aki láthatóan ugyanerre gondolt. – Van rá annyi időnk? Ha embereket ölnek meg…

– Joseph Adams a védelmünk alatt áll. Brose meg… pech, ha elkapják, még nagyobb hatalmat kap a titkos ellensége.

Az a titkos ellensége, aki nyilvánvalóan David Lantano. De így csak visszajut az eredeti kérdéshez: ki vagy mi David Lantano?

Erre részben megvan a válasza, legalábbis egyelőre. Még utána kell nézni. David Lantanót az oszcillálás öregkori végén Gotdieb Fischer vette fel egy szerepre – de minimum megnézte – az 1982-es dokumentumfilm egyik vagy másik verziójához. Ez az elmélete. És most ellenőrizni kell.

És a következő lépés nehéz lesz, Yancy, vagyis David Lantano azonosítása az egyik vagy mindkét dokumentumfilmen.

A következő lépés, ami viszont passzolt a Webster Foote Limited ügynökeinek képességeihez, külön erre a célra való eszközzel észrevétlenülbejutni David Lantano félkész villájába, miközben Lantano az Ügynökségen van. És megszerezni legalább átmenetileg az időutazó eszközt, amelyet Lantano használ.

Kemény dió, gondolta Foote. De vannak gépeink, hogy megtaláljuk, 2014 óta ezzel foglalkozunk. És ezúttal nemcsak egy ügyfélnek dolgozunk, hanem magunknak is.

Mert jelenleg a mi életünk is veszélyben forog, ez a végső tét, amiért a játékosok fogadnak, küzdenek, hazudnak, színlelnek és alkudoznak.

– Kell egy ügyvédi iroda, amely képvisel bennünket a Tanács előtt, amikor bepereljük Brose-t.

– Milyen alapon pereljük be?

– Azon az alapon, hogy a megválasztott vezető a Védelmező, Talbot Yancy, ahogy azt minden tartálylakó tudja, ahogy az Estes Park kormány tizenöt éve. És ez az ember létezik. Vagyis Brose-nak nincs törvényes hatalma. – Hiszen a Csen-nép és a Nyu-Dem vezetői azt kántálják, állítják, hogy minden hatalom Yancyé. És szerintem Yancy most benyújtotta az igényét. Végre.

24

– Timmynek hívnak – mondta az apró, sötét bőrű fiú félénken.

Mellette a húga fészkelődött, és mosolyogva suttogta:

– Én Dora vagyok.

– Timmy és Dora – bólintott Nicholas. Mrs. Lantanóra nézett, aki oldalt állt. – Szép gyerekei vannak. – És David Lantano felesége láttán eszébe jutott Rita odalent a tartályban. Örökre ott lent, mert még a felszínen élő tisztességes emberek, mint Lantano, és ha minden igaz, az ingatlanmágnás Louis Runcible sem tudtak a tartálylakóknak se tervet ajánlani, se reményt adni, semmit sem nyújtani. Vagyis Runcible tudott, higiénikus, kellemes fenti börtönt a sötét, zsúfolt lenti börtön helyett. És Lantano…

Az ólomlábai megöltek volna, ha nem bukkan fel Talbot Yancy egy használható fegyverrel.

– Hogy állíthatják, hogy Yancy kamu? – kérdezte Lantanótól. – Blair is ezt mondja, mind ezt mondják. Maga is.

– Minden vezető, aki valaha uralkodott… – kezdte Lantano.

– Ez más. Szerintem maga is tudja. Most nem az emberről és a közmegítéléséről van szó. Ez a kérdés tudtommal még nem merült fel a történelemben. Az a lehetőség, hogy nincs is ilyen személy. Én mégis láttam. Megmentette az életemet. – Azért kellett feljönnöm, értette meg, hogy megtudjak két dolgot: hogy Talbot Yancy, ahogy mi ismerjük, nem létezik; és hogy igenis létezik, elég valóságos, hogy elpusztítson két bősz, veterán ólomlábat, akik visszatartó tekintély híján megöltek volna. Teljesen természetes cselekedet lett volna nekik, a munkájuk része. Talán kiemelt része.

– Minden vezető imázsában volt kitalált elem – felelte Lantano. – Főleg az elmúlt évszázadban. És persze a római időkben. Például milyen lehetett igazából Nero? Nem tudjuk. Ők sem tudták. Ugyanez igaz Claudiusra. Idióta volt, vagy egy nagy ember, akár szent ember? És a próféták, a vallási vezetők…

– Szóval nem fog válaszolni – vonta le a következtetést Nicholas, mert ez világos volt.

Isabella Lantano, aki két gyerekével leült a hosszú, habszivacs borítású öntöttvas kanapéra, azt mondta:

– Igaza van, Mr. St. James, nem fog felelni, de tudja a választ. – Hatalmas, kifejező szemét a férjére emelte, és némán jelentőségteljes pillantást váltottak. A bizalmas kommunikációból kirekesztett Nicholas felállt, és céltalanul ődöngött a magas, csupasz gerendás nappaliban. Teljesen tehetetlennek érezte magát.

– Igyon egyet – kínálta Lantano. – Tequilát. Hoztunk magunkkal egy kis készletet Mexikóvárosból/Amecamecából. – Aztán hozzátette: – Amikor az Új-Ép Tanács előtt beszéltem, és elégedetten megállapítottam, hogy mennyire közömbösek.

– Mi ez a Tanács?

– A világunk uralkodó tanácsa.

– Mit akart tőlük? Miben várt ítéletet?

Lantano hosszú szünet után lakonikusan válaszolt:

– Egy nagyon elméleti kérdésben. A Védelmező pontos jogi státusáról, szemben az Ügynökséggel, Holt tábornokkal és Harenzany marsallal… – Elhallgatott, mert az egyik házi ólomláb lépett a nappaliba, és tisztelettel közeledett hozzá. – És Stanton Brose-zal – fejezte be. – Mi az? – kérdezte az ólomlábat.

– Dominus, egy yancysta van az őrzött terület határán. A kíséretével, harminc ólomlábbal. Nagyon bosszús, és önnel akar beszélni. Van vele egy csoport ember, akik Foote-kommandónak nevezik magukat, hogy megvédjék az illetőt vélt vagy valós veszélyektől, a Genfből kapott parancs szerint. Az illető ijedtnek tűnik, és kérte, mondjam meg, hogy a legjobb barátja meghalt, és hogy ő „következik”. Így fogalmazott, Mr. Lantano. Azt mondta, „Hacsak Lantano”, zaklatottságában elfelejtette a kötelező udvariassági formulát, „hacsak Lantano nem segít”. Bebocsássam?

Lantano Nicholasra nézett.

– Ez a Joseph Adams nevű yancysta lesz Észak-Kaliforniából. Munkám bizonyos vonatkozásainak csodálója. – Egy pillanatig tűnődött, majd az ólomlábhoz fordult: – Mondd neki, hogy jöjjön be és foglaljon helyet. De kilenckor üzleti megbeszélésem van. – Az órájára nézett. – Mindjárt kilenc, nem maradhat sokáig. – Ahogy az ólomláb kiment, újra Nicholasra nézett: – Adamsnek van némi hírneve. Érdekes embernek fogja találni. Neki legalább lelkifurdalást okoz, amit csinál. De… – Lantano legyintett, ő már döntött – a kételyek ellenére belemegy a játékba. Kételkedik, mégis belemegy. – Lantano hangja elhalt, és megdöbbentő módon megint megjelent a vén, aszott arc, még öregebben, mint korábban; ez nem középkorú volt, hanem az, amit Nicholas megpillantott, amikor Lantano belépett az alagsorba Cheyenne-ben, csak most közelről látta. És aztán eltűnt. Mintha csak a tűz fénye játszott volna vele, és nem a férfi változott volna. És mégis tudta, értette, hogy igenis a férfiban történt ez a változás, és ahogy ránézett Lantano feleségére és két gyerekére, hármuk láttán futó benyomása támadt; a szeme sarkából mintha ők is megöregedtek volna, bár a gyerekek inkább csak érettebbek és életerősek lettek. Aztán ez az érzet is elröppent.

De látta. Látta a gyerekeket kamaszoknak. És Mrs. Lantano megőszülve bólogatott, időtlen félálomban, hibernációban, miközben a korábbi erők távoztak.

– Megjöttek – mondta Isabella Lantano.

Hangos csörömpöléssel ólomlábak sorjáztak be a nappaliba, és megálltak, majd négy ember lépett ki mögülük, akik óvatosan, gyakorlottan néztek körül. Aztán mögöttük egy újabb, ijedt ember jelent meg. Joseph Adams, jött rá Nicholas, a férfi vibrált a balsejtelemtől, mintha belülről máris marná valamiféle folyadékszerű, szétáradt, halálhozó erő.

– Köszönöm, nem maradok sokáig – mondta Adams rekedten Lantanónak. – Verne Lindblom barátja voltam, együtt dolgoztunk. A halála… magam miatt nem igazán aggódom. – Előbb az ólomlábosztagra, majd az emberkommandóra mutatott, a kettős pajzsra. – Csak a halála okozta sokk. Ez amúgy is magányos élet, még a legjobb esetben is. – Reszketve leült a tűz közelében, nem messze Lantanótól, Isabellára és a két gyerekre pillantott, majd Nicholasra. – Elmentem a birtokára Pennsylvaniában. Az ólomlábai ismernek, mert esténként sakkozni szoktunk. Beengedtek.

– És mit talált? – kérdezte Lantano furcsa, nyers hangon. Nicholas meglepődött az ellenségességen.

– A VI típusú ólomláb megengedte, hogy megnézzem a falban elrejtett agyhullám-felismerő felvételét. A gyilkos alfahulláma egyedi. Lefuttattam a Megavac 6-V-ben. Abban megvan a yancysta szervezet összes tagjának kártyája. – A hangja remegett, a keze is.

– És kiét dobta ki?

– Stanton Brose-ét – felelte kis szünet után Adams. – Vagyis Brose ölhette meg a legjobb barátomat.

– Tehát most már nemhogy legjobb barátja sincs, de van egy ellensége.

– Igen. Gondolom, én következem Brose listáján. Ahogy megölte Arlene Davidsont, Higet és Verne-t. Ezek nélkül a Foote-ügynökök nélkül – intett a négy emberre – már halott lennék.

Lantano elgondolkodva bólintott.

– Nagyon valószínű – válaszolta úgy, mintha biztosan tudná.

– Azért jöttem, hogy a segítségét kérjem. Annak alapján, amit láttam, senkinek nincs ilyen képessége, mint magának. Brose-nak szüksége van magára, ilyen fiatal, okos yancysták nélkül hamarosan hibázni fogunk. Brose egyre szenilisebb lesz, ahogy az agya leépül, előbb-utóbb elfogad valamit, amiben lesz egy nagy baki. Mint Fischer két dokumentumfilmjében. A Boeing 707 és Joszif Sztálin angoltudása. Ezekről maga is tud.

– Igen, tudok. Van még más is, de általában nem veszik észre. Mindkét verzióban vannak apró, alantas hibák. És ha fontos vagyok Brose-nak? – pillantott várakozva Adamsre.

– Mondja azt neki – zihálta Adams, mintha nehezen kapna levegőt –, hogy ha engem megölnek, maga otthagyja az Ügynökséget.

– És miért tenném?

– Mert ha Brose ezt megússza, akkor egy nap maga kerül sorra.

– Maga szerint Brose miért ölte meg a barátját?

– Biztos úgy gondolta, hogy a különleges projekt… – Adams elhallgatott, láthatóan vívódott.

– Maguk mind elvégezték a dolgukat – mondta Lantano. – És amint az illető elvégezte a feladatát, kiiktatták. Arlene Davidsont, miután elkészítette a vázlatokat, nem is csak vázlatokat, hanem valósághű, minden részletre kiterjedő rajzokat. Higet, amint megtalálta a tárgyakat a utahi ásatáson. Lindblomot, amint befejezte a tárgyak elkészítését, amelyeket visszavisznek az időben. Magát, ha befejezte a három cikket a Natural Worldbe. Befejezte? – nézett fel.

– Be – bólintott Adams. – Ma adtam le az Ügynökségen. Hogy feldolgozzák. Kinyomtatják a visszadátumozott folyóiratban, a papírt öregítik, és így tovább. Maga is tudja. De… – viszonozta Lantano pillantását. – Hig túl korán halt meg. Nem hívta fel Runcible figyelmét a tárgyakra, bár a felvevőket beindította. Vannak még Brose-nak emberei Runcible-nél, akik szerint Runcible nem tud a tárgyakról. Kétségtelenül nincs tudomása a tárgyak létezéséről. Szóval – a hangja motyogásba fúlt – valami félresikerült.

– Igen, a kritikus pillanatban valami félresikerült. Igaza van, Higet a kelleténél egy pillanattal korábban ölték meg. Mondok még valamit. A maga Lindblom barátját egy német háborús találmánnyal ölték meg, amelynek a neve Gestalt-készítő, és két külön feladatot lát el: először is azonnal, fájdalommentes módon öli meg a kiszemelt áldozatot, ami a német elmének erkölcsileg elfogadható. És aztán otthagy…

– Nyomokat – vágott közbe Adams –, tudom, hallottunk róla. Tudjuk, hogy létezik ilyen a csúcsfegyverek archívumában, ahová természetesen csak Brose-nak van bejárása. Ezek szerint az alfahullám, amelyet Verne érzékelője észlelt… – Elhallgatott, és összefonta a kezét. – Hamisítvány. Szándékosan hagyta a Gestalt-készítő. A nyomok hamisítványok. Ilyen nyomokat, profilpontokat hagy hátra az a gép.

– Amelyek mind Brose-ra vezethetők vissza. Webster Foote, aki bármelyik pillanatban megérkezhet, betáplálta a hét nyomot a moszkvai számítógépbe, és csak Brose nevét dobta ki. Ahogy a Megavac 6-V magának egyetlen adat alapján. De egy is elég.

– Akkor hát nem Brose ölte meg Verne-t – állapította meg rekedt hangon Adams. – Másvalaki. Aki nemcsak meg akarta ölni Lindblomot, de el is akarta hitetni velünk, hogy Brose tette. Aki Brose ellensége. – Az arca kétségbeesetten rángott, és Nicholas rájött, hogy a férfi világa szetesett, jelenleg nincs intellektuális támpontja, amely alapján tájékozodjon, pszichésen lebeg, egyfajta jellegtelen tengeren sodródik horgony nélkül.

Lantanót azonban láthatóan nem hatotta meg Adams kétségbeesese.

Élesen azt mondta:

– A Gestalt-készítőt megtalálták a halál színhelyén, Lindblom éber személyzete nem hagyta elmenekülni. Aki beállította a gépet, aki elküldte azokkal a nyomokkal, tudta, hogy Lindblomnak van haláljelzője. Szinte minden yancystának van haláljelzője, nem igaz? Magának is – mutatott Adams nyakára, ahol Nicholas egy aranyszínű, különös fémből készült, hajszálvékony karikát látott.

– Ez igaz – ismerte be Adams, és már annyira megdöbbent, alig bírt megszólalni.

– Tehát Brose megtalálta a módját, hogy olyan helyzetet teremtsen, ami arra utal, hogy ő nem küldhette a gépet. Mivel a nyomok őrá utalnak, és nyilvánvaló, hogy a nyomok hamisak, így Foote, akinek az a dolga, hogy ezt tudja, arra következtetett, Brose szándéka szerint, hogy a gyilkos Brose-ra akarja terelni a gyanút, vagyis Brose ártatlan. – Szünetet tartott. – Csakhogy Brose nem ártatlan. Ő programozta be a gépet, hogy saját magára terelje a gyanút, és így a logikus rendőri elme ártatlannak vélje.

– Nem értem – ingatta a fejét Adams. – Egyszerűen nem értem, Lantano. Nem kell megismételnie, hallottam, ismerem a szavak jelentését, csak túl…

– Agyafúrt – értett egyet Lantano. – Egy gép, amely öl és hamis nyomokat plántál, csak ebben az esetben a hamis nyomok hitelesek. Aminek tanúi vagyunk, Adams, az a hamisítás csimborasszója, az utolsó fázis egy olyan szervezet fejlődésében, amelynek célja a csalásgyártás. Méghozzá meggyőzően. Megjött Foote.

Lantano felállt, és az ajtó felé fordult. Az kinyílt, és egyetlen ember lépett be, kísérő ólomlábak és nyomozók nélkül, hóna alatt egy bőr irattartóval.

– Adams, örülök, hogy nem kapták el – mondta Foote.

David Lantano furcsa fáradtsággal mindenkit bemutatott egymásnak; először vett tudomást Nicholas jelenlétéről az ijedt yancysta, Adams előtt.

– Sajnálom, Adams, de négyszemközt kell beszélnem Mr. Foote-tal. Mennie kell.

– Segít akkor? – Adams felállt, de nem mozdult. Az emberekből álló és a mesterséges kísérői is figyelték az eseményeket. – Segítségre van szükségem, Lantano. Nem tudok elbújni előle. Megtalál, mert hozzáfér a csúcsfegyverekhez. Isten tudja, mi minden van abban az archívumban. – Némán, vad tekintettel nézett Nicholasra, mintha még az ő segítségét is kérné.

– Van egy hely, ahol nem találja meg – felelte Nicholas. Percek óta ez járt az eszében, amióta felfogta Adams helyzetét.

– Hol?

– Az egyik tartályban.

Adams csak nézte, de az arckifejezéséből semmit sem lehetett kiolvasni.

– Az én tartályomban – folytatta Nicholas, szándékosan nem nevezte meg, mert túl sokan voltak jelen. – Meg tudom keresni az alagutat. Én vissza akarok menni, akár megvan a műszerv, amiért jöttem, akár nincs. Velem tarthat.

– Á, a műszerv – kapcsolódott be Foote. Leült, kicipzárazta az irattartót. – Szóval magának kell a hasnyálmirigy. Valakinek a tartályában? Egy értékes illetőnek? Netán egy szeretett nagynéninek? Mr. Lantano már bizonyára említette, hogy a műszervek…

– Én nem adom fel – jelentette ki Nicholas.

25

Ahogy a bőrmappát kicipzárazta, Webster Foote kiejtett egy papírtekercset a padlóra; lehajolt érte, és abban a pillanatban meglátta és kihasználta a lehetőséget: bal kézzel felkapta az összetekert üres lapokat, közben jobbal egy aud-vid adót dugott a kanapé párnájába, ahol ült – szándékosan választotta ezt a helyet –, amely nemcsak felvesz és tárol adatokat, hanem azonnal el is sugározza egy Foote-ügynöknek a legközelebbi alállomáson.

A zaklatott Joseph Adams yancysta azt mondta Foote-nak:

– Maga táplálta be az adatokat a moszkvai számítógépbe, amely Brose kártyáját dobta ki. Vagyis maga szerint ártatlan, mert a nyomok hamisak, egy Gestalt-készítő tette oda valakinek a parancsára, aki egyszerre Lindblom és Brose ellensége is.

Foote ránézett, csodálkozott, honnan tudja, de csak annyit mondott:

– Hmm.

– Így igaz – folytatta Adams rekedten. – Onnan tudom, hogy én meg az alfahullámot tápláltam a Megavac 6-V-be, és ugyanazt a kártyát kaptam. De David Lantano szerint – biccentett a sötét bőrű, fiatal yancysta felé – Brose programozhatta be a gépet, mert tudta, hogy úgyis felfedezik. És maga meg is találta.

– Van nálunk egy tárgy – fogalmazott óvatosan Foote –, de még nem hatoltunk bele. Ellenáll. Feltételezzük, hogy egy német gyártmányú háborús eszköz álcázott állapotban, ez igaz. – Nem látta értelmét tagadni; mivel azonban Joseph Adams és David Lantano tudja, így Brose-nak is el kell mondania. Amint lehet. Brose tőlem kell hogy megtudja, nem tőlük. A lehető leggyorsabban ki kell innen jutnom, vissza a dongóba, ahonnan viden, műholdas közvetítéssel felhívom Genfben. Mert ha Brose tőlük tudja meg, és nem tőlem, egy életre aláássa a hírnevem, amit nem engedhetek meg. A gondolat bosszúsággal töltötte el.

Úgy érted, kérdezte magát, hogy bedőltem egy átverésnek, pontosabban kettős átverésnek? A bűncselekményt a hordozható tévé követte el – vagyis ami annak látszik –, de valójában Brose küldte, hogy magára terelje a gyanút? És én még a pszionikus képességemmel sem jöttem rá erre.

Erre Lantano jött rá, értette meg. Ihletett gondolat. Az az ember veszedelmesen tehetséges.

Fülében megszólalt egy apró, láthatatlan bőr alatti vevő:

– Tisztán fogjuk a jelet, Mr. F. Nagyon jó helyen van. Mostantól mindent veszünk, ami abban a szobában történik.

A még mindig erősen gondolkodó Foote gépiesen kitekerte a katonai térképeket, amelyek a lényeges katonai raktárak helyét mutatták. Ezek szigorúan titkosak voltak. Holt tábornok utasítására bocsátotta rendelkezésére az Ügynökség egy korábbi munkában, amit Brose-nak végzett; az eredeti térképeket visszaadta, ezek fénymásolatok voltak. Most felületesen szemlélte őket, hogy elkezdje az unalmas kamumegbeszélést Lantanóval… és akkor, váratlanul feléledt a prekog érzéke, elárasztotta az elméjét megérzéssel, és figyelmesen fürkészte a legfelső térképet. Az atlanti partvidéket mutatta Észak-Carolinában. Három amerikai fegyverarzenált jelzett, föld alatti raktárakat, amelyeket már rég kiástak Brose ólomlábai, és minden értéket elvittek. A térkép jelzése erre utalt. Csakhogy…

Az arzenálok eloszlása meg arra vallott, hogy erősen mozgékony páncélos, taktikai felszíni egységek ellátására lettek tervezve, amelyeket szovjet – a ‘90-es évekbeli óriási orosz transzóceáni tengeralattjárókon szállított – ólomlábak ellen vetettek be vagy készültek bevetni. És akkoriban gyakori volt az ilyen arzenálok négy részre osztása: háromban fegyver, üzemanyag és alkatrész volt a nehéz amerikai rexeroidpáncélos tankokhoz, amelyek kibírják a föld-föld atomrakéta-találatot. Ezt a hármat ásták ki. Negyedik föld alatti depót viszont nem jelzett a térkép, pedig lennie kellett olyan ötvenmérföldes körzetben. Ez tartalmazhatta az orvosi eszközöket, már ha bocsátottak ilyesmit a mozgékony védelmi egységek rendelkezésére.

Ceruzával összekötötte a három arzenált, majd egy közeli asztalról elvett egy könyvet, és a gerincével lemérte a vonalat a feltételezett pontig, amely a háromszöget négyzetté bővítené.

Öt órán belül ólomlábegység áshat ott, gondolta, leeresztenek egy aknát, és tizenöt perc alatt kiderítik, van-e ott negyedik depó, orvosi, kórházi felszereléssel. Ennek az esélye, számolgatta, negyven százalék. Sokkal csekélyebb sansszal is ástak már.

Volt, ami kifizetődött, és volt, ami nem. De felbecsülhetetlen érték lenne, ha találnának egy műszervekkel teli raktárat. Még ha csak pár van is benne, három-négy, annyi is megszüntetné Brose monopóliumát.

– Ezen a helyen – mondta Lantanónak, aki közben odament és leült mellé – tervezek ásni. Láthatja, hogy miért. – A három már kiásott depóra mutatott, majd a vonalra, amelyet rajzolt. – A pszionikus megérzésem azt súgja, akár a varázsvessző, hogy egy nem jelzett katonai orvosi raktárat találunk. És talán szerencsénk lesz. A mesterséges hasnyálmirigy szempontjából.

– Én megyek – közölte Joseph Adams. Láthatóan feladta, intett a kíséretének és az őrzésére kirendelt négy Foote-ügynöknek, hogy vegyék körül, aztán az ajtó felé csoszogott.

– Várjon – szólt utána Lantano.

Adams az ajtónál megtorpant, boldogtalanul összeráncolt arcán összekeveredett minden: a szenvedés és értetlenség, barátja halálának fájdalma, a bizonytalanság, hogy ki a felelős, és hogy neki mit kéne tennie.

– Szeretné megölni Stanton Brose-t? – kérdezte tőle Lantano.

Adams rámeredt.

– Hogy… – A tekintete üvegessé vált, elszörnyedt. Csend lett.

– Nem menekülhet előle, Adams. Talán még úgy sem, ha lemegy egy tartályba. Mert Brose polkomjai várni fogják. Ha lemenne abba a tartályba Nickkel, az ottani polkom, aki Brose parancsára cselekszik, aki ismeri az itteni körülményeket… – Lantano elhallgatott. Nem is kellett kimondania. – Magának kell dönteni, Adams. Az indokot maga találja ki. Bosszú Lindblom haláláért, a saját élete miatti félelemből, az emberiség iránti aggodalomból. Válasszon. Akár mindhármat, ha tetszik. De magának lehetősége van találkozni Brose-zal. Maga kiiktathatja. Igaz, erre csekély az esély. Mégis van valós esély. Nézze csak meg most a helyzetét: a félelmét. És ez még rosszabb lesz, Adams. Ezt meg tudom jósolni, és Mr. Foote is alátámasztja.

– Nem is tudom… – motyogta Adams.

– Erkölcsileg helyes cselekedet. Ebben biztos vagyok. Foote is tudja. Nick is tudja már. Maga is tudja, Adams. Nem igaz? – Lantano várt, de Adams nem felelt. Lantano Foote-ra nézett. – Tudja. A kevés yancysta közé tartozik, aki tudja, aki szembenéz vele. Főleg most, Lindblom halála után.

– Hogyan öljem meg? – kérdezte ekkor Adams.

Lantano Foote térképét tanulmányozva felelt:

– Majd én adok hozzá fegyvert. Azt a részét bízza rám. Elérkeztünk a kritikus pillanathoz. – A mutatóujjával arra a pontra bökött, amelyet Foote megjelölt a térképen. – Ássanak, fizetem a költségeket. – Megint Adamshez fordult, aki az ajtónál állt az ólomlábaktól és ügynököktől övezve. – Brose-t meg kell ölni. Csak az a kérdés, mikor. És hogy ki teszi meg. És milyen technikával. – Azt kérdezte Foote-tól: – Maga milyen fegyvert javasolna? Adams a héten találkozik Brose-zal az Ügynökségen az irodájában. Mármint Adams irodájában. Vagyis nem muszáj, hogy nála legyen a fegyver, lehet az irodában, álcázott helyen. Csak az indítómechanizmust ismerje, vagy legyen előre beprogramozva.

Elképesztő, ezért jöttem ide?, gondolta Foote. Elvileg csak ürügy volt, hogy kamerát helyezzek el, hogy többet megtudjak David Lantanóról. Ehelyett bevonnak egy összeesküvésbe, hogy megöljék a világ leghatalmasabb emberét. Akinek a legnagyobb csúcsfegyverarzenál áll a rendelkezésére.

Akitől mind rettenetesen félünk.

És a beszélgetést az általam telepített készülék révén lehallgatják. Hihetetlen, őrjítő iróniával a saját emberei. A saját társasága szakértői a helyi alállomáson és a londoni irodában is. Most már késő kikapcsolni, az adatokat, ezt a fontos üzenet már továbbították. És persze Brose-nak megvannak a saját emberei a Webster Foote Limiteden belül is; talán nem azonnal, de a beszélgetés végül ilyen-olyan csatornákon eljut Genfbe. És mindenkit megölnek, aki ebben a szobában van. Még ha nemet mondok is, még ha Adams meg én nemet mondunk is, az sem lesz elég. Mert a vénember, Stanton Brose nem mer kockáztatni. Likvidálnia kell bennünket. A biztonság kedvéért. Önvédelemből.

Fennhangon azt mondta:

– Megvan Brose alfahulláma a fali monitoron Lindblom birtokán. És maga hozzáfér – nézett Adamsre.

– Tropizmus – bólintott Lantano.

– Mivel Lindblom ólomlábai tudják, hogy maga az elhunyt legjobb barátja… – Foote habozott, majd zsibbadtan kimondta –, ezért az alfahullámot javaslom tropizmusnak. Használhatunk hagyományos homeosztatikus, ciános nyilat. Az irodája valamely zugában elrejthető, és a szerkezet kilövi, amint észleli azt az alfahullámot.

Csend lett.

– Be lehet szerelni ma éjszaka? – kérdezte Lantano.

– Csak pár perc elhelyezni egy ilyen házat. És beprogramozni a kioldót. És beletölteni a nyilat.

– Van ilyenje? – kérdezte Adams.

– Nincs – felelte Foote. Ami igaz is volt. Sajnos. Kudarcot vallott.

– Nekem van – jegyezte meg Lantano.

– Több száz ilyen gyors ciános, homeosztatikus nyíl maradt abból az időből, amikor kommunista orgyilkosokkal dolgoztak, és több ezer lassú, amelynek a pályáját kilövés után módosítani lehet. Ilyen ölte meg Verne Lindblomot. De régiek. Léteznek, de megbízhatatlanok, túl sok év…

– Mondtam, hogy nekem van – ismételte Lantano. – Az egész szerkezet: nyíl, elsütő és ház is. És vadonatúj állapotban.

– Akkor időutazó eszközhöz is hozzáfér. Ez, amiről beszél, tizenöt-húsz évvel ezelőttről származhat.

Lantano rábólintott.

– Hozzá. – Hevesen ökölbe szorította a kezét. – De nem tudom, hogyan kell üzembe helyezni. A háborús orgyilkosok speciális kiképzést kaptak. De a maga tapasztalatával ezen a területen – pillantott Foote-ra –, maga képes rá.

– Ma éjjel?

– Brose valószínűleg holnap kora reggel látogatja meg Adamst az irodájában. Ha ma éjjel beszereljük, Brose a következő huszonnégy órában meghalhat. A másik lehetőség ugyebár minden ember halála, aki ebben a szobában tartózkodik. Mert a következő negyvennyolc órában ennek a beszélgetésnek a híre eljut Brose-hoz. – Hozzátette: – Egy olyan eszköz miatt, amelyet maga hozott, Foote. Nem tudom, mi az és hol van, mikor és hogyan üzemelte be, de tudom, hogy a szobában van, s működik.

– Igaz – ismerte be Foote.

– Tehát folytatnunk kell – szólalt meg Adams. – Ma éjjel. Rendben, elrepülök Lindblom birtokára, és megszerzem az alfahullámot. Visszaadtam a VI típusú ólomlábnak. – Habozott, hirtelen ráébredt valamire. – A Gestalt-készítőnek birtokában volt a hullám. Honnan szerezte? Aki programozta, annak megvolt. Csak Brose lehetett. Szóval igaza van, Lantano. Csakis Brose lehetett, aki betáplálta az adatokat a gépbe.

– Azt hitte, hogy én küldtem a gépet, hogy ölje meg a barátját? – kérdezte halkan Lantano.

Adams habozott.

– Nem tudom. Valaki küldte. Aztán megkapta a kártyát a Megavac 6-V-től, és…

– Tudom, hogy azt hitte – szólt közbe Foote.

Lantano rápillantott és elmosolyodott. Ez nem egy fiatalember mosolya volt; ősi, vad tudás rejlett benne. Tojásdad bölcsesség, ami megengedheti magának a gyengédséget, a toleranciát, hiszen annyi mindent látott már.

– Maga amerikai indián – értette meg hirtelen Foote. – A múltból. Aki valahogy szert tett egy modern időutazó készülékre. Honnan szerezte, Lantano? Brose visszaküldött egyet a maga korába?

Lantano kis szünet után válaszolt:

– A tárgyakhoz, amelyeket Lindblom készített, az azon az elven működő háborús fegyver eredeti prototípusát használta. Egy geológus azonban elkövette azt a hibát, hogy néhány tárgy nem a felszín alá került, hanem a földre, szem elé. Arra jártam, mert éppen hadat viseltünk. Akkor nem ismert volna rám, másképp öltöztem. Be voltam festve.

Nicholas St. James kimondta:

– Csiroki.

– Igen – bólintott Lantano. – De a maguk időszámítása szerint a tizenötödik században. Szóval régóta készülök erre.

– Mire is? – kérdezte Foote.

– Tudja, ki vagyok, Foote. Vagyis hogy ki voltam 1982-ben. És hogy ki leszek hamarosan. Az emberei a dokumentumfilmeket nézik át. Megspórolok maguknak egy hosszú és macerás kutatást: az A verzió tizenkilencedik epizódjában tűnök fel rövid időre.

– És kit alakít? – kérdezte Foote nyugodtan.

– Dwight David Eisenhower tábornokot. Abban az abszolút hamis jelenetben, amikor Churchill, Roosevelt, pontosabban az őket alakító színészek Fischer didaktikus megfontolásai miatt Eisenhowerrel tárgyalnak, és eldöntik, meddig halogathatják a kontinens megszállását. A D-napot. Egy nagyon érdekes kitalált szövegem volt… sosem felejtem el.

– Emlékszem – szólalt meg Nicholas.

Mindenki feléje fordult.

– Azt mondta: „Úgy vélem, az időjárás megfelelően zord, hogy akadályozza a partraszállást, ami megmagyarázza, miért nem sikerül hídfőállást létrehozni.” Fischer ezt mondatta magával.

– Igen – bólintott Lantano. – Ez volt a mondatom. A partraszállás viszont végbement. Mert ahogy a B verzió mutatja egy ugyanolyan ihletett, de hamisított jelenetben, Hitler szándékosan visszatartott két tankhadosztályt Normandiában, hogy a megszállás sikerrel járjon.

Egy darabig senki nem szólt.

– Brose halála annak a kornak a végét jelenti, ami a két dokumentumfilmmel kezdődött? – kérdezte Nicholas. Lantanóra nézett. – Azt mondja, maga hozzáfér…?

– Brose halála előzi meg azt a pillanatot, amikor mi, plusz az Új-Ép Tanács, akikkel már beszéltem a kérdésről, Louis Runcible-lel egyetemben, aki elengedhetetlen, eldöntjük, hogy pontosan mit mondjunk a föld alatt élő millióknak.

– Feljönnek?

– Ha azt akarjuk.

– Hogy a fenébe ne akarnánk! Ez a lényeg. Vagy nem? – Lantanóról Adamsre nézett, majd Foote-ra.

– Azt hiszem. Egyetértek – mondta Foote. És Runcible is egyetért majd.

– De csak egy ember szólhat a tartálylakókhoz – felelte Lantano. – És az Talbot Yancy. Ő hogy dönt?

– Talbot Yancy nem lét… – kezdte Adams.

– De igen – ellenkezett Foote. Lantanóra nézett. – Hogyan dönt Talbot Yancy? – Maga válaszolhat, mert maga tudja. És én tudom, hogy miért tudja, és ezt maga is tudja. Már nem a hamisítványok ingoványos talaján járunk, ez valóság. A műholdfelvételem miatt tudom.

Lantano kis szünet után elgondolkodva így felelt:

– Talbo Yancy bejelenti a közeljövőben, ha minden jól megy, hogy a háború véget ért. De a felszín még radioaktív. Vagyis a tartályokat fokozatosan ürítjük ki. Szigorúan meghatározott menetrend szerint.

– És ez igaz? – kérdezte Nicholas. – Feljöhetnek apránként? Vagy ez csak egy…

Lantano az órájára nézett:

– Dolgunk van. Adams, szerezze meg az alfahullámokat Pennsylvaniából. Hozom a felszerelést a megbeszélt fegyverhez. Foote, maga velem jön, találkozunk Adamsszel az irodájában, az Ügynökségen, ott beszereli a fegyvert, beprogramozza holnapra. – Felállt, és fürgén az ajtó felé indult.

– És én? – kérdezte Nicholas.

Lantano felvette Foote katonai térképét, és odavitte neki.

– Az ólomlábak a rendelkezésére állnak. És egy gyorsdongó, amely kilenc-tíz ólomlábbal Észak-Carolinába viszi. Itt kell ásniuk. Sok szerencsét. Mert mostantól magára van utalva. Ma éjjel nekünk más dolgunk van.

– Bárcsak ne kéne így rohannunk – jegyezte meg Foote. – Bárcsak jobban meg tudnánk beszélni. – Félt. Prekog félelmet és közönséges félelmet érzett. – Bárcsak lenne még időnk.

– Maga szerint van? – kérdezte Lantano.

– Nincs – rázta a fejét Foote.

26

Joseph Adams az esetlen ólomlábkíséretével meg az ügynökökkel elhagyta a villát. Foote és Lantano követték.

– Brose programozta be a Gestalt-készítőt? – kérdezte Foote a sötét fiatalembert (most fiatal volt, de ahogy látta a műholdas felvételen, olyan időoszcilláció alanya vagy áldozata, amely életpályája bármely korszakába elröpíthette.)

– Mivel a gépnek megvolt az alfahullám…

– Amit bármelyik yancysta megszerezhetett a három nagy számítógéptől – jegyezte meg Foote olyan hangosan, hogy ne hallja Joseph Adams, akit közrezárt a csörömpölő kísérete. – Lantano, valljuk be. Maga is tudja. Maga felelős Lindblom haláláért? Szeretném tudni, mielőtt nekivágunk ennek.

– Fontos? Tényleg számít?

– Igen. De egyelőre hagyjuk, egyelőre folytatom. – Az erkölcsi aggály már nem számított, túl nagy veszélyt jelentett, ha most megállnak, az életük forgott veszélyben. Azóta nem, hogy telepítette a poloskát. Ha valaki valaha a saját szakmai őszintétlenségének áldozata lett…

– Én programoztam be a gépet – mondta Lantano.

– Miért? Mit tett Lindblom?

– Semmit. A lekötelezettje voltam, rajta keresztül szereztem az időutazó eszközt. Nélküle sehol nem lennék. És előtte… – kurta habozás után – megöltem Higet.

– Miért?

– Higet azért öltem meg, hogy leállítsam a különleges projektet. Hogy megmentsem Runcible életét. Hogy a különleges projekt csődöt mondjon. És így is lett.

– De miért Lindblomot? Higet még megértem, de…

– Ezért. Hogy Brose-ra tereljem a gyanút. Hogy a bizonyíték meggyőzze Adamst, hogy Brose ölte meg a legjobb barátját, az egyetlen barátját, akije maradt, ha jól tudom. Arra számítottam, hogy a Gestalt-készítő elmenekül. Nem gondoltam, hogy Lindblom ólomlábai ennyire hatékonyak, ilyen gyorsan cselekednek. Lindblom a jelek szerint sejtett valamit, várta a csapást, csak talán más irányból.

– És mit ért el a halálával?

– Cselekvésre kényszeríti Adamst. Brose óvatos. Brose nem bízik bennem, kerül engem minden racionális, szándékolt ok nélkül. Brose sosem került hozzám lőtávolságba, és soha nem is fog. Adams segítsége nélkül nem férkőzhetek a közelébe. Előretekintettem, és tudom. Brose vagy meghal holnap reggel, amikor Adams irodájában lesz, és ez a kevés hely egyike, ahová elmegy, vagy tovább él még húsz évet, ha el tudja ezt hinni.

– Ha így áll a dolog, helyesen cselekedett – mondta Foote. Ha ez igaz. És nem tudta ellenőrizni. Húsz év. Brose akkor százkét éves lesz. Rémálom, gondolta magában. És még nincs vége, még fel kell ébrednünk.

– Adams ezt nem tudja – folytatta Lantano –, és ezt nem is fogja tudni, ami sajnálatos tény. Lindblom egészen a haláláig egy döntésen kínlódott. Sőt döntött is, kész volt jelenteni Adams erkölcsi aggályait a különleges projekttel kapcsolatban. Tudta, hogy Adams kész elég információt kiszivárogtatni Louis Runciblenek, hogy ne kapják el; Adams tippje után Runcible nyilvánosságra hozta volna a régészeti leleteket. Elvesztette volna a utahi földjét, de a gazdasági befolyását nem. Sem a politikai szabadságát. Lindblom alapvetően lojális volt az Ügynökséghez. Brose-hoz. A barátja iránt viszont nem. Láttam, Foote, higgye el. Másnap Lindblom a megfelelő csatornákon keresztül, és ő pontosan tudta, hogyan csinálja és milyen közvetítőt használjon, szóval másnap megkereste volna Brose-t a Festungjában Genfben. Adams maga is ettől félt, tudta, hogy az élete Lindblom kezében van. Köszönhetően Adams szokatlan, legalábbis a yancysták között szokatlan aggályainak. A különleges projektet vezérlő gonosz szándéknak. – Némán nézte, ahogy Joseph Adams a megpakolt dongóval felszáll, és eltűnik az éjszakai égen.

– Én nem tettem volna meg – mondta Foote. – Nem ölöm meg Higet vagy Lindblomot. Senkit. – Éppen elég gyilkosságot látott a szakmájában.

– De most hajlandó részt venni Brose meggyilkolásában. Szóval még maga is érti, hogy nincs mit tenni, a végén a kulcsfigurához jutunk. Hatszáz évet éltem, Foote, tudom, mikor muszáj ölni.

A jelek szerint igen, gondolta Foote.

De hol ér véget a sorozat? Brose lesz az utolsó? Ezért nem kezeskedik.

A megérzése azt súgta, hogy még lesz áldozat. Ha elkezdődik egy ilyenfajta problémamegoldás, általában önálló életre kel. Lantano – vagy Talbot Yancy, ahogy hamarosan hívja magát, és nem először – évszázadokon keresztül dolgozott ezért. Brose után Runcible vagy Adams jön, aztán, ahogy az elejétől sejtette, ő maga. Bárki, akit csak kell, akit kénytelen.

A kedvenc szava annak, aki hatalomra vágyik. Pedig az egyetlen kényszer mindig belső, a vágy hajtóereje. Brose, Lantano, számtalan kis yancysta és leendő yancysta; több száz, ha nem ezer polkom lent a tartályokban zsarnokként uralkodik, a felszíni kapcsolataik révén, a gnózis birtokában, a titkos tudáséban, hogy mi idefent a valóságos helyzet.

De ebben az emberben ez a vágy évszázadok óta él.

Ki a nagyobb fenyegetés?, kérdezte magától Foote, ahogy követte Lantanót a várakozó gyorsdongóhoz. A hatszáz éves Lantano/Yancy/ Vörös Toll vagy mi lehetett a csiroki neve, aki a ciklusa szenilis fázisában a róla mintázott szintetikus báb lesz egy asztalhoz csavarozva, egy báb, amely – és ez megrázkódtatást okoz majd elég sok ügynökségi beosztottnak, birtokos domininek – egyszeriben valóságos lesz… vagy egy öreg, tényleg szenilis szörny, aki Genfben bujkál, miközben létezését támogató terveket sző? Hogyan választhat ezek közül egy józan ember? Elátkozott faj vagyunk, mondta magában Foote. A Teremtés könyvének igaza van. Ha ez a döntés áll előttünk, ha nincs más választás, csak ez, amiben mind egyik vagy másik eszközei leszünk, amit Lantano vagy Brose mozgat a saját grandiózus terve szerint.

Ez minden?, kérdezte magától Foote, ahogy beszállt a dongóba, leült Lantano mellé, aki azonnal indított. A dongó felemelkedett a homályba, maga mögött hagyva a cheyenne-i sugárgócot és a félkész villát az izzó fényekkel, amelyet kétségtelenül befejeznek majd.

– A hátsó ülésen van a fegyver – közölte Lantano. – Eredeti gyári csomagolásban.

– Előre tudta, mit fogok választani.

– Az időutazás értékes eszköz. – Ennyit felelt lakonikusan, aztán csendben repültek tovább.

Van egy harmadik választás is, gondolta magában Foote. Egy hihetetlen erejű harmadik személy, akit nem mozgat sem Lantano, sem Stanton Brose. Louis Runcible a capetowni villájában sütkérezik a szőlővel futtatott udvaron, és ha értelmes embereket és döntéseket keresünk, Capetownban találjuk.

– Megcsinálom, ahogy mondtam – mondta hangosan. – Felállítom a fegyvert Adams irodájában, New Yorkban. – Aztán indulok Capetownba, tette hozzá gondolatban. Louis Runcible-hez.

Fizikailag rosszul vagyok a „kényszer” légkörétől, ami ezt az embert övezi, a politikai és erkölcsi valóság nagyságrendjétől, amihez túl egyszerű vagyok, hogy felfogjam. Végül is csak negyvenkét évet éltem. Nem hatszázat.

És amint biztonságban megérkezem Capetownba, fűzte tovább magaban Foote, rátapasztom a fülemet mindenféle információforrásra, és várom, hogy halljam New Yorkból, hogy a dagadt, gyurmaszerű, egyszerre szenilis és ravasz Stanton Brose meghalt-e, hogy a csíny, amit az Ügynökségen belülről indított annak legfiatalabb (hatszáz év az fiatal?), legragyogóbb ötletembere, beszédírója, sikerrel járt-e.

És talán utána én meg remélhetőleg Louis Runcible, ha meg tudunk állapodni, tudjuk, mit lépjünk. Látjuk, mit kell tennünk.

Mert isten volt a tanúja, hogy most nem tudta.

– Maga kész Brose halálának pillanatában az Új-Ép Tanács elé állni – kérdezte –, és kijelenteni, hogy maga az egyetlen legitim kormányzó hatalom? A bolygó Védelmezője, aki felette áll Holt tábornoknak Nyu-Demben és…

– Ezt tudja mind a sok százmillió tartálylakó, nem? A Védelmező elsőségét már évekkel ezelőtt elismerték, nem?

– És az ólomlábak magának engedelmeskednek? Nem Holtnak vagy Harenzanynak? Ha arra kerül a sor.

– Maga nem veszi tekintetbe, hogy legálisan hozzáférek a szimulákrumhoz, ahhoz a micsodához az íróasztalnál; én programozom, én adok neki szöveget a Megavac 6-V-n keresztül. Szóval bizonyos értelemben már megkezdtem a hatalomátvételt. Egyszerűen eggyé leszek vele, nem szüntetem meg hirtelen, hanem… – Lantano görcsösen intett. – Fúzió, ezt a szót kerestem.

– Nem fogja élvezni, hogy asztalhoz van csavarozva.

– Ezt a részét nyugodtan kihagyhatjuk. Yancy elkezdheti meglátogatni a tartályokat. Ahogy Churchill a második világháborúban Anglia lebombázott területeit. Gottlieb Fischernek azokat nem kellett hamisítania.

– A múltban csak Gottlieb Fischer dokumentumfilmjének egyetlen jelenetében szerepelt? Amikor amerikai tábornokot alakított a második világháborúban? Vagy… – Foote-nak erős megérzése támadt, kiszagolt valamit. – Egyszer vagy többször hatalmon is volt már? Nem ilyen hatalmon, az egész bolygó védelmezőjeként, de…

– Bizonyos mértékben már tevékenyen működtem. Több alkalommal. A szerepem evolúciót, történelmi fejlődést tudhat maga mögött.

– Ismerném valamelyik nevet?

– Igen, többet is – felelte a mellette ülő férfi. Nem részletezte, és látszott, hogy nem is fogja. Csendben maradt, ahogy a dongó repült a Föld kivilágítatlan felszíne felett New York City felé.

– Nem olyan rég – szólalt meg Foote óvatosan, nem számítva egyenes válaszra – a jobb embereim közül páran olyan tartálylakókat hallgattak ki, akik a felszínre ástak, és azt a számomra lenyűgöző tényt tudták meg, hogy egy gyenge tévéjel, nem az Estes Parkból koaxkábelen sugárzott, hanem egy másik, bizonyos szabálytalanságokra utalt korábbi hivatalos, állítólag eredeti…

– Ott hibát követtem el – válaszolta Lantano.

– Akkor maga volt. – Tehát innen eredt. A megérzése ismét helyesnek bizonyult.

– Igen, az én hibám volt. És majdnem Runcible szabad létezésébe került, ami neki a fizikai életet jelentette volna. Világos volt, hogy abba kell hagynom, miután felfedeztem, hogy Brose a kalózadással Runcible-t gyanúsítja. Igazából tálcán kínáltam Runcible-t Brose ügynökeinek. És azt nem akartam. Eltávolítottam az egyik periferikus árnyalt koaxkábel csatlakozását, de már késő volt. Brose fura, kimerült, ravasz, infantilis agyaban már megfogant a különleges projekt. A fogaskerék megindult, és csakis az én hibám volt. A megszállottja lettem annak, amit elindítottam. És akkor…

– Elég jól megakasztotta – jegyezte meg Foote csípősen.

– Kénytelen voltam. Én voltam a felelős érte. Brose lappangó gyanúját válsággá erősítettem. Mondanom sem kell, hogy nem leplezhettem le magam. Ezért kezdtem Higgel. Akkor már csak így lehetett tényleg megállítani, nem csak átmenetileg megakasztani.

– Anélkül, hogy leleplezze magát.

– Nehéz és veszélyes helyzet volt, nem csak Runciblenek… – Foote-ranézett. – Nekem is. És azt nem akartam.

Uram, segíts elmenekülnöm ettől az embertől. Ki az óceán fölé egy dongóban, felhívni Runcible-t, hogy megyek.

És ha Runcible nem hallgat meg?

Ez az aggasztó gondolat az összes következményével lekötötte Foote elméjét, egész az ügynökségi épületekig és Joseph Adams irodájáig New York Cityben.

Az iroda sötét volt. Adams még nem érkezett meg.

– Természetesen kis időbe beletelik neki megszerezni az alfahullámot. – Lantano tőle szokatlan feszültséggel nézett az órájára, ellenőrizte a New York-i időt. – Talán inkább a Megavac 6-V-től kéne megszereznünk a mintát. Kezdje el összeállítani a gépet. – Megálltak Adams irodája előtt a Fifth Avenue 580. – ban. – Menjen be, én megszerzem a mintát. – Sietős léptekkel elindult.

– Nem tudok bemenni – mondta Foote. – Én úgy tudom, csak Adamsnek és Brose-nak van kulcsa.

Lantano rámeredt.

– Maga nem…?

– A társaságomnak van eszköze feltörni bármilyen zárat a világon, akármilyen bonyolult vagy makacs, de… – Nála nem volt semmi szerszám. Mind Londonban volt, vagy valahol terepen.

– Akkor ácsoroghatunk – mondta Lantano. Cseppet sem örült, de elfogadta a tényt; meg kellett várniuk Adamst, nem csak Stanton Brose alfahullámai miatt, amely meghatározza majd a fegyver célpontját, hanem egyszerűen azért, hogy bejussanak az irodába, ahová a kövér, öreg Brose másnap reggel a tulajdonosa előtt belép. Genfen kívül ez a kevés helyek egyike, ahol biztonságban érzi magát. És Genf szóba sem jöhetett; ha kénytelenek változtatni a terven, hogy ott kapják el Brose-t, akkor vége. Vártak.

– Tegyük fel – szólalt meg Foote –, hogy Adams meggondolja magát, és nem jön el.

Lantano rámeredt.

– Eljön. – Mélyen ülő fekete szeme még a lehetőség említésére is szikrákat szórt.

– Pontosan tizenöt percet várok – mondta Foote csendes méltósággal, a dühös, sötétlő szemek ellenére –, aztán elmegyek.

Tovább vártak.

És minden eltelt perccel biztosabbá válik, hogy nem jön, hogy kihátrált, gondolta Foote. És ha kihátrált, akkor feltételeznünk kell, hogy felhívta Genfet. Nem feltételezhetünk mást, mint hogy Brose bérgyilkosaira várunk. Ezen a folyosón a halálunkra várunk.

– A jövő alternatívák sorozata, ugye? Némelyik valószínűbb, mint a másik.

Lantano csak mordult egyet.

– Lát olyan eshetőséget, hogy Adams tájékoztatja Brose-t, hogy mentse a bőrét?

– Igen – felelte Lantano könnyedén. – De valószínűtlen. Egy a negyvenhez.

– Nekem is van megérzésem – felelte. És azt súgja, hogy nem ez az esélyes, hanem sokkal nagyobb annak a valószínűsége, hogy csapdába estünk, akár rózsaszín fülű kisegerek a mézesbödönben.

Nagyon kimerítő és pszichoszomatikusan nagyon szerencsétlen várakozás volt.

Foote nem volt biztos benne, hogy kibírja.

Vagy, tekintve, hogy Brose milyen gyorsan tudta áthelyezni az ügynökeit egyik helyről a másikra, ki fogja.

27

Miután megállt Verne Lindblom birtokán, és a VI típusú ólomlábtól megszerezte Stanton Brose alfahullámát, Joseph Adams a személyes kíséretével és a Foote-ügynökökkel céltalanul repült, nem New York felé, hanem csak úgy. Pár percig megúszta, aztán az egyik ügynök a hátsó ülésről előrehajolt, és határozottan, komoran azt mondta:

– Menjen a New York-i ügynökségre. Haladéktalanul. Vagy megölöm a lézersugarammal. – És a lézerpisztoly hideg, kerek csövét Joseph Adams tarkójához nyomta.

– Szép kis testőr – válaszolta Adams keserűen.

-Találkozója van Mr. Foote-tal és Mr. Lantanóval az irodájában. Joseph Adams a bal csuklóján egy haláljelzőt viselt – Verne Lindblom halála után tette fel –, amely mikrohullámmal összekapcsolta a kíséretében lévő ólomlábakkal, akik a két oldalán szorongtak ebben a nagy dongóban. Kíváncsi volt, ha megadja a jelet, mi történik előbb: a Foote-kommandós megöli, vagy háborús veterán ólomlábak leterítik a négy ügynököt? Érdekes kérdés.

És nem kevesebb, mint az élete függött tőle.

De miért ne repüljön az Ügynökségre? Mi tartja vissza?

Félek Lantanótól, értette meg. Lantano túl sokat tudott, túl sok részletet ismert Verne Lindblom haláláról. De Stanton Brose-tól is félek, mindkettejüktől, de Brose ismert félelem, Lantano viszont ismeretlen. Lantano közelében még erősebben érzem azt a mindent beborító külső és belső ködöt, ami beárnyékolja az életemet. És Brose is elég rossz volt. A különleges projektje a gonoszság és cinizmus megtestesülése volt, amihez hozzájött még Brose sajátos, szenilis ravaszsága, a nyáladzó, csillogó szemű, szinte gyerekes aljassága, amit még élvezett is.

És Brose csak egyre rosszabb lesz. Ahogy az agya tovább rothad, ahogy az apró véredényekben sokasodnak a mikroszkopikus szűkületek. És ahogy az agyszövete apránként eldugul, az oxigénés táplálékhiánytól elsatnyul. És a maradvány még undorítóbbá, erkölcsileg és gyakorlatilag még megbízhatatlanabbá válik.

A következő húsz év a bomló Stanton Brose uralma alatt még förtelmesebb lenne, ahogy a központi vezérlőszerv bomlása egyre jobban terjed, és magával csalja a világot. És őt meg az összes yancystát bákuként mozgatja majd a megbomlott agy rángása. Ahogy Brose agya leépül, úgy ők is vele együtt. Micsoda kilátás!

Az erő, ami felett Lantano egyeduralmat szerzett – az idő –, ugyanaz az erő, ami megrongálta Stanton Brose szöveteit. Vagyis… Egyetlen homeosztatikus, alfahullám-tropikus ciánnyíllal ez a korrumpáló erő eltűnik az életükből. Ez ne lenne elegendő ok New Yorkba repülni, az irodájába menni, ahol Lantano és Foote várják?

A bizonytalan Joseph Adams teste azonban félelmet ürített metabolikusan az idegrendszerébe. Megkönnyebbülésért, menekülésért küzdött. El kell menekülnöm.

És Foote is érzett valami ilyesmit, értette meg, ha jól olvasott az arckifejezéséből. Csak nem annyira szorongatóan, mint én, mert akkor nem lenne New Yorkban, rég itt lenne. Webster Foote tudná, mit tegyen. Én meg nem tudom, nem vagyok erre felkészülve.

– Jó – mondta a Foote-kommandósnak, aki lézerpisztolyt nyomott a fejéhez. – Egy pillanatra megzavarodtam, de már rendben vagyok. – A dongót New York felé irányította.

Mögötte az ügynök visszahúzta a lézerpisztolyt, visszadugta a válltokba, ahogy a dongó északkeletnek fordult.

Joseph Adams bekapcsolta bal csuklóján a haláljelzőt. A mikrohullám automatikusan észlelhető lett az ólomlábai számára, bár ő maga nem érzett semmit. A négy ügynök sem. Adams mereven bámulta a műszereket, miközben az ólomlábak rövid dulakodás után – szinte komor csendben – megölték a négy ügynököt. A zaj olyan rövid ideig tartott, hogy Adams el sem tudta hinni vagy fogadni, hogy megtörtént, aztán csend lett, a dongó egyik hátsó ajtaja kinyílt, és az ólomlábak erőlködés, nyögés és csörömpölés közben kidobták a négy ügynököt az ürességbe és az éjbe, ami csak most ereszkedett rájuk, de sosem ér véget.

– Nem bírtam New Yorkba menni – mondta Adams. In nomine Domini, gondolta, és behunyta a szemét. Négy ember halott, szörnyű, mindig is viselni fogja a stigmát, mert ő rendelte el, bár maga nem vett részt benne. Ami még rosszabbá tette. De fegyvert szorítottak a fejemhez, és félelmemben elvesztettem az eszem. Azzal fenyegettek, hogy megölnek, ha nem megyek New Yorkba, és mivel azt nem tehetem… Uram, segíts rajtunk! Ha élni akarunk, pusztítanunk kell, ezt az árat kell fizetni érte. Ez rossz alku: négy életet egyért.

Akárhogy is, megtörtént. Délnek fordította a dongót. Most délkeletnek tartott, Carolina felé. New York helyett. Amit soha többé nem lát.

Órák teltek el, mire megpillantotta a kivilágított foltot a lenti sötétben, az ásatás helyét.

A dongó Adams parancsára spirálisan ereszkedni kezdett. A hely felé, ahol Nicholas St. James tartálylakó ásott David Lantano ólomlábai segítségével, egy elrejtett, háború előtti amerikai orvosi rakárat keresve, már ha létezik, és ha ez az a hely.

Miután leszállt, Adams az ásatás felé indult. Oldalt Nicholas St. James ült dobozok között, és Adams megértette, hogy bizony ez az a hely. Megtalálták a katonai lerakatot, máris találtak valamit. Igazi karácsony, ahogy a yancysták mondták.

Az első ólomláb láttán Nicholas felnézett:

– Ki az? – Lantano ólomlábai abbahagyták a munkát, és parancs nélkül körbevették, hogy megvédjék; manuális hosszabbítójukat leejtették, hogy megfogják a fegyvert, amelyet viseltek. Gyorsan, simán és azonnal cselekedtek.

Adams parancsot adott, mire a saját ólomlábai is hasonló védelmi állást vettek fel. A két férfit két sor ólomláb választotta el, azok néztek farkasszemet, a férfiak nem is látták egymást.

– St. James, emlékszik rám? Joe Adams vagyok, Dave Lantano birtokán találkoztunk. Eljöttem megnézni, szerencsével járt-e. Talált-e műszervet.

– Nagy szerencsével – kiáltott vissza Nicholas. – De miért sorakoztatta fel az ólomlábait? Ki harcol kivel, és miért?

– Én nem akarok harcolni. Visszaparancsoljam az ólomlábakat? Maga is megteszi, és a szavát adja, hogy nem lesz ellenséges?

– De hát nincs is háború – felelte Nicholas őszinte értetlenséggel. – Blair mondta, és láttam a birtokokat. Miért lenne ellenségesség maga és köztem?

– Nincs semmi oka. – Adams jelzett az ólomlábaknak, akik vonakodva vonultak vissza, hiszen háborús veteránok voltak, egy igazi háborúból, amit tizenhárom éve vívtak.

Adams egymaga ment oda a tartálylakóhoz.

– Megtalálta a műszervet, amit keresett?

– Igen! – felelte izgatottan, akár egy kisiskolás. – Három műszervet, szívet, vesét és hasnyálmirigyet még az eredeti védőkartonban, alumíniumhordóban. – Büszkén mutatta. – Műanyaggal vonták be, hogy ne jusson be levegő. Ugyanolyan, mint amikor gyártották. Úgy csomagolták be, hogy védje a tartalmát ötven évig.

– Akkor sikerrel járt – mondta Adams. Megszerezte, amiért feljött a napvilágra. Az utazása véget ért. Szerencsés fickó. Bárcsak nekem is ilyen egyszerű lenne. Ha amire az élethez szükségem van, kézbe lehetne fogni, megvizsgálni, a jelzéseket leolvasni. Kézzel megragadni, mint egy kemény tárgyat. És a félelmeim ugyanolyan megfoghatóak lennének. Célzottak, mint a magáé, hogy nem talál egy bizonyos háborús terméket, amelyhez most hozzájutott, és a magáénak mondhat, már amennyire bármit birtokolhatunk ebben az életben. És tessék, én mit vesztettem. A birtokomat, az állásomat. Lemondok a felszínről, hogy ne jussak Verne Lindblom sorsára. Mert tudom, hogy David Lantano tette. Tudtam abban a pillanatban, hogy beismerte, hogy nála van a fegyver. Az a szerkezet, amelyről tudjuk, hogy a gyilkos: a nagy sebességű, ciános, homeosztatikus nyíl. És nem rozsdás, hanem működőképes… mint ami Verne Lindblom szívébe hatolt.

Vadonatúj állapotban, így mondta Lantano. A háborús évekből tizenhárom évvel ezelőttről, mert Lantano időutazó eszközzel szerezte. És felállítják az irodámban, hogy megölje Brose-t, ahogy Verne-t; azonnali és fájdalommentes lesz, de akkor is gyilkosság, mint ahogy én megöltem a négy kommandóst. De hát így állunk. És én elmegyek. A föld alá. Ha tudok.

– Visszamegy a tartályába? – kérdezte Nicholast.

– Most azonnal. Az öreg Souza minél kevesebbet van a fagyasztóban, annál jobb. Mindig fennáll az agykárosodás veszélye. Lantano ólomlábait itt hagyom, hadd ássanak, hadd hozzák fel a többit. Gondolom, Lantano és Foote majd elosztoznak vagy megegyeznek.

– Egy hullámhosszon vannak azok ketten. Foote adta a térképet, Lantano az ólomlábakat és a felszerelést. Majd megosztoznak a zsákmányon. – Az a döbbenet, hogy maga minden további nélkül megkapja a szervet. Nem kértek cserébe semmit. Vagyis nem rossz emberek, nem a közönséges értelemben, Foote és Lantano méltósággal és jótékonyan elintézte, hogy megkaphassa, amitől Brose megfosztotta magát és mindenkit a bolygón, amit felhalmozott magának. Brose, akiben nincs szemernyi jótékonyság sem.

– Nem New Yorkban várják magát? – kérdezte Nicholas.

– Megoldják. – A Megavac 6-V-től megszerzik Stanton Brose alfahullámát; előbb-utóbb eszükbe jut, amikor nem jelenik meg. Sőt, talán már meg is kaparintották. És ha nem tudják a nyilat elhelyezni az irodájában, ha Foote szerszámaival és ügyességével nem tudják feltörni az irodája bonyolult zárját, és nem tudnak belépni, akkor keresnek egy helyet a folyosón, az irodájába vezető egyetlen úton, ahol Stanton Brose-nak el kell haladnia. Tudta, megérezte mélyen belül, hogy Foote és Lantano valahogy megoldják.

De sosem felejtik el neki, hogy nem ment oda. Ha nem kapják el Brose-t, akkor a vén, félig szenilis zsírtömb elpusztítja őket, és feltehetőleg őt, Adamst is; ha meg elkapják Brose-t, akkor egy nekik megfelelő időpontban, miután Foote és Lantano, főleg Lantano hatalomra jutott, leváltotta Brose-t, megkeresik. Bőven lesz idejük bosszút állni. Előbb-utóbb mindkét esetben benyújtják a számlát. Akárhogy megy nekik, hogy fegyvert helyezzenek el.

– Elárulta Lantanónak, hogy melyik tartályból jött?

– Egy frászt. Védelmeznem kell a lentieket. Feleségem, öcsém van lent a… – Nicholas elharapta. – Annak a volt tartályosnak a cheyenne-i romok között elmondtam. Jack Blairnek. – Sztoikusan vállat vont. – De Blair nem fog emlékezni, azok ott mind kicsit eszelősnek tűntek. – Ünnepélyesen elárulta Adamsnek: – Én vagyok a tartály megválasztott elnöke. Hatalmas felelősség nyomja a vállam. Ezért engem küldtek fel műszervért. – Megfordult, és elindult a dongó felé.

– Magával mehetek? – kérdezte Adams.

– Oda…? – Nicholas megdöbbent, de elsősorban a műszervvel törődött, hogy visszavigye a tartalyba. – Le akar jönni velem? Miért?

– El akarok bújni.

Nicholas kis szünet után megértette.

– Lantano elől.

– Mindenki elől. Elintézték az egyetlen barátomat. Engem is el fognak. De ha lent vagyok, és nem tudják, melyik tartályban, hacsak a polkom be nem jelent…

– Az én polkomom a felszínről jött, az Estes Parkból a háború után. Ő tudta. Szóval a Tom Mixben nem lesz többé polkom. Ő nem.

Még egy halál, értette meg Adams. Ami szükséges. Mint az összes többi, mint majd az enyém. De ez a szabály, a „szükség” mindig is létezett, mindenre kiterjedően, ami valaha élt. Ez csak egy különleges eset, csak a természetes, organikus folyamat felgyorsítása.

– Persze, jöjjön csak. Emlékszem, mit mondott Lantano birtokán, hogy pokoli boldogtalan.

– „Pokoli” – visszhangozta Adams. Igen, szó szerint, ez a holtak pokla, tüzek égnek, vörösen hunyorognak, megégett föld, a gödrök, a tizenhárom évvel ezelőtti háború nyomai… Megélte először a háború perzselő poklát, aztán a másik alakját, a hideg, gomolygó ködöt, aztán megint a szörnyű, perzselő formáját, ami megégette, és új, teljesen új gyötrelemmel töltötte meg: attól a pillanattól, hogy tudomást szerzett Verne Lindblom haláláról.

– Hozzá kell majd szoknia a lenti zsúfoltsághoz – figyelmeztette Nicholas, ahogy a dongó felé mentek, Adams ólomlábaival a nyomukban. – És őket nem hozhatja – intett az ólomlábak felé. – Egyedül kell jönnie. Nincs hely. Még a fürdőszoba is közös…

– Kibírom – felelte Adams. Beleegyezik bármibe, örömmel lemond az ólomlábakról. És szívesen osztozik a fürdőszobán. Nemcsak hogy kibírja, örömmel megteszi, mert ez kárpótolja a magányos évekért a hatalmas, néma, erdő övezte birtokán, az óceán ködével, a komor, üres csendes-óceáni köddel.

A tartálylakók nem értik majd. Talán majd csodálkoznak is, hogy képes megszokni a zsúfoltságot, pláne miután az Estes Park Kormányának tagja volt, mert ezt mondja nekik, ezt kell mondania nekik. Mint a polkomok, lemegy, hogy osztozzon a nélkülözésben. Vagyis ezt hiszik majd.

Ironikus.

28

Hamarosan a levegőben repültek. Az éj sötétjében a dongó északnyugatnak tartott, a cheyenne-i sugárgóc felé. Csak két ember volt a fedélzeten. Az összes ólomlábat, Adamsét és Lantanóét is otthagyták ásni. Adams eltűnődött, egymásnak estek-e már, a két frakció közt lappangó feszültség felszínre tört-e. Valószínűleg igen.

A Tom Mixbe levezető alagút megnyitása igencsak problémásnak bizonyult. Már pirkadt, mire sikerült átvágni a kemény, megolvadt anyagot, amelyet Lantano két ólomlába zárt le. Adams birtokáról hoztak hozzá felszerelést. Nicholas és Adams szerencsés volt, hogy egyáltalán megtalálták a helyet, az ólomlábak alapossága azonban segítséget nyújtott, mert a sima, élettelen mesterséges folt még éjjel is látszott, szinte obszidián torzulásként virított a gaz és a romok között.

A bejárat immár ott tátongott előttük. A már nem létező ólomlábak profi munkájának annyi volt, de mindez órákba telt.

Joseph Adams automata vezérlésre állította és elküldte a dongót, ami felemelkedett és eltűnt a szürke, kora reggeli derengésben. Ha itt marad, azonnal lebuktatja őket. Így is ott volt az a probléma, hogy hogyan zárják le az alagút tetejét úgy, hogy még eszközökkel se lehessen megtalálni.

Erre a célra készítettek egy dugót: kiválasztottak egy kemény földdarabot, ahol gaz nőtt, és az alagút szájának alakjára faragták. Ez volt a feladat egyszerűbb része, aztán Nicholas és Adams bepréselte magát az alagútba, majd a dugó aljába szúrt karókhoz kapcsolt lánccal maguk fölé húzták a fedelet. A reggel szürke fénye eltűnt, csak a lámpájuk világított. Jól meghúzták a láncot, hogy a dugó a helyére szoruljon.

Aztán óvatosan leválasztottak minden fémdarabot a dugóról, a karókat és a láncot is, mert detektorokkal megtalálnák, az lenne a tropizmus, ami elárulja menekülésük útját a kopóknak, akik majd érkeznek.

Öt perccel később Nicholas a bakancsával kirúgta az alagút alján lévő zárólemezt; az aktivisták Jorgenson irányításával gondosan úgy készítették el, hogy fentről könnyen el lehessen távolítani, hiszen ha Nicholas visszatér akár a műszervvel, akár anélkül, csak erre jöhet.

Az egyes szint kis raktárában a bizottság vezetői szorongtak, Haller, Flanders és Jorgenson, mind kis házi gyártmányú lézerpisztolyt szorongattak, amelyet a tartály műhelyében eszkábáltak.

– Egy órája hallgatjuk magukat – mondta Jorgenson. – Ahogy csörömpöltek, kinyitották az alagutat. Felszereltünk riasztót, amely pontban négykor szólalt meg. Hogy sikerült? – kérdezte, és akkor látta meg Nicholas kezében az alumíniumhengert.

– Megszerezte! – kiáltotta Haller.

– Megszereztem – felelte Nicholas. A hengert Jorgensonnak adta, aztán segített Adamsnek kibújni az alagútból a raktárba. – Dale Nunes jelentett a…?

– Nunes meghalt – felelte Jorgenson. – Üzemi baleset. Az alsó szint egyik műhelyében. Nagyobb termelékenységre ostorozott bennünket, és valami okból, már nem tudom miért, egy kábel nem volt rendesen földelve.

– És egy barom meglökte Nunest, aki ráesett a kábelre – mesélte Haller. – Ami agyonütötte. Már eltemettük. Vagy az, vagy jelentjük, amíg maga odafent van.

– És a maga nevében küldtünk egy hivatalos jelentést a felszínre az Estes Parkba – folytatta Jorgenson. – Kértünk másik polkomot Nunes megbízott helyére. És persze kifejeztük a sajnálkozásunkat.

Csend lett.

– Elviszem a műszervet Carolnak – mondta Nicholas. Aztán rájuk nézett. – Nem azért hoztam, hogy meglegyen a kvótánk. Souza kedvéért hoztam. Hogy éljen. A kvótarendszernek vége.

– Hogyhogy? – kérdezte Jorgenson. – Mi van odafent? – Akkor vette észre Adamst, és értette meg, hogy Nicholas nem egyedül jött. – Ő meg ki? Magyarázza meg.

– Majd megmagyarázom, ha kedvem tartja.

– Még ő a tartály elnöke – emlékeztette Jorgensont Flanders. – Addig vár, ameddig akar. Az istenit, hát hozott hasnyálmirigyet, még beszédet is tartson?

– Csak kíváncsi vagyok – vont vállat Jorgenson.

– Hol van Carol? – kérdezte Nicholas, és Joseph Adamsszel a raktár ajtaja felé ment. Odaért, megfogta a kilincset…

Az ajtó zárva volt.

– Nem tudunk kimenni, elnök úr – közölte Jorgenson.

– Ki mondja? – kérdezte Nicholas kis szünet után.

– Carol – felelte Haller. – Maga miatt. A zacskójárvány, bűzzsugor vagy más bakteriális fertőzés miatt, amit maga meg ő hozhattak. És mi is itt rekedtünk, mert mondtuk, hogy itt kell lennünk. Hátha nem Nicket halljuk, hátha más indította be a riasztót. És ha igen… – habozott. – Úgy éreztük, itt kell lennünk. Hogy hivatalosan fogadjuk. – Szégyenkezve leszegte a tekintetét. – Még ha nincs is műszerv. Mert azért megpróbálta.

– Az életét kockáztatta – értett egyet Jorgenson.

– Mert maguk azzal fenyegettek, hogy felrobbantanak engem, a feleségemet és az öcsémet – jegyezte meg jegesen Nicholas.

– Meglehet, de maga elment, és megszerezte, szóval nem csak kidugta a fejét, és visszajött, hogy: „Bocs, nem volt szerencsém.” Amit megtehetett volna. Meg se tudtuk volna cáfolni. Bizonyítani, hogy meg se próbálta. – Most már mind feszengtek. Bűntudat, gondolta Nicholas. Szégyellik a megfélemlítést, amelyet alkalmaztak. Most meg visszatért az elnökük a műszervvel, az öreg Maury Souzát felélesztik, visszakapja a posztját. Folytatjuk az ólomlábak gyártását, teljesítjük a kvótát. Csak éppen az elnökük már tudja az igazat. Amit nem tudott, amikor elment, amikor felmászott az alagútban a föld felszínére. Nem tudta, amit Nunes megbízott mindvégig tudott.

Nem csoda, hogy Nunes ragaszkodott hozzá, hogy mindenki a megfelelő csatornát használja, azaz magát Nunest. Ne legyen közvetlen kapcsolatuk a fenti világgal.

Nem csoda, hogy minden tartályba kell polkom.

Az mindig is világos volt, hogy a polkom kulcsfontosságú szerepet játszik, ami feltehetőleg az Estes Park Kormánynak kedvez. De csak miután maga is járt a felszínen, és visszatért, most érti meg, milyen fontos szerepet tölt be, és kinek az érdekében.

– Oké, és Carol mit szándékozik tenni most? – engedte el a kilincset. – Fertőtlenít minket? – Hogy megszabaduljon a baktériumoktól, mikrobáktól és vírusoktól, amelyekről ő tudja, hogy nem léteznek. Kísértést érzett, hogy elmondja nekik, de ellenállt. A megfelelő pillanatban szabad csak megtenni. Ezt nem szabad elrontani, mert túl erős reakciót váltana ki. Túl nagy jogos haragot. Kitörnének innen a nagy csúszdán keresztül, a maszek lézerpisztolyukkal, és a veterán ólomlábak lemészárolnák őket, ahogy felérnek. És akkor nekünk végünk lenne.

– Már értesítettük Carolt, hogy maga az – mondta Jorgenson. – Bármelyik pillanatban megjöhet. Türelem. Souza a fagyasztóban van, egy órát még várhat. Carol majd beülteti azt a hasnyálmirigyet. Addig vetkőzzünk le, tegyük egy halomba a ruháinkat. Az ajtón kívül van egy kis kamra, amelyet mi építettünk. Egyenként át kell mennünk rajta meztelenül, és a fúvókák…

– Én soha fel sem fogtam, hogy mennyire elfogadják – mondta Adams Nicholasnak. – Hihetetlen. – Kábának tűnt. – Intellektuális tudomásulvételnek hittük, de ez…

– Totális – bólintott Nicholas. – Az érzelem teljes skáláján. Egészen a fóbiás állati szintig, a legmélyebb rétegig. – Rezignáltan nekilátott vetkőzni. Amíg el nem érkezik a pillanat, hogy elmondja nekik, addig nincs választás, végig kell csinálniuk a rituálét.

Végül, mintha tompa, bizonytalan eredetű reflex ösztökélné, Adams is elkezdte kigombolni az ingét.

29

Délután egy órakor Carol Tigh sikeresen beültette a hasnyálmirigyet a még fagyott, halott Maury Souzába, majd a tartály legértékesebb orvosi felszerelésével mesterségesen, kívülről helyreállította az öregember vérkeringését, szívverését, légzését; a szív megindult, vért pumpált, és ezután a mesterséges funkciószimulátorokat óvatosan lekapcsolták róla.

A következő válságos órákban készített EEC-és EKG-felvételek szerint a testi folyamatok normális rendben zajlottak; az öreg Souzának jó esélye volt rá, hogy felépül, és még él pár jó, meghatározó évet.

Ez megvolt. Nicholas sokáig állt az öreg műszerész ágya mellett, nézte, ahogy a gépek ontják a szalagokat, majd végül elégedetten elfordult.

Ideje volt szembenézni a kis családjával a két szomszéd kamrában a közös, sokat vitatott fürdőszoba két oldalán. Folytatódhat a régi élet.

Egy ideig.

Aztán, gondolta magában, ahogy egyedül ballagott a klinika folyosóján a rámpához, ami felviszi a saját szintjére, a lakószintre, megszólalnak a harsonák, és feltámadnak, no nem a holtak, hanem a megcsalatottak. Sajnos nem megronthatatlanok, de igencsak halandók, elpusztíthatók és őrültek.

Dühös, kiéhezett darazsak, támadásra készek. Elsőnek ez a tartály, de aztán kapcsolatot teremtünk a szomszéd tartályokkal, és nekik is elmondjuk. Adjátok tovább, ezt üzenjük majd. Mindenkinek tudnia kell. És a világ tele lesz dühös darazsakkal, és ha minden darázs egyszerre támad, nincs az az ólomlábhadsereg, amely megállíthatja. Csak néhányukat. Maximum a harmadukat. De többet nem.

Azonban minden a tévéadáson múlik a következő huszonnégy órában. Azon, hogy mit mond nekik a valós vagy kitalált Talbot Yancy.

Azt megvárja.

És melyikük lesz, Brose vagy Lantano? Ki maradt életben és van hatalmon, és ki halt meg?

A következő Yancy-beszéd, a következő szövegkönyv majd elárulja. Talán már az első tíz szó is, amelyet a képernyőn megjelenő arc mond.

És melyiket szeretnénk győztesnek?, tette fel magának a kérdést, ahogy megérkezett a kamrája ajtajához. Adams ezt jobban tudná. David Lantano jó volt hozzám, lehetővé tette, hogy megszerezzem a műszervet. De előtte David Lantano ólomlábai majdnem megöltek… meg is öltek volna, ha az idősebb, mesterségesen világosabb bőrű Yancy közbe nem avatkozik. Vagy talán másvalaki emelkedett fel vagy fog felemelkedni, se nem Lantano, se nem Brose, hanem kettejük kombinációja – Joseph Adams ezen morfondírozott, amikor az alagutat megnyitották –, egy új társulás, Webster Foote és a világrendőrsége szövetkezhet Louis Runcible szupergigantikus gazdasági alkirályságával. Szemben az Ügynökséggel és annak ólomlábhadseregével, sokuk okos, vén kandúr, a háborúból maradtak, és készek bármi ürüggyel harcolni akár Stanton Brose, akár David Lantano vezetésével.

Kinyitotta a kamrája ajtaját.

Rita ott ült nyugodtan, és várta.

– Szia – mondta halkan.

– Szia. – Esetlenül megállt az ajtóban, nem tudta, hogy belépjen-e, vagy sem, próbálta leolvasni az arcáról a felesége hangulatát.

-Jó, hogy visszajöttél, hogy látlak – állt fel Rita. – Hogy vagy? – Óvatosan felé indult, ő is bizonytalan volt. – Szóval nem kaptad el a zacskójárványt. Ettől féltem a legjobban. Amiatt, amit hallottam meg láttam a tévében, meg amit Dale Nunes mondott, mielőtt… eltűnt.

Nicholas átkarolta, megölelte.

– Ez finom – ölelte vissza szenvedélyesen Rita. – De Nick, most jött egy üzenet, azonnal a Wheeling terembe kell mennünk, meghallgatni a Védelmezőt. De én nem megyek. Tudod, hogy Dale Nunes meghalt, szóval már senki nem kényszeríthet bennünket. Én maradok. Veled. – Magához szorította, de Nicholas gyorsan kibontakozott az ölelésből. – Mi az? – kérdezte ijedten az asszony.

– Én lemegyek a Wheeling terembe.

Az ajtóhoz ment.

– Mit számít…?

Nicholas nem felelt, már a folyosón rohant a rámpa felé.

Pár pillanat múlva, a tartály lakóinak talán ötödével-hatodával együtt Nicholas St. James belépett a Wheeling terembe. Megpillantotta Joseph Adamst, és odament, gyorsan leült mellé.

A hatalmas fali képernyő világos volt, pulzált, de nem volt rajta semmi.

– Várunk – mondta Adams. – Az előbb egy bemondó késedelemről beszélt. – Az arca sápadt volt. – Kezdett megjelenni Yancy, aztán eltűnt a kép. Mintha – pillantott Nicholasra – elvágták volna a koaxkábelt.

– Jézusom. – Nicholas érezte, hogy a szíve dobog, végre felveszi a normális ritmust. – Szóval még mindig harcolnak.

– Majd meglátjuk – felelte Adams nyugodtan.

– A nagy íróasztalnál ült? A zászlóval?

-Nem tudnám megmondani, épp csak felvillant a másodperc töredékéig. Azt hiszem… – Adams hangja halk, de tisztán kivehető volt, ahogy körülöttük a tartálylakók különösebb aggodalom nélkül helyet foglaltak, ásítoztak, mormoltak, fecsegtek. Nem tudták, hogy ez mit jelent nekik, a közös jövőjükre és az életükre nézve. – A leszámolás nem történt meg reggel kilenckor New York-i idő szerint. Most kerül rá sor. – Az órájára nézett. – Az Ügynökségen este hat van. Szóval egész nap folyt valami, az ördög tudja, mi. – Újra a nagy képernyő felé fordult. És elhallgatott. Várt.

– Akkor a nyíl nem talált – állapította meg Nicholas.

– Talán. De azzal nem lenne vége. Lantano nem adja fel. Nézzük lépésről lépésre. Az a fegyver, ha nem talál célba, értesíti a tulajdonosát. Lantano akár ezer mérföldre is azonnal megtudná a rossz hírt. És Foote amúgy sem tétlenkedne közben. Remélhetőleg Capetownba ment. Ha van esze, és tudom, hogy van, akkor Capetownba ment, és beszámol Runciblenek az egész különleges projektről. És ne feledje: Runcible telepein sok ezer volt tartálylakó él, akiket Foote talán már kiképzett, felfegyverzett… – Elhallgatott.

A képernyőn megjelent Talbot Yancy hatalmas, háromdimenziós, ismerősen pirospozsgás, egészséges arca.

– Amerikai honfitársaim – kezdte Yancy a maga komoly és határozott, jelentőségteljes, mégis figyelmes hangján. – Isten előtt alázattal közlök egy olyan mérhetetlenül fontos tényt, hogy csak áldani tudom a Mindenhatót, hogy megéltük ezt a napot. Barátaim… – A hang elfúlt az érzelmektől, mégis érződött a férfi katonás egykedvűsége. Mindenkor maszkulin, mégis érzelmes, ez volt Talbot Yancy ebben a pillanatban, és Nicholas egyszerűen nem értette, amit lát: ez most az a szimulákrum, ami mindig megjelent a tévéképernyőn, vagy…?

A kamera távoli képre váltott. A tölgyfa íróasztal. A zászló. Mint mindig.

– Brose elkapta őket, mielőtt azok őt – jegyezte meg Nicholas Joseph Adamsnek. Tompának, ólomnehéznek érezte magát. Mindennek vége.

Ennyi volt. És talán jobb is. Ki tudja? Ki mondhatná meg? Az igazi nehéz feladat még előttük állt, minden tartálylakó előtt. Nem kevesebb, mint egy totális, abszolút háború, hogy kitörjenek és a Föld felszínén maradhassanak.

A képernyőn Talbot Yancy remegő hangon folytatta:

– Ma bejelenthetem, önök előtt lent a föld alatt, ahol oly régóta munkálkodnak…

– Térj már rá – krákogta Adams.

– …zokszó nélkül és szenvedve, mindig hittel, most, barátaim, ez a sokat próbált hit igazolást nyer. A háború véget ért, barátaim.

Eltelt egy pillanat, a Wheeling teremben az emberek meg sem moccantak. Nicholas és Adams egymásra nézett.

– És hamarosan, barátaim – folytatta Yancy ünnepélyesen –, feljöhettek a napfényes világba. Először sokkolni fog benneteket a látvány. Nem lesz könnyű, és lassan fog menni, meg kell mondanom. Apránként. De a harcok megszűntek. A Szovjetunió, Kuba, a Csen-nép összes tagja egyetértett végre, hogy…

– Lantano – mondta hitetlenkedve Adams.

Nicholas felállt, és kiment a Wheeling teremből.

A folyosón megállt a csendben, és gondolkodott. Lantano a jelek szerint elkapta Brose-t: vagy Webster Foote segítségével, vagy anélkül, vagy kora reggel nyíllal, vagy ha nem akkor és azzal, akkor később, máshogyan, mindenesetre az öreg agyára célzott, mert egyedül azt nem lehet pótolni. És amikor az a szerv leáll, mindennek vége.

Brose meghalt. Kétség sem férhet hozzá. Ez volt a bizonyíték, amire vártunk. Az egyetlen jel, amit itt lent kaphattunk. A yancysta uralmának, a tizenhárom éves csalásnak, vagy negyvenhárom, ha Fischer dokumentumfilmjeitől számoljuk, vége.

Akár jó ez, akár nem.

Adams állt meg mellette, egyikük sem szólt. Aztán Adams azt mondta:

– Most minden Runcible-től és Foote-tól függ. Talán sakkban tarthatják Lantanót. Megfékezhetik. A régi amerikai kormányban ezt nevezték hatalmi egyensúlynak. Talán úgy, hogy az Új-Ép Tanács elé mennek, és ragaszkodnak a… – Legyintett. – Isten tudja. Remélem, hogy megteszik. Az egész egy nagy katyvasz, Nick, komolyan. Úgyis tudom, hogy nem vagyok fent, és nem látom. Szörnyű káosz lesz egy darabig.

– De el kell kezdenünk felmenni.

– Arra vagyok kíváncsi, hogy Lantano vagy aki a szimulákrumot most működteti, aki sugároz, hogyan magyarázza meg a sok ezer négyzetmérföldnyi fát és gyepet. A radioaktív romok helyett. – Elvigyorodott, grimaszolt, szaporán rángott az arca; fél tucat mélyebb, erősebb és egymásnak ellentmondó ötlet és érzelem viaskodott az arcán, ahogy végigvette magában a lehetőségeket: az adott körülmények között, az izgalom hatására feléledt benne az ötletember, a yancysta lénye. – Mi a fenét tudnak mondani, akárkik legyenek is? Mi lehet a fedősztori? Nekem egy se jut eszembe. Legalábbis itt és most. Lantano viszont… Magának fogalma sincs, Nick, de neki van. Ő zseniális. Igen, neki lesz.

– Azt hiszi, hogy a legnagyobb hazugság még ezután következik?

Adams hosszú szünet után, láthatóan meggyötörten felelte:

– Azt.

– Nem mondhatják meg egyszerűen az igazat?

– Mit? Figyeljen, Nick, akárkik ezek, az összes lehetséges ármányos szövetség akármilyen formációja jött is létre, akármelyik csoport kaparintotta is meg a nyerő kártyákat, még ha átmenetileg is, a hosszú nap után, amikor ki tudja, mi történt, akkor is van egy feladatuk, Nick. A nagy feladat. Megmagyarázni, hogy lehet az egész bolygó egyetlen rendezett, ólomláb kertészek gondozta park. És nemcsak nekem, magának vagy pár volt tartálylakónak kell itt-ott megmagyarázni, hanem száz meg százmillió ellenséges, dühös szkeptikusnak, aki meg fog kérdőjelezni minden egyes szót, ami valaha tévéből elhangzik mostantól mindörökké. Maga szeretne ilyen állást, Nick? Mennyire szeretné?

– Semennyire.

– Én igen. – Adams arcát görcsbe rántotta a szenvedés, és az, amit Nicholas egészen hiteles, emésztő sóvárgásnak vélt. – Bárcsak az én dolgom lenne, bárcsak most is az irodámban ülnék a Fifth Avenue 850. alatt New Yorkban, ezt az adást figyelném, ahogy kimegy a koaxkábelen. Ez a munkám. Ez volt a munkám. De megrémisztett a köd, a magány. Hagytam neki. De ha visszamehetnék, nem hagynám neki. Mert ez olyan fontos, egész idő alatt ezért dolgoztunk, ezért a pillanatért, amikor számot kell adnunk. Még ha nem is tudtuk. Ehhez vezetett minden, és én nem vagyok most ott, hogy végre elérkezett a pillanat. Elfutottam és elrejtőztem. – Érezhetően nőtt a szenvedése, a veszteségérzete, elhatalmasodott felette a tudat, hogy elszakadt tőlük és mindettől, öklendezett tőle, mintha kegyetlenül gyomorba vágták volna, mintha lelökték volna, és most tehetetlenül zuhanna, és nem lenne mibe kapaszkodnia. Adams az üres levegőt markolászta, hiába. Mégis próbálkozott.

– Vége – közölte vele Nicholas. Nem próbált és nem is akart kedves lenni. – Vége magának is, és nekik is. – Mert én elmondom nekik az igazat, gondolta.

Némán néztek farkasszemet. Adams a mélységből pislogott, ahová egyre csak lejjebb zuhant. Egyikük sem érzett barátságot, nem volt bennük szemernyi melegség sem. Elszakadtak egymástól. Teljesen.

És ez az űr, ez a köztes tér pillanatról pillanatra nőtt, tágult. Míg végül Nicholas is érezte annak a nyomasztó jelenlétét, amelyet Joseph Adams mindig úgy nevezett: a köd. A belső, hangtalan köd.

– Oké – válaszolta rekedten Adams. – Maga kikotyogja az igazat, összetákol valami kis tízwattos rövidhullámú adót, és szól a szomszéd tartálynak, hirdeti az Igét. De én visszamegyek a felszínre, a birtokomra, és beveszem magam a könyvtáramba, ahol most lennem kéne, és beszédet kellene írnom. Kétségtelenül a legjobb beszédet, amit valaha írtam. Ez lesz a csúcspont. Mert erre van szükségünk. Még jobb lesz, mint Lantanóé. Ha muszáj, felül tudom múlni akár őt is, senki nem tesz túl rajtam. Majd meglátjuk, Nick. Várunk egy kicsit, és meglátjuk, ki nyer, ki hisz el kinek és mit, amikor ennek vége. Maga előtt is itt a lehetőség, és én sem hagyom elillanni az enyémet, nem fogok ebből kimaradni. – Nicholasra meredt. Rita sietett oda a férjéhez kifulladva és izgatottan. – Nicholas, most hallottam, hogy a háborúnak vége, és felmehetünk. Végre elkezdhetünk…

– Még nem – szólt közbe Nicholas. – Még nincsenek készen, a felszínen még nem megfelelőek a körülmények – Gyötrődő tekintettel nezett Adamsre. – Igaz?

– Nem, még nem – felelte Adams lassan, gépiesen, mintha már elment volna, csak nagyon kevés maradt itt belőle, ami feleljen. – De ahogy maga mondta, idővel megfelelőek lesznekm

– De igaz! – lelkendezett Rita. – Mi nyertünk, a Csen-népek megadták magukat az ólomlábhadseregünknek! Yancy bejelentette. Minden kamrában ez szól a tartályban, én is ott hallottam. – Férje arcát látva hozzátette: – Nem csak pletyka. Maga Yancy adta hírül, a Védelmező!

Nicholas odavetette Adamsnek:

-Mondhatja nekik, nekünk, hogy meglepetés. A születésnapunkra.

– Nem – gondolkodott Adams, mérlegelve Nicholas szavait. – Nem elég jó.

– A sugárzási szint. – Nicholas töprengett, fáradt volt, de nem borúlátó. Annak ellenére, amit Adamsszel láttak: a feladat, ami lépésről lépésre észrevétlen közelített ennyi éven át, ennyi terméketlen éven át. – A radioaktivitás.

Erre Adams szeme felvillant.

– A radioaktivitás végre, ennyi idő után elviselhető szintre csökkent. Tessék, ehhez mit szól? És ennyi időn át kénytelenek voltak azt mondani, hogy a háború még zajlik, nem volt választás, erkölcsi és gyakorlati kényszer. Különben az emberek a felszínre rohantak volna.

– Ostobán – bólogatott lassan Adams.

– Túl korán. Mert butaságukban így cselekszenek. És a sugárzás megölte volna őket. Tehát tulajdonképpen magukat áldozták fel. Erkölcsi felelősség, ami a vezetéssel jár. Ehhez mit szól?

– Tudtam, hogy kitalálunk valamit.

– Én is tudtam – felelte Nicholas. Egyvalamit kivéve, gondolta, és átkarolta a feleségét.

Hogy nem fog kitalálni semmit.

Mert mi nem engedjük.

Tartalom

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29