ARTHUR C. CLARKE

AZ ÕRSZEM

BEVEZETÕ

HOMOKSZEMEKRÕL ÉS CSILLAGOKRÓL

Hatvan kilométernyire tõlem éppen felkapaszkodik a nap a Szent-hegy fölé, mely igencsak nyugtalanítja képzeletemet. Még negyed fordulat a bolygó tengelyén, és feldereng a hideg téli hajnal a tengerparti angol városka felett, ahol egy hasonlóan álmos reggelen születtem, hatvanöt évvel ezelõtt.

Így hát kissé késõ azon tûnõdnöm, miért váltam íróvá, vagy azon tömöm a fejem, kínálkozott-e valaha igazi választási lehetõségem. Ezt valószínûleg a génjeim határozták meg, ugyanúgy, mint a szemem színét vagy a fejem formáját. De hogy miféle író lettem, az más kérdés: szerintem ebben a véletlen és a környezet egyaránt döntõ szerepet játszott.

Az a tény, hogy egy kilométerre születtem a tengertõl - vagy legalábbis a Brit Csatorna egyik ágától, amely egy gyermek szemében felért az óceánnal -, kétségtelenül színesebbé tette egész életem. A. E. Housman fejezte ki ezt tökéletesen abban a költeményében, amelybõl elsõ regényem címét választottam:

Hol partra fut a tenger széles árja Susogva pergõ, lágy homok pihen S egy nyáron át, míg tûz a nap sugára, Ádám utódja játszik szelíden

Ifjúságom jó részét a Minehead-öbölben töltöttem, ahol sziklák közt megbúvó tavacskák után kutattam, és hullámtörõ gátakat építettem. A legtökéletesebb nyugalom még ma is a tenger partján árad el bennem, vagy - ami még jobb - súlytalanul lebegve a vízben, kedvenc korallzátonyom élettõl nyüzsgõ, színes tájai fölött.

Egy korábbi évszázadban valószínûleg a tengerrõl írtam volna történeteket. De olyan korban születtem, amikor az ember elõször kezdte komolyan fontolgatni, hogy elhagyhatja bolygóbölcsõjét, így az én képzeletem is a világûr felé indult kalandozásra.

Elõször azonban különös kitérõt tettem, ami azért rendkívül fontos számomra, mert gyakorlatilag az egyetlen emlékem apámról arról a homályos figuráról, aki semmilyen más nyomot nem hagyott az életemben, noha tizenhárom éves múltam, amikor meghalt.

1925 táján történhetett. Együtt kocsikáztunk kis pónifogaton a Somerset-gazdaság közelében, amelybe leszerelési jutalmának maradékát fektette be Charles Wright Clarke fõhadnagy, miután gazdálkodóként egyszer már katasztrofálisan megbukott. Amikor felbontott egy csomag cigarettát, átadta nekem a benne talált kis kartonlapot, amely õskori állatot ábrázolt egy sorozat valamelyik darabjaként. Ettõl kezdve beleszerettem a dinoszauruszokba, összegyûjtöttem a témával kapcsolatos valamennyi fellelhetõ képkártyát, és az osztályban ezekkel illusztráltam azokat a kalandos kis történeteket, amelyeket a többi gyereknek meséltem a falusi iskolában. Így tettem meg elsõ tétova lépéseimet a képzelet birodalmában - tanítónõm segítségével, akitõl külön bátorítást kaptam egy héttel születésnapjának megünneplése elõtt. Bocsásson meg, Maud Hanks, elfelejtettem üdvözlõlapot küldeni - de majd gondom lesz rá a 95. születésnapján.

Kissé ironikusan hangzik, hogy a dohányipar (amelynek tevékenységéért a halálbüntetést is indokoltnak tartanám) ilyen döntõ és valóban jótékony hatást gyakorolt életpályámra. Mind a mai napig megõriztem lelkesedésemet a dinoszauruszok iránt, és nyugtalanul várom azt az idõt, amikor a génsebészek életre keltik a Tyrannosaurus rexet.

Pár éven át kövületeket gyûjtöttem, és egy alkalommal még mamutfogat is, szereztem, amíg csillapíthatatlan érdeklõdésem nem lendült át meglehetõsen váratlanul a múltból a jövõbe. Ismét fel tudom idézni - ez jellemzõ rám -, hogyan történt, holott gyermekkorom minden más eseménye menthetetlenül elsüllyedt emlékezetemben.

Egymástól függetlenül három véletlen - de egyaránt fontos - esemény játszódott le, és még az idõpontjukra is emlékszem nagyjából. A legkorábbi 1929-ben történt, amikor tizenkét éves koromban elõször került a kezembe egy tudományos-fantasztikus magazin, az Amazing Stories [Meglepõ történetek] 1928, novemberi száma.

Még most is magam elõtt látom a címlapját. Valóban "meglepõ", de olyan okból, amelyet nem is sejtett Hugo Gernsback szerkesztõ és Frank Paul grafikusmûvész.

Egy panorámaablakokkal ellátott, gabonatárolóra emlékeztetõ ûrhajóból utasok özönlenek ki egy trópusi öbölbe, amely fölött, a fél égboltot eltakarva, a Jupiter narancssárga gömbje lebeg. Az elõtér, sajna, igen valószínûtlen, mert a Jupiter holdjainak hõmérséklete -150 Celsius-fok körül mozog. De az óriásbolygó képe olyan meghökkentõen élethû, hogy bárki felhasználhatná a jövõbe látás jellegzetes bizonyítékaként. Paul örvénylõ felhõformákat, forgószélszerû alakzatokat és olyan földméretû amõbára emlékeztetõ titokzatos fehér képzõdményeket festett, amelyek csak a Voyager ûrszonda fényképei alapján váltak ismertté ötven évvel késõbb. Honnan tudta?

Napjaink ifjú olvasói, akik olyan világba születtek, ahol a tudományos-fantasztikus magazinok, könyvek és filmek már hozzátartoznak a mindennapi élethez, valószínûleg el sem tudják képzelni annak a néhány tarka lapnak a hatását. A jó öreg Amazing és többi társa, az Astounding [Meghökkentõ] és a Wonder [Csoda] általában nem ütötte meg azt a mértéket, amelyet a szépirodalom kívánt, de történeteikben burjánzottak az ötletek, és áradt belõlük a "csoda" elbûvölõ érzése, amelynek felkeltése a legjobb fantasztikus történetek egyik célja (vagy legalábbis annak kellett lennie). Nem kisebb kritikus, mint C. S. Lewis írta le azt a mohóságot, amellyel ezeknek a magazinoknak az ajzó hatására vágyott. Engem ugyanez a jelenség vezetett annak a megállapítására, hogy a tudományos-fantasztikus irodalom az egyetlen olyan kábítószer, amely ártalmatlanul tágítja ki a tudatot.

Ugyanez a szenvedély hajtott, amikor ebédidõ alatt rendszeresen kiszöktem az iskolából a helyi Woolworth áruházba, hogy megszerezzem következõ kábítószeradagomat. Egy "löket" három pennybe került, ez nagyjából a mai árak negyede. Özvegy édesanyám nehezen összekuporgatott pénze, amelyet elemózsiára adott, fõként ezekre a képeslapokra ment el, ráadásul azt a célt tûztem magam elé, hogy egész évfolyamokat gyûjtök össze belõlük. 1940-re csaknem teljes siker koronázta törekvésemet - de az égiek másként akarták, és összes kedvelt lapom eltûnt a háborús évek alatt. Ez a gyûjtemény most dollárezreket érne.

Még erõsebb irodalmi hatás ért 1930-ban, amikor felfedeztem W. Olaf Stapledon könyvét, a Last and First Ment [Utolsó és elsõ emberek] a mineheadi közkönyvtárban. Egyetlen könyv sem kavarta fel ennyire a képzeletemet azóta sem. Stapledon látomása millió és százmillió éveket átölelõ korszakokról, kultúrák, sõt teljes emberi fajok felemelkedésérõl és bukásáról gyökeresen megváltoztatta a világegyetemrõl alkotott képemet, és azóta is számos írásom ihletõ forrásává vált. Húsz évvel késõbb a Brit Bolygóközi Társaság elnökeként arra kértem Stapledont, hogy az ûrkutatás társadalmi és biológiai vonatkozásairól tartson számunkra elõadást, amelynek azután a Bolygóközi ember címet adta. A legnemesebb és a legkulturáltabb lény volt, akivel valaha is találkoztam. Örömmel tölt el, hogy gondolatai iránt ismét feltámadt az érdeklõdés, magam is igyekeztem hozzájárulni ehhez egy elõszóval, amelyet új válogatása elé írtam.

Abban az idõben, amikor belebotlottam Stapledonba, már a közeli Taunton városának középiskolájába jártam, pontosabban kerékpáron tettem meg a tizenhat kilométeres utat mindennap, miután a hajnali órákban szétválogattam a postán a leveleket, és kézbesítettem õket (újabb 8-10 kilométer). A Huish's Grammar Schoolban - ma Richard Huish College - kezdtem írni elbeszéléseket és novellákat az iskolai magazinba.

Ma is jól emlékszem az ötven év elõtti szerkesztõségi értekezletekre. Nagyjából hetente egyszer, tanítás után, angoltanárunk, E. D. Mitford kapitány (egy lobbanékony walesi) összegyûjtötte diákjai kis csapatát, és egy asztal köré telepedtünk, amelyen különféle cukorkákkal teli óriási zacskó pihent. A ragyogó ötleteket nyomban jutalmazta - "Mitty" évekkel korábban feltalálta B. F. Skiner elõtt a pozitív megerõsítést. Egy nehéz méterrudat használt a negatív megerõsítésre, de azt csak az osztályban alkalmazta - emlékezetem szerint a szerkesztõségi összejöveteleken soha.

Legelsõ írásaim így jelentek meg nyomtatásban a Huish Magazine-ban, és kezdettõl fogva nyilvánvalónak tetszett vonzódásom a tudományos-fantasztikus témák iránt. Például az 1933 karácsonyán napvilágot látott Ex-Sixth Former címû novellám egy napégette fennsíkra telepített Birodalmi õrhelyen' játszódik, de valódi színhelye legalább negyedmillió kilométerrel messzebb van a Földtõl.

Különleges óvintézkedéseket tettünk életben maradásunkra. Házainkat a Dewar-palack elvén építettük fel, hogy visszaverjék a napsugarakat… Gondosan óvakodtunk, nehogy megvágjuk magunkat, mert ha bekövetkezik egy ilyen baleset, vérünk hamarosan felforr és elpárolog.

A technikai részletek iránti fogékonyság arra utal, hogy már tizenhat évesen tudományos-fantasztikus (nem csupán a fantáziájára támaszkodó) író voltam. Ez elsõsorban annak a könyvnek köszönhetõ, amely csaknem ugyanolyan mély benyomást tett rám, mint Stapledon prózája, és amely igencsak jól példázza az alapvetõ különbséget mûvészet és tudomány között. Senki más nem alkothatta volna meg soha az Utolsó és elsõ embereket - de ha David Lasser nem írta volna meg 1931-ben a The Conquest of Space-t [A világûr meghódítása], valami hasonló mû bizonyosan megjelent volna néhány éven belül. Megérett rá az idõ.

Noha létezett már jelentõs német és orosz nyelvû irodalom ebben a mûfajban, A világûr meghódítása volt a legelsõ angol könyv, amely részletesen tárgyalta, hogyan repülhetünk a Holdra és a bolygókra, valamint ismertette a korai rakétatechnika úttörõinek kísérleteit és álmait (fõként az utóbbiakat). A kiadó csak néhány száz példányt szánt a brit piacra, de a véletlen éppen abba a könyvesboltba sodort egy kötetet, amely néhány méterre állt szülõházamtól. Amikor megláttam a kirakatban, ösztönösen tudtam, hogy ezt el kell olvasnom, és rávettem jóságos Nellie nagynénémet - aki gondomat viselte, míg anyám a birtok dolgaival és három testvérem nevelésével küszködött -, hogy vásárolja meg nekem nyomban. Így szereztem elsõ ízben tudomási arról, hogy az ûrutazás nem csupán fantáziajáték. Egy napon valóban sor kerülhet rá. Ezután hamarosan felfedeztem a Brit Bolygóközi Társaságot, és sorsom ezzel megpecsételõdött.

Amikor a huszonnyolc éves David Lasser megírta A világûr meghódítását, a Gernsback-magazinok szerkesztõje volt, beleértve a Wonder Storiest [Csodálatos történetek] is. Késõbb a munkások szervezkedését támogatta, így a Kongresszusban megbélyegezték nemcsak veszélyesen radikális politikusnak, hanem kifejezetten õrültnek nevezték, mert azt vallotta, hogy egy napon a Holdra repülünk… Amikor néhány héttel ezelõtt találkoztam vele Los Angelesben, elmesélte, hogy új könyvön dolgozik; jó cím lenne hozzá: Lasser's Last Laugh [Lasser utolsó nevetése].

Mégis jóval elmúltam harmincéves, amikor a kellemes és alkalmanként jövedelmezõ idõtöltésbõl hivatásommá vált az írás. A Polgári Szolgálat, a Királyi Légierõ, majd egy tudományos szemlézõ folyóirat szerkesztése révén kerestem a kenyeremet 1950-ig. Ekkorra már számos elbeszélést, cikket és egy karcsú mûszaki könyvet is írtam Interpdanetary Flight [Bolygóközi repülés] címmel. E kötet szerény sikere ösztönzött arra, hogy szélesebb olvasóközönséghez szóljak a The Exploration of Space-szel [A világûr felderítése], amely 1952-ben kétszer is rákerült a Havi Könyvek Klubjának jegyzékére. Felbolydult olvasóinak megnyugtatására Clifton Fadiman aztán elmagyarázta a klub hírlevelében, hogy A világûr felderítése nem õrült képzelgés, hanem komoly és józan munka, mert "Mr. Clarke nem tûnik túlságosan képzeletgazdag embernek". Ezt sohasem bocsátottam meg neki, és ügyintézõm, Scott Meredith ma is emlegeti megvetõ kérdésemet: "Mi az a Havi Könyvek Klubja?"

Ez a váratlan szerencse - amely pontosan harminc év múlva megismétlõdött a 2010. Második ûrodisszeával, így feltételezhetõen a sikerben nem a véletlen játszott közre - arra bátorított, hogy feladjam szerkesztõi állásomat, és fõfoglalkozású író legyek. Ez nem volt nagyon merész vagy hõsies döntés: arra gondoltam, ha minden kötél szakad, még mindig visszavonulhatok gazdálkodni a birtokunkra.

Szerencsém volt; a legtöbb íróval ellentétben, akit ismerek, nagyon kevés kudarc vagy csalódás ért, és a ritka visszautasításokra kétségtelenül gondos mérlegelés után került sor. Minthogy minden szerzõ páratlan a maga nemében, csak azt az egyet tanácsolhatom a leendõ íróknak, amit Archie, számítógépes szövegszerkesztõm dob ki hajlékony mágneslemezérõl minden reménykedõ levélírónak egy konokul ismétlõdõ szöveg végére: "Olvasson el naponta legalább egy könyvet, és írjon, amennyit tud. Tanulmányozza azoknak a szerzõknek az emlékiratait, akikért rajong (Somerset Maughamtól az Egy író naplója jó példa erre). A levelezõ tanfolyamok, az írói mesterség iskolái stb. valószínûleg hasznosak - de valamennyi általam ismert író önmagától tanult. Semmi sem pótolja a valódi életet; ahogy Hemingway bölcsen megjegyezte: »Az írás nem állandó elfoglaltság.«"

Az olvasás sem - bár annak kellene lennie, ha megpróbálnék lépést tartani a napjainkban megjelenõ tudományos-fantasztikus mûvek áradatával. Becslésem szerint ma csaknem annyit nyomtatnak ki belõlük naponta, mint ahány megjelent ifjúkoromban évente.

Napjaink olvasói valójában szerencsések; most éljük a tudományos-fantasztikus irodalom aranykorát. Tucatjával bukkannak fel szerzõk, akiknek munkája a régi óriásokéhoz mérhetõ. (És még valaki, aki megüti ezt a színvonalat annak ellenére, hogy lengyelbõl kell fordítani…) Mégsem irigylem túlságosan azokat az ifjakat és lányokat, akik elõször találkoznak egy tudományos-fantasztikus mûvel, mert mi, régi vágású írók még valami olyasmit valósíthattunk meg, ami egyedülálló a maga nemében.

Miénk az utolsó nemzedék, amely mindent el tudott olvasni. Többé senki sem lesz képes erre.

Természetesen közbevetheti valaki, hogy nem is kell mindent elolvasni, és Theodore Sturgeon sokat idézett törvényére hivatkozhat: "Mindennek a kilencven százaléka szemét." Ez - enyhén szólva kiábrándító megállapítás, ha arra gondolok, hogy a saját írásaimra is érvényes.

Csak abban reménykedhetem, hogy a következõ novellák a maradék tíz százalékhoz tartoznak.

Colombo, Srí Lanka

1982. december 16.

MENTÕOSZTAG

A Mentõosztag, amelyet 1945 márciusában írtam, amikor még a Királyi Légierõ kötelékében dolgoztam, az elsõ novellám volt, amelyet elküldtem a legendás John W. Campbell Jr.-nak, az Astounding Science-Fiction szerkesztõjének. Novelláim közül mégsem ezt közölte elsõként; az Egérút (Loophole, 1946. április) egy hónappal megelõzte.

Nem emlékszem, hogy újra elolvastam volna azóta, amióta megjelent, és most sem vagyok hajlandó rá, mert attól tartok, felfedezem, milyen keveset fejlõdtem közel négy évtized alatt. Egyre kevésbé rajongok azokért, akik azt állítják, hogy ez a kedvenc történetük. De nem tudok ellenállni a kísértésnek, hogy azoknak az érdeklõdését, akik elõször találkoznak ezzel a történettel, ne csigázzam fel egy idézettel Gregory Benford Földönkívüliek és megismerhetõség: Egy tudós a jövõbe pillant címmel nemrég megjelent írásának részletével:

Arthur Clarke Mentõosztag címû tudományos-fantasztikus novellájában, saját tapasztalataink tükörképeként, földönkívüliek nyüzsögnek, akiknek figyelme az emberekre irányul, de a cselekmény az idegeneket követi, és õk voltaképpen a mi butább változataink. A befejezõ sorokban hátborzongatóan bukkan fel az önzõ emberi érdek, ami többrõl árulkodik, mint amennyit manapság tudni szeretnénk magunkról.

El kell ismernem, sosem gondoltam erre; de dr. Benfordnak igaza lehet. Megkapták a figyelmeztetést!

Ki a hibás? Alveron három napja ezen a kérdésen rágódott, és még nem találta meg a választ. Egy kevésbé kulturált vagy kevésbé érzékeny faj képviselõje sohasem gyötörte volna ilyesmivel az agyát, és azzal nyugtatta volna magát, hogy senki sem befolyásolhatja a végzetet. De Alveron és fajának tagjai a világegyetem urai voltak a történelem hajnala óta, attól a távoli korszaktól fogva, amikor az Idõkorláttal ölelték körül a kozmoszt azok az ismeretlen erõk, amelyek a Kezdet elõtt mûködtek. Minden tudás fajának birtokában volt, és ezzel a végtelen tudással együtt járt a végtelen felelõsség. Ha hibák és tévedések csúsztak a galaxis kormányzásába, ezek Alveronnak és népének a lelkén száradtak. De most nem egyszerû hiba fordult elõ: a történelem egyik legnagyobb tragédiája bontakozott ki.

A legénység semmit sem sejtett. Még Rugon, a legjobb barátja és az úrhajó parancsnokhelyettese is csak részben ismerte az igazságot. De a halálra ítélt világok már alig egymilliárd kilométer távolságban lebegtek elõttük. Még néhány óra, és leszállnak a harmadik bolygóra.

Alveron újból elolvasta a Bázisról érkezett üzenetet, azután egyik csápjának villámgyors mozdulatávei, amelyet emberi szem aligha követhetett volna, megnyomta a "Mindenkinek" gombot. Az S-9000 galaktikus felügyelõ ûrhajó másfél kilométer hosszú hengerében a különféle fajok teremtményei egy pillanatra abbahagyták a munkát hogy meghallgassák parancsnokuk :szavad.

- Tisztában vagyok vele, hogy valamennyiõtöket furdalja a kíváncsiság - kezdte Alveron -, miért kaptunk utasítást kutatóutunk felfüggesztésére, és miért közelítjük meg ekkora gyorsulással ezt az ûrszektort. Néhányan bizonyára rádöbbenjetek már, mi az ára a gyorsulásnak. Ûrhajónknak ez az utolsó útja: a generátorok már hatvan órája a megengedett legnagyobb túlterhelés határán dolgoznak. Igazán szerencsések leszünk, ha a saját energiánkkal térhetünk vissza a Bázisra.

Egy olyan Nap felé közeledünk, amelybõl nemsokára nóva lesz. A robbanás hét óra múlva következik be, egy óra eltérés lehetséges, így legfeljebb négy óránk marad a felderítésre. Ebben a Naprendszerben tíz bolygóra vár pusztulás - és a harmadikon civilizáció is létezik. Erre a tényre csak néhány nappal ezelõtt derült fény. Tragikus küldetésünknek az a célja, hogy érintkezésbe lépjünk ezzel a halálra ítélt fajjal, és ha lehet, mentsük meg néhány tagját. Tudom, nem sokat tehetünk ilyen rövid idõ alatt egyetlen ûrhajóval. De más ûrjármû már képtelen lenne elérni a Naprendszert a robbanás elõtt.

Hosszú szünet következett, amelyet egyetlen pisszenés sem tört meg a hatalmas ûrhajóban, miközben a jármû némán suhant a kiszemelt világ felé. Alveron sejtette, mire gondolnak társai, és megpróbált választ adni kimondatlan kérdésükre.

- Most azon tûnõdtök, hogyan következhetett be ilyen baleset, a legnagyobb, amelyet valaha feljegyeztek. Egy dologban biztos vagyok. A hiba nem a Felügyeletet terheli.

Amint tudjátok, jelenleg csaknem tizenkétezer ûrhajóból álló flottánk teszi lehetõvé, hogy a galaxis nyolcmilliárd naprendszerének mindegyikét körülbelül egymillió évenként megvizsgáljuk. A legtöbb világban jelentéktelen váltózás következik be ilyen rövid idõ alatt.

Alig négyszázezer évvel ezelõtt az S-5060 kutatóûrhajó vizsgálta meg utoljára annak a rendszernek a bolygóit, amely felé közeledünk. Semmilyen értelem nyomát nem találták, bár a harmadik bolygón gazdag állatvilág tenyészett, két másik égitestrõl pedig kiderült, hogy valamikor szintén létezett rajta élet. A szokásos jelentést betáplálták az adatbankba, és a rendszer legközelebbi vizsgálata hatszázezer év múlva esedékes.

Most azonban ügy tûnik, az utolsó felderítés óta eltelt hihetetlenül rövid idõ alatt értelmes élet jelent meg a rendszerben. Az elsõ gyanú akkor merült fel, amikor ismeretlen rádiójeleket észleltek az Xs9.35, Y34.76, Z27.93 rendszer Kulath bolygóján. Értelemre utaló nyomokat fedeztek fel bennük, és kiderült, hogy a jelek az elõttünk fekvõ rendszerbõl érkeztek.

A Kulath kétszáz fényévre van tõlünk, így a rádióhullámok két évszázaddal korábban indultak útnak. Abban az idõszakban tehát civilizációnak kellett ott léteznie, olyan kultúrának, amely képes elektromágneses hullámok elõállítására és a hozzájuk szükséges távközlési berendezések elkészítésére.

Tüstént sor került a rendszer teleszkópos vizsgálatára, és kitûnt, hogy a központi Nap a bizonytalan prenóva szakaszba lépett. Bármikor bekövetkezhet a robbanás, sõt valójában be is következhetett azalatt, amíg a fényhullámok úton voltak a Kulath felé.

A Kulath-II-a elhelyezkedõ szupergyors letapogatók gyújtópontjukba fogták a rendszert, és azt mutatták, hogy a lobbanás még nem következett be, de néhány órán belül esedékes. Ha a Kulath csak egy töredéknyi fényévvel távolabb lenne a szóban forgó Naptól, sohasem szerezhettünk volna tudomást errõl a pusztulásra váró civilizációról.

A Kulath igazgatója nyomban kapcsolatba lépett a Bázis Szektorral, ezért kaptam utasítást a rendszer azonnali megközelítésére. Célunk, hogy minél többet megmentsünk ennek a halálra ítélt fajnak az egyedeibõl, ha egyáltalán életben maradt még egyetlen példány is. De egy rádióadókkal rendelkezõ kultúra, feltételezésünk szerint, megvédhette magát bármilyen nagyfokú hõemelkedéssel szemben.

Anyaûrhajónk és a két kis segédûrhajó a bolygó egy-egy szektorát fogja átvizsgálni. Torkalee kapitány az elsõ számú, Orostron kapitány a második számú jármûvet vezeti. Csupán négy órájuk lesz arra, hogy felderítsék ezt az ismeretlen világot. Ebben az idõtartományban vissza is kell térniük az anyaûrhajóra. A határidõ lejártával indulunk, velük vagy nélkülük. A két kapitányt várom a vezérlõteremben, a további részletek megbeszélésére. Ez minden. Két óra múlva belépünk a légkörbe.

A hajdan Földnek nevezett világon már alig pislákoltak a tüzek: nem maradt égnivaló. A hatalmas erdõk, amelyek egykor hömpölygõ zöld hullámok módjára áradtak szét a bolygó felszínén, szigetként elkerülve a városokat, üszkösen hunyorogtak, és halotti máglyájuk füstje sötétre festette az eget. De a végítélet utolsó órái csak ezután következtek, mert a felszíni kõzetek még nem váltak cseppfolyóssá. A földrészek halványan derengtek át a felhõk homályán, de körvonalaikból semmire sem tudtak következtetni az ûrhajós megfigyelõk. Térképeik réges-rég elavultak már, hiszen egy tucat jégkorszakkal és több özönvízzel korábban készültek.

Az S-9000 elsuhant a Jupiter mellett, és egyetlen pillantás mindenkit meggyõzött arról, hogy nem létezhet élet ebben a szénhidrogénekbõl összesûrûsödött gáztengerben, amely vadul hánykódik a Nap hõsugarainak hatása alatt. Elkerülték a külsõ bolygókat és a Marsot is, és Alveron hamar rájött, hogy a Földnél közelebb keringõ világok már olvadt állapotban vannak, Szinte bizonyos, gondolta szomorúan, hogy ennek az ismeretlen fajnak a tragédiája is bevégeztetett. Szíve mélyén már beletörõdött, hiszen az ûrhajó alig néhány száz tálétát vihetett volna magával, és a válogatás gondja rémálomnak tûnt számára,

Rugon másodkapitány, a távközlés fõnöke sietve érkezett a vezérlõterembe. Azon kínlódott egy órája, hogy valamilyen sugárzást észleljen a Földrõl.

- Elkéstünk - jelentette borúsan, - Végigpásztáztam az egész spektrumot, de néma az éter, kivéve a saját állomásainkat és azt a néhány, kétszáz év elõtti adást, amely a Kulathról érkezik, Ebbõl a Naprendszerbõl nem lépnek ki többé rádióhullámok.

Olyan kecses úszó mozgással indult az óriási képernyõ felé, amelynek utánzásával csak reménytelenül kísérletezhetett volna egy kétlábú lény. Alveron hallgatott - számított erre a hírre.

A vezérlõterem egyik falát teljesen beborította egy hatalmas képernyõ, amelynek fekete négyszögébõl szinte végtelen mélység ásított. Rugon három karcsú csápkarja, amely alkalmatlan volt ugyan a nehéz fizikai munkára, de hihetetlen gyorsasággal tudta kezelni az összes mûszert, most könnyedén ráfonódott a szabályozótárcsákra. A képernyõ kivilágosodott, és ezernyi csillogó fénypont jelent meg rajta, Amíg Rugon a vezérlõgombokkal bíbelõdött, a csillagmezõ sebesen eltolódott, és a vetítõ keresõje ráállt a Napra.

Egyetlen földi ember sem ismert volna arra a szörnyû alakzatra, amely betöltötte a képernyõt. A Nap nem világított többé fehéren: hatalmas ibolyakék felhõk borították felszínének nagy részét, és ebbõl a gomolygásból hosszú lángnyelvek csaptak ki az ûrbe, Egy helyütt gigantikus nyúlvány türemkedett ki a fotoszférából, és messze belehasított a kororca vibráló függönyébe, Úgy tûnt, mintha egy égõ fa vert volna gyökeret a Nap felszínén - egy több mint félmillió kilométer magas fa -, amelynek lángoló ágai másodpercenként több száz kilométeres sebességgel kúsznák fel az ûrbe.

- Feltételezem - szólalt meg Rugon -, hogy elégedettek vagytok a csillagõszök számításaival, Végül is…

- Hát persze, tökéletes biztonságbah vagyunk - jelentetté ki Alveron magabiztosan, - Beszéltem a Kulath-obszervatóriummal. Elvégeztek még néhány ellenõrzõ mérést a mi mûszereinken keresztül.

Abban az egyetlen bizonytalan órában benne rejlik az egyéni biztonság határa is, tehát nem tudnak több idõt szavatolni a számomra, ha netán kísértést éreznék, hogy kissé tovább ténferegjek itt.

A mûszerfalra pillantott.

- A robotpilóta bizonyára bevezetett máz bennünket a légkörbe. Légy szíves, Rugon, kapcsold át a képernyõt a bolygóra! Ó, hát itt van!

Hirtelen megremegett lábuk alatt a padló, a riasztócsengõk berregve megszólaltak, majd nyomban elnémultak. Két karcsú ûrlövedék szelte át a képernyõt, és a Föld derengõ tömege felé suhant. Néhány kilométeren át együtt haladtak, azután szétváltak, majd egyikük hirtelen eltûnt, amint belépett a bolygó árnyékába.

Több ezerszer nagyobb tömegével a hatalmas anyaûrhajó méltóságteljesen ereszkedett utánuk a tomboló viharok közé, amelyek immár tébolyultan szaggatták darabokra az Ember elhagyott városait.

Éppen éjszaka borult a bolygónak arra a féltekéjére, amely fölött Orostron apró ûrhajóját vezette. Küldetésének, Torkalee-éhoz hasonlóan, az volt a célja, hogy kép-és hangfelvételeket készítsen a bolygó felszínén, valamint folyamatos jelentést küldjön az anyaûrhajóra. A csöppnyi felderítõ jármûvet túlságosan szûkre méretezték ahhoz, hogy földi mintadarabokat vagy utasokat vegyen fel. Ha mégis érintkezésbe kerülnének ennek a világnak a lakóival, az S-9000 azonnal a helyszínen teremne. Magyarázkodásra nincs idõ. Ha bármilyén nehézség adódik, erõszakkal hajtják végre a mentést, mert késõbb is ráérnek indokaik ismertetésére.

Kísértetiesen vibráló fényben fürdött alattuk a lepusztult táj; valami hajnali derengés világította meg a bolygónak ezt a felét. A külsõ fény azonban nem befolyásolta a képernyõn megjelenõ látványt: kopár kõsivatag, amelyen szemmel láthatóan sohasem létezett az élet semmilyen eddig ismert formája. Feltehetõen a kopár táj egyszer valahol véget ér. Orostron olyan magasra növelte a sebességét, amilyet csak meg mert kockáztatni ebben a légköri sûrûségben.

A jármû átfúrta magát a viharon, és a kõsivatag ekkor hirtelen kúszni kezdett az, ég felé. Hatalmas hegylánc terpeszkedett elõttük, amelynek csúcsai a koromtól sötétlõ felhõkbe vesztek. Orostron a látóhatárra irányította a letapogatósugarakat, és a hegyvonulat egyszer csak fenyegetõ közelségben tûnt fel a képernyõn. A kapitány sebesen emelkedni kezdett a jármûvével. Nehezen lehetett elképzelni ennél barátságtalanabb helyet egy civilizáció kivizsgálásához. Orostron azon töprengett, nem volna-e bölcsebb irányt változtatnia, de végül elvetette az ötletet. Kitartását öt perc múlva siker koronázta.

Lenn a mélyben egy hegyet vett észre, amelynek mesterségesen borotválták le a csúcsát. A sík felületén fémtraverzekbõl összeállított bonyolult szerkezet árválkodott, valamilyen nagy tömegû berendezést tartva a magasban. Orostron lefékezte az ûrhajót, és csavarvonalban kezdett ereszkedni a hegy felé.

Az enyhe Doppler-eltolódás megszûntével a homályos kép kitisztult a monitoron. Kiderült, hogy a rácsszerkezet tetején ég felé tekintõ óriási fémtükrök sorakoznak, amelyek 45 fokos szöget zárnak be a vízszintessel. Felületük kissé homorúnak látszott, és mindegyikük gyújtópontjában valamilyen apró szerkezet pihent. Ez az elrendezés igazán lenyûgözõ benyomást keltett, és határozott célt sejtetett: mindegyik tükör egyetlen pontra meredt az égbolton vagy azon túl.

Orostron társaihoz fordult, és megjegyezte:

- Nekem ez valamilyen obszervatóriumnak tetszik. Találkoztatok már valaha hasonlóval?

Klarten, a sokcsápos háromlábú lény, aki a Tejútrendszer szélérõl, egy gömbhalmazból érkezett, más véleményen volt.

- Ez híradás-technikai berendezés. A paraboloid alakú tükrözõ felületek az elektromágneses sugarakat gyûjtik össze vagy sugározzák ki. Világok százain láttam már efféléket korábban. Még az is lehet, hogy éppen ilyenrõl vette a Kulath a jelzéseket, bár ez aligha valószínû, mert a sugárnyaláb túlságosan keskeny ahhoz, hogy ekkora behemót tükrökbõl származzon.

- Pedig ez megmagyarázná, miért nem észlelt Rugon semmiféle sugárzást, mielõtt a bolygó közelébe értünk - vetette közbe Hansur II, a Thargon bolygóról származó ikerpár egyike.

Orostron nem értett vele egyet.

- Ha ez rádióállomás, akkor csillagközi távközlés céljára kellett épülnie. Nézd a tükrök irányát. Nem hiszem, hogy egy olyan faj, amelynek csak két évszázad állt a rendelkezésére a rádió feltalálásához, kimerészkedett volna a világûrbe. Népemnek hat évezredre volt ehhez szüksége.

- Nekünk háromra - jegyezte meg Hansur II. szelíden, néhány másodperccel megelõzve ikertestvérét. Mielõtt parázs vita kerekedett volna, Klarten izgatottan kezdte lengetni csápjait. Amíg a többiek csevegtek, bekapcsolta az önmûködõ figyelõrendszert.

- Itt van! Hallgassátok!

Megpöccintett egy kapcsolót, és abban a pillanatban furcsa sistergés töltötte be az apró helyiséget. A zaj hangmagassága folyamatosan változott, de tagadhatatlanul fel lehetett ismerni benne bizonyos nehezen meghatározható jellemzõket.

A négy felderítõ feszülten figyelt, majd Orostron szólalt meg:

- Biztos, hogy nem valamilyen beszédforma. Nincs az a teremtmény, amely ilyen gyors hangmódosításokra lenne képes.

Hansur I. hasonló következtetésre jutott.

- Televíziós adás, nem gondolod, Klarten? A másik egyetértett.

- Hát igen! Ráadásul mindegyik tükör más-más mûsort sugároz. Kíváncsi lennék, hová tartanak a sugarak. Ha nem tévedek, akkor ebben az irányban helyezkedik el ennek a Naprendszernek egy másik bolygója. Hamarosan ellenõrizni fogjuk.

Orostron felhívta az S-9000-et, és jelentette a felfedezést. Rugon és Alveron egyaránt lázba jött, és gyorsan ellenõrizte a csillagászati adatokat.

Az eredmény meglepõ és kiábrándító volt. A többi kilenc bolygó közül egyik sem tartózkodott az adás irányában. Úgy tûnt, a hatalmas tükrök vakon bámulnak az ûrbe.

Csupán egyetlen következtetést lehetett ebbõl levonni, és azt Klarten fogalmazta meg elõször.

- Csillagközi hírközléssel van dolgunk - szólalt meg -, de a személyzet nyilván elhagyta az állomást, így senki sem felügyel többé az adásokra. Nem kapcsolták ki a berendezést, ezért az éppen abba az irányba tekint, amerre utoljára irányították.

- Rövidesen kiderül - jegyezte meg Orostron.

- Figyelem, leszállunk.

Lassan egy szintbe hozta jármûvét az óriási fémtükrökkel, majd továbbsuhant mellettük, és puhán leereszkedett a sziklafennsíkra. Százméternyire tõlük fehér kõépület lapult az acéltartók labirintusának tövében. Sehol sem látszott rajta ablak, de felfedeztek néhány ajtót az oldalán.

Orostron vágyakozva figyelte társait, amint védõruháikba bújnak. Legszívesebben velük ment volna, de valakinek a fedélzeten kellett maradnia, hogy kapcsolatot tartson az anyaûrhajóval. Ez Alveron utasítása volt, és tagadhatatlanul bölcs megfontolásból eredt. Sohasem lehet tudni, mi történik egy olyan ismeretlen világban, amelyet most derítenek fel, méghozzá nem éppen szokványos körülmények között.

A három felderítõ óvatosan lépett ki a légzsilipbõl, és bekapcsolta ûrruhájának antigravitációs mezõjét. A kis csapat - mindegyikük a saját fajára jellemzõ különös haladó mozgással - megindult az épület felé, a Hansur ikrekkel az élen. Mögöttük Klarten nyilván nehezen boldogult gravitációszabályozójával, mert egyszer csak orra bukott, társai nem kis derültségére. Orostron még látta, amint megtorpantak a legközelebbi ajtónál, majd óvatosan kinyitották, és eltûntek a szeme elõl.

A kapitány, minden önuralmát összeszedve, türelmesen várakozott, miközben félelmetes vihar tört ki körülötte, és a vibráló fénysáv még élénkebben ragyogott az égen. Meghatározott idõközönként hívta az anyaûrhajót, és Rugon röviden nyugtázta a vételt. Orostron szerette volna tudni, merre kalandozik Torkalee a bolygó túloldalán, de nem tudott vele kapcsolatba lépni a napsugárzás recsegõ háttérzaja miatt.

Klartennek és a Hansuroknak nem kellett sokáig várniuk, hogy meggyõzõdhessenek róla: feltevésük lényegében helyes volt. Az épület valóban rádióállomásnak bizonyult, de teljesen elhagyatottnak látszott. Rátaláltak egy óriási teremre, amelybõl néhány kisebb iroda nyílt. A központi helyiséget villamos berendezések távolba veszõ párhuzamos huzalai töltötték ki; a mûszerfalak százain jelzõfények cikáztak és hunyorogtak, valamint elektroncsövek utcahosszúságú hadrendje derengett tompa fénnyel.

Klartent azonban nem bûvölte el a látvány. Az elsõ rádió, amelyet fajának tudósai építettek, bizonyára már megkövesedve pihent valahol egy ezermillió éves sziklarétegben. Az Ember, aki csupán néhány évszázad óta állította szolgálatába a villamosságot, hogyan is kelhetett volna versenyre azokkal, akiknek ezen a téren a tapasztalatgyûjtéshez annyi idõ állt a rendelkezésükre, mint a Föld életkorának fele.

A felderítõegység ennek ellenére folyamatosan rögzített minden képet és hangot, miközben az épületet kutatta. Még egy rejtélyt kellett megoldaniuk. Az üres állomás különféle adásokat sugárzott, de honnan érkeztek ezek a mûsorok? Hamar megtalálták a központi kapcsolótáblát. Szemmel láthatóan arra tervezték, hogy egymással

párhuzamosan kezelje a különféle programokat, de ezeknek a forrását nem lehetett kinyomozni, mert a kábelek útvesztõje bevezetett a föld alá. Az S-9000-en Rugon próbálta elemezni a rádióadásokat, abban a reményben, hogy kutatásai talán a mûsorok eredetére is fényt derítenek. De a helyszínen képtelenség volt követni olyan kábeleket, amelyek akár egész földrészeket szelhetnek át.

A csapat nem sok idõt vesztegetett a kihalt állomásra. Semmilyen meglepõ újdonsággal nem találkoztak, ráadásul élõlényekre voltak kíváncsiak, nem pedig mûszaki berendezésekre. Néhány perccel késõbb az apró ûrhajó felszökkent a hegyfokról, és a síkság felé indult, amely feltehetõen a hegyláncon túl terült el. Alig három órájuk maradt.

Amint a rejtélyes tükörsor eltûnt a látómezõbõl, Orostron agyán hirtelen egy gondolat cikázott át. Talán csak képzelõdött? Vagy a várakozás közben a parabolaantennák elfordultak egy picit, mintha még mindig ellensúlyoznák a Föld forgását? Nem volt benne biztos, de nem is sokat törõdött vele, mert lényegtelennek ítélte a dolgot. Ez csak azt jelentené, hogy az irányzómechanizmus valahogyan még mindig mûködik.

Tizenöt perccel késõbb bukkantak rá a városra. A hatalmas metropolis lomhán terült el egy folyó körül, amely rég eltûnt már, helyén hatalmas, durva barázda kanyargott az óriási épületek között, eléggé furcsa látványként a hidak alatt.

Már a magasból is meg lehetett állapítani, hogy a város teljesen néptelen. De csak két és fél órájuk maradt - nem vesztegethették idejüket a további földrajzi felderítéssel. Orostron tehát döntött, és találomra leereszkedett a legnagyobb épület közelében. Kézenfekvõnek tûnt a feltételezés, hogy néhány lény a legszilárdabb épületekben keresett menedéket, ahol biztonságosan megbújhat az utolsó pillanatig.

A legmélyebb barlangok - még ha a bolygó közepébe nyúlnak is - nem nyújtottak volna védelmet, amikor a végsõ katasztrófa bekövetkezik. De ha a földi faj elérte volna a külsõ bolygókat, akkor is csak néhány órával tudta volna késleltetni pusztulását, mert ennyi idõ alatt fogja átszelni a mohó hullámfront a Naprendszert.

Orostron nem tudta megállapítani, mennyi idõ alatt vált lakatlanná a város; ez végbemehetett néhány nap vagy néhány hét, de akár egy évszázad alatt. Noha a városok túléltek számtalan kultúrát, sorsuk akkor pecsételõdött meg, amikor a helikopter egyetemes közlekedési eszközzé vált. Néhány nemzedékváltás után emberek tömegei jöttek rá, hogy pár óra alatt elérhetik a földgolyó bármelyik pontját, ezért fokozatosan visszaköltöztek vidékre, letelepedtek erdõn-mezõn, éppen ott, ahová mindig is vágytak. Az új civilizáció olyan gépekre és energiaforrásokra tett szert, amelyekrõl álmodni sem mertek az elõzõ korok. Ez a természettel harmonikus életmód nem kötõdött többé az acélból és betonból épült bérkaszárnyákhoz, amelyek oly nyomasztóan uralták az emberek hétköznapi életét évszázadokkal korábban. A városok mégsem tûntek el, mert a kutatás, a kormányzás vagy a szórakozás jellegzetes központjait alakították ki belõlük; más betonrengetegeket viszont átengedtek az enyészetnek a lebontás nehézségei miatt. Egy tucatnyi óriás metropolis és az õsi egyetemi városok azonban szinte alig változtak, és még sok-sok nemzedéknek nyújthattak volna otthont. De a zsúfolt, füstös települések éppen azzal az iparral együtt tûntek el, amelynek egykor a felvirágzásukat köszönhették.

Mialatt Orostron kis jármûvében várakozott, társai kongó folyosók és kopár termek végtelen során haladtak át. Töméntelen felvételt készítettek, de közben semmit sem tudtak kideríteni azokról a lényekrõl, akik ezeket az épületeket emelték. Jártak könyvtárakban, különbözõ csarnokokban, tanácstermekben, irodák ezreiben - valamennyi üresen tátongott, és vastagon lepte a por. Ha nem botlottak volna bele a rádióállomásba ott a hegy tetején, azt kellett volna hinniük, hogy évszázadok óta kipusztult már az élet ebben a furcsa világban.

A várakozás hosszú percei alatt Orostron megpróbálta elképzelni, hová tûnhetett a valamikor itt élõ faj. Tagjai talán öngyilkosok lettek annak a tudatában, hogy nincs menekülés; talán hatalmas óvóhelyeket építettek a bolygó felszíne alá. Nem lehetetlen, hogy lába alatt most is milliók kuporognak, és rettegve várják a végítéletet. Szorongó érzés kerítette hatalmába; talán sohasem szerez bizonyosságot semmirõl.

Szinte megkönnyebbült, amikor végül kiadta a felderítõknek az utasítást: térjenek vissza. Hamarosan kiderül, vajon Torkalee egysége több sikerrel járt-e. Növekvõ aggodalommal várta, hogy csatlakozhasson az anyaûrhajóhoz, mert a múló percekkel együtt növekedett benne a feszültség. Egész küldetésük alatt az motoszkált benne: mi történik, ha a Kulath csillagászai tévedtek? Csak akkor fog megnyugodni, ha ismét az S-9000 falai veszik körül. De amikor kint száguldanak már az ûrben, és ez a baljóslatú Nap apró ponttá zsugorodik mögöttük a messzeségben - az lesz az igazi boldogság.

Amint társai beléptek a légzsilipbe, az S-9000-re állította a vezérlõrendszert, majd barátaihoz fordult.

- Na, mit találtatok?

Klarten elõhúzott egy nagy vászontekercset, és kiterítette a padlón.

- Ilyenek voltak - mondta csendesen. - Két lábuk volt, és csak két karjuk. Úgy tûnik, ezzel a hátrányos testi felépítéssel is jól boldogultak. Nézd, a szemük is páros szerv, hacsak nincs még belõle a hátoldalukon is. Nagy szerencse, hogy rátaláltunk erre; nagyjából ez az egyetlen személyes holmi, amit hátrahagytak.

A hajdani olajfestményrõl egy férfi bámult érzéketlenül az élénken vizsgálódó három teremtményre. A sors iróniájaként a tökéletes értéktelenség mentette meg a mûvet a feledéstõl. Amikor kiürítették a várost, senki sem vette magának a fáradságot, hogy leszedje a falról Alderman John Richards képét, aki 1909-1974-ig élt. Másfél évszázadon át lepte a por, miközben a régi várostól új civilizáció kapaszkodott a fejlõdés olyan magaslataira, ahová egyetlen korábbi kultúra sem ért még el.

- Lényegében ez minden, amit találtunk - összegezte Klarten. A jelek szerint évekkel ezelõtt hagyták el a várost. Attól tartok, expedíciónk kudarcot vallott. Ha léteznek még élõlények ezen a bolygón, túlságosan jól elrejtõztek ahhoz, hogy megtaláljuk õket.

Orostron kénytelen-kelletlen egyetértett vele.

- Szinte lehetetlen feladatot kaptunk - dörmögte. - Ha órák helyett hetek álltak volna rendelkezésünkre, bizonyára sikerrel járunk. Amilyen keveset tudunk róluk, akár a tenger alatt is építhettek maguknak óvóhelyeket. Erre még senki sem gondolt.

Gyors pillantást vetett a jelzõmûszerekre, és módosította ûrhajójuk pályáját.

- Öt perc múlva ott leszünk, Alveron szokatlanul gyorsan mozog a bárkával. Kíváncsi vagyok, talált-e Torkalee valamit.

Az S-9000 néhány kilométer magasan lebegett egy fénylõ földrész partvonala felett, amikor Orostron ûrhajója megérkezett. A kapitány már harminc perccel túllépte a határidõt, nem volt több vesztegetni való ideje. Ügyesen bekormányozta kis jármûvét a leszállóalagútba, és az egység hamarosan kilépett a légzsilipbõl.

Egész kis csapat várakozott rájuk. Orostron persze számított erre, de rögtön látta, nemcsak a kíváncsiság hozta ide a barátait. Mielõtt bárki egy szót is szólt volna, megérezte, hogy valami baj van.

- Torkalee nem tért vissza. Elvesztette egységét, most készülünk a megmentésére. Gyere azonnal a vezérlõterembe!

Torkalee kezdettõl fogva szerencsésebb volt Orostronnál. A Nap elviselhetetlen ragyogását elkerülve, a félárnyékos zónát követte, amíg egy beltenger partjához nem ért. A hatalmas víztükör nemrég alakult ki az Ember egyik utolsó, mérnöki alkotásaként. Több mint egy évszázaddal ezelõtt még sivatag terült el itt, és néhány órán belül ismét visszatér a régi állapot. Már forr a víz a tengerben, és gõzfelhõk gomolyognak az ég felé. De még ez a párafüggöny sem tudta eltakarni azt a kecses fehér várost, amely ebben az árapálytól mentes víztükörben nézegette magát. '

Elegáns rendben sorakozó repülõszerkezetek vették körül azt a négyszöget, amelybe Torkatee leereszkedett. Ezeken a nevetségesen primitív, de gyönyörûen kivitelezett jármûveken forgó szárnyszelvények szolgáltatták a felhajtóerõt. Életnek semmi nyoma nem látszott, de a környék azt a benyomást keltette, hogy a házak lakói nem túlságosan régen távozhattak. Néhány ablak még világosan derengett.

Torkalee három társa nyomban elhagyta az ûrhajót. Az egység vezetõje, fajának legidõsebb és legmagasabb rendfokozatú tagja, T'sinadree haladt az éten, aki Alveronhoz hasonlóan a Központi Napok egyik õsi bolygóján született. Nyomában Alarkane botladozott abból a fajból, amely az egyik legfiatalabb élõ szervezetnek számított a világegyetemben, és akit határtalan büszkeséggel töltött el ez a tény. Végül a Palador-rendszer egyik furcsa lénye következett. Nem volt neve, sem önálló személyisége, mert csupán egyetlen mozgó, de mégis független sejtet képezett. Noha számtalan világot felderítettek már fajának a galaxisban szerteszét kalandozó tagjai, mégis valamilyen ismeretlen kapcsolat fûzte össze õket elszakíthatatlanul, ahogyan az eleven sejtek alkotják az emberi testet.

Amikor egy paladori lény beszélt, mindig a "mi" személyes névmást használta. Nem létezett és soha nem is létezhetett számukra egyes szám elsõ személy a paladori nyelvben.

A takaros épület hatalmas kapui zavarba ejtették a felderítõket, jóllehet, az emberek között még a gyerekek is ismerték ezeknek a titkát. T'sinadree nem akart idõt vesztegetni a behatolással. Rádiótelefonján hívta Torkalee-t, azután mind a hárman sietve félrehúzódtak az egyik kaputól, közben parancsnokuk a legkedvezõbb helyzetbe kormányozta ûrhajóját. Egy pillanatra hatalmas lángnyelvek csaptak fel; a tömör acélszerkezet a látható színkép szélének hullámtartományában egyszer csak felvillant és eltûnt. Még izzottak a kövek, amikor a türelmetlen egység tagjai, hordozható reflektoraik sugarát legyezõszerûen lengetve, berontottak az 'épületbe.

Lámpáik azonban fölöslegessé váltak. Óriási teremben találták magukat, ahol világító csövek sora húzódott a mennyezeten. A terem két oldalából hosszú folyosók ágaztak el, míg elõttük széles lépcsõsor vezetett méltóságteljesen az emeletek felé.

T'sinadree egy pillanatig habozott. Miután felmérte, hogy a választásnak nincs tétje, a legközelebbi folyosóba vezette társait. Egyre nyugtalanabbul érezték, hogy a közelben életnek kell lennie. Úgy tûnt, bármelyik pillanatban szembetalálkozhatnak ennek a különös világnak a lényeivel. Ha a Föld-lakók ellenséges magatartást tanúsítanak - amiért aligha lehetne kárhoztatni õket -, a bénító fegyverek azonnal mûködésbe lépnek.

Nõttön-nõtt a feszültség, amint a kis csapat beóvakodott az elsõ szobába. Csak akkor nyugodtak meg, amikor kiderült, hogy semmi más nem található itt, csak gépek hosszú sora, némán és mozdulatlanul. A hatalmas teremben, ameddig csak a szem ellátott, irattartó fémszekrények ezrei álltak katonás rendben, szürke sorfalat alkotva. Ez volt minden, bútor sehol, csak irattartók és a titokzatos gépek.

Alarkane, aki mindig a leggyorsabban cselekedett hármuk közül, már az irattartókban kutatott. Mindegyikben rengeteg lyukkal és hasítékkal tarkított vékony, kemény lapok ezreit találta. A paladori kiemelt egy kartonlapot, Alarkane felvételeket készített róluk, majd néhány közeli felvétellel rögzítette a gépek képét is. Ezután távoztak. A hatalmas terem, amely egykor világszenzációnak számított, számukra semmit sem jelentette Soha többé nem fogja már látni emberi szem ezeknek a szinte emberfeletti képességû Hollerith-gépeknek a Csodálatos ármádiáját és azt az ötmilliárd lyukkártyát, amellyel a bolygón élõ valamennyi férfi, nõ és gyermek összes jellemzõ adatát rögzítették.

Nyilvánvalónak tûnt, hogy nemrég még használták az emberek ezt az épületet: A felderítõk fokozott izgalommal siettek a következõ terembe. Itt elképesztõ méretû könyvtárra bukkantak, ahol köröskörül könyvek milliói pihentek a több kilométer hosszú polcokon.

Az ûrhajósoknak sejtelmük sem volt arról, hogy itt zsúfolódik össze valamennyi törvény, amelyet az Ember egykor alkotott, és valamennyi beszéd, amely bárhol elhangzott a világ tanácstermeiben.

T'sinadree éppen a további akció tervét fontolgatta, amikor Alarkane felhívta a figyelmét egy állványra, amely mintegy száz méter távolságban - a többivel ellentétben - félig üresen tátongott. Körülötte könyvek hevertek a földön, mintha valaki õrült sietségében lesodorta volna õket. A látvány félreérthetetlenül arról árulkodott, hogy nemrég ismeretlen lények jártak itt. Alarkane finom érzékei halvány keréknyomokat is jeleztek a padlón, míg a többiek semmit sem láttak belõlük. Lábnyomokat is észlelt, de mivel semmit sem tudott azokról a lényekrõl, akik ezeket hagyták, fogalma sem volt róla, milyen irányba vezetnek.

A közelség izgató érzése kerítette hatalmába õket, de ez a közelség az idõben és nem a térben jelentkezett. Alarkane fogalmazta meg a csapat gondolatait.

- Valakinek valószínûleg értékesek voltak a könyvek, ezért visszatért, hogy megmentse õket. Nyilván elég késõn jutott az eszébe. Ez azt jelenti, kell lennie valahol egy búvóhelynek; nem is nagyon messze. Talán kereshetnénk újabb nyomokat, amelyek odavezetnek bennünket.

T'sinadree egyetértett, a paladori viszont nem lelkesedett a gondolatért.

- Talán sikerrel jár a további nyomozás - szólalt meg -, de az óvóhely bárhol lehet a bolygón. Már csak két óránk maradt. Ne vesztegessük hát az idõt, hanem siessünk, amíg van remény ezeknek az embereknek a megmentésére.

A csapat ismét lendületesen törtetett elõre, csak rövid idõre állt meg, hogy összegyûjtsön néhány könyvet, amellyel meglepheti a tudósokat a Bázison, bár kétségesnek látszott, le tudják-e fordítani valaha a szövegeket. A felderítõk hamarosan rájöttek, hogy az óriási épület jórészt kisebb helyiségekbõl áll, amelyekben megannyi jel arra utalt, hogy egykori földi lények tartózkodtak bennük. A többségét tiszta és rendezett állapotban találták, de egy-két szoba éppen ellenkezõ képet mutatott. Különösen meghökkentette az ûrhajósokat az egyik helyiség - valamiféle iroda -, ahol tökéletes zûrzavar uralkodott. Szétszórt papírlapok és összetört bútorok hevertek szanaszét, a kinti tüzek füstje pedig a törött ablakokon át szivárgott befelé.

T'sinadree rémülten pillantott körül.

- Csak nem vadállat hatolt be ide? - kiáltotta izgatottan, és egyik ujját idegesen szorította bénítópisztolyának kapcsológombjára.

Alarkane nem válaszolt. Azt az idegesítõ hangot kezdte hallatni, amelyet népe "nevetés"-nek nevezett. Eltelt néhány perc, míg meg tudta magyarázni, mitõl szórakozott ilyen jól.

- Nem hiszem, hogy ezt valamilyen állat tette - mondta elkomolyodva. - Egyszerûbb a magyarázat. Tegyük fel, hogy egy életen át ebben a szobában dolgoztál, hivatalos iratok végtelen sorát készítetted évrõl évre. És egyszer csak kijelentik: soha többé nem látod ezt a szobát, munkád befejezõdött, örökre távoznod kell. És ami még lehangolóbb, senki sem lép a helyedbe. Mindennek vége! Hogyan távoznál, T'sinadree?

A másik elgondolkodott egy pillanatra.

- Hát, feltehetõen mindent rendbe raknék és elvonulnék. Láthattuk, pontosan ez történt a többi szobában.

Alarkane ismét nevetett.

- Semmi kétségem, hogy így tennél. De néhány egyednek bizonyára más a lelkivilága. Azt hiszem, kedveltem volna azt a teremtményt, aki ezt az irodát használta.

Nem magyarázkodott tovább, de két társa még rágódott egy darabig a szavain, majd felhagyott a próbálkozással, hogy megértse Alarkane észjárását.

Alaposan meglepõdtek, amikor Torkalee kiadta a parancsot az ûrhajóból, hogy térjenek vissza. Rengeteg adatot gyûjtöttek már össze, de semmilyen nyomot nem találtak, amely a bolygó eltûnt lakóihoz vezetett volna. Szüntelenül nyugtalanította õket ez a gond, és most egyszerre úgy látszott, soha többé nem derül fény erre a rejtélyre. Csupán negyven percük maradt az S-9000 indulásáig.

Félúton tartottak visszafelé, amikor egy félkör alakú folyosót pillantottak meg, amely az épület mélyébe vezetett. Építészeti kiképzése teljesen különbözött az eddig talált üreges járatokétól. Enyhén lejtõ padlózata ellenállhatatlanul vonzotta õket, mert számos lábukkal már belefáradtak a pazar márványlépcsõkbe, amelyek csak a kétlábúak kényelmét szolgálták. T'sinadree szenvedett a legtöbbet. Általában tizenkét lábon haladt, de húszat is használhatott, ha sietett, bár ezt a mutatványát még senki sem látta.

A csapat megdermedt, és mereven bámult lefelé a járatba, miközben ugyanaz a gondolat motoszkált valamennyiük fejében. Ez az alagút a Föld mélyébe vezet! Talán mégis rábukkannak a planéta lakóira, és megmenthetik néhányukat a biztos pusztulástól. Hiszen van még idõ, hogy szükség esetén segítségül hívják az anyaûrhajót.

T'sinadree jelt adott parancsnokának, és Torkalee nyomban odalebegett föléjük a kis ûrhajóval. Talán már nem lesz idejük arra, hogy visszafelé kövessék lábnyomaikat a folyosók labirintusán át, amelynek térképét olyan elképesztõ gyorsasággal rögzítette a paladori elme, hogy semmiképp sem tévedhettek volna el. De ha gyors beavatkozásra lenne szükség, Torkalee akár egy tucat emeletet is át tud robbantani, hogy lejusson hozzájuk. Mindenesetre nem látszott idõpazarlásnak, ha kiderítik, mi rejtõzik a folyosó végén.

Ez csak harminc másodpercet vett igénybe. Az alagút teljesen váratlanul egy bizarr, henger alakú szobában végzõdött, amelynek falai mentén gyönyörû kárpitozású ülõhelyek sorakoztak. Nem kínálkozott más kivezetõ út, csak amerrõl jöttek, és beletelt néhány másodperc, míg a kamra rendeltetése derengeni kezdett Alarkane agyában. Milyen kár, gondolta, hogy már nem lesz idejük a használatára. Hirtelen T'sinadree kiáltása szakította félbe töprengését. Megpördült a tengelye körül, és még láthatta, amint a bejárat némán bezárul mögöttük.

Alarkane a rémület elsõ pillanataiban azon kapta magát, hogy nem kis csodálattal állapítja meg: akárkik voltak is, jól tudták, hogyan kell önmûködõ berendezést készíteni!

A paladori szólalt meg elõször, egyik csápjával az ülések felé intve.

- Véleményünk szerint legjobb lesz helyet foglalnunk - suttogta. Soksejtes, összetett agya már elemezte a helyzetet, és kiszámította a várható események valószínûségét.

Nem kellett sokáig várniuk. Csilingelõ daliam csendült fel a fejük fölött húzódó lyukacsos lemezbál, majd a történelemben utoljára egy emberi - jóllehet élettelen - hang hallatszott a Földön. A csapdába ejtett felderítõk a számukra értelmetlen szavak ellenére is elég világosan megértették az üzenet lényegét.

- Férjük, válasszák ki az állomásokat, és foglaljanak helyet. Ezzel egy idõben a fülke hátsó fala kivilágosodott. Egyszerû térkép jelent meg rajta, amelyen körök tucatjait kötötte össze egyetlen vékony vonal. Mindegyik kör mellett valamilyen írás látszott, és a felirat mellett két különbözõ színû nyomógomb helyezkedett el.

Alarkane kérdõn nézett az egység vezetõjére.

- Ne nyúlj hozzájuk! - figyelmeztette T'sinadree. -- Ha békén hagyjuk a vezérlõrendszert, az ajtók talán újból kinyílnak.

Tévedett. Azok a mérnökök, akik ezt az önmûködõ földalattit tervezték, abból a feltételezésbõl indultak ki, hogy bárki belép ide, az a természetes kívánsága, hogy eljusson valahová. Ha nem választ ki egyetlen közbeesõ állomást sem, célja csak a végállomás lehet.

Rövid szünet következett, míg a jelfogók és a tiratroncsövek a fülkében tartózkodók utasításait várták. Ha a csapat tagjai ebben a harminc másodperces idõközben rájöttek volna, mit kell tenniük, kinyithatták volna az ajtókat, és távozhattak volna a földalattiból. De semmit sem értettek, és az emberi lélektanra alapozott gépek helyettük cselekedtek.

A jármû enyhe gyorsulással indult; az ülések elegáns kárpitozása inkább a luxust, mint a szükséges kényelmet szolgálta. Csak alig észrevehetõ remegés árulkodott a sebességrõl, amellyel a Föld gyomrában haladtak. Utazásuk idõtartamát nem sejtették, pedig harminc perc múlva az S-9000 elhagyja a Naprendszert.

A száguldó berendezésben síri csend honolt. T'sinadree és Alarkane lázasan gondolkodott. A paladori is ezt tette, csak másképpen. Az egyéni halál gondolata értelmezhetetlen volt számára, mert egyetlen egység pusztulása semmivel sem jelentett többet a csoportagy számára, mint amikor az Ember körmérõl letörik egy darab. De fel tudta mérni - noha nagy nehézségek árán - az egyéni észlények, Alarkane és T'sinadree helyzetét, segíteni azonban nemigen tudott ezzel rajtuk.

Személyi hívója révén Alarkane kapcsolatba lépett Torkalee-val, bár a jelek nagyon halványan érkeztek az ûrhajóról, és egyre gyengültek. Amint tájékoztatást adott a helyzetükrõl, a jelek szinte azonnal tisztábbá váltak. Torkalee a föld felett suhanva a földalatti nyomába eredt, amely ismeretlen cél felé röpítette utasait. Így kapták az elsõ adatot arról, hogy több mint ezer kilométeres óránkénti sebességgel száguldanak. Torkalee hamarosan még zavarba ejtõbb hírrel szolgált: gyorsan közelednek a tenger felé. Amíg a szárazföld alatt tartózkodtak, derengett bennük valami halvány remény, hogy megállíthatják a jármûvet, és megszökhetnek. De nincs az az agy és gépezet, még a hatalmas anyaûrhajó sem, amely meg tudná menteni õket az óceán alól. Ennél tökéletesebb csapdát senki sem eszelhetett volna ki.

T'sinadree feszült figyelemmel tanulmányozta a falitérképet.

Egyértelmûvé vált a jelentése, hiszen a köröket összekötõ vonalon apró világító pont kúszón lassan végig. Már félúton tartott az indulás és az elsõ állomás jele között.

- Megnyomom az egyik gombot a kettõ közül - szólalt meg végül T'sinadree. - Nem lesz belõle baj, de így legalább megtudhatunk valamit.

- Egyetértek. Melyiket próbálod ki elõször?

- Csak kétféle van, és nem számít, ha a rosszat nyomjuk meg elsõként. Feltételezésem szerint az egyik elindítja, a másik megállítja a jármûvet.

Alarkane nem volt ennyire bizakodó.

- Mindenféle gombnyomás nélkül indult el - töprengett hangosan. - Szerintem teljesen önmûködõ, és egyáltalán nem tudjuk innen irányítani.

T'sinadree nem látta ennyire borúsan a helyzetet.

- Ezek a gombok feltétlenül az állomásokkal kapcsolatosak, és mûködésüknek csak az lehet az értelmé, hogy szükség szerint megállíthassuk velük a kocsinkat. A kérdés csak az, melyiket kell megnyomni.

Elemzése tökéletesen egyezett a valósággal. Bármelyik közbeesõ állomáson meg lehetett állítani a jármûvet. Még csak tíz perce voltak úton, és ha most tudtak volna távozni, semmi bajuk nem történhetett volna. Balszerencséjükre T'sinadree elsõ választása a rossz gombra esett.

A térkép fénylõ pontja lassan átkúszott a kivilágított körön anélkül, hogy csökkent volna a sebesség. Ugyanekkor Torkalee jelentkezett a fölöttük lebegõ ûrhajójából.

- Éppen most haladtatok át egy föld alatti városon, és jármûvetek a tenger felé tart. Nem lesz újabb megállóhely a legközelebbi másfél ezer kilométeres szakaszon.

Alveron feladott minden reményt, hogy életre bukkan ebben a világban. Az S-9000 végigkalandozta már a fél bolygót, soha nem állapodott meg egy helyen, csak újból és újból lemerült a légkörbe. A Föld teljesen kihaltnak tûnt. Ha életben maradt még néhány lakója, gondolta Alveron, csak a felszín alatt rejtõzhetett el olyan mélyen, ahová már nem érhet el a segítség, csak a pusztulás végzete.

Rugon a katasztrófa újabb híreivel szolgált. Az óriási ûrhajó feladta a hiábavaló keresést, és az orkánokon át sietett vissza az óceán

fölé, ahol Torkalee kis lélekvesztõ jármûve még mindig állhatatosan követte a száguldó földalatti nyomát.

Hátborzongató látvány tárult eléjük. Nem hullámoztak még ilyen tengerek a Föld születése óta a bolygó felszínén. Hullámhegyek futottak versenyt a viharral, amelynek sebessége elérte az óránkénti több ezer kilométert. A messzi szárazföld ellenére különféle hulladékok kavarogtak a levegõben - fák, házak törmelékei és fémlemezek, egyszóval minden, amit egykor rögzítettek a felszínhez. Egyetlen légi jármû sem birkózhatott volna meg ezzel az orkánnal. De még a szél zúgását is újra meg újra túlharsogta az a hatalmas dübörgés, amelybe szinte belerázkódott az ég, amikor a hullámhegyek összecsaptak.

Szerencsére nem tört ki még komolyabb földrengés. Messze a tengerfenék alatt még mindig tökéletesen mûködött egy csodálatos mérnöki alkotás, amely egykor a Világelnök vákuumos magánföldalattija volt. Érintetlen maradt a felszínen tomboló katasztrófa e(lenére, és folytatni fogja munkáját a Föld létezésének utolsó percéig, amely - ha a csillagászok nem tévedtek - alig negyedóra múlva érkezik el. De hogy pontosan mikor, Alveron ezért az információért éveket adott volna az életébõl. Csaknem egy órába telik, amíg a csapdába ejtett egység eléri a szárazföldet, és legalább halvány remény nyílik a megmentésére.

Alveron pontos utasításokat adott, mint mindig. Álmában sem jutott eszébe, hogy bármilyen kockázatnak tegye ki a gondjaira bízott hatalmas ûrjármûvet. Ha emberi lény lett volna, kétségbeejtõen nehéz döntést jelentett volna számára, hogy cserbenhagyja legénységének foglyul esett tagjait. De az Embernél sokkal érzékenyebb fajból származott, amely annyira tisztelte a szellem megnyilvánulásait, hogy végtelen nyugtalanságtól hajtva, messze az õsidõkben átvette a világegyetem irányítását, mivel csak ez az egy lehetõség kínálkozott az igazságosság érvényesítésére. Alveronnak minden emberfeletti adottságára szükség volt, hogy átvészelje a következõ órákat.

Közben Alarkane és T'sinadree a saját üzenetrögzítõjével foglalkozott az óceánfenék alatt több mint egy kilométer mélyen. Tizenöt perc nem éppen hosszú idõ, ha valaki számadást akar készíteni egész életérõl. Csupán annyi idejük maradt, hogy lediktáljanak néhányat azokból a búcsúüzenetekbõl, amelyek mindennél fontosabbnak tûntek számukra ebben a pillanatban.

Közben a paladori mozdulatlanul kuporgott az ülésen. Egyetlen szót sem szólt. A másik kettõ már beletörõdött sorsába, és annyira el volt foglalva saját gondjaival, hogy ügyet sem vetett a harmadikra. Annál inkább meglepõdtek, amikor az hirtelen beszélni kezdett furcsa, szenvtelen hangján.

- Úgy érzékeljük, hogy várható pusztulásotok miatti aggodalmatokban bizonyos végsõ rendelkezéseket hoztok. Ez valószínûleg szükségtelennek bizonyul. Alveron kapitány reméli, hogy megmenthet bennünket, ha meg tudjuk állítani a jármûvet, amikor ismét elér a szárazföld felszíne alá.

T'sinadree és Alarkane egy pillanatig szóhoz sem jutott a meglepetéstõl. Aztán az utóbbi zihálva préselte ki magából:

- Honnan tudod?

Ostoba kérdés volt. Alarkane-nak nyomban eszébe ötlött, hogy néhány paladori - ha egyáltalán lehet használni ezt a számjelzõt az S-9000 fedélzetén tartózkodott, ennek következtében társuk mindenrõl tud, ami az anyaûrhajón történik. Nem várta meg tehát a választ, hanem folytatta:

- Nem teheti meg ezt Alveron! Nem vállalhat ekkora kockázatot!

- Nincs ebben semmi kockázat - jelentette ki a paladori. - Megmondtuk neki, mit tegyen. Igazán nagyon egyszerû a megoldás. Alarkane és T'sinadree mélységes tisztelettel tekintett a harmadikra, miután mindketten rájöttek, mi játszódhatott le. Válságos pillanatokban a palador-értelem minden önálló egysége olyan szoros kapcsolatba léphetett egymással, mintha élettanilag egyetlen óriási egészet alkotna. Ezekben a pillanatokban sokkal nagyobb intellektuális erõt képviseltek, mint amennyi értelem bárhol másutt található a világegyetemben. Az átlagos feladatok megoldásához elegendõ volt csupán néhány száz vagy ezer egység. Elvétve az egységek millióit kellett igénybe venni, és a történelem folyamán csupán két alkalommal olvadt össze az egész palador-tudat milliárdnyi sejtje, amikor olyan vészhelyzetet kellett megoldaniuk, amely a fajukat fenyegette. A palador-agy szolgáltatta a világegyetemben a legnagyobb szellemi erõforrást. Ritkán kellett csúcsenergiával dolgoznia, de a belõle meríthetõ tudás felettébb megnyugtatóan hatott a többi fajra. Alarkane eltöprengett, mennyi sejtnek kellett összehangolt mûködésbe kezdenie, hogy megoldást találjon erre a vészhelyzetre. És azon is elmélázott, hány ilyen hétköznapi eset került vajon a palador-elme figyelmének középpontjába.

Erre a kérdésre sohasem remélhetett választ, bár feltételezéssel rátalálhatott volna arra a magyarázatra, hogy a hátborzongatóan távoli palador-elmében szinte emberi hiúság rejtõzik. Alarkane egykor könyvet írt annak bizonyítására, hogy végsõ soron valamennyi értelmes faj feláldozza a fejlõdés oltárán az egyéni tudatot, és egy napon már csak csoportelmék maradnak a világegyetemben. A legmagasabb rendû lények közül a palador az elsõ-írta egykor-, és ennek a gigantikus, szétszórt elmének nem esett rosszul ez a meghatározás.

De nem maradt idejük a további kérdezõsködésre, mert maga Alveron szólalt meg személyhívóikban.

- Itt Alveron! Addig maradunk ezen a bolygón, amíg a nóva robbanásának hullámai el nem érik, ily módon lehetõségünk nyílik megmentésetekre. Egy város fekszik az óceán partján, ennek az irányába haladtok, és a jelenlegi sebességgel negyven perc alatt éritek el. Ha akkor sem tudjátok megállítani a jármûvet, berobbantjuk mögöttetek és elõttetek az alagutat, hogy elvágjuk az energiaellátást. Ezután mentõaknát mélyítünk le hozzátok - a fõmérnök szerint ez öt percet vesz igénybe a lángfúró segítségével. Így egy órán belül biztonságban lesztek, hacsak nem rabban fel addig a Nap.

- De ha ez bekövetkezik, ti is mindnyájan elpusztultok! Nem vállalhattok ekkora kockázatot!

- Ne aggódjatok emiatt, mi biztonságban vagyunk. Amikor a Nap szétrobban, a detonációs hullám néhány perc alatt éri el a maximumát. De ettõl eltekintve, a bolygó éjszakai oldalán tartózkodunk, amely több mint tizenkétezer kilométer vastag sziklapajzsot jelent a számunkra. Amikor a robbanás elsõ figyelmeztetõ jelét észleljük, gyorsulva távozunk a Naprendszerbõl, a zöld árnyékában haladva. A fõhajtómû csúcsrajáratásával hamarabb elérjük a fénysebességet, mint ahogy kilépünk az árnyékkúpból, így a Nap nem tehet kárt bennünk.

T'sinadree még nem mert reménykedni. Újabb ellenvetés jutott az eszébe.

- Rendben van, de hogyan észleltek bármilyen figyelmeztetõ jelet a bolygó éjszakai oldalán'?

- Nagyon egyszerûen - válaszolta Alveron. - Ennek az égitestnek van egy holdja, amely most éppen errõl a féltekérõl látható. Teleszkópjaink rászegezõdnek. Ha fényessége hirtelen felerõsödik, ûrhajónk fõhajtómûve önmûködõen bekapcsol, és nyomban kilökõdünk a rendszerbõl.

Nem lehetett hibát találni ebben a logikában, Szokásos óvatosságával Alveron semmit sem bízott a véletlenre. Valóban hosszú percekbe telik, amíg a kõzetek és fémek tizenkétezer kilométer vastag védõpajzsa megsemmisül a felrobbanó Nap tüzétõl. Ennyi idõ alatt az S-9000 elérheti a biztonságos fénysebességet.

Már csak néhány kilométer választotta el õket a parttól, amikor Alarkane megnyomta a második gombot. Nem számított rá, hogy bármi is történik, mert feltételezése szerint nem lehetett megállítani a jármûvet két állomás között. Túlságosan szépnek tûnt, hogy igaz legyen, pedig néhány perccel késõbb lassan elhalt a jármû enyhe vibrálása. Megálltak.

Az ajtók némán siklottak félre. Még ki sem nyíltak teljesen, amikor a három utas máris kitörtetett a fülkébõl. Többé nem adódik ilyen lehetõség! Elõttük enyhe emelkedéssel hosszú alagút nyúlt a távolba. Azonnal nekivágtak, amikor személyhívóikban váratlanul Alveron hangja csendült fel.

- Maradjatok ott, ahol vagytok! Megkezdjük a robbantást! Hirtelen megremegett a föld, messze elõttük sziklatörmelékek zuhogtak alá. Újabb remegés - és száz méterre tõlük váratlanul beomlott a járat. Óriási méretû függõleges fúrórúd kezdett utat vágni magának felülrõl.

A csapat ismét sietve elindult, amíg el nem érte a folyosó betemetett végét. Az aknamélyítõ háromszáz méter átmérõjû fúrófeje odakint dübörögve ereszkedett a földbe, miközben a lángvágó fejek folyamatosan olvasztották maguk alatt a sziklákat. A magasban viharfelhõk takarták el a Holdat, amelyre többé egyetlen ember sem emelhette volna a tekintetét, olyan fényesen ragyogott. De a legszédítõbb látványt a magasban lebegõ S-9000 nyújtotta, amelynek hatalmas fúrófeje még vörösen izzott, miután elképesztõ méretû gödröt vájt a földbe.

Egy apró, sötét alakzat vált le az anyaûrhajóról, és a jármû sebesen közeledett a Föld felé. Torkalee visszafordult, hogy összegyûjtse barátait. Nemsokára már Alveron üdvözölte õket a vezérlõteremben. A nagy képernyõ felé intett, és halkan megjegyezte:

- Nézzétek, éppen idejében végeztünk.

Az alattuk elterülõ földrész lassan süllyedni kezdett a kilométer magas hullámok ostroma alatt. A Föld felszínének utolsó darabja a vakítóan ragyogó Hold ezüstös fényében úszott. A likságon át csillogó árhullám hömpölygött a távoli hegyvonulatok felé. A víz végsõ

gyõzelmet aratott, de diadala rövid életû lesz, mert a tenger és a szárazföld egyaránt örökre eltûnik. A kis csoport némán figyelte a vezérlõterem képernyõjén a mélyben zajló pusztulást, de mindez csak elõjátéknak bizonyult ahhoz a végtelenül nagy katasztrófához képest, amely iszonyatos gyorsasággal közeledett feléjük.

Mintha a holdfényes táj fölött hirtelen hajnal hasadt volna. De nem a hajnal köszöntött be, csak a Hold ragyogott fel második Napként. Talán harminc másodpercig tartott, amíg a hátborzongatóan természetellenes fény vadul tündökölt a pusztulásra ítélt Föld felett. Azután a vezérlõterem széles mûszerfalán hirtelen felvillantak a jelzõfények. Bekapcsolódott a fõhajtómû. Alveron villámgyorsan végignézte a mutatókat, ellenõrizte adataikat. Amikor újból felpillantott, a Föld már eltûnt a képernyõrõl.

Midõn az S-9000 elhaladt a Persephone pályája mellett, a kétségbeesetten küszködõ generátorok csendesen befejezték mûködésüket. De ez már semmit sem számított, a Nap nem árthatott többé nekik. Az ûrhajó feltartóztathatatlanul fúrta bele magát a csillagközi tér magányos sötétjébe, de mindenki tudta, még jó néhány napig várniuk kell, amíg megmentik õket.

A sors iróniájaként egy nappal ezelõtt még õk akartak megmenteni egy fajt, amely azóta nem létezett többé. Alveron nem elõször gondolt arra a világra, amely a szeme láttára pusztult el. Megpróbálta elképzelni - bár nemigen sikerült - milyen lehetett fénykorában, amikor a városok utcáin nyüzsgött az élet. Az ott lakók primitív emberek voltak ugyan, de értéket jelenthettek volna a világegyetemnek. Ha legalább kapcsolatba lehetett volna lépni velük! De hasztalan volt a sajnálkozás; ennek a világnak az emberei ûrhajójuk érkezése elõtt jóval korábban eltemetkeztek bolygójuk vasmagjába. E faj és kultúrája örök rejtély marad az idõk végezetéig.

Alveron szinte örömmel vette tudomásul, hogy Rugon érkezése félbeszakította töprengését. A híradástechnika fõnöke egy percet sem pihent az indulás óta, mert megpróbálta elemezni azokat az adásokat, amelyeket az Orostron által felfedezett parabolaantennák sugároztak. Ez nem ígérkezett nehéz feladatnak, de különleges eszközöket kellett hozzá szerkeszteni, ami idõbe telt.

- Szóval, mit találtál? - érdeklõdött Alveron.

- Meglepõen sok mindent - vágta rá barátja. - Valami titok lappang itt, amit nem értek. Nem vett sok idõt igénybe, amíg rájöttem, milyen. képjeleket tartalmaznak az adások, és át is tudtuk õket alakítani saját berendezéseink számára. Föltehetõen képfelvevõ kamerákat helyeztek el az egész bolygón, hogy bizonyos területeket szemmel tarthassanak. Némelyiküket a városok legmagasabb épületének tetejére szerelték. A kamerák állandóan forogtak, hogy panorámaképet adjanak. Az általuk rögzített programokban körülbelül húsz különbözõ helyszín figyelhetõ meg. Ezenkívül számtalan olyan adást is fogunk, amelyekben se hang-, se képjelek. Ezek valószínûleg pusztán tudományos adatokat tartalmaznak bizonyos mûszerek állásáról vagy valami hasonlóról. Valamennyi programot egyszerre sugározták ki a különbözõ hullámsávokon. Kell lennie erre valamilyen ésszerû magyarázatnak. Orostron kitart amellett, hogy a távozó emberek egyszerûen nem kapcsolták ki az adóállomást. De ezek nem olyad programok, amelyeket egy adóállomás általában sugároz. Minden bizonnyal csillagközi híradásra szánták õket; Klartennek teljesen igaza van ebben. Ezek az emberek tehát közlekedni is tudtak az ûrben, mivel az utolsó felderítés idején egyetlen más bolygón sem létezett élet. Egyetértesz velem?

Alveron élénk figyelemmel kísérte a magyarázatot.

- Igen. Ez elég ésszerûnek látszik. De az is bizonyos, hogy a sugárnyaláb nem egy másik bolygóra irányult. Ezt magam ellenõriztem.

- Tudom - nyugtázta Ragon. - Éppen azt szeretném kideríteni, miért továbbit képeket szakadatlanul egy gigantikus csillagközi átjátszóállomás arról a világról, amely pusztulásra van ítélve. Olyan képeket, amelyek rendkívüli érdeklõdésre tarthatnak számot a tudósok és a csillagászok körében. Elég sokat bajlódhattak, amíg elhelyezték az összes panorámakamerát. Meg vagyok gyõzõdve róla, hogy valamilyen meghatározott irányba állították a sugárnyalábokat.

Alveron felpattant.

- Úgy gondolod, létezik talán egy külsõ bolygó, amelyrõl nem kaptunk jelentést? Ha ezt képzeled, teljesen hibás az elméleted. A sugár egyáltalán nem simul bele a Naprendszer síkjába. De ha így lenne is, pillants erre!

Bekapcsolta a képernyõt, és beállította a szabályozógombokat. A világûr bársonyos függönye elõtt kékesfehér gömb lebegett, amelyet nyilvánvalóan különféle izzó gázok koncentrikus gömbhéjai alkottak. Noha az iszonyatos távolság miatt láthatatlanná vált minden mozgás, a gömb mégis szemmel láthatóan tágult, méghozzá elképesztõ sebességgel. Közepében vakító fehér fénypont ragyogott egy fehér törpe csillag, amellyé a Nap változott.

- Valószínûleg nem is sejted, milyen hatalmas az a gömb - jegyezte meg Alveron. - Figyelj, megmutatom!

Addig növelte a nagyítást, amíg a nóva központi része be nem töltötte az egész képernyõt. Magjához közel két apró ködfolt látszott jobbra és balra.

- Az a Naprendszer két óriásbolygója. Sikerült valahogy túlélniük a katasztrófák, mert több százmillió kilométerre keringtek a Naptól. De a nóva még mindig tágul, mérete már kétszerese az egész Naprendszernek.

Rugon egy darabig töprengett.

- Talán igazad van - mormolta. - Megcáfoltad az elméletemet. De még nem nyugtattál meg.

Sietve körbesétált néhányszor a vezérlõteremben, mielõtt újra megszólalt. Alveron türelmesen várt. Ismerte barátja ösztönös megérzõképességét: gyakran megoldott olyan feladatokat is, amelyekkel szemben a puszta logika már csõdöt mondott.

Ragon tétovázva szólalt meg újra.

- És mi a véleményed, ha azt mondom, hogy teljesen alábecsültük ezeket az embereket'? Orostron egyszer már megtette: szerinte sohasem jutottak ki a világûrbe, mert csupán két évszázad óta ismerték a rádiót. Hansur II. mesélte ezt el nekem. Nos, Orostron alaposan tévedett. Talán valamennyien tévedtünk. Átnéztem a dokumentumanyagot, amelyet Klarten hozott vissza a földi adóállomásról. Nem hatódott meg attól, amit látott, pedig az a lelet a hegytetõn csodálatos fejlõdésrõl árulkodik ehhez a rövid idõszakhoz képest. Olyan eszközök mûködtek az állomáson, amelyek több évezredes kultúráról tanúskodnak. Alveron, képesek vagyunk követni a sugárnyalábot, hogy megtudjuk, merre vezet?

A parancsnok egy percig gondolataiba merült. Szinte várta már a kérdést, de nehéz volt rá válaszolnia. Teljesen tönkrementek a fõhajtómûvek, és nem sok sikerrel kecsegtetett a megjavításuk. De még maradt energiatartalék, és amíg van energiájuk, bármit megtehetnek. Ehhez persze számos rögtönzésre és néhány bonyolult kormánymûveletre volt szükség, mert az ûrhajó még mindig a gyorsításkor elért óriási sebességgel száguldott. Igen, végre lehet hajtani a feladatot, és ez az elfoglaltság felrázza majd a legénység tagjait abból az egykedvû állapotból, amely küldetésük kudarca nyomán uralkodott el rajtuk. A fegyelem lazulását fokozta az a hír is, hogy három hétnél hamarabb nem ér el hozzájuk a legközelebbi szerelõûrhajó.

A mérnökök szokás szerint rettentõ nagy feneket kerítettek a manõvernek. Aztán feleannyi idõ alatt végezték el azt a feladatot, amelyrõl esküdözve jelentették ki, hogy képtelenség megoldani. A hatalmas ûrhajó hosszú órák alatt kezdte lassan-lassan elveszíteni azt a sebességet, amelyre a fõhajtómû néhány perc alatt gyorsította fel. Egy több millió kilométer sugarú óriási körív mentén az S-9000 megváltoztatta repülési pályáját, miközben a csillagos égbolt képe látványosan elfordult körülötte.

Három napot vett igénybe a mûvelet, amely a Földrõl indult el egykor. A Nap izzó gömbje fokozatosan zsugorodott mögöttük. A csillagközi repülés mértékei szerint szinte alig mozdultak.

Rugon órákon át matatott távközlési eszközeivel, és keresõsugarakat küldött messze az ûrbe. Több fényév távolságon belül egyetlen bolygó sem akadt; errõl többször is meggyõzõdött. Alveron idõrõl idõre meglátogatta, de mindig ugyanazt a választ kapta: "Nincs jelentenivalóm." Rugon megérzései közül általában minden ötödik tévesnek bizonyult, és a kapitány azon kezdett tûnõdni, nem ilyen esettel áll-e most is szemben.

Egy hét is eltelt, amikor a tömegérzékelõk mutatói finoman remegni kezdtek fokbeosztásaik kezdõpontján. Rugon hallgatott, mint a sír, nem szólt még a kapitánynak sem. Biztosra akart menni, és addig várt, amíg végül a rövid távú letapogatók is jelezni kezdtek, és feltûntek az elsõ halvány nyomok a hatalmas fali képernyõn. Amikor már biztos volt benne, hogy a legmerészebb képzeletet is túlszárnyalta a valóság, összehívta társait a vezérlõterembe.

A képernyõn a végtelen csillagmezõk ismerõs látványa fogadta õket: izzó napok fénylõ gombostûfejei mindenütt, egészen a belátható világegyetem határáig. A képernyõ közepe táján egy távoli csillagköd alig észrevehetõ, parányi fénypontja lebegett.

Rugon növelte a nagyítást. Csillagok úsztak ki a képmezõrõl; az apró köd tágulni kezdett, míg be nem töltötte az egész képernyõt. És akkor kiderült - egyáltalán nem csillagköd. A látványtól a csodálkozás moraja futott végig az egész társaságon.

Mintha egy hatalmas hadsereg sorokba rendezett, gigantikus, háromdimenziós menetoszlopa vonulna az ûrben, ezernyi apró fényes ceruza suhant a képernyõn. Sebesen haladtak, de az óriási rács folyamatosan õrizte alakjukat. Amíg Alveron és társai figyelték, a száguldó egység kezdett kiúszni a képbõl, ezért Rugonnak a szabályozógombbal kellett visszahoznia a középpontba.

Hosszú hallgatás után szólalt meg.

- Íme a faj - mondta halkan -, amely csak két évszázad óta ismeri a rádiót. Az a faj, amelyrõl azt hittük, bolygójának közepére húzódva várja a pusztulást. A lehetõ legnagyobb nagyítással is megvizsgáltam ezeket a képeket.

Ez a legnagyobb ûrflotta, amelyet valaha is láttunk. Minden fénypont olyan ûrhajót képvisel, amely nagyobb a miénknél. Természetesen ezek nagyon primitív jármûvek: amiket a képernyõn láttok, a valóságban rakétahajtómûveik totósugarai. Igen, igen, rakétákat merészeltek használni a csillagközi tér átszelésére! Tudjátok, mit jelent ez. övszázadokba telik, amíg elérik a legközelebbi csillagot. Abban a reményben kellett vállalkoznia erre az utazásra az egész fajnak, hogy csak leszármazottai fognak célba érni, nemzedékekkel késõbb.

Ennek a teljesítménynek az értékeléséhez gondoljatok arra a korszakra, amíg kimerészkedtünk a világûrbe, és arra a még hosszabb idõszakra, amíg megkockáztattuk, hogy eljussunk a csillagokba. Még ha a teljes megsemmisülés fenyegetett volna is bennünket, végrehajtottuk volna mindezt ilyen rövid idõ alatt? Ne felejtsétek el, ez a legfiatalabb civilizáció a világegyetemben. Négyszázezer évvel ezelõtt még nyoma sem volt. Milyen lesz egymillió év múlva?

Egy órával késõbb Orostron elhagyta a lebénult anyaûrhajót, hogy kapcsolatba lépjen az elõttük haladó hatalmas flottával. Amint az apró ûrtorpedó eltûnt a csillagok között, Alveron a barátaihoz fordult, és tett egy olyan megjegyzést, amely gyakran eszébe jutott Rugonnak a következõ években.

- Kíváncsi lennék, milyenek a valóságban - mondta derûsen. Pusztán csodálatos mérnökök, akik nem ismerik a mûvészetet vagy a filozófiát? Annyi bizonyos, kínos meglepetésben lesz részük, amikor Orostron eléri õket… ez majd megtépázza kissé a büszkeségüket. Igazán mulatságos, hogy az elszigetelt fajok mindig azt képzelik, egyedül õk léteznek a világegyetemben. De valójában hálásak lehetnek, hiszen jó néhány száz évnyi utazást takarítunk meg nekik.

Alveron a Tejútra pillantott, amely halvány ködfüggönyként lebegett a képernyõn. Egyik csápját meglendítve odamutatott, de képzeletben átölelte az egész galaxist, a Központi Bolygóktól a Peremvidék magányos napjaiig.

- Tudod - szólt Rugonhoz -, kissé tartok ezektõl az emberektõl. Mi történik, ha nem tetszik nekik a mi kis Szövetségünk? - Ismét a gomolygó csillagfelhõ felé intett, amelyben megszámlálhatatlan mennyiségû nap tündökölt.

- Valami azt súgja nekem, hogy ezek nagyon céltudatosak fûzte hozzá. - Jobban tesszük, ha udvariasan bánunk velük. Elvégre csak ezermilliószor vagyunk többen náluk…

Rugon harsányan kacagott parancsnoka tréfáján.

Húsz év múlva ez a megjegyzés már nem is látszott olyan mulatságosnak.

AZ ÕRANGYAL

Az õrangyalt 1946 júniusában írtam, és amikor-elküldtem az Astoundinghoz, John W. Campbell Jr. nyomban visszautasította egy elbûvölõ és rokonszenves levél kíséretében, amely reményeim szerint egy napon elõkerül majd dossziéim alsó kambriumi rétegeibõl (minden korábbi kutatás kudarcot vallott, így megkövesedésére nagy a valószínûség). Szeretném megtalálni azt a levelet, mert kíváncsi vagyok. John megkérdezte-e, hogy, földönkívülijeimet nem az õ történetébõl, A leghatalmasabb gépbõl vettem-e. (Egyetlen .szóval: igen…)

A következõ évben átírtam, és átnyújtottam új ügynökömnek, Scott Meredithnek, még pályafutása kezdetén. Abban az idõben Scott együtt dolgozott James Blishsel, aki alaposan átírta a novellát, és új befejezést illesztett hozzá. Végül ez a változat jelent meg a Famous Fantastic Mysteries 1950. áprilisi számában, ahol a mai napig zavartalanul pihenhetett Tolna, ha nem határozom el, hogy topább dolgozom rajta.

Az õrangyal pár évvel késõbb kezdett átalakulni A gyermekkor végévé, és e regény elsõ része vált belõle (A Föld és a Csillagok urai). De ez, az ismert fordulattal élve, már egy másik történet…

I.

Pieter van Ryberg most is megborzongott, amikor belépett Stormgren szobájába. A hõfokszabályozóra nézett, megvonta a vállát, és látszólag letörten megjegyezte:

- Tudja, fõnök, sajnálni fogjuk ugyan, amikor meg kell válnunk öntõl, de legalább vigasztaló lesz az a tudat, hogy hamarosan csökken a tüdõtágulásban elhunytak halálozási aránya.

- Honnan tudja? - mosolygott Stormgren. - Lehet, hogy a következõ fõtitkár egy eszkimó lesz. Nem tudom, mién csap néhány ember akkora hûhót pár fok hõmérséklet-különbség miatt!

Van Ryberg elnevette magát, és odasétált az ívben hajló kettõs ablakhoz. Egy pillanatig némán bámult lefelé, a félig kész fehér épülettömbök között húzódó sugárútra.

- Szóval - mondta hirtelen megkomolyodva -, találkozni akar velük?

Háta mögül hallotta, amint Stormgren idegesen játszik híres urán iratnehezékével.

- Igen, azt hiszem. Hosszú távon sok kellemetlenséget lehet így megelõzni.

Van Ryberg hirtelen megmerevedett, és az üveghez szorította arcát.

- Itt vannak! - kiáltott fel. - A Wilson sugárúton jönnek. Nem annyian, amennyit vártam, de lehetnek vagy kétezren.

Stormgren odasétált a fõtitkárhelyettes mellé. Kicsi, de elszánt csoport közeledett, csaknem egy kilométer távolságból a sugárúton, a központi épület felé. Táblákat cipeltek magukkal, amelyeket Stormgren nem tudott elolvasni ilyen messzirõl, de tisztában volt vele, mi áll rajtuk. Már a szoba zártságában is hallotta az ütemesen skandáló baljós hangokat. Enyhe undor borzongatta meg. A világnak elege van már a menetelõ tüntetõkbõl és a dühös jelszavakból!

A tömeg közvetlenül az épület elé ért; bizonyára tudták, hogy figyeli õket, mert itt is, ott is fenyegetõ öklök emelkedtek a magasba. A fenyegetés nem neki szólt, bár a taglejtésekkel az õ figyelmét is fel akarták hívni. Mintha a pigmeusok próbálnának megrettenteni egy óriást: a dühödt öklök az ég felé irányultak száz kilométerrel a fõtitkár feje fölött.

Alighanem Karellen is figyeli az egész jelenetet, gondolta Stormgren, és rettentõen élvezi.

Elsõ alkalommal fordult elõ, hogy Stormgren találkozóra várta a Szabadság Liga vezetõjét. Még mindig gyötörte a kétség, helyesen cselekszik-e. Végsõ soron azért szánta magát erre, mert bármilyen visszautasítást újabb fegyverként fordítana ellene a liga. Tisztában volt vele, nézeteik között túlságosan mély a szakadék ahhoz, hogy megkössenek bármilyen egyezményt, amely ettõl a találkozótól várható.

Alexander Wainwright ötven év körüli, magas, de enyhén görnyedt tartású férfi volt, aki szemmel láthatóan igyekezett elhatárolni magát lármás követõitõl. Nyílt õszintesége és személyes-varázsa alaposan meghökkentette Stormgrent. Nem lesz könnyû ellenszenvet érezni iránta, bármilyen nézetet képvisel is.

Stormgren nem vesztegette az idõt, miután Ryberg röviden és meglehetõsen feszülten bemutatta a férfit.

- Feltételezem-kezdte-, látogatásának az a legfõbb célja, hogy hivatalos tiltakozást jelentsen be a Szövetségi Rendszer ellen. Helyesen mondom?

Wainwright bólintott.

- Ez az elsõdleges célom, fõtitkár úr. Mint ön is tudja, az elmúlt ót év során megpróbáltuk figyelmeztetni az emberi fajt a reá leselkedõ veszélyre. El kell ismernem, hogy a mi szempontunkból kiábrándító volt az eredmény. Az emberek nagy többsége belenyugszik abba, hogy a Csillagok urai kényük-kedvük szerint kormányozzák a világot. De ez az Európai Szövetség éppen annyira tûrhetetlen, mint amennyire életképtelen. Még Karellen sem törölheti el kétezer év történelmét egyetlen tollvonással.

- Számol ön azzal - vetette közbe Stormgren -, hogy akkor Európa és az egész világ tovább küszködik majd a megosztottsággal, amelyet a független államok tömege jelent, mert mindegyik ragaszkodik a saját pénzéhez, vámjához, országhatáraihoz meg a többihez, egyszóval ehhez az egész középkori lomtárhoz?

- Nem vitatom, hogy végsõ célként elfogadható a szövetség, bár néhány támogatóm nem értene vele egyet - válaszolta Wainwright. - De ennek belülrõl kell megérnie, nem lehet kívülrõl ránk erõltetni.

Magunknak kell irányítanunk a saját sorsunkat… jogunk van a függetlenségre. Nem tûrünk több beleszólást az emberiség ügyeibe!

Stormgren sóhajtott. Mindezt ezerszer hallotta már, sõt azt is tudta, hogy csak olyan elcsépelt választ adhat, amelyet a Szabadság Liga határozottan visszautasít. Õ hitt Karellenben, a többiek nem, ez volt az alapvetõ különbség. Így hát semmit sem tehetett, szerencsére a Szabadság Liga sem.

- Hadd tisztázzak néhány kérdést - szólalt meg. - Tagadják önök, hogy a Csillagok urai békét, biztonságot és jólétet hoztak a Földre? - Ez igaz. De elvették a szabadságunkat. Az ember nem csak… - …kenyérrel él. Igen, tudom. De ez a történelem elsõ olyan korszaka, amikor minden embernek biztosan jut belõle. Mindent egybevetve, miféle szabadságot vesztettek el ahhoz képest, amit a Csillagok urai adtak cserébe?

- A szabadságot, hogy Isten segítségével alakítsuk életünket. Stormgren a fejét csóválta.

- Az elmúlt hónapban ötszáz püspök, bíboros és rabbi írt alá egy közös nyilatkozatot, amelyben támogatásáról biztosította a felügyelõ politikáját. A világegyházak nem az ön nézeteit vallják.

- Mert olyan kevés ember döbbent rá a veszélyre! Mire felocsúdnak, talán túl késõ lesz. Az emberiség elveszíti kezdeményezõképességét, és alárendelt fajjá korcsosul.

Stormgren szórakozottan hallgatta a mondatokat. Inkább a tömeget figyelte odalenn, amint céltalanul kóvályog, miután vezetõje elhagyta. Mikor jön el az a boldog idõ, töprengett, amikor az emberek nem veszítik el többé a józan eszüket és személyiségüket pusztán azáltal, hogy tömegbe verõdnek? Wainwright nyilván õszinte és becsületes ember, de ezt nem, lehetett elmondani számos követõjérõl. Visszafordult látogatójához.

- Három napon belül ismét találkozom a felügyelõvel. Elmagyarázom neki az önök kifogásait, mivel az a tisztem, hogy képviseljem a világunkban uralkodó nézeteket. De ez semmit sem fog befolyásolni.

Rövid hallgatás után Wainwright ismét megszólalt.

- Ezzel eljutottunk egy másik ponthoz. Egyik fõ kifogásunk a Csillagok uraival szemben, mint ön is tisztában van vele, hogy titkolóznak. Ön az egyetlen emberi lény, aki egyáltalán beszélt Karellennel. De még ön sem látta õt soha. Meglepõ, hogy gyanakszunk a felügyelõ indítékaira?

- Hallotta a beszédeit. Nem hatottak elég meggyõzõen?

- Õszintén szólva elegünk van a szavakból. Nem is tudom, mit veszünk zokon jobban, Karellen mindenhatóságát vagy titkolózását. Stormgren hallgatott. Semmit sem tudott erre mondani, egyáltalán semmit, ami a másikat meggyõzhette volna. Néha azon is eltûnõdött, vajon saját magát sikerült-e meggyõznie.

Az õ szempontjukból akkor persze egy szokványos mûveletre került sor, de a Föld lakói számára ez jelentette a történelem legmegrázóbb eseményét. Hirtelen sötét árnyak jelentek meg minden figyelmeztetés nélkül a világ legnagyobb városai felett. Munkájukból feltekintve emberek milliói gyõzõdhettek meg egyetlen szívszorító pillanat alatt arról, hogy az emberiség nincs többé egyedül.

Számtalanszor lefestették ezt a napot a fantasztikus regényekben, de senki sem hitte igazán, hogy valaha is bekövetkezhet. Most végül derengeni kezdett valami az emberek tudatában: húsz hatalmas ûrhajó jelképezte azt a tudományt, amelynek létezésében évszázadokon át alig mert reménykedni valaki. A monstrumok hét napon át lebegtek mozdulatlanul a városok felett, és semmi jelét nem adták, hogy tudomást vennének az ember jelenlétérõl. De nem is volt rá szükség: nyilván nem a véletlen sodorta ide ezeket a hatalmas ûrhajókat, hogy pontosan lecövekeljenek New York, London, Moszkva, Canberra, Róma, Fokváros vagy éppen Tokió felett…

Azoknak a felejthetetlen napoknak a során néhány ember már megsejtette az igazságot. Ezt nem lehetett egy olyan-faj elsõ tapogatózó kapcsolatkeresésének tekinteni, amely semmit sem tud az Emberrõl. A néma, mozdulatlan ûrhajók mélyén mesterpszichológusok tanulmányozták az emberiség reakcióit. Amikor a feszültség a tetõfokára hágott, hírt adtak magukról.

A nyolcadik napon Karellen, a Föld felügyelõje bemutatkozott a világnak. Olyan tökéletes angolsággal szólalt meg, hogy a beszéde nyomán támadt nyelvészeti vita fél évszázadon át dúlt az Atlanti óceánon át a két földrész között. Sokkal megdöbbentõbben hatott azonban a beszéd tartalma, mint a formája. Minden szempontból szuperzseni gondolatainak tetszett, aki átfogóan és tökéletesen ismeri az emberi életviszonyokat.

Alig maradt kétség afelõl, hogy ezt a tudományos virtuozitást, ennek a mérhetetlenül gazdag tudásnak a sziporkázó töredékeit

szándékosan alkalmazták az emberiség meggyõzésére: ez jelezte egy fensõbbséges szellemi erõ jelenlétét. Amikor Karellen befejezte beszédét, a Föld népei már tudták, hogy önállóságuk napjai meg vannak számlálva. Még õrizhetik hatalmukat a kisebb helyi kormányok, de a nagy horderejû nemzetközi ügyek intézését már kivették odafent az emberiség kezébõl. Nem volt értelme vitának vagy ellenkezésnek. Semmilyen fegyver nem fogott azokon a szunyókáló óriásokon, de ha mégis sikerült volna tönkretenni õket, a városokra zuhanó ûrjármûvek rettenetes károkat okoztak volna. Egyetlen nap leforgása alatt a Föld valami olyan titokzatos csillagbirodalom gyámsága alá került, amely az emberi tudás határain túl létezett.

Kis idõ múlva az izgalom alábbhagyott, és az élet visszazökkent régi kerékvágásába. Az egyetlen változás, amelyet talán csak egy hirtelen feltámadt Rip van Winkle vett volna észre, az a titkolt sóvárgás volt, amellyel az emberiség arra várt, hogy a Csillagok urai megmutassák magukat, és kilépjenek csillogó ûrhajóikból.

Öt éve tartott a várakozás. Ez az oka minden bajnak, gondolta Stormgren.

A kis szoba egész bútorzatát egy szék és a képernyõ alatti asztal alkotta. Ez az elrendezés szándékosan azt a célt szolgálta, hogy semmit se áruljon el azokról a lényekrõl, akik a helyiséget építették. Egyetlen bejárata közvetlenül az óriási ûrhajó ívelt falába süllyesztett légzsilipbõl nyílt. Az ajtón át csak egyetlen élõ ember, Stormgren léphetett be, amikor találkozott Karellennel, a Föld felügyelõjével.

A képernyõ, mint mindig, most is üresen ásított. A fekete négyszög mélységes titkokat takart, de ugyaninnen sugárzott a vonzódás és a határtalan türelem az Emberiség iránt… Az a megértés, amelyre - Stormgren tudta jól - csak több évszázadnyi tanulás után lehetett szert tenni.

A rejtett hangszóróból megszólalt egy nyugodt, megfontolt hang, amely a humornak sem volt híjára - az a hang, amelyet Stormgren olyan jól ismert, bár a világ eddig csak háromszor hallotta a történelem folyamán.

- Igen, Rikki, hallottam. Mi a véleményed Wainwright úrról? - Becsületes ember, bármilyenek is a látogatói. Hogy mi a szándékunk vele kapcsolatban? A liga önmagában nem veszélyes, de néhány szélsõséges támogatója nyíltan buzdít az erõszakra. Néha eltûnõdöm, nem kellene-e õrséget állíttatnom a házam elé. De remélem, nem lesz rá szükség.

Karellen ugyanolyan zavarba ejtõ módon elsiklott a téma fölött, ahogyan már néhányszor megtette.

- Az Európai Szövetség tervezetének részletei egy hónappal ezelõtt kerültek nyilvánosságra. Bekövetkezett-e lényeges emelkedés azokban a statisztikai adatokban, amelyek szerint az emberek hét százaléka nem ért egyet velem, kilenc százaléka pedig "nem tudom"-mal válaszolt?

- A sajtóvisszhangok ellenére még nem. Inkább az aggaszt, hogy még a támogatóid körében is egyre erõsödik az az érzés: ideje lenne véget vetni a titkolózásnak.

Karellen tökéletesen kivitelezett sóhajtása valahogy nem hangzott eléggé meggyõzõen.

- Ugye, te is így érzed?

Annyira szónoki volt a kérdés, hogy Stormgren elengedte a füle mellett. Inkább folytatta.

- Tisztában vagy vele - kérdezte komolyan -, mennyire megnehezíti a munkámat ez a helyzet?

- Nekem sincs éppen segítségemre - vágta rá Karellen enyhe derûvel. - Azt szeretném, ha az emberek nem tekintenének egyfolytában a világ diktátorának, de ne felejtsd el, én is csak alkalmazott vagyok, aki megpróbál a lehetõségek szerint egy eszményi gyarmati politikát megvalósítani.

- Nem tudnád végre valamivel megindokolni rejtõzködésedet? Egyáltalán nem értjük, zavar bennünket, és mindenféle szóbeszédre ad alkalmat.

Karellen mély, öblös hangon felnevetett, ami túlságosan dallamos volt ahhoz, hogy emberi eredetû legyen.

- Milyennek képzelnek manapság? Divatban van még a robotelmélet? Egy rakás fogaskerék, amely úgy mászkál a padlón, mint egy százlábú, legalábbis a legtöbb kis szennylap szerint?

Stormgren megeresztett egy finn káromkodást, mert biztos volt benne, hogy Karellen nem érti meg - bár nála sohasem lehetett tudni.

- Mi lenne, ha végre komolyan vennéd a dolgot?

- Kedves Rikki - válaszolta Karellen -, ha nem veszem komolyan az emberi fajt, csak akkor tudom megõrizni egykor jelentõs szellemi erõm roncsait.

Stormgren akaratlanul elmosolyodott.

- Ezzel nem sokat segítesz rajtam, beláthatod. Vissza kell térnem, és meg kell gyõznöm embertársaimat, hogy ha nem fogsz is megmutatkozni nekik, nincs semmi rejtegetnivalód. Nem könnyû feladat. Az emberi faj egyik legjellegzetesebb tulajdonsága a kíváncsiság. Nem dacolhatsz ezzel örökké.

- Amikor elindultunk a Föld felé, éppen ez okozta az egyik legnagyobb gondot, amellyel számolnunk kellett - ismerte el Karellen. - Annyi más dologgal kapcsolatban bíztál a bölcsességünkben. Kérlek, bízzál bennünk ebben is!

- Én bízom benned - fakadt ki Stormgren -, de Wainwright és társai nem hajlandók erre. Miért kárhoztatnád õket, mert téves magyarázatokat agyalnak ki húzódozásodra, ha nem mutatod meg magad'?

- Figyelj rám, Rikki - szólalt meg kisvártatva Karellen. - Ez az ügy már nem az én hatásköröm. Higgyél nekem, én is sajnálom, hogy szükség van erre a rejtõzködésre, de éppen elég ok van rá. Megpróbálok szerezni a feljebbvalóimtól egy olyan nyilatkozatot, amely megnyugtathat téged, és talán a Szabadság Ligát is kibékítheti. És most, kérlek, térjünk vissza a napirendre. Kezdjük újból az egyeztetést! Csak a 23. pontig jutottunk el, pedig a zsidókérdés elrendezésében jobb munkát szeretnék végezni, mint elõdeim az elmúlt néhány év alatt…

II

- Szerencsével járt, fõnök? - kérdezte aggódva van Ryberg.

- Nem tudom - válaszolta fáradtan Stormgren, közben ledobta dossziéját az íróasztalára, és leroskadt egy fotelba. - Karellen tárgyalni fog a feletteseivel, bárkik vagy bármik is azok. De semmit sem ígér.

- Hallgasson rám, fõnök - csillant fel Pieter szeme. - Eszembe jutott valami. Miért hisszük, hogy bárki áll Karellen mögött? A Csillagok urai talán csak a mesében léteznek… Bizonyára nem véletlen, hogy annyira utálja ezt a szót.

Fáradtsága ellenére Stormgren hirtelen kiegyenesedett ültében. - Szellemes elmélet, csak éppen ellenkezik azzal a kevés adattal is, amelyet Karellenrõl tudok.

- És mi lenne az?

- Az asztropolitika professzora volt abban a világban, amelyet Skyrondelnek nevez, és elszánt harcot folytatott azért, hogy megkapja ezt a feladatot. Látszólag gyûlöli, de valójában élvezi a munkáját.

Stormgren rövid szünetet tartott, és arcán derûs mosoly suhant át, amely kisimította ráncait.

- Mindenesetre egyszer megjegyezte, hogy igazán mulatságos feladat egy magánállatkert igazgatása.

- Hm… kissé kétes bók. Karellen ugye halhatatlan?

- Többé-kevésbé igen, bár várnak rá olyan évezredek, amelyektõl érezhetõen fél. Sejtelmem sincs róla, mitõl tart. Hát lényegében ez minden, amit tudok.

- Könnyen kitalálhatta az egész mesét. Elméletem szerint kis flottája eltévedt a világûrben, és új otthont keresett. Nem akarja elárulni, hogy társaival együtt milyen kevesen vannak. Talán az összes többi ûrhajó automatikusan mûködik, és senki sem tartózkodik rajtuk. Az egész csak hatásos álcázás.

- Maga munkaidõben tudományos-fantasztikus regényeket olvas? - kérdezte Stormgren.

Van Ryberg elnevette magát.

- A Támadás az ûrbõl nem egészen úgy sült el, ahogy vártuk, nem igaz? De az elméletem talán magyarázatot ad arra, miért nem mutatkozik Karellen soha. Nem akarja, hogy rájöjjünk: a Csillagok urai egyáltalán nem léteznek.

Stormgren kedélyes rosszallással csóválta a fejét.

- Magyarázata szokás szerint túlságosan szellemes ahhoz, hogy igaz legyen. Noha csak következtetésekre vagyunk utalva, hatalmas civilizációnak kell állnia a felügyelõ mögött, egy olyan kultúrának, amely igen hosszú idõ óta ismeri az emberiséget. Karellennek minden bizonnyal évszázadokon át kellett . tanulmányoznia minket. Nézzük például angol nyelvû utasításait! Õ oktatott ki engem, hogyan beszéljek választékosabban ezen a nyelven!

- Néha azt hiszem, kissé túl messzire megy - kuncogott van Ryberg. - Rajtakapta egyáltalán valamin, amit nem tudott?

- Ó igen, nagyon gyakran… noha egészen egyszerû dolgokban. Azt hiszem, bámulatosan tökéletes az emlékezõtehetsége, de van néhány apróság, aminek a megtanulásához nem vette a fáradságot. Például csak angolul ért, bár az elmúlt két év során elég jól elsajátította a finn nyelvet is, csakhogy engem ugrathasson. De a finn nem az a nyelv, amelyet viharos gyorsasággal lehet megtanulni! Azt hiszem, könyv nélkül fújja az egész Kalevalát, míg jómagam, sajnálattal kell bevallanom, csak néhány tucat sort tudnék idézni belõle. Ismeri az összes államférfi életrajzát, és néha magam is rájövök,

melyik forrásból merít. Történelmi és tudományos ismeretei tökéletesnek látszanak; ön is tudja, milyen sokat tanultunk tõle. A témákat külön-külön vizsgálva mégsem hiszem, hogy szellemi adottságai messze túlszárnyalnák az emberi képesség határait. De egyetlen ember képtelen lenne ennyi mindent fejben tartani…

- Ez többé-kevésbé egyezik a véleményemmel - bólintott Ryberg. - Az örökkévalóságig vitatkozhatunk Karellenrõl, de végül mégis ugyanarra a kérdésre lyukadunk ki: mi az ördögért nem mutatja meg magát? Amíg rejtõzködik, továbbra is elméleteket fogok gyártani, a Szabadság Liga pedig folytatja támadásait.

Lázadó tekintetet vetett a mennyezet felé.

- Egy sötét éjszakán, felügyelõ úr, rakétával szállok fel az ön ûrhajójához, és a felvevõgépemmel bemászom a hátsó ablakán. Az lesz az igazi szenzáció!

Ha Karéhen hallotta is a fenyegetést, nem adta jelét ennek. De persze máskor sem.

Stormgren nyugtalanul aludt ezen az éjszakán. Hajnaltájban felkelt az ágyából, és kóvályogva kisétált házának tornácára. A fülledt meleg szinte fojtogatta. Egyetlen felhõ sem takarta az éjszakai égboltot, a telihold fényesen ragyogott a látóhatár közelében. A messzeségben London fényei világították meg az égbolt peremét, mintha a pirkadat megdermedt volna.

Stormgren tekintete az alvó város fölé emelkedett, majd továbbkúszott száz kilométer magasságba, ahová rajta kívül nem jutott még el élõ ember. A szédítõ távolság ellenére tisztán rajzolódtak ki a holdfényben Karellen ûrhajójának lágy körvonalai. Kíváncsi lett volna, mit csinál most a felügyelõ, mert nem hitt abban, hogy a Csillagok urai valaha is alszanak.

Messze a magasban egy meteor fényes dárdája fúrta át az ég kárpitját. A világító csóva halványan derengett még egy darabig, azután ismét csak a csillagok hunyorogtak tovább. A röpke jelenet kegyetlenül ráébresztette a valóságra: Karellen évszázadok múlva is vezetni fogja az emberiséget egy cél felé, amelyet egyedül õ ismer, de néhány hónap múlva már valaki más lesz a fõtitkár. Önmagában ez a tény nem bántotta Stormgrent, de oly kevés ideje maradt, hogy megtudja - ha egyáltalán van remény rá -, vajon mi rejtõzik a sötét képernyõ mögött.

Stormgren, jórészt tartózkodó természetének köszönhetõen, sohasem firtatta Karellen magatartásának okait, miután megenyhült kezdeti idegenkedése. De most rádöbbent, hogy a titok, amelyen annyi emberi elme gyötrõdött, õt sem hagyja nyugton; megértette - sõt idõvel talán elfogadhatónak is tartja - azt a lelki kényszert, amely számtalan embert sodort a Szabadság Liga támogatói közé. Az ember rabszolgaságáról hangoztatott megannyi szólam - csak propaganda. Néhányan persze elhitték, de õk sem kívánták az egymással vetélkedõ nemzetek veszélyes korszakát. Az emberek fokozatosan beletörõdtek Karellen nehezen átlátható kormányzási módszerébe, de egyre türelmetlenebbül várták, hogy megtudják, ki kormányozza õket.

A szomszéd szobában tompa kattanással lökte ki magából a távírógép a Központi Hírügynökség óránkénti összefoglalóját. Stormgren visszasétált, és szórakozottan pergette át a lapokat. A világ másik felén a Szabadság Liga új címsort talált ki az újságok számára. "Szörnyek kormányozzák az emberiséget?" - kérdezte a távírógép, majd így folytatta: "Egy Madrasban tartott gyûlésen dr. C. V. Krishnan, a Szabadság Liga indiai tagozatának elnöke kijelentette: A Csillagok urainak viselkedésére roppant egyszerû a magyarázat. Fizikai formájuk annyira idegen és annyira visszataszító, hogy ezért nem mernek megmutatkozni az emberiség elõtt. Felszólítom a felügyelõt, cáfolja meg állításomat."

Amikor Stormgren a szokott órában nem érkezett meg hivatalába, Pieter van Ryberg elõször meglepõdött, azután zavarba jött. Noha a fõtitkár számtalan telefonbeszélgetést szokott lebonyolítani, mielõtt beér, a késésrõl eddig mindig értesítette a titkárságot. Ez a reggel azért is kínosan kezdõdött, mert Stormgren néhány sürgõs üzenetet kapott. Van Ryberg fél tucat részleget felhívott, hogy megpróbáljon rábukkanni fõnökére, aztán bosszúsan feladta.

Most már pánikba esett, és kocsit küldött Stormgren házához. Tíz perc múlva csodálkozva hallotta, hogy egy szirénázó rendõrautó közeledik a Wilson sugárúton. A hírügynökségek szokás szerint fürgének bizonyultak, mert amíg van Ryberg a kocsi közeledtét figyelte, a rádió már világgá röpítette a hírt, hogy õ többé nem helyettes, hanem az Egyesült Nemzetek ideiglenes fõtitkára.

Ha nem foglalkozott volna annyi más üggyel, van Ryberg számára roppant érdekes lett volna a sajtóvisszhangok tanulmányozása

Stormgren eltûnésével kapcsolatban. Az elmúlt hónapok során két szemben álló táborra oszlottak a világlapok. Az amerikai sajtó egyöntetûen úgy vélekedett, hogy az Európai Szövetség régóta esedékes, de nyugtalanságának adott hangot, hogy ez csak a kezdet. Az európaiak viszont szabadon hagyták elharapózni nemzeti büszkeségük veszélyes, de nagyrészt mesterségesen szított lobogó lángjait. Egyre szélesebb körben és mind erõszakosabban bírálták a Csillagok urait. Óvatos kezdeti tapogatózása után a sajtó megneszelte, hogy kedvére gorombáskodhat Karellennel, mert semmi sem történik. Így lassan túllépett minden józan mértéken.

A legtöbb támadás azonban, bármennyire hangosnak tûnt, még nem képviselte a széles tömegek véleményét. A határok mentén, amelyek hamarosan örökre eltûnnek, megkettõzõdött ugyan mindenütt az õrség, de a katonák már nem néztek egymással farkasszemet, tekintetük barátságossá vált. A politikusok és a tábornokok dühöngtek, de a csendesen várakozó milliók úgy érezték, nemsokára lezárul egy hosszú és véres fejezet a történelemben.

És most Stormgren eltûnt, senki sem tudta, hová és hogyan. Nyomban elült a zûrzavar, amint a világ rádöbbent, hogy elvesztette az egyetlen embert, akin keresztül a Csillagok urai a maguk furcsa módján szóba álltak a Földdel. Bénultság telepedett a sajtóra és a rádióra, csak a Szabadság Liga törte meg a csendet, hogy hangoztassa ártatlanságát:

Amikor Stormgren felébredt, sûrû sötétség vette körül. Egy pillanatig fel sem fogta az álmosságtól, hogy ez milyen különös. De amikor kitisztult a feje, hirtelen felült, és ágyából az éjjeli lámpa kapcsolója felé kezdett tapogatózni.

Keze a sötétben valamiféle sziklafalba ütközött, amelynek hideg tapintásától borzongás futott végig rajta. A váratlan élménytõl agya és teste egy pillanatra megbénult. Azután feltérdelt az ágyban, és amikor ujjainak hegyével óvatosan vizsgálgatni kezdte ezt a rémületesen szokatlan falat, alig akart hívni benyomásainak.

Még tétován motoszkált, amikor egyszer csak kattanás hallatszott, és a sötétség felhasadt elõtte. A félhomályos háttérben egy emberi alak árnyképe villant fel, azután az ajtó újból becsukódott, és megint tökéletes sötétség borult Stormgrenre. Mindez olyan gyorsan történt, hogy képtelen volt szemügyre venni a szobát, amelyben feküdt.

Hirtelen egy zseblámpa fénye vakította el. A sugárnyaláb végigtáncolt az arcán, röpke ideig megállapodott rajta, majd lebillent, hogy megvilágítsa az egész ágyat. Most már látta, hogy egy deszkára fektetett matracon aludt.

Egy halk hang tökéletes angolsággal szólalt meg a sötétben, de a kiejtés kissé idegenül csengett.

- Fõtitkár úr, örömmel látom, hogy ébren van. Remélem, jól érzi magát.

Az utóbbi mondat felkeltette Stormgren figyelmét. Belerévedt a sötétbe, aztán nyugodtan kérdezte:

- Mennyi ideig voltam öntudatlan állapotban? A másik kuncogni kezdett.

- Néhány napig. Megnyugtattak bennünket, hogy nem kell utóhatásoktól tartanunk. Örömmel látom, hogy bevált a jóslat. Stormgren egyrészt idõt akart nyerni, másrészt kíváncsi volt saját

reakcióira, ezért egy lendületes mozdulattal lábát a földre rakta, és kiült az ágy szélére. Még mindig a pizsamáját viselte, de az éjjeli ruhadarab már alaposan összegyûrõdött és bepiszkolódott. Mozgás közben szédülést érzett, ami nem zavarta túlságosan, de eléggé meggyõzõ bizonyítéknak látszott, hogy elaltatták.

A fény felé fordult.

- Hol vagyok? - kérdezte erélyesen. - Benne van ebben Wainwrightnak a keze?

- Jól vág az agya - hallatszott elismerõen. - De most ne beszéljünk errõl. Nyilván alaposan megéhezett. Kérem, öltözzön fel, vacsorázni megyünk.

Az ovális fényfolt átsiklott a szobán, és Stormgren elsõ ízben alkotatott fogalmat a helyiség méreteirõl. Nem lehetett igazán szobának nevezni, mert durván 'vésett sziklák alkották a falait. Rájött, hogy a föld alatt tartják fogva, méghozzá jó mélyen. Az is világossá vált számára, hogy ha öntudatlan állapotban hurcolták több napon át, ez a börtön a Föld bármelyik pontján lehet.

A fénysugár egy halom ruhát világított meg egy utazóláda tetején. - Ennyivel ki kell húznia - szólalt meg a hang a sötétbõl.

Meglehetõsen körülményes itt a mosás, ezért a ruhatárából kiemeltünk néhány öltönyt és fél tucat inget.

- Igazán figyelmes önöktõl - jegyezte meg Stormgren minden él nélkül.

- Sajnáljuk, hogy nincs bútor és villanyvilágítás. De ez a hely sok szempontból alkalmas, ha nem is éppen kényelmes.

- Milyen célra alkalmas? - kérdezte Stormgren, miközben bebújt az egyik ingbe. A textília puhaságának ismerõs érzése furcsa módon megnyugtatta.

- Csak egyszerûen… alkalmas - válaszolt a hang. - És mivel feltehetõen jó sok idõt töltünk együtt, jobb lenne, ha Joe-nak hívna. - Nemzetisége ellenére - vágott vissza Stormgren. - Azt hiszem, az igazi nevét is ki tudnám ejteni. Nem lehet rosszabb, mint egy csomó finn káromkodás.

Rövid szünet után a fénysugár megrebbent.

- Számíthattam volna rá - bökte ki Joe megadóan. - Ön alapos tapasztalatokra tehetett szert ezen a téren.

- Hasznos szórakozás egy fõtitkár számára. Maga feltehetõen Lengyelországban született, és Britanniában szedte fel az angolt a háború alatt, nem igaz? Úgy vélem, Skóciában állomásozott egy ideig, erre engednek következtetni a hangjai.

- Jól van - szólt közbe a másik kimérten -, ennyi elég. Úgy látom, befejezte az öltözködést. Köszönöm.

Az ajtó nyomban kitárult, amint Stormgren elindult kifelé, és a másik félrehúzódva engedett utat a fogolynak. Stormgren eltûnõdött, van-e Joe-nál fegyver, és úgy vélte, hogy ez fölöttébb valószínû. Mindenesetre jobb lesz, ha barátok veszik körül.

Olajlámpák halvány fénye világította meg szakaszonként a folyosót, és Stormgren elsõ ízben vehette szemügyre fogvatartóját. A férfi ötven év körüli lehetett, súlya minden bizonnyal meghaladta a kilencven kilót. Minden túlméretezettnek látszott rajta, foltos terepruhájától kezdve - amely fél tucat hadsereg bármelyikének egyenruhája lehetett - egészen a meghökkentõ nagyságú pecsétgyûrûig, amelyet a bal kezén viselt. Nem lesz nehéz ennek az alaknak a nyomára bukkanni, ha egyáltalán kikerülök innen valaha, gondolta Stormgren. Csak az hangolta le kissé, hogy a másik nyilván pontosan tudatában van ennek.

A falakat fõként nyers sziklafelületek alkották, bár néhol betonelemek is látszottak. Nem sok kétsége maradt Stormgrennek afelõl, hogy valami használaton kívüli bányában õrzik. Ennél kellemesebb börtönt is el tudott volna képzelni magának. Mindeddig nemigen aggasztotta, hogy elrabolták. Bármi történt is, arra számított, hogy rendkívüli képességei révén a felügyelõ rövidesen rábukkan és kimenti. De bizalma hirtelen megingott: Karellen eszközei talán mégsem korlátlanok. Ha valami távoli földrész mélyére ásták el, a Csillagok urainak összes tudománya csõdöt mondhat.

III

Három férfi ült az asztal körül a csupasz, de ragyogóan kivilágított szobában. Érdeklõdve és bizonyos tisztelettel pillantottak fel, amint Stormgren belépett, majd rövidesen egy halom húsos szendvicset varázsoltak elõ. A fõtitkár valami laktatóbb étellel is megbirkózott volna, mert ugyancsak mardosta az éhség, de hamar belátta, hogy rabtartóinak sem jutnak jobb falatok.

Evés közben futó pillantásokkal mérte fel a négy férfit. Kétségtelenül Joe bizonyult közülük a legfeltûnõbbnek - nemcsak fizikai értelemben. A többiek jelentéktelen alakok voltak, valószínûleg szintén európaiak. Majd akkor tudja pontosabban meghatározni a nemzetiségüket, amikor megszólalnak.

Félretolta a tányért, és a többiekre ügyet sem vetve, közvetlenül a termetes lengyelhez fordult.

- Rendben van - mondta nyugodtan -, most talán elárulja már, mi az értelme ennek az egésznek, és mit remélnek ettõl.

Joe megköszörülte a torkát.

- Szeretnék egy dolgot tisztázni - válaszolta. - Ennek semmi köze sincs Wainwrighthoz. Ha tudomást szerezne róla, éppúgy meglepõdne, mint bárki más.

Stormgren valahogy számított erre. De nem töltötte el túláradó lelkesedéssel, hogy egy szélsõséges mozgalom tevékenykedik a Szabadság Ligán belül.

- Csak az érdekesség kedvéért - jegyezte meg -, hogyan raboltak el?

Alig reménykedett a válaszban, és kissé meghökkent, hogy a többiek milyen készségesen, sõt mohón igyekeztek válaszolni. Ennek az oka csak lassan derengett fel benne.

- Az egész úgy játszódott le, mint egy régi Fritz Lang-film kezdte Joe vidáman. - Nem tudtuk biztosan, figyeli-e önt Karellen, ezért bonyolult óvintézkedéseket tettünk. Gázt vezettünk a klímaberendezésébe, ezzel altattuk el… könnyen ment. Aztán kivittük a gépkocsihoz, és elhajtottunk… ezzel sem volt semmi baj. Bevallom, mindezt nem a mi embereink hajtották végre. Hogy is mondjam… hivatásosokat béreltünk fel. Karellen elfoghatja õket… valójában számítunk rá… de ettõl nem lesz okosabb. Miután elszelelt az autó, néhány kilométer távolságra London központjától behajtott egy hosszú alagútba. Aztán a megfelelõ idõben ismét elõbukkant a másik végén. Az ülésen ott hevert egy elkábított ember, aki a megszólalásig hasonlított a fõtitkárra. Ezzel csaknem egy idõben fémládákkal megrakott kamion gördült ki az ellenkezõ irányba, és elhajtott egy bizonyos reptérre, ahol az egyik konténert átrakták egy teherszállító repülõgépre. Ezalatt az elterelõ mûveletben részt vevõ gépkocsi eszeveszetten száguldott Skócia felé. Karellen talán el is kapta már; ezt nem tudom. Amint láthatja… remélem, értékeli õszinteségemet… egész tervünket egyetlen dologra alapoztuk. Meggyõzõdésünk, hogy Karellen mindent lát és hall, ami csak a Föld felszínén történik… Ám hacsak tudomány helyett nem varázslatot vesz igénybe, nem láthat a föld alá. Így nem vehette észre az alagútban lebonyolított cserét. Természetesen vállaltunk bizonyos kockázatot, de az ön menekítése közben alkalmaztunk még egy-két olyan trükköt, amelyrõl most nem beszélek. Egy napon talán újból alkalmazhatjuk õket, ezért kár lenne fecsegni róluk.

Joe olyan élvezettel adta elõ az egész történetet, hogy Stormgren nehezen talált okot a felháborodásra. Mégis kínosan érezte magát. Szellemes terv volt, és több mint valószínû, hogy bármilyen árgus szemmel figyelte is Karellen az Egyesült Nemzetek fõtitkárát, ezzel a fortéllyal lehetett becsapni.

A lengyel feszülten figyelte a hatást Stormgren arcán. A fõtitkár igyekezett magabiztosnak látszani, bármit érzett is.

- Bolondot csinálnak magukból - szólalt meg gúnyosan -, ha azt képzelik, hogy egy ilyen csellel rászedhetik a Csillagok urait. De mégis, milyen hasznot remélnek ettõl?

Joe cigarettával kínálta, Stormgren azonban elutasította. Így a fickó egyedül gyújtott rá, és az asztal szélére telepedett, de amint a bútordarab baljósan megreccsent, bosszúsan ellökte magát tõle.

- Indítékaink - kezdte - a napnál is világosabbak. Rájöttünk, hogy a viták nem segítenek, más megoldást kell keresnünk. Korábban is léteztek földalatti mozgalmak, és Karellen, bármilyen erõkkel rendelkezzék is, nem egykönnyen fog boldogulni velünk. A függetlenségünkért harcolunk. Ne értsen félre. Semmiféle erõszakról nincs szó… legalábbis kezdetben. De a Csillagok urainak ügynökökre van szükségük az emberek között, és nem szeretnénk ezeknek a dolgát megkönnyíteni.

Rajtam kezdtétek a sort, gondolta Stormgren. Azon töprengett, vajon mennyit hallott most az egész történetbõl. Tényleg azt hiszik, hogy a legcsekélyebb mértékben is megingathatják Karellent ezekkel a gengsztermódszerekkel? Másfelõl tagadhatatlan, hogy egy jól szervezett ellenállási mozgalom alaposan megkeverheti a dolgokat.

- Mi a szándékuk velem? - kérdezte végül. - Túsznak tekintenek, vagy minek?

- Ne aggódjék … gondját viseljük. Egy-két napon belül látogatókat várunk, de addig is hasznos mulatsággal ütjük el az idõt.

Joe mondott még valamit a saját nyelvén, és egyikük vadonatúj kártyacsomagot szedett elõ.

- Kizárólag az ön kedvéért szereztük - magyarázta a lengyel. Hangja hirtelen elkomorult. - Remélem, van készpénze? - kérdezte aggodalmasan. - A csekkjeivel mégsem rohanhatunk a bankba.

Stormgren lesújtva meredt elõre. Azután lassan tudatára ébredt a helyzet komikumának. Hirtelen úgy érezte, mintha hivatalának minden nyûgétõl megszabadult volna. Bármi történt is, semmit sem tehetett - és most ezek a sötét fickók ráadásul kártyázni akarnak vele.

Hátravetette a fejét, és olyan jóízûen kezdett kacagni, hogy a könnye is kicsordult.

Semmi kétség, gondolta van Ryberg morózusara, Wainwright igazat mondott. A liga elnökének talán volt elképzelése a gyanúsítható tagokról, mégsem tudta, ki rabolta el Stormgrent. Még a rablás tényét sem ismerte el. Van Ryberg agyában sötét gondolatok motoszkáltak: egy idõ óta a Szabadság Ligában bizonyos szélsõséges elemek nyomást gyakoroltak Wainwrightra, hogy határozottabb politikai tevékenységet fejtsen ki. Most aztán ezek az alakok a tettek mezejére léptek.

Tökéletesen megszervezték az emberrablást, ezt senki sem vitathatta. Stormgren jelenleg a Föld bármelyik sarkán tartózkodhat, és nem sok remény kínálkozik az elõkerítésére. Valamit mégis tenni kell, méghozzá gyorsan, határozta el van Ryberg. Gyakori tréfálkozásai ellenére a lelke mélyén tiszteletet érzett Karellen iránt. Rémülettel töltötte el ugyan a gondolat, hogy közvetlen kapcsolatba kell lépnie a felügyelõvel, de nem kínálkozott más megoldás.

A távközlési részleg több száz csatornán bonyolított le rádióforgalmat Karellen ûrhajójával. Legtöbbjük megszakítás nélkül mûködött, és statisztikai adatok végtelen áradatát továbbította - termelési mutatókat, népszámlálási összesítéseket meg a világ gazdasági rendszerének milliónyi számsorát. Van Ryberg tudta: egy csatornát kizárólag arra a célra tartanak fenn, hogy Karellen személyes üzeneteket küldhessen Stormgrennek. A fõtitkáron kívül ezt még soha senki sem használta.

Letelepedett a billentyûzet elé, és egy csöppnyi habozás után tétova ujjakkal kezdte kopogni az üzenetét. A gép ütemesen kattogott, a szavak néhány másodpercre megjelentek a sötét képernyõn. Aztán van Ryberg várt: tíz percet adott a felügyelõnek, utána már bárki másnak a válaszát is elfogadja majd.

De erre nem volt szükség. Alig egy perc múlva újból életre kelt a gép. Nem elõször fordult elõ, hogy van Rybergnek eszébe jutott, alszik-e valaha a felügyelõ.

NINCSENEK ADATOK. AZ ÜGYEK TAPINTATOS KEZELÉSÉT

TELJESEN ÖNRE BÍZZUK.

Van Ryberg ettõl egyáltalán nem nyugodott meg. Kissé szorongva vette tudomásul, mekkora feladatot róttak rá.

Az elmúlt három nap folyamán Stormgren behatóbban kezdte elemezni fogvatartóit. Csupán Joe személyisége érdemelt figyelmet, a többi alak ahhoz a szürke söpredékhez tartozott, amely mindig hozzácsapódik az illegális mozgalmakhoz. Semmit sem jelentettek számukra a Szabadság Liga eszméi, csak az érdekelte õket, hogy sokat keressenek a lehetõ legkevesebb munkával. Azt a bûnözõtípust személyesítették meg, amelytõl valószínûleg sohasem szabadul meg egy civilizáció.

Joe bonyolultabb egyéniségnek látszott, bár néha egy túlméretezett csecsemõre emlékeztette Stormgrent. Végeérhetetlen kanasztajátékaikat vad politikai viták tarkították, bár Stormgren számára világossá vált, hogy a termetes lengyel sohasem vette komolyan az ügyet, amelyért harcolt. Merev maradiság és szélsõséges érzelmesség nyomta rá bélyegét kijelentéseire. Országának hosszú függetlenségi harca annyira átformálta jellemét, hogy úgy tûnt, mintha folyton a múltban élne. A túlélõknek abba a tarka csoportjába tartozott, akiknek már nem sok örömük telik a rendezett életben. Ha valaha is eltûnik ez a típus, a világ ugyan biztonságosabbá, de unalmasabbá válik.

Ami Stormgrent illette, cseppet sem aggódott, hogy Karellen nem talál rá. Fogvatartóit is megpróbálta errõl meggyõzni, de lepergett róluk minden érv. Biztos volt benne, hogy azért õrzik itt, mert kíváncsiak rá, mit fog tenni Karellen. De most, hogy semmi sem történt, nyilván 9 tervük további szakaszainak kivitelezésére szánják rá magukat.

Stormgrent tehát egyáltalán nem lepte meg, hogy öt vagy hat nap múlva Joe bejelentette: látogatókat várnak. A kis csoport egyre idegesebbé vált, amibõl a fogoly sejtette, hogy a mozgalom vezetõi , jönnek el érte, miután kiderült, hogy tiszta a levegõ.

Egy rozoga asztal körül ültek és reá vártak, amikor Joe bevezette a nappaliba. A három fickó eltûnt, és Joe is megszeppentnek látszott. Stormgren nyomban felmérte: most sokkal kiválóbb képességû férfiakkal áll szemben. A csoport erõsen emlékeztette arra a képre, amely Lenint és társait ábrázolta az orosz forradalom elsõ napjaiban. Ugyanaz a szellemi erõ, vasakarat és könyörtelenség sugárzott ebbõl a hat emberbõl. Joe és hasonszõrû társai ártalmatlanok voltak: a szervezet igazi agytrösztje itt sorakozott fel.

Stormgren kimérten biccentett, mielõtt helyet foglalt, gondosan ügyelve rá, hogy magabiztosnak lássák. Ahogy közeledett feléjük, az asztal távolabbi szélénél ülõ idõsebb, zömök férfi elõrehajolt, és fürkészve meredt rá szürke szemével. Stormgren ettõl olyan kényelmetlenül érezte magát, hogy elsõként szólalt meg, noha egyáltalán nem állt szándékában.

- Nyilván a feltételek megbeszélése ügyében jöttek. Mi a váltságdíjam?

Észrevette, hogy a háttérben valaki gyorsírással rögzíti szavait. Az egész légkör üzleti tárgyalásra emlékeztetett.

A vezetõ dallamos walesi hanghordozással válaszolt:

- Így is felfoghatja, fõtitkár úr. De mi információkat akarunk, nem készpénzt.

Így állunk hát, gondolta Stormgren. Hadifogoly vagyok, és ez kihallgatás.

- Nyilván ismeri eszméinket - folytatta halkan a másik. - Ha tetszik, tartson bennünket ellenállási mozgalomnak. Meggyõzõdésünk szerint elõbb vagy utóbb a Föld rákényszerül, hogy harcoljon függetlenségéért, de tisztában vagyunk vele: ez a küzdelem csak közvetett módszerekkel, például szabotázzsal vagy engedetlenséggel folytatható. Részben azért raboltuk el önt, hogy megmutassuk Karellennek, komolyan beszélünk és jól szervezettek vagyunk. De fõként azért tettük ezt, mert ön az egyetlen ember, aki elárulhat nekünk valamit a Csillagok urairól. Ön értelmes ember, Stotmgren úr. Ha együttmûködik velünk, elnyeri szabadságát.

- Pontosítsunk! Mit szeretnének tudni? - kérdezte Stormgren óvatosan.

Az a különös tekintet szinte Stormgren agyában kutatott, a fõtitkár soha életében nem látott még ilyen szempárt. Aztán az éneklõ hang válaszolt.

- Tudja ön, kik vagy mik valójában a Csillagok urai? Stormgren majdnem elmosolyodott.

- Higgye el, engem éppúgy nyugtalanít ennek a kiderítése. - Válaszol tehát a kérdéseinkre?

- Nem ígérek semmit. De megpróbálom.

Megkönnyebbült sóhaj szakadt ki Joe-ból, és a várakozás izgalma futott végig a szobán.

- Van valami homályos elképzelésünk róla - folytatta a másik -, milyen körülmények között találkozik Karellennel. Leírná a lehetõ legaprólékosabban?

Ebbõl semmi baj nem lehet, gondolta Stormgren. Már számtalanszor faggatták errõl korábban, és ha most beszél, az együttmûködés látszatát kelti.

Kotorászni kezdett a zsebében, és elõhalászott egy ceruzát meg egy gyûrött borítékot. Amikor mesélni kezdett, sebtében odavetett egy vázlatot is:

- Természetesen ön is tudja, hogy egy apró repülõ szerkezet, amelyen semmiféle ismert hajtómû nem látható, rendszeres idõközönként énem jön, és felvisz Karellen ûrhajójára. Ebben a kis jármûben egyetlen fülke van, amely teljesen üres, leszámítva egy asztalt és egy kanapét. Valahogy így fest a valóságban.

Odatolta a vázlatot az öreg walesi elé, de a furcsa szempár nem fordult a papírlap felé. Még mindig Stormgren arcát fürkészte, és a fõtitkár egyszer csak sejteni kezdett valamit. Elnémult körülötte a szoba, és a háta mögött Joe hirtelen mély lélegzetet vett.

Zavartan és kérdõn meredt Stormgren a másikra. Derengeni kezdett benne a felismerés. Zavarában gombóccá gyûrte a borítékot, és a földre hajította.

A vele szemben ülõ férfi vak volt.

IV

Van Ryberg nem tett több erõfeszítést, hogy kapcsolatba lépjen Karellennel. Részlegének munkája-statisztikai adatok továbbítása, szemlekészítés a világsajtóból és hasonlók - zavartalanul folytatódott. Párizsban a jogászok még elszánt harcot vívtak az Európai Szövetség ellen, de van Ryberg pillanatnyilag nem törõdött ezzel. A felügyelõ által adott határidõig három hét állt rendelkezésére a végsõ tervezet elkészítéséhez; ha nincs kész, semmi kétség, Karellen veszi kezébe az ügyet.

És még semmi hír nem érkezett Stormgrenrõl.

Van Ryberg éppen diktált, amikor megszólalt a "Vészhelyzet" telefonja. Felkapta a kagylót, megrökönyödve hallgatta, aztán lecsapta, és rohant a nyitott ablakhoz. Csodálkozó kiáltások távoli moraja szûrõdött fel az utcáról, a forgalom már teljesen megbénult.

Hát mégis igaz: a Csillagok urainak rendíthetetlen jelképe, Karellen ûrhajója eltûnt az égrõl. Kutatva pillantott körbe, de bármerre nézett, nem látta nyomát. Miközben forgatta a fejét, hirtelen úgy tûnt, mintha leszállt volna az éj. Megjelent északon a hatalmas ûrhajó, és koromfekete alja viharfelhõként suhant el London tornyai felett. Van Ryberg önkéntelenül legörnyedt a közeledõ szörny láttán. Mindig tudta, milyen óriásiak a Csillagok urainak ûrhajói - de hátborzongató volt a különbség a távoli ûrben látni õket, és most, amikor úgy száguldott el fölötte az egyik, hogy szinte megérinthette volna.

A részleges napfogyatkozás sötétjében figyelte, miként halad dél felé az ûrhajó és félelmetes árnyéka. Semmilyen nesz nem hallatszott, még a levegõ súrlódása sem; van Ryberg rádöbbent, hogy az ûrhajó - látszólagos közelsége ellenére - legalább háromszáz méter magasan lebeg. Még mindig óriásinak látszott a horizonton, majd eltûnt a Föld görbületének következtében.

Mögötte az irodában csörömpölni kezdtek a telefonok, de nem törõdött velük. Kihajolt az ablakon, és a káprázatos erõ nyomasztó érzésétõl bénultan bámult dél felé.

Stormgren úgy érezte, hogy miközben beszél, agya egyszerre két szinten mûködik. Egyfelõl megpróbált szembeszállni fogvatartóival, másfelõl segítséget remélt tõlük Karellen titkának leleplezéséhez. Nem érezte magát árulónak a felügyelõvel szemben, mert nem mondott semmi újat ahhoz képest, amirõl már számtalanszor beszélt korábban. Ugyanakkor alaposan felcsigázta érdeklõdését, hogy ezek az emberek valamilyen módon árthatnak Karellennek.

Általában a vak walesi vezette a kihallgatást. Stormgren lenyûgözve figyelte, ahogyan ez a fürge elme egymás után próbálja megtalálni a hézagokat, megvizsgálja és elveti azokat az elméleteket, amelyeknek keresgélésével jómaga régóta felhagyott már. A férfi éppen sóhajtva hátradõlt, és a gyorsíró letette ceruzáját.

- Így nem vergõdünk zöld ágra - jelentette ki letörten. - Több adatra van szükségünk. - A világtalan szem mintha elgondolkodva meredt volna Stormgrenre. A férfi néhány pillanatig idegesen dobolt ujjaival az asztalon - a bizonytalanság elsõ jele, amit Stormgren nyomban észrevett. Azután folytatta:

- Kissé meglep, fõtitkár úr, hogy sohasem tett erõfeszítéseket a Csillagok urainak megismerésére.

- Mit javasol? - kérdezte Stormgren ridegen. - Elmondtam már önnek, hogy csak egyetlen kijárata van a szobának, amelyben Karellennel beszélhetek, és ez egyenesen a légzsiliphez vezet.

- Talán ki lehetne eszelni egy olyan szerkezetet, amellyel megtudnánk valamit. Nem vagyok tudós, de megvizsgálhatjuk a dolgot. Ha visszaadjuk a szabadságát, hajlandó segédkezni egy ilyen terv kivitelezésében?

- Egyszer s mindenkorra tisztázzuk pontosán a helyzetemet válaszolta Stormgren dühösen. - Karellen az egységes világ megteremtésén fáradozik, és a kisujjamat sem mozdítom, hogy segítsek az ellenségeinek. Nem ismerem a felügyelõ végsõ terveit, de hiszem, hogy jót akar. Megzavarhatják, sõt késleltethetik céljainak megvalósítását, de ez cseppet sem módosítja a végeredményt. Talán õszintén hisznek abban, amit tesznek: megértem félelmeiket, hogy a kis országok kultúrája és számos hagyománya elsorvad, amikor a Világállam megalakul. De tévednek: fölösleges a múlthoz ragaszkodni. Mielõtt a Csillagok urai eljöttek volna a Földre, a független nemzet eszméje már haldoklott. Senki sem támaszthatja fel, és senkinek sem ajánlom, hogy megpróbálja.

Válasz nem érkezett: a szemben ülõ fék hallgatott, mint a sír. Félig nyitott szájjal ült, szeme nemcsak vakon, de élettelenül bámult a világba. Körülötte a többiek különféle természetellenes tartásban szintén mozdulatlanná dermedtek. Stormgren a rémülettõl zihálva felemelkedett, és az ajtóhoz indult. Egyszer csak ismerõs hang törte meg a csendet.

- Remek beszéd volt, Rikki. Azt hiszem, mehetünk. - Karellen! Hála istennek… De hát mit tettél?

- Ne aggódj. Jól vannak. Bénulásnak nevezheted, de sokkal kifinomultabb módszerrõl van szó. Egyszerûen néhány ezerszer lassabban élnek, mint egy átlagos ember. Amikor felébrednek, fogalmuk sem lesz róla, mi történt.

- Így hagyod õket a rendõrség megérkezéséig?

- Nem. Sokkal jobb tervem van. Futni hagyom õket.

Stormgren érthetetlen megkönnyebbülést érzett, amit nem mert elemezni. Búcsúpillantást vetett a kis szobára és a megmerevedett alakokra. Joe fél Lábon állva ostobán meredt a semmibe. Stormgren hirtelen elnevette magát, és kezét a zsebébe mélyesztette.

- Köszönet a vendéglátásért, Joe - kiáltotta. - Azt hiszem, megérdemelsz egy emléket.

A papírfecnik között motozott, amíg nem találta meg, amit keresett. Aztán egy aránylag tiszta cédulára gondosan ráírta:

LOMBARD BANK, LONDON

Fizessenek ki "Joe"-nak egy font tizenhét shillinget és hat pennyt (œ1 -17-6).

R. Stormgren

Miközben a lengyel mellé fektette a papírszeletet, Karellen hangja csendült fel.

- Te meg miben sántikálsz?

- Becsületbeli ügy: kifizetem a tartozásomat - magyarázta Stormgren. - A másik kettõ egyfolytában csalt, de azt hiszem, Joe tisztességesen játszott. Legalábbis sohasem kaptam rajta.

Derûsen és könnyû szívvel sétált az ajtóhoz. Odakinn egy nagy, jellegtelen fémgömb függött elõtte, majd nesztelenül oldalt siklott, hogy utat engedjen neki. Sejtése szerint ez valamiféle robot lehetett, és Karellen nyílván ilyen módon juthatott el hozzá a börtöne fölött húzódó ismeretlen kõzetrétegeken át.

- Haladj száz métert - szólalt meg a gömb Karellen hangján. Azután fordulj halra, amíg nem adok újabb utasítást.

Élénken futott elõre, bár tudatában volt, hogy fölösleges a kapkodás. A gömb a folyosóban maradt lebegve, és Stormgren sejtette, ez fejleszti a bénító mezõt.

Egy perccel késõbb találkozott a második gömbbel, amely a folyosó elágazásában várt rá.

- Még egy kilométert kell menned - szólalt meg a szerkezet. Mindig balra tarts, amíg nem találkozunk újra.

Mire a szabadba ért, hat hasonló gömb mellett haladt el. Elõször azt hitte, valahogy az elsõ robot lopakodott elõre; azután rájött, biztosan olyan láncot alkotnak, amely levezet a bánya mélyébe. A bejáratnál fegyveres õrök maroknyi csoportja alkotott valószínûtlen csendéletet, miközben újabb gömb vigyázott rájuk. A domboldalon, néhány méterrel messzebbre, az a kis repülõ szerkezet várt rá, amely mindig Karellenhez vitte.

A szikrázó napsütésben Stormgren hunyorogva állt néhány pillanatig. Aztán a bányagépek roncsait vette észre, a távolban pedig egy elhagyatott vasúti pályát látott, amely lefelé vezetett a hegyoldalon. Néhány kilométerrel messzebb sûrû erdõ kuporgott a hegy lábánál, azon túl pedig széles folyó csillant meg. Mindebbõl arra következtetett, hogy valamerre Dél-Franciaországban tartózkodik, valószínûleg a cévennes-i hegyekben.

Amint beszállt az apró ûrhajóba, még egy utolsó pillantást vetett a bánya bejáratára és a körülölte ácsorgó megdermedt emberekre. Egyszer csak fémgömbök sora repült ki a nyíláson, mintha ezüst ágyúgolyókat lõttek volna ki a tájából. De az ajtó máris bezárult a fõtitkár mögött, és az idõs férfi megkönnyebbült sóhajjal süppedt az ismerõs kanapéba.

Végre

- Sajnálom, hogy nem szabadíthattalak ki elõbb. De beláthatod, mennyire fontos volt, hogy megvárjam, amíg valamennyi vezetõ összegyûlik.

- Azt akarod mondani - mordult fel Stormgren -, hogy egész idõ alatt tudjad, hol vagyok? Ha sejtenem volna…

- Lassan a testtel - vágott közbe Karellen -, az isten szerelmére, hadd magyarázzam meg.

- Jobban tennéd - mondta Stormgren sötéten. Kezdte gyanítani, hogy csak közönséges csaléteknek használták egy gondosan kidolgozott egérfogóban.

- Rád állítottam egy nyomkövetõt - kezdte Karellen -, és noha egykori barátaid helyesen gondolták, hogy a föld alatt nem fedezhetlek fel, rajtad tartottam a szemem egészen addig, amíg le nem vittek a bányába. Zseniálisan kitalálták azt a cserét az alagútban, de amikor az elsõ gépkocsiból nem kaptam visszajelzést, megszakítottam a figyelését, és rövidesen újból rád bukkantam. Aztán csupán várakozni kellett. Tudtam, ha úgy érzik, hogy elvesztettem a nyomodat, elõbb-utóbb eljönnek ide a vezetõk, és lefülelhetem valamennyiüket.

- De hiszen futni hagyod õket!

- Mindeddig - folytatta Karellen - nemigen vállalkozhattam arra, hogy a bolygón élõ kétmilliárd ember közül keressem ennek a szervezetnek a vezetõit. De most, hogy rájuk találtam, bármerre követhetem õket a Földön, és valószínûleg tetszés szerint kaphatok részletes híreket legtöbb megmozdulásukról. Ez sokkal jobb megoldás, mintha fogva tartanám õket. Tevékenységük hatástalanná vált, és ezt õk is tudják. Megmenekülésed tökéletesen érthetetlen lesz számukra, mert arra fognak emlékezni, hogy hipp-hopp, eltûntél a szemük elõl.

Öblös nevetés töltötte be az apró fülkét.

- Ha úgy tetszik, komédia volt az egész, de komoly tanulsággal. Értékes lecke lesz minden összeesküvõ számára. Nemcsak ez a pár tucat ember aggasztott… gondolnom kellett arra az erkölcsi hatásra is, amelyet ez az eset gyakorol más titkos szervezetekre.

Stormgren hallgatott egy darabig. A magyarázat nem nyugtatta meg, de megértette Karellen álláspontját, és haragja kissé csillapodott. - Szolgálati idõm utolsó néhány hetében sajnálattal teszem

mondta sóhajtva -, de mostantól õrséget rendelek a házam elé. Legközelebb Pietert rabolhatják el. Tényleg, hogyan állt helyt? Ha jól sejtem, óriási zûrzavar uralkodik.

- Nem akarlak elkeseríteni, de hiányod alig okozott fennakadást az ügyek intézésében. Az elmúlt héten gondos megfigyelés alatt tartottam, és szándékosan nem segítettem neki. Egészében véve jól végezte a munkáját… de nem az az ember, aki a helyedre állhatna.

- Igazán nagy szerencse… neki - jegyezte meg borúsan Stormgren. - És kaptál már valamilyen választ a feletteseidtõl arról, hogy… hogy megmutasd magad? Most már biztos vagyok benne, ez a legerõsebb érv az ellenségeid kezében. Folyton azt hajtogatták: "Nem hiszünk a Csillagok urainak, amíg nem láthatjuk õket." Karellen sóhajtott.

- Nem, még semmit sem mondtak. De tudom, mi lesz a válasz. Stormgren nem erõltette a dolgot. Korábban talán így tett volna, de most elsõ ízben egy merész terv körvonalai rajzolódtak ki halványan a fejében. Amit visszautasított az erõszak hatására, még megteheti a saját akaratából.

Pierre Duval egyáltalán nem lepõdött meg, amikor Stormgren bejelentés nélkül sétált be az irodájába. Régi barátság fûzte össze õket, és nem lehetett szokatlan eseménynek tekinteni, hogy a fõtitkár személyesen látogatja meg a Tudományos Hivatal vezetõjét. Karellen igazán semmi furcsát nem láthatott ebben, még akkor sem, ha egészen véletlenül a világnak erre a szögletére fordította a figyelmét.

Egy ideig a munkájukról beszélgettek, majd politikai pletykákat meséltek egymásnak; aztán Stormgren habozva a tárgyra tért. Miközben látogatója beszélt, az öreg francia hátradõlt székében, és szemöldöke milliméterrõl milliméterre emelkedett, amíg el nem érte szinte a haját. Egyszer vagy kétszer mintha mondani akart volna valamit, de aztán jobbnak látta, ha nem szól közbe.

Amikor Stormgren befejezte, a tudós idegesen tekintett körül a szobában.

- Gondolod, hogy kihallgatott bennünket? - kérdezte.

- Nem hiszem, hogy megteheti. Ezt a helyet állítólag tökéletesen leárnyékolták mindenféle sugárzás ellen, nem igaz? Karellen nem varázsló. Tudja, hol vagyok, de ez minden.

- Remélem, igazad van. Eltekintve ettõl, nem lesz baj belõle, ha felfedezi, min töröd a fejed? Mert rájön, az biztos,

- Vállalom a kockázatot. Mellesleg egészen jól kijövünk egymással.

A fizikus, a ceruzáját babrálva, egy ideig a semmibe révedt.

- Csinos kis ügy. Tetszik nekem - közölte egyszerûen. Aztán belenyúlt a mappájába, elõhúzott egy akkora jegyzettömböt, amekkorát Stormgren még életében nem látott.

- Rendben van. - Vadul firkálni kezdett. - Lássuk a tényeket! Mesélj el mindent arról a szobáról, amelyben a beszélgetések zajlanak. Ne hagyj ki semmilyen részletet, bármilyen jelentéktelennek tûnik is számodra.

- Nem sokat tudok mondani. Fémlapok határolják, az alapja nyolcszor nyolc méter, a magassága négy. A képernyõ az egyik oldalán körülbelül egyméteres, és közvetlenül alatta egy asztal áll… Talán gyorsabb lesz, ha lerajzolom neked.

Stormgren ügyesen felvázolta a jól ismeri szobát, és Duval elé tolta a rajzot. Közben enyhén megborzongott, mert eszébe jutott a legutóbbi alkalom, amikor ezt tette.

A francia összevont szemöldökkel tanulmányozta a vázlatot. - Mindössze ennyi felvilágosítást tudsz adni?

- Igen.

A férfi felhorkant.

- És a világítás? Koromsötétben ültök? És mi van a fûtéssel, a szellõzéssel…

Stormgren mosolygott a jellegzetes kitörésen.

- Az egész mennyezet világít, és amennyire meg tudom ítélni, a Levegõ a hangszóró rácsán keresztül áramlik be. Ám fogalmam sincs róla, merre távozik; talán megváltozik idõnként az áramlás iránya, de ezt még nem vettem észre. Nyoma sincs fûtõtestnek, a szoba mégis mindig azonos hõmérsékletû.

- Ebbõl arra következtetek, hogy a szén-dioxidot fagyasztják ki belõle, nem az oxigént.

Stormgren szilesen mosolygott a szakállas viccen.

- Azt hiszem, mindent elmondtam - fejezte be. - Arról a jármûrõl, amely Karellen ûrhajójára visz, csak annyit, hogy a belsejében kialakított szoba olyan üres, mint egy felvonó fülkéje. A kanapét és az asztalt leszámítva, remekül lehetne használni erre a célra.

Néhány percig egyikük sem szólt, mialatt a fizikus mikroszkopikus méretû jegyzetekkel firkálta tele a papírtömbjét. Aligha gondolhatta volna bárki, hogy e ráncoktól barázdált homlok mögött a világ legbonyolultabb mûszaki elméje munkálkodik azzal a rideg precizitással, amely híressé tette.

Duval elégedetten bólintott, elõrehajolt, és ceruzáját Stormgrennek szegezte.

- Mibõl gondolod, Rikki - kérdezte -, hogy Karellen képernyõje, ahogy te nevezed, valóban az, aminek látszik?

-. Ezt mindig természetesnek vettem… Pontosan úgy néz ki. Mi az ördög lehetne még?

- Mindig elszomorít, hogy a kiváló elmék ilyen könnyen elsiklanak a nyilvánvaló részletek felett. Jól tudod, Karellen figyeli minden mozdulatodat, de egy televíziós rendszerhez valamilyen kamera is tartozik. Hot van hát?

- Gondoltam rá - válaszolt Stormgren morózusan. - Nem töltheti be a képernyõ mind a két szerepet egyszerre? Persze a mi tévéink tették képesek erre. De mégis…

Duvalnak nem tetszett az ötlet.

- Lehetséges - ismerte el vonakodva. - De miért kellene bonyolítani a dolgot? A legegyszerûbb megoldás mindig a legjobb. Nem látszik sokkal valószínûbbnek, hogy a te "képernyõd" valójában semmi más, mint egy félig áteresztõ üveg, amelyen csak egyik irányba látni át?

Stormgren zavartan hallgatott egy pillanatig, és emlékezetében kutatott. Eddig sohasem vonta kétségbe Karellen szavait, most mégis felidézte a múltat: mikor mondta neki valaha a felügyelõ, hogy tévérendszert alkalmaz? Számára ez kézenfekvõnek tûnt, pedig a képernyõ talán csak egy lélektani játszma része. Szóval alaposan becsapták. Megpróbálta vigasztalni magát azzal, hogy hasonló körülmények között mások a belesétáltak volna ebbe a csapdába.

De aztán oda lyukadt ki, hogy senki nem bizonyított még semmit. - Ha igazad van - csillant fel a szeme -, csupán annyit kell tennem, hogy betöröm az üveget…

Duval sóhajtott.

- Ezek a mûszaki analfabéták! Gondolod, hogy olyan anyagból készült, amelyet robbanószerkezet nélkül is be lehet tömi? És ha sikerül végrehajtanod az akciót, azt képzeled, Karellen ugyanolyan levegõt szív, mint mi? Csinos kis meglepetés lenne, ha kiderülne, hogy az õ éltetõ légköre, mondjuk, klórgáz.

Stormgren elsápadt.

- Akkor hát mit javasolsz? - kérdezte nekikeseredve.

- Gondolkodnom kell rajta. Elõször is meg kell tudnom, helyese az elméletem, és ha nem tévedtem, meg kell tudnunk valamit a képernyõ anyagáról. A legjobb embereim közül ráállítok néhányat erre a munkára… egyébként feltételezem, hogy mindig viszel magaddal kézitáskát, amikor meglátogatod a felügyelõt. Ezt használod, amit idehoztál?

- Igen.

- Nem túl nagy. Szerezz egyet, amelyik legalább huszonöt centiméter mély, és használd mostantól, hogy Karellen hozzászokjon. - Rendben van - egyezett bele nem túl nagy meggyõzõdéssel Stormgren.

- Azt akarod, hogy egy titkos röntgenberendezést vigyek magammal?

A fizikus elfintorodott.

- Még nem tudom, de kitalálunk valamit. Körülbelül egy hónap múlva értesítelek.

Halkan kuncogva hozzátette:

- Tudod, mire emlékeztet ez az egész?

- Persze - vágta rá Stormgren -, azokra az idõkre, amikor illegális rádiót barkácsoltál a német megszállás alatt.

Duval elégedetlenül pislogott.

- Úgy látszik, elmeséltem már néhányszor. De van még valami… - Igen?

- Ha téged elkapnak, fogalmam se lesz arról, mire kellett neked az a szerkezet.

- Akkor miért papoltatok annyit, hogy a tudósoknak vállalniuk kell találmányaik felhasználásáért a felelõsséget a társadalom elõtt? Õszintén szólva, Pierre, elszomorítasz!

Stormgren megkönnyebbült sóhajjal vette kézbe a vastag, gépírásos papírköteget.

- Hála az égnek, sikerült végre befejeznem - mondta kedélyesen. - Furcsa érzés arra gondolni, hogy ez a néhány száz oldal határozza meg Európa jövõjét.

- Sokkal többet rejt ez a mappa - vetette közbe Karellen nyugodtan.

- Rengeteg ember vélekedik hasonlóan - felelte a fõtitkár. - A bevezetõ rész és az alkotmány döntõ hányada nem igényel változtatást, amikor elérkezik az idõ, hogy a világ többi része is csatlakozzék hozzánk. Elegendõ az elsõ lépést megtenni, hogy a többi magától menjen.

Becsúsztatta a dossziét a táskájába, amelynek fedele most nyitva állt, párhuzamosan a képernyõ sötét négyszögével. Félig öntudatlan reakcióként ideges ujjai idõnként a zárra tévedtek, de nem állt szándékában, hogy megnyomja a rejtett kapcsolót, amíg a találkozó véget nem ér. Megvolt rá az esély, hogy valami hiba csúszik a tervbe. Bár Duval megesküdött, hogy Karellen semmit sem vesz észre, az ördög nem alszik.

- Említetted, hogy van valami híred a számomra - folytatta Stormgren alig leplezett nyugtalansággal. - Arról a…

- Igen - mondta Karellen. - Néhány órával ezelõtt tudtam meg a Politikai Tanács döntését, és felhatalmaztak arra, hogy fontos bejelentést tegyek. A Szabadság Liga bizonyára nem lesz elragadtatva tõle, de a feszültség remélhetõleg csökkenni fog. Amit most mondok, nem fogják rögzíteni.

Gyakran mondogattad nekem, Rikki, nem számít, mennyire tér el testi felépítésünk a tiétekétõl, az emberi faj majd szép lassan megszokja. Ez a képzelõerõd hiányára vall. Jó, nálad valószínûleg beválna a jóslat, de ne felejtsd el, a világ legnagyobb részére nem ez a

magatartás a jellemzõ. Az emberek többsége olyan elõítéletekhez és babonákhoz ragaszkodik, amelyeket csak száz év alatt lehet kiverni a fejekbõl.

Beláthatod, értünk valamicskét az emberi lélekhez. Eléggé pontosan tudjuk, mi történne, ha lelepleznénk magunkat világotok fejlettségének ebben a szakaszában. Nem mehetek bele a részletekbe, még a kedvedért sem, ezért indoklás nélkül el kell fogadnod az álláspontomat. De a következõ ígéretet tehetjük, amely egy kis nyugalmat hozhat a számodra is. Ötven év múlva - két nemzedékváltás után - lejövünk ûrhajóinkból, így az emberiség megismerhet bennünket.

Stormgren hallgatott egy darabig., Karellen kijelentése egykor megnyugtatta volna, de most mást érzett. Valójában zavarba hozta ez a részleges siker, és egy pillanatra megingatta korábbi elhatározását. Az igazság tehát idõvel kiderül, hiába szövögette összeesküvésének kisded terveit. Ha még õszintébb akart lenni magához, rá kellett jönnie, hogy egyetlen önzõ szempontja maradt: ötven év múlva õ már nem lesz az élõk sorában.

Karellen valószínûleg észrevette bizonytalanságát, mert folytatta.

- Sajnálom, ha csalódást okoztam neked, de így legalább levettük a válladról a közeljövõ politikai terheit. Talán még úgy véled, hogy félelmeink megalapozatlanok, de higgy nekem, meggyõzõ bizonyítékaink vannak azokra a veszélyekre, amelyek bármilyen egyéb megontással járnának.

Stormgren elõrehajolt, és elfúló hangon suttogta:

- Mindig is így gondoltam! Látott már benneteket valamikor az Ember!

- Ezt nem mondtam - válaszolta Karellen rövid szünet után. Nem a ti világotok az egyetlen, amelyre felügyelünk.

Stormgrent azonban nem lehetett egykönnyen lerázni.

- Számtalan legenda él, hogy a múltban meglátogatták a Földet más fajok.

- Tudom. Olvastam a Történelmi Kutatórészleg jelentését, amibõl úgy tûnik, mintha a Föld a világegyetem keresztútján feküdne. - Persze megjelenhettek olyan látogatók is, akikrõl fogalmatok

sincs - mondta Stormgren reménykedve. - De mivel évezredek óta figyeltek bennünket, nem sok a valószínûsége ennek. Feltehetõen tette hozzá. - Megfogalmazom a nyilatkozatot, és elküldöm hozzád jóváhagyásra. De fenntartom magamnak a jogot, hogy ebben az ügyben tovább zaklassalak, és ha bármilyen lehetõséget iátok rá, minden erõmmel arra törekedjek, hogy megfejtsem a titkotokat.

- Egy percig sem kételkedtem benne - válaszolta a felügyelõ enyhe derûvel.

- És nem bánod?

- Cseppel sem… bár meghúznám a határvonalat az atombombánál, a mérges gáznál és más olyan eszközöknél, amelyek veszélyeztetnék a barátságunkat.

Stormgren eltûnõdött, sejt-e valamit Karellen. A felügyelõ megjegyzésében észrevette a tiltás mögött a megértést, sõt… ki tudja… még a bátorítást is.

- Örömmel hallom - válaszolta Stormgren fojtott hangon. Aztán felállt, miközben szokás szerint lehajtotta kézitáskája fedelét. Hüvelykujja a kapcsolóra siklott. - Azonnal megfogalmazom a nyilatkozatot - ismételte meg -, és felküldöm távgépírón még a mai nap folyamán.

Mialatt beszélt, megnyomta a gombot… és Tudta, fölöslegesen aggódott ennyit. Karellen érzékszervei semmivel sem kifinomultabbak, mint az Emberéi. A felügyelõ semmit sem vehetett észre, mert hangszíne árnyalatnyû sem változott, ahogyan elköszönt, és bemondta az ismerõs kulcsszavakat, amelyek feltárták a szoba ajtaját.

Stormgren mégis úgy érezte magát, mint egy áruházi tolvaj, aki a házi detektív szeme láttára oson ki, és megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor a légzsilip ajtaja bezárult mögötte.

V.

- Elismerem - jelentette ki van Ryberg -, néhány elméleten csõdöt mondott. De árulja el, fõnök, mit gondol a következõkrõl.

- Eláruljam?

Pieter zavartalanul folytatta:

- Az ötletet Chestertontól kölcsönöztem. Tegyük fel, hogy a Csillagok urai titkolják, hogy nincs titkolnivalójuk.

- Kissé bonyolultan hangzik - mosolygott Stormgren enyhe érdeklõdéssel.

- Úgy értem - magyarázta van Ryberg élénken -, hogy alkatilag ugyanolyan emberi lények, mint mi. Rájöttek, hogy csak akkor fogadjuk el fennhatóságukat, ha szuperértelmes, Földön kívüli lényeknek képzeljük õket. Az Ember ugyanis nem tûri el, hogy saját fajának tagjai uralkodjanak felette.

- Rendkívül szellemes, akárcsak a többi elmélete - bólintott Stormgren. - Javaslom, lássa el sorszámmal elmeszüleményeit, hogy mindig tudjam, melyik opusról van szó. Ideájának az mond ellent…

Ebben a pillanatban kísérték be Alexander Wainwrightot. Stormgren azon tûnõdõn, mire gondolhat a férfi. Arra is kíváncsi lett volna, vajon elrablói közül kapcsolatba lépett-e valakivel Wainwright. De ezt kétségesnek tartotta, mert meggyõzõdése szerint Wainwright õszintén ellenezte az erõszakos módszereket. Mozgalmában annyira lejáratták magukat a szélsõségesek, hogy hosszú idõbe telik, mire újból hallatnak magukról.

A Szabadság Liga vezetõje csendben hallgatta végig a felolvasott nyilatkozatot. Stormgren reménykedett, hogy Wainwright értékelni fogja Karellen engedékenységét. Huszonnégy órán belül már az egész világ tudomást szerez róla, milyen ígéretet tett a felügyelõ unokáiknak.

- Ötven év - sóhajtott Wainwright elgondolkodva. - Hosszú idõ. - De nem Karellennek és nem az emberiségnek - érvelt Stormgren. Csak most kezdte megérteni a Csillagok urainak finom megoldását. Lélegzetvételnyi szünethez jutottak, amelyrõl tudták, hogy szükségük van rá, egyúttal kihúzták a talajt a Szabadság Liga Iába alól. Nem ringatta magát abban a hitben, hogy a Liga beadja a derekát, de helyzete ezzel lényegesen meggyengült.

Nyílván Wainwright ugyanúgy rájött erre, ahogy tisztában kellett lennie azzal is, hogy Karellen figyeli õket. Csak néhány szót szólt, és gyorsan távozott. Stormgren tudta, nem találkozik vele többé szolgálati ideje alatt. Ha a Szabadság Liga mégis kellemetlenkedik, ez már utódjának okoz fejfájást.

Bizonyos dolgokat csak az idõ gyógyít meg. A gonoszokat el lehet pusztítani, de nem lehet segíteni azokon a jóindulatú embereken, akiket becsaptak.

- Itt a táskád - mondta lelkesen Duval. - Jobb, mint új korában. - Köszönöm - bólintott Stormgren, de a biztonság kedvéért óvatosan megvizsgálta. - Elárulhatnád végre, mire ment ki az egész… és mi lesz a következõ lépés.

A fizikus gondterheltnek látszott.

- Nem értem - töprengett hangosan -, hogyan sikerült ilyen könnyedén végrehajtani a tervünket. Ha én Karellen helyében lennék… - De nem vagy! Ember, térj a tárgyra! Mit fedeztünk fel?

- Ó, ezek a türelmetlen északi típusok! - sóhajtott Duval. - Hát ez hosszú történet. Elõször egy olyan apró hanglokátort vittéi magaddal, amely ultrahangokat bocsát ki. Kiléptünk a hallható hangok tartományából, és olyan magasra mentünk, hogy nincs az az élõ szervezet, amely érzékelheti õket. Amikor megnyomtad a gombot, meglehetõsen bonyolult hangimpulzusok sorozata indult el különbözõ irányokba. Nem untatlak a részletekkel, de azt a célt tûztük magunk elé, hogy megmérjük a képernyõ vastagságát, és meghatározzuk a mögötte fekvõ szoba méreteit, ha egyáltalán létezik ilyen helyiség.

A képernyõ körülbelül tizenkét centiméter vastagnak látszik, és a mögötte húzódó térség átmérõje legalább tíz méter. Nem tudtunk visszhangot kapni a távolabbi falról, de nem is nagyon számítottunk rá. Ellenben ezt találtuk.

Odatolt Stormgren elé egy fényképet, akinek olyan érzése támadt, mintha enyhe földrengés szeizmikus görbéjét látná.

- Látod ezt a csöpp kiugrást?

- Igen, mi ez?

- Karellen.

- Egek ura! Biztos vagy benne?

- Nagy valószínûséggel állíthatom. Éppen ül vagy áll vagy valamit csinál kétméternyire a képernyõtõl. Ha jobb lett volna a felbontóképesség, még a méretét is meghatározhattuk volna.

Stormgren vegyes érzésekkel szegezte pillantását arra a szinte észrevehetetlen görbületre a vonalon. Mindeddig arra sem volt bizonyíték, hogy Karellennek egyáltalán anyagi teste van. Most is csak közvetett bizonyíték állt a rendelkezésére, de kétkedés nélkül elfogadta.

Duval hangja riasztotta fel révedezésébõl.

- Második látogatásod alkalmából hasonló eszközt vittél magaddal - folytatta -, de hang helyett fényt alkalmaztunk. Meg kellett mérnünk a képernyõ áteresztõképességének jellemzõit, és ez jelentõs nehézségeket okozott. Természetesen nem menünk látható fényt használni, ezért ismét olyan magas rezgésszámokat választottunk, amelyekrõl nem tudtuk elképzelni, hogy bármely élõ szem fókuszálhatja õket… vagy bármely légkörben túlságosan messzire hatolnak. Ez a mérésünk is sikerült. Elképzelheted - magyarázta -, hogy nincs olyan üveg, amely csak egy irányba engedi át a fényt. Az eredmények elemzése alapján állíthatom, hogy Karellen képernyõje körülbelül százszor könnyebben engedi át a fényt az egyik irányba, mint a másikba. Nincs okunk feltételezni, hogy ez az arány lényegesen különbözne a látható színképtartományban… de óriási biztonsági sávot hagyunk neked.

Mint amikor a bûvész egy nyulat varázsol elõ a cilinderébõl, Duval benyúlt íróasztalába, és diadalmasan elõrántott egy öblös, hajlékony csövû, pisztolyszerû tárgyat. Stormgrent valamiféle gumimordályra emlékeztette, és el nem tudta képzelni, milyen célra szánták.

Duval jót derült a tanácstalanságán.

- Nem olyan veszélyes, mint amilyennek látszik. Mindössze annyit kell tenned, hogy odaszorítod a csõtorkolatot a képernyõhöz, és meghúzod a ravaszt. Rendkívül erõs fénysugár lövell ki belõle öt másodpercig, ennyi idõ alatt körbepásztázhatsz a sugárnyalábbal a szobán. Így elegendõ fény verõdik vissza ahhoz, hogy jól láss mindent.

- Nem okoz sérülést Karellennek?

- Nem, ha lefelé célzol, majd fölfelé mozdítod az irányzékot. Ezzel idõt adsz neki az alkalmazkodásra… feltehetõen a miénkhez hasonlóak a reflexei, és nem akarjuk megvakítani.

Stormgren gyanakodva lóbálta meg a fegyvert. Az elmúlt hetekben furcsa érzés motoszkált benne. Karellen mindig kitüntetõ szívélyességgel bánt vele, leszámítva néhány rideg megjegyzését, ezért éppen most, amikor fõtitkári hivatalának vége felé jár, nem szeretett volna bármi olyat tenni, ami tönkreteheti kapcsolatukat. De a felügyelõ megkapta a figyelmeztetést, és Stormgrenben az a meggyõzõdés kristályosodott ki, hogy ha Karellenen múlna, már régen megmutatta volna magát. Most tehát helyette is meghozta a döntést: amikor utolsó találkozójuk véget ér, belenéz Karellen arcába.

Persze, ha Karellennek van arca egyáltalán.

*

Kezdeti idegessége, amelyet elsõ találkozásuk alkalmával élt át, rég a múlt ködébe tûnt. Szokás szerint megint Karellen beszélt, élvezettel szövögette hosszú, bonyolult körmondatait. Egykor ezzel bûvölte el Stormgrent, aki ezt tartotta Karellen valamennyi képessége közül a legcsodálatosabbnak és a legszokatlanabbnak. Most már nem volt ettõl annyira elragadtatva, mert tudta, hogy a felügyelõ legtöbb képességéhez hasonlóan ez pusztán egyéni szellemi teljesítmény, és nem fajának különleges tehetsége.

Karellennek bõven maradt ideje az irodalmi forma kialakítására, amikor lelassította gondolatait az emberi beszéd sebességére.

- Ne aggódj a Szabadság Liga miatt - folytatta. - Meg sem mukkantak a múlt hónapban, és ha magukhoz térnek, akkor sem jelentenek többé valódi veszélyt. Abból a szempontból, hogy mindig tanácsos figyelemmel kísérni ellenfeleink tevékenységét, a liga kifejezetten hasznos intézmény. Ha valaha pénzügyi nehézségeik támadnának, talán még támogatnám is õket.

Stormgren gyakran került abba a helyzetbe, hogy nem tudta eldönteni, mikor tréfál Karellen. Közömbös arcot vágott, és tovább figyelt.

- Nemsokára még egy súlyos ellenérvvel lesz szegényebb e liga. Rengeteget bírálták, általában igen gyerekes módon, azt a különleges szerepet, amelyet betöltöttél az elmúlt néhány év során. Kormányzásom kezdeti idõszakában ezt a közvetítõ feladatot nagyon fontosnak ítéltem, de most, hogy a világ az általam megszabott irányban halad, már nem szorulok rá. A jövõben a Földet érintõ intézkedéseim közvetett módon hatnak, így a fõtitkári beosztás ismét elnyerheti azt a rangot, amelyet eredetileg szántak neki.

A következõ ötven év folyamán számos krízis robban ki, de el is múlik. Csaknem egy emberöltõ múlva érem el népszerûségem csúcspontját, mert terveim lassan valóra válnak, de ezt most nem tudom részletesebben megmagyarázni. Sõt elpusztítani is megpróbálnak. De elég tiszta már a jövõ képe, és egy napon valamennyi nehézség feledésbe merül… még egy olyan faj tudatában is, amelynek emlékei annyira mélyen nyúlnak a múltba, mint a tiétek.

Az utolsó szavakat olyan különös hangsúllyal ejtette, hogy Stormgren megdermedt székében. Karellen semmit sem mondott véletlenül, és még tapintatlan megjegyzéseinek súlyosságát is több tizedes pontossággal számította ki. De mielõtt bármit kérdezhetett volna - amire biztosan nem kapott volna választ-, a felügyelõ ismét témát váltott.

- Gyakran faggattál távlati terveinkrõl - folytatta. - A Világállam létrehozása természetesen csak az elsõ lépés. Még megéred a befejezését… de a változások olyan finoman mennek végbe, hogy kevesen veszik észre õket. Ezután harminc év szünet következik, míg az új nemzedék felnõtté érik. És akkor jön el a nap, amelyet megígértünk. Sajnálom, hogy nem lehetsz ott.

Stormgren a képernyõt nézte, de tekintete sokkal távolabbra révedt. A jövõbe pillantott, és elképzelte azt a tomboló ünnepi eseményt, amikor végre leereszkednek a Földre a Csillagok urainak ûrhajói, és felnyílnak a várakozó világ elõtt.

- Azon a napon - folytatta Karellen - az emberi elme ritka megrázkódtatást fog átélni. De nem származik belõle tartós sérülés: abban a korszakban az emberek sokkal kiegyensúlyozottabbak lesznek elõdeiknél. És akkor már hozzátartozunk hétköznapjaikhoz. Így amikor találkozunk velük, ez nem lesz olyan… furcsa… a számukra, mint ha ma játszódna le mindez.

Stormgren eddig még nem tapasztalta, hogy Karellen ilyen merengõ hangulatra is képes, de a dolog nem lepte meg. Sohasem ringatta magát abban a hitben, hogy a felügyelõ személyiségét valaha is jól ismerte volna: az igazi Karellen ismeretlen volt, és talán örökre az is marad az emberi lények számára. Stormgrent ismét hatalmába kerítette az az érzés, hogy a felügyelõ figyelmét valójában más dolgok kötik le, a Föld kormányzása csak akkora megterhelést jelent értelme számára, mint amikor a háromdimenziós sakk nagymestere leül egy sima sakktáblához, hogy dámát játsszon.

Karellen tovább merengett, mintha Stormgren ott sem volna.

- Aztán ismét szünet következik, csak egy rövid idõszak, mert a világ egyre türelmetlenebbé válik. Az emberek ki akarnak törni a világûrbe, el akarnak jutni a csillagokig, látni akarják az univerzum egyéb világait, és csatlakozni akarnak munkánkhoz. Mert ez csak a kezdet: még a galaxisban található napok ezredrészét sem látogatták meg az általunk ismert fajok. Egy napon, Rikki, a ti utódaitok viszik el majd a kultúrát saját ûrhajóikon más világokba, amelyek éretté váltak befogadására… ahogyan mi tesszük most.

A jövendõ évszázadok szakadékain át Stormgren elõtt egy pillanatra halványan felvillant a jövõ, amelyrõl Karellen álmodott, és amely felé az emberiséget vezette. Milyen messzire? El sem tudta képzelni. Semmilyen mércét nem ismert, amellyel össze tudta volna hasonlítani az Ember jelenlegi állapotát a Csillagok urainak életével.

Karellen elhallgatott, és a fõtitkárnak az az érzése támadt, hogy a felügyelõ feszülten figyeli.

- Gyönyörû látomás - suttogta Stormgren ellágyulva. - Ezt viszitek el az általatok ismert összes világba?

- Igen - válaszolta Karellen -, mindegyikbe, amelyik képes ennek a megértésére.

Valahol Stormgren tudatának mélyén furcsa gondolat kezdett fészkelõdni.

- Nem képzelhetõ el, hogy kísérletetek végül is kudarcot vall az Emberrel? Ezen a téren vannak már történelmi tapasztalataink, ahogyan az emberi rasszok kezelték egymást. Gondolom, nektek is voltak kudarcaitok.

- Igen - mondta Karellen olyan halkan, hogy Stormgren alig értette. - Nemegyszer kudarcot vallottunk.

- És ilyenkor mit tesztek?

- Várunk… és újból próbálkozunk.

Talán tíz másodpercig is néma csend borult rájuk. Amikor Karellen ismét megszólalt, szavai tompán hangzottak, és olyan váratlanul érték Stormgrent, hogy egy pillanatig nem is tudta, mit tegyen:

- Ég veled, Rikki!

Karellen átejtette - talán már minden késõ! Stormgren bénultsága csak a másodperc töredékéig tartott. Aztán egyetlen gyors, begyakorolt mozdulattal elõrántotta a villanópisztolyát, és a képernyõhöz szorította.

A fenyõfák szinte a tó szélén tolongtak, csupán néhány méter széles pázsitszalagot hagyva szabadon. Minden este, amikor langyosan pihent a levegõ, Stormgren komótosan végigsétált ezen a sávon a leszállópályához, egy darabig figyelte, amint a napsugarak elhalnak a vízen, aztán visszacammogott a házhoz; mielõtt megérkezett volna a borzongató esti szél az erdõ felõl. Ez az egyszerû szertartás elégedettséggel töltötte el, és nem is akart felhagyni vele mindaddig, amíg erejébõl futotta.

Messze a tó felett nyugatról valamilyen repülõ szerkezet közeledett sebesen. Ritkán tévedt erre repülõgép, kivéve azokat a sarkvidéki járatokat, amelyek mindennap óránként húztak el a magasban. De róluk is csupán fehér kondenzcsíkok árulkodtak idõnként a sztratoszféra vakító kékségében. Ez a szerkezet apró helikopternek bizonyult, amely baljós határozottsággal közeledett felé. Stormgren végigpillantott az öblön, látta, hogy nincs esélye a menekülésre, hát vállat vont, és leült egy padra a móló végében.

A riporter olyan tisztelettel köszöntötte, hogy Stormgren egészen meglepõdött. Csaknem elfelejtette már, hogy nemcsak idõs államférfinak, hanem hazáján kívül szinte legendás alaknak tekintik.

- Stormgren úr - kezdte a jövevény. - Nagyon sajnálom, hogy zavarnom kell, de szeretném tudni, válaszolna-e néhány kérdésre a Csillagok uraival kapcsolatban.

Stormgren enyhén összeráncolta homlokát. Ennyi év elteltével még mindig osztotta Karellen nézetét, hogy kerülni kell a szavakat.

- Nem hiszem - válaszolta elgondolkodva -, tudnék-e még valamit hozzátenni mindahhoz, amit már másutt elmondtam.

A riporter fürkészve tekintett rá.

- Pedig azt hittem, elárulhatna egyet s mást - jelentette ki nyomatékosan. - Meglehetõsen különös történetre bukkantunk nemrég. A jelekbõl ítélve, csaknem harminc évvel ezelõtt, a Tudományos Hivatal egyik technikusa néhány figyelemre méltó eszközt készített az ön részére. Kíváncsiak lennénk, mit tudna errõl mesélni.

Stormgren egy pillanatig hallgatott, gondolatai visszaszálltak a múltba. Nem érte meglepetésként, hogy a titok kipattant: valójában azon csodálkozott, hogy csak ilyen sokára. Nem a leleplezés izgatta, hanem inkább az, hogyan kerülhetett sor erre.

Felkelt és elindult a mólón visszafelé, miközben a riporter néhány lépéssel lemaradva követte.

- A történetben - kezdte - van némi igazság. Karellen ûrhajóján tett utolsó látogatásomra magammal vittem egy készüléket abban a reményben, hogy megláthatom a felügyelõt. Ma már ostobaságnak tûnik, de hát…akkor még csak hatvanéves voltam.

Kicsit kuncogott, aztán folytatta.

- Nem olyan szenzáció, amiért érdemes volt iderepülnie. Tudja, nem vált be az ötlet. ,

- Látott valamit?

- Nem, egyáltalán semmit. Attól tartok, tovább kell várniuk… de végül is már csak húsz év van hátra:

Húsz év van hátra. Igen, Karellennek igaza volt. Addigra készen áll a világ, nem úgy, mint amikor ugyanígy hazudott Duvalnak harminc évvel ezelõtt.

Tényleg hazudott? Mit látott valójában?

Semmivel sem többet, mint amennyi Karellen szándékában állt.

Ebben éppoly biztos volt, mint ahogy fogadni mert volna arra is, a felügyelõ kezdettõl fogva ismerte tervét, pontosan látta elõre az utolsó találkozás minden mozzanatát.

Máskülönben miért tátongott üresen az az óriási szék, amikor a fénykör rávillant? Noha abban a pillanatban továbblendítette a fénysugarat, már elkésett. A fémajtó, amely kétszer magasabb volt egy embernél, éppen bezárult, amikor megpillantotta… éppen bezárult, de nem eléggé gyorsan.

Karellen megértette vágyakozását. Nem akarta, hogy élete végéig kísértse Stormgrent a megoldatlan rejtély. Nem mert dacolni a felette álló ismeretlen hatalmakkal (vajon ugyanahhoz a fajhoz tartozik?), de megtett minden tõle telhetõt. Ha engedetlennek bizonyult is, azok sohasem tudták volna rábizonyítani.

"Nemegyszer kudarcot vallottunk."

Igen, Karellen, igazat mondtál: és nem éppen te voltál az egyik, aki hibát követett el az emberi történelem hajnalán? Kétségtelenül kudarcnak kellett lennie, mert visszhangja nem enyészett el az egymást követõ korokban, és kísértetiesen bukkant elõ újra és újra az emberiség gyermekkorából. Lesz-e elég kitartásotok, hogy akár ötven év elteltével legyõzzétek azt a baljós erõt, amely a világ valamennyi mítoszából és legendájából sugárzik?

Stormgren tudta a választ. Nem következik be második kudarc. Amikor a két faj újból találkozik, a Csillagok urait már barátainak tekinti az Emberiség, így még a felismerés megrázkódtatása sem teheti tönkre ezt a kapcsolatot. Együtt indulnak a jövõbe, és az ismeretlen tragédia, mely beárnyékolta a múltat, örökre elsüllyed a történelem elõtti korok homályos útvesztõjében.

És Stormgren azt is tudta, hogy amikor örökre lehunyja a szemét, ismét az a kép jelenik meg elõtte, ahogyan egy ajtó gyorsan becsukódik, és egy hosszú, fekete farok tûnik el mögötte.

Egy igen nevezetes és meglepõen gyönyörû farok. Egy bojtos farok.

Halálos feszültség

A Halálos feszültséget 1948 nyarán írtam, és jóllehet, fogalmazása közben szándékosan tartózkodtam a hátborzongató vagy meghökkentõ leírástól, mégis a Thriller Wonder Storiesban (a Csodálatos rémtörténetekben) jelent meg 1949 decemberében. (A szerkesztõ, hogy saját fontosságát hangsúlyozza, megváltoztatta a címét, így lett belõle a fantáziátlan és izgalommentes Harminc másodperc harminc nap. És hogy még jobban megkeverje a dolgokat, késõbb újból megjelentette a The Best From Startfing Storiesban (A legjobb meghökkentõ mesékben).

Novellám egy barátságos kritikust arra a megjegyzésre késztetett, hogy nyilván az "ûrhajózás Kiplingjé"-nek címére pályázom, ami igazán nemes, de (legalábbis 1948-ban) még korai törekvés tett volna részemrõl. És ahogy átnéztem jegyzeteimet, "rémülten" és "meghökkenten" látom, hogy ezt a novellát eladtam a CBS televíziónak is 1955-ben. "Csodálkoznék", ha valaha is felhasználták volna…

Grant épp a Csillagkirálynõ fedélzeti naplójába jegyzett valamit, amikor meghallotta, hogy nyílik mögötte az ajtó. Fel sem nézett; csak ketten tartózkodtak az egész hírhajón. De amikor McNail egy árva szót sem szólt és be sem lépett, a hosszú csend felkeltette Grant érdeklõdését. Megpördült kardáncsuklós székén.

McNail olyan döbbenten állt az ajtóban, mintha kísértetet látna. Ez az elcsépelt hasonlat jutott rögtön Grant eszébe. Nem is sejtette, milyen közel jár az igazsághoz. Bizonyos értelemben McNail tényleg kísértetet látott, de a legrettenetesebbet: jövendõ önmagának kísértetét.

- Mi van? - kérdezte dühösen Grant. - Rosszul érzed magad, vagy mi lelt?

A mérnök a fejét rázta. Grant apró izzadságcseppeket vett észre rajta, amelyek egyenes vonalban csillogva csorogtak le homlokáról. Nyakizmai rángatóztak, de egyetlen hang sem jött ki a torkán. Úgy látszott, rögtön sírva fakad.

- Végünk van - nyögte halkan. - Elszökött az oxigéntartalék. Aztán zokogni kezdett. Olyanná vált, akár egy rongybaba. De nem tudott összerogyni a gravitáció hiányában, így csak kétrét görnyedt a levegõben.

Grant nem szólt semmit. Teljesen öntudatlanul elnyomta parázsló cigarettáját a hamutartóban, addig gyömöszölve vadul a csikket, amíg ki nem hunyt az utolsó szikra is. Hirtelen megmarkolta torkát az ûrhajósokra leselkedõ legõsibb félelem, és máris ritkábbnak érezte maga körül a levegõt.

Lassan lecsatolta a rugalmas hevedereket, amelyek a tömegvonzás halvány benyomását keltették az ülésben, és gyakorlott mozdulattal az ajtónyílás felé lendült. McNail nem mutatott hajlandóságot, hogy kövesse. Még ha az átélt megrázkódtatás számlájára írja is, Grant úgy érezte, társa lehetetlenül viselkedik. Amint elhaladt mellette, dühösen pofon vágta, és rákiáltott, hogy szedje össze magát.

A hatalmas, félgömb alakú raktér vastag központi oszlopra támaszkodott, amelyben szabályozócsövek és vezérlõkábelek futottak a súlyzó alakú ûrhajó száz méterrel távolabb fekvõ felébe. Az óriási térségben ládák, tárolórekeszek és tartályok sorakoztak háromdimenziós elrendezésben, amelynek szürreális összevisszasága fittyet hányt a tömegvonzásnak.

De ha a rakomány szõrén-szálán eltûnt volna, Grant most azt sem vette volna észre. Tekintetét a robusztus oxigéntartályra szegezte, amely a légzsilip belsõ ajtajának közelében, a falhoz erõsítve magasodott elõtte.

Nem változott semmit ahhoz képest, amilyennek utoljára látta: csillogott rajta az alumíniumfesték, és csak a fémfelületeken derengõ hideg pára tanúskodott a tartalmáról. Valamennyi csõ épnek látszott. Semmi nem árulkodott arról, hogy valami baj lenne, kivéve egy apró részletet. Az oxigénmérõ mutatója a skála nullapontján pihent.

Grant úgy meredt a néma jelképre, ahogyan hajdan a pestisjárvány idején egy londoni férfi bámulhatta az ajtajára felkarcolt durva keresztet, amikor este hazatért otthonába. Öklével ütni kezdte a mûszer üveglapját abban a hiú reményben, hogy a tû beragadt - noha egy pillanatig sem kételkedett a jelzésben. Minden tragikus hír valahogy magától értetõdõen igaz. Csak a jó hírek kívánnak bizonyítást.

Amikor Grant visszatért a vezérlõfülkébe, McNail már magához tért. Elég volt egyetlen pillantást vetni a gyógyszeres szekrény nyitott ajtajára, hogy kiderüljön, mitõl javult meg hirtelen a mérnök kedélyállapota. Még humorizálni is megpróbált.

- Meteor okozta - jegyezte meg. - Azt mondják, jó, ha egy évszázadban egyszer eltalál egy ekkora ûrhajót. Úgy látszik, mi hamar kifogtuk, így a további kilencvenöt évig már nyugtunk lesz tõlük.

- De mi van a riasztással? A légnyomás normális… hogyan fúródhatott át az ûrhajón?

- Nem ez történt - válaszolta McNail. - Te is tudod, hogy az oxigén az éjszakai oldalon áramlik végig a hûtõbordázatban, ezért marad cseppfolyós. A meteor bizonyára ezt az egységet tette tönkre, és a folyadék egyszerûen elpárolgott.

Grant megpróbálta összeszedni gondolatait: Súlyos baleset történt, a helyzet komoly, de nem szükségszerûen végzetes. Elvégre az út háromnegyedét már megtették.

- A regenerátor belélegezhetõ szinten tartja a levegõt akkor is, ha kissé kevesebb benne az oxigén, nem igaz? - kérdezte reménykedve.

McNail a fejét csóválta.

- Még nem ellenõriztem minden részletet, de tudom a választ. Amikor a szén-dioxid elbomlik, és a szabad oxigén visszakerül belõle a rendszerbe, a veszteség körülbelül tíz százalék. Ezért kell mindig tartalékot hoznunk magunkkal.

- Az ûrruhák! - kiáltott fel izgatottan Grant. - Mi van azoknak a tartályaival?

Gondolkodás nélkül szólalt meg, de nyomban rájött tévedésére, és ettõl rosszabbul érezte magát.

- Nem tarthatunk bennük cseppfolyás oxigént… a folyadék néhány nap alatt felforma. Csak annyi sûrített gáz van bennük, amennyi nagyjából félórára elég… Ennyi idõ kell ahhoz, hogy baleset idején elérhesd a fõtartályt.

- Léteznie kell valamilyen megoldásnak… akár azon az áron is, hogy kidobjuk a rakományt. De ne találgassunk, hanem tüzetesen elemezzük helyzetünket.

Grantot egyszerre kerítette hatalmába a düh és a félelem. Haragudott McNailre, hogy elvesztette a fejét. Haragudott az ûrhajó tervezõire, hogy nem látták elõre ezt az isten tudja, hány milliomodnyi esélyt a véletlenre. A végzet azonban csak pár hét múlva kopogtat, addig sok minden történhet. Ezzel a gondolattal sikerült elaltatnia félelmét egy kis idõre.

Vészhelyzet alakult ki, semmi kétség, de ez olyan különös, késleltetett vészhelyzet, amely csak a világûrben fordulhat elõ. Rengeteg idõ marad a gondolkodásra… talán túl sok is.

Grant becsatolta magát a pilótaülésbe, és egy írómappát húzott elõ.

- Vegyük sorra a tényeket - kezdte erõltetett nyugalommal. Annyi levegõnk van, amennyi még körbeáramlik az ûrhajóban, de az oxigén tíz százaléka elvész belõle minden egyes alkalommal, amikor keringés közben áthalad a generátoron. Légy szíves, dobd ide a kézikönyvet. Sosem tudom megjegyezni, hány köbmétert használunk el naponta.

McNail alaposan leegyszerûsítette a problémát, amikor kijelentette, hogy a Csillagkirálynõ minden évszázadban egyszer ütközhet össze egy meteorral. A válasz ugyanis annyi tényezõtõl függ, hogy még a statisztikusok három nemzedéke sem boldogult vele, és csak néhány bizonytalan törvényszerûséget sikerült megállapítaniuk. Nem csoda, hogy rettegtek a félelemtõl a biztosítótársaságok, amikor hatalmas meteorzáporok söpörtek végig a belsõ bolygók pályáin.

Persze minden attól függ, mit értünk meteoron. Amikor a kozmikus törmelék egyik nagyobb darabja eléri a Föld felszínét, ennek milliónyi apró társa ugyanakkor a senki földjén, a légkör és a világûr határán pusztul el - abban a kísérteties zónában, ahol a hajnal titokzatos istennõje sétál végig néha éjszakánként.

Ezek az ismert hullócsillagok ritkán nagyobbak egy gombostûfejnél. De milliószor több olyan apró részecske is lezúdul, amelyik túl kicsi ahhoz, hogy az égboltról leperegve bármilyen látható nyomot hagyna megsemmisülése közben maga után. És hol van még az a megszámlálhatatlan mennyiségû porszem, az a néhány kõtömb és a még ritkábban elõforduló száguldó hegyek, amelyékkel évmilliónként talán egyszer találkozik a Föld? Ezek mind meteorok!

Az ûrrepülés szempontjából csak azért érdemelnek figyelmet, mert, ha áthatolnak a jármû burkolatán, veszélyes nyílást hagyhatnak maguk után. A szakemberek ezért táblázatokat állítottak össze a hozzávetõleges ütközési valószínûségekrõl, a Naprendszer különbözõ részeire vonatkoztatva, és a várható, különféle méretû meteorokról, egészen a néhány milligramm tömegûekig.

A Csillagkirálynõt egy valóságos óriás találta el: átmérõje egy centiméter, tömege, tíz gramm volt. A táblázat szerint egy ilyen "monstrummal" való ütközésre általában tíz a tizenkilencediken naponként van esély - ez hárommillió év. Hogy ilyen esemény nem következik be ismét az emberiség belátható jövõje folyamán, nemigen nyugtatta meg Grantot és McNailt.

A dolgok persze rosszabbul is alakulhattak volna. A Csillagkirálynõ 115 napja halad útvonalán, és még harminc napja volt hátra a megérkezésig. A legtöbb teherûrhajóhoz hasonlóan, elnyújtott ellipszis pályán suhant, amely a Nap túlsó oldalán érintette a Föld és a Vénusz pályáját. A gyorsabb járatok persze egyik bolygótól a másikig közvetlenül is átvághattak a világûrön - háromszor nagyobb sebességgel és tízszeres üzemanyag-felhasználással! Ez a szerény teherûrhajó viszont elõre megszabott útvonalán úgy cammogott, akár egy villamos, és hozzávetõlegesen 145 nap alatt éne el célállomását.

A tizenkilencedik század ûrhajó-elképzeléseihez viszonyítva aligha lehetett volna a Csillagkirálynõnél furcsább jármûvet szerkeszteni.

Két gömb alkotta - egyik ötven, másik húsz méter átmérõjû -, és száz méter hosszú henger kötötte össze õket. Az egész szerkezet egy mûanyag alkatrészekbõl összerakott hidrogénatom felnagyított modelljére emlékeztetett. A legénység, a rakomány és a vezérlõegység a nagyobbik gömbben kapott helyet, míg a kisebbik tartalmazta az atommotorokat. Így, enyhén szólva, nem maradhatott meg benne egyetlen élõlény sem.

A Csillagkirálynõt az ûrben szerelték össze, mert még a Föld felszínérõl sem lett volna képes felemelkedni. Ionhajtómûve teljes terheléssel is csak a tömegvonzás huszadrészének megfelelõ gyorsulást tudott elérni, így a jármû egy óra alatt érte el azt a sebességet, amellyel a Föld egyik mûholdjától eljutott a Vénuszig.

A bolygók felszínérõl apró vegyi hajtómûves rakéták szállították fel a rakományt. Egy hónap múlva ezek a repülõ daruk emelkednek fel majd a Vénuszról, hogy találkozzanak velük, de a Csillagkirálynõ nem fog megállni, mert addigra egy teremtett lélek sem lesz már a vezérlõtermében. Így tehát vakon halad tovább a pályáján, csaknem két kilométeres másodpercenkénti sebességgel elhúz a Vénusz mellett - és öt hónap múlva ismét visszasimul az ekliptikához, csakhogy a Föld ekkor már messze jár.

Elképesztõ, milyen sokáig tart még egy sima összeadás is, amikor valakinek az élete függ az eredménytõl. Grant legalább fél tucatszor futott végig a rövid számoszlopon, mielõtt végleg feladta a reményt, hogy más végeredmény jöhet ki. Aztán csak ült a vezérlõasztalnál, és idegesen firkálgatott a fehér mûanyag felületre.

- Minden takarékossági lehetõséget figyelembe véve - szólalt meg -, körülbelül húsz napig tudjuk tartani magunkat. Ez azt jelenti, hogy még tíz napra leszünk a Vénusztól, amikor… - hangja csüggedten elhalt.

Tíz nap? Nem sok. De akár tíz év is lehetne - teljesen mindegy. Grant gúnyosan gondolt azokra a tucatírókra, akik ezt a kínos helyzetet remekül kihasználták történeteikben és rádiójátékaikban. Ilyen körülmények között - legalábbis a tintanyalók szerint, akik közül talán csak néhányan jártak a Holdnál messzebb - háromféle dolog történhet.

A legegyszerûbb megoldást - ez szinte közhelyszerûvé vált - úgy képzelték el, hogy az ûrhajósok diadalmas melegházzá vagy hidroponikus kertészetté alakítják jármûvüket, és a többit már a fotoszintézisre bízzák. A másik megoldás szerint csodamérnökké varázsoltak vegyészeket vagy atomtudósokat, és unalmas mûszaki részletekbe bonyolódva felépíttettek velük egy oxigéngyártó erõmûvet. Ezzel az ûrhajósok nemcsak megmentik saját életüket - és természetesen a hõsnõét -, hanem mesésen értékes találmányok birtokosaivá is válnak. A harmadik vagy deus ex machina megoldás során befut egy ûrhajó, amely történetesen épp a megfelelõ útvonalon és sebességgel közlekedik.

De más a fantasztikus regény, és egészen más a valóság. Noha az elsõ ötlet elméletileg használhatónak tûnt, egyetlen zacskó fûmag sem akadt a Csillagkirálynõ fedélzetén. Ami a találékony mérnököket illeti, két ember - akármilyen ötletes és kitartó - semmi szín alatt nem tudta volna elvégezni néhány nap alatt azt a munkát, amelyhez óriási ipari kutatócsoportok együttmûködésére volt szükség egy teljes évszázad folyamán.

Arra pedig álmukban sem gondolhattak, hogy épp "befut egy ûrhajó". Még ha egy másik teherûrhajó is haladt volna ugyanazon az elliptikus pályán - és Grant tudta, hogy ilyen nem létezik -, pusztán az égi mechanika törvényei alapján, továbbra sem kerülhetett volna a közelükbe. Nem tûnt teljesen lehetetlennek, hogy egy hiperbolikus pályán száguldó ûrhajó talán elhalad mellettük néhány százezer kilométer távolságban - de ilyen sebességgel ugyanolyan elérhetetlen lenne, akár a Plútó.

- Ha kiszórnánk a rakományt - szólalt meg végül McNail nem lenne esélyünk a pályamódosításra?

Grant a fejét rázta.

- Gondoltam rá, de nem ér semmit. Igaz, akár egy hét alatt is elérhetnénk a Vénuszt… de nem maradna üzemanyagunk a fékezésre, amikor elhaladunk mellette, így semmivel sem tudnának utolérni bennünket.

- Még egy ûrkomppal sem?

- A Lloyd Biztosító táblázata szerint jelenleg csak két teherûrhajója van a Vénusznak. Ezeket gyakorlatilag lehetetlen kormányozni. De ha a mentõûrhajó fölvenné is a mi sebességünket, hogyan térhetne vissza? Az egész mûvelet lebonyolításához körülbelül ötven kilométeres másodpercenkénti sebességre lenne szükség!

- Ha semmit sem tudunk kieszelni - tûnõdött McNail -, talán akad valakinek ötlete a Vénuszon. Jobb lenne beszéli velük.

- Éppen erre készülök - dörmögte Grant -, mihelyt eldöntöttem, mit mondjak. Megkérhetlek, hogy menj és állítsd irányba az adóantennát?

Tekintetével követte a fülkébõl kikúszó McNailt. Még sok baj lesz vele valószínûleg a hátralévõ napokban. Mindeddig tûrhetõen kijöttek egymással - a legtöbb termetes fickóhoz hasonlóan McNail is jóindulatú és nagyvonalú útitársnak bizonyult. De Grant most rádöbbent: ez egy gerinctelen alak. Nincs benne semmi tartás - fizikai és erkölcsi értelemben egyaránt. Túlságosan régóta él a világûrben…

Az adóberendezés kapcsolóasztalán zümmögõ hang szólalt meg. Az ûrhajó törzsén a parabolaantenna a Vénusz ragyogó felülete felé fordult. A bolygó csaknem párhuzamos pályán haladt velük, alig tízmillió kilométer távolságban. Az ûrhajóból kisugárzott három milliméteres hullámok körülbelül fél perc alatt tették meg ezt az utat. Keserûen gondoltak rá mindketten, hogy csupán harminc másodperc választja el õket a biztonságtól.

A Vénusz önmûködõ figyelõhálózata visszasugározta a személytelen "vétel" jelet, és Grant beszélni kezdett, de nagyon ügyelt, hogy semmilyen szenvedély ne érzõdjék a hangjában. Gondos elemzést adott a helyzetrõl, majd azzal fejezte be, hogy tanácsot kér. McNaillel kapcsolatos aggodalmát nem említette. Fõként azért nem, mert sejtette, hogy a mérnök lehallgatja az adást.

Mintha meg sem érkezett volna a Vénuszra az üzenet, pedig már az idõeltolódást is beszámította. Persze, még visszatekercselõdik a rögzítõszalag. De néhány percen belül biztosan megérkezik egy gyanútlan ügyeletes, hogy szokás szerint lehallgassa a tekercset.

Grantnak fogalma sem volt arról, hogy üzenete olyan idõzített bomba, amelynek robbanása az együttérzés hullámait indítja el az összes lakott bolygón, amint a tévéállomások és újságok közlik az értesülést. Baleset az ûrben! Ez olyan szenzáció, amely minden más hírt háttérbe szorít.

Eddig túlságosan elfoglalta Grantot a saját biztonsága, semhogy a gondjaira bízott rakománnyal is törõdjék. A hajdani idõkben megdöbbent volna ezen a magatartáson egy hajóskapitány, aki elsõként mindig saját hajójának megmentésére gondolt. Grant mégis észszerûen cselekedett.

A Csillagkirálynõt nem fenyegette a veszély, hogy zátonyra fut vagy nekiütközik egy olyan sziklának, amelyet nem jeleznek a térképek, vagy örökre eltûnik anélkül, hogy bárki keresné, ami jó néhány hajóval megesett már. Az ûrhajó biztonságban volt, bármi történjék is legénységével. Ha semmi sem jön közbe, tovább járja útvonalát olyan pontossággal, hogy az emberek hozzá igazíthatják naptárukat évszázadokon át.

Grantnak hirtelen eszébe villant, hogy több mint húszmillió dollárra biztosították a rakományt. Általában kevés értékes áru akadt, amelyet érdemes volt egyik bolygóról a másikra hurcolni, így a rengeteg csomagolóláda és rekesz - vagyis a göngyöleg - többet ért, mint a rakomány összsúlya - pontosabban tömege - aranyban. De talán hasznát lehet venni néhány dolognak ebben a vészhelyzetben. Grant tehát kinyitotta páncélszekrényét, hogy kikeresse a szállítási jegyzéket.

Éppen a vékony kartonlapokat pergette végig, amikor McNail visszatért a fülkébe.

- Csökkentettem a légnyomást - jelentette katonásan. - Az ûrhajó törzsén olyan szivárgások mutatkoznak, amelyek átlagos körülmények között semmi bajt nem okoznának.

Grant szórakozottan bólintott, és átnyújtott egy köteg kartont McNailnek.

- Itt van a raktári listánk. Azt javaslom, mind a ketten fussuk át, hátha akad olyan áru, ami jó lehet valamire.

Ha másra nem, tehette volna hozzá, legalább arra, hogy eltereli egy idõre mindkettõnk gondolatait.

Amint tekintetével a számozott tételek hosszú oszlopsorait pásztázta végig, amelyekben tökéletesen tükrözõdött a bolygóközi kereskedelem teljes . keresztmetszete, azon kapta magát, hogy kíváncsian eltöpreng, mi rejtõzhet az élettelen jelek mögött. Itt van például: 347. tétel - 1 db könyv - 4 kiló tömegû.

Meglepetésében füttyentett, amikor észrevette, milyen csodabogár ez a tételek között: százezer dollárra biztosították. Hirtelen eszébe jutott, amit a rádióból hallott, hogy a Heszperidák Múzeuma nemrég vásárolta meg A bölcsesség hét oszlopának elsõ kiadását.

Néhány kartonnal késõbb ennek az ellenkezõ véglete került elõ: Vegyes könyvek - 25 kiló - nincs jelentõs értéke.

Nem kis pénzbe kerül ezeknek a könyveknek a Vénuszra szállítása, mégis a csomagnak "nincs jelentõs értéke". Grant szabadjára

engedte képzeletét. Talán valaki most költözik át a Földrõl, és magával viszi az új világba legbecsesebb kincsét, talán tucatnyi könyvét, amely a legtöbb segítséget nyújtotta elméjének pallérozásában. 564. tétel -12 tekercs film.

Ez természetesen az a folytatásos filmdráma lehet, amely Néró korában játszódik Égõ Róma címmel, és amely csak hajszálnyival kerülte el a cenzori letiltást a Földön. Eléggé türelmetlenül várják már a Vénuszon.

Orvosi eszközök - 50 kiló. Egy doboz szivar - 1 kiló. Precíziós mûszerek - 75 kiló. És folytatódott tovább a jegyzék. Mindegyik tétel valami ritkaságot takart, vagy olyasmit, amit még nem tudott elõállítani a fiatalabb civilizáció ipara és tudománya.

A rakomány élesen két csoportra különült: luxuscikkekre és hétköznapi holmikra. Alig akadt közöttük átmenet. Így nem találtak semmit, egyáltalán semmit, amitõl megcsillant volna a leghalványabb remény. Grant alig tudta elképzelni, hogy mindez másképp lehetne, mégis valami érthetetlen csalódást érzett.

Amikor befutott végül a válasz a Vénuszról, az üzenetrögzítõ csaknem egy órán át dolgozott. Annyira aprólékos kérdések hangzottak el, hogy Grant borúsan eltûnõdött, életben marad-e mindaddig, amíg válaszol valamennyire. Legtöbbje az ûrhajóval kapcsolatos mûszaki részleteket érintette. Két bolygó szakértõi törték a fejüket, hogy megmentsék a Csillagkirálynõt és rakományát.

- Na, mi a véleményed? - kérdezte Grant, amikor McNail befejezte az üzenet visszajátszását. Mereven figyelte a mérnököt, nem mutatkoznak-e rajta a lelki feszültség újabb jelei.

McNail hosszú ideig hallgatott. Aztán megrántotta a vállát, és. szinte ugyanazt fogalmazta meg, amit Grant gondolt.

- Nem fogunk unatkozni. Nem is tudom elvégezni ezt a rengeteg vizsgálatot egyetlen nap alatt. Látom már, mire megy ki a játék, de néhány kérdés egyszerûen õrültség.

Grant sejtette mindezt, de nem szólt semmit, míg a másik beszélt. - Ami a burkolat szivárgásának mértékét illeti… ennyi még érthetõ, de mi a fenének érdeklõdnek a sugárvédelmünk hatékonysága iránt. Azt hiszem, megpróbálják tartani bennünk a lelket azzal a látszattal, hogy rejtegetnek még a tarsolyukban néhány ragyogó ötletet. Vagy csak azért sóztak a nyakunkba ennyi munkát, hogy ne aggódjunk közben.

Grant megkönnyebbülten, de bosszankodva vette tudomásul McNail nyugalmát. Megkönnyebbülten, mert újabb jelenettõl tartott, és bosszankodva, mert a mérnök nem teljesen illett bele abba a skatulyába, ahová besorolta. Csak véletlen lehetett ennek az alaknak az elsõ siralmas reakciója? Vagy bárki mással is elõfordulhatott volna? Grant, aki az egész világot fekete-fehérben látta, dühösen vette tudomásul, hogy nem tudja eldönteni: McNail gyáva vagy bátor. Hogy egyszerre mindkettõ? Ez a lehetõség meg sem fordult a fejében.

Az ûrrepülésben az idõtlenség érzése semmilyen más emberi tapasztalathoz nem hasonlítható. Az árnyak még a Holdon is lomhán kúsznak egyik krátertõl a másikig, amint a Nap lassan átvonul az égen. Ha valaki a Földre tekint, forgó gömbjét gigantikus órának látja, amelyen a kontinensek a mutatók. De egy giroszkóppal stabilizált ûrhajóban egy hosszú utazás alatt a napsugarak ugyanazokat a mozdulatlan alakzatokat vetítik a falra vagy a padlóra, miközben a fedélzeti órán közömbösen peregnek le a percek, órák, napok.

Grant és McNail régóta megtanulta már, hogyan szabályozza életritmusát ennek jegyében. A világûr mélyén kedvükre tevékenykedtek, és szabadjára engedték gondolataikat, de nyomban fegyelmezetté váltak, amikor az ûrutazás a végéhez közeledett, és elérkezett a kormánymûveletek ideje. Noha a sors kimondta már felettük a halálos ítéletet, ez sem zökkentette ki õket a szokásos kerékvágásból.

Grant mindennap gondosan vezette tovább a fedélzeti naplót, ellenõrizte az ûrhajó helyzetét, és elvégezte a szokásos feladatokat. McNail szintén nyugodtan viselkedett, bár Grant gyanította, hogy végrehajt néhány finom változtatást a mûszaki karbantartás során.

Három nap telt el azóta, hogy a meteorral ütköztek. Az elmúlt huszonnégy óra során közös tanácskozást tartott a Föld és a Vénusz. Grant kíváncsian várta, mikor értesítik az eredményrõl. Nem bízott benne, hogy akár a Naprendszer legjobb kaponyái is megmenthetik õket, de nem könnyen tudott lemondani a reményrõl, hiszen még minden olyan rendezettnek látszott, és még tiszta, friss levegõt szívtak.

A negyedik napon ismét megszólalt a Vénusz. A mûszaki sallangoktól megfosztva úgy hangzott az egész üzenet, mint egy halotti beszéd. Grantról és McNailrõl egyszerûen lemondtak, ám a rakomány megmentésére részletes utasításokat adtak.

A földi csillagászok közben lázas gyorsasággal számolták ki az összes lehetséges mentõpályát, amely érintkezhet a Csillagkirálynõve1 a következõ néhány év során. Még arra is kínálkozott eshetõség, hogy hat vagy hét hónap múlva elérhetik a Földrõl, amikor visszafelé halad, de ezt a mûveletet csak egy rakomány nélküli gyoirsjáratú ûrhajóval lehet végrehajtani, és az üzemanyagköltség sem két fillér lesz.

Amikor megérkezett az üzenet, McNail hamarosan eltûnt. Grant elõször fellélegzett. Ha McNail úgy döntött, hogy egyedül akar maradni, az õ dolga. A kapitánynak ráadásul különféle leveleket kellett megírnia, bár a végrendeletre még nem szánta rá magát.

A "vacsora" elkészítése ezúttal McNailre várt, amit a mérnök kellemes kötelességnek tekintett, mert nagyon szerette a hasát. De amikor nem szûrõdtek ki a konyhából a készülõdés ismerõs zajai, Grant elindult társa keresésére.

McNail a világgal megbékélten hálófülkéjében feküdt. Mellette a levegõben egy durván felfeszített fémrekesz lebegett. Grantnak nem kellett közelebbrõl megvizsgálnia, hogy kitalálja, mi van benne. Csak McNailre kellett néznie.

- Rohadt dolog - szólalt meg bosszankodva a mérnök -, hogy csõvel kell kiszívni egy ilyen finom italt. Nem tudnál rányomni a járgányra egy kis "g"-t, hogy tisztességesen ihassak?

Grant megvetõen mérte végig társát, de az szemtelenül állta a tekintetét.

- Ó, ne légy már olyan vaskalapos! Ereszd el magad… most már úgyse számít.

Odalökött egy palackot, Grant pedig röptében ügyesen elkapta. Ez valami hihetetlen értékû bor - eszébe jutott a fuvarlevél -, tehát ennek a kis rekesznek a tartalma több ezer dollárt ér.

- Nem hiszem - mondta Grant komoran -, hogy úgy kellene viselkedned, mint egy disznónak… még ilyen körülmények között sem. McNail még csak a mámor fényes elõszobájában állt, nem vesztette el kapcsolatát a külvilággal.

- Készen állok - jelentette ki ünnepélyes komolysággal -, hogy meghallgassak bármely ellenérvet mostani viselkedésemmel kapcsolatban, mely pillanatnyilag a legésszerûbbnek tûnik számomra. Jobban teszed, ha minél hamarabb meggyõzöl, amíg hallgatok a józan észre!

Újból megnyomta a mûanyag labdát, és bíborszínû folyadéksugár lövellt a szájába.

- Eltekintve attól, hogy a társaság vagyonát dézsmálod, amelyet elõbb-utóbb biztosan megmentenek, aligha maradhatsz részeg több héten át.

- Ezt majd meglátjuk - mormolta McNail elgondolkodva.

- Nem hiszem - ordította Grant. Belekapaszkodott a falba, és a fémrekeszt dühösen kirepítette az ajtónyíláson át.

Miközben utánalendült, és becsapta maga mögött az ajtót, még utolérte McNail kiáltása:

- Nem kérek a piszkos módszereidbõl!

Beletelik egy kis idõbe, amíg a mérnök, különösen jelenlegi állapotában, kicsatolja magát, és elõkecmereg. Grant visszahurcolta a raktárba a rekeszt, és bezárta az ajtót. Mivel soha nem kellett zárva tartani a raktárakat, amikor a jármû az ûrben haladt, McNail nem hordott magánál kulcsot, Grant ezért elrejtette a vezérlõfülkében õrzött másodpéldányt.

Amikor valamivel késõbb elhaladt McNail szobája mellett, hallotta, hogy az harsányan énekel. Maradt még keze ügyében néhány palack, így derûsen gajdolta:

Nem törõdöm azzal én, merre szöksz, te oxigén,

Csak ne légy oly goromba, hogy beszállsz a boromba…

Grant, akinek mûveltségét nagyrészt mûszaki ismeretek alkották, nem tudott rájönni, hallotta-e már valaha ezt a dalt. Amikor hallgatózva megállt, furcsa érzés járta át. Egy pillanatig fel sem ismerte.

Amilyen gyorsan kezdõdött, olyan gyorsan el is csitult borzongósa. Mégis rosszullét környékezte, és egész teste remegett. Most döbbent rá elõször, hogy McNail iránti ellenszenve gyûlöletté változott.

Lélektani okokból az ûrutazás egyik alaptörvénye, hogy hosszú úton a legénység létszáma nem lehet kevesebb három fõnél.

De a törvények arra valók, hogy megszeghessék õket. A Csillagkirálynõ tulajdonosai minden engedélyt megszereztek az Ûrfelügyeleti Hivataltól és a biztosítótársaságoktól, hogy a teherûrhajó megszokott parancsnoka nélkül indulhasson a Vénusz felé.

Sajnos, a parancsnok az utolsó pillanatban megbetegedett, és senkivel sem tudták helyettesíteni. De a bolygók nem hajlandók emberekre és azok elintézetlen ügyeire várni. Ha egy ûrhajó nem indul el pontosan, nem indul el soha.

Dollármilliók forogtak kockán, a Csillagkirálynõ tehát kifutott. Grant és McNail egyaránt kiváló ûrhajós hírében állt, és egyikük sem tiltakozott a dupla fizetés ellen, amely egy kis többletmunkáért üti majd a markukat. Különbözõ vérmérsékletük ellenére elég jól kijöttek egymással - a szokásos körülmények között. Senkit sem lehetett azonban hibáztatni, hogy a mostani körülmények meglehetõsen távol álltak a szokásostól.

Azt rebesgetik, háromnapi éhezés elég hosszú idõ ahhoz, hogy szinte minden különbség eltûnjön egy civilizált polgár és egy vadember között. Grant és McNail még nem került ebbe a kínos fizikai állapotba. De képzeletük túlságosan zabolátlanul mûködött már. Jobban hasonlítottak két éhezõ szigetlakóra, akik egyetlen kenuban hánykolódnak a Csendes-óceánon, mintsem bármelyikük be merte volna ezt magának vallani.

Ennek a helyzetnek egyik különös sajátossága - a legdöntõbb az összes közül - soha nem került szóba. Amikor Grant az oxigéntartalék eltûnése után az utolsó számoszlopot ellenõrizte újra meg újra, a számítás ezzel még nem ért véget. Mindkét férfi nyomban továbblépett gondolatban, és egyszerre jutott ugyanarra a kimondatlan következtetésre.

Rettenetesen egyszerû számítás volt - azoknak az elemista algebrai mûveleteknek halálos paródiája, amelyek így kezdõdnek: "Ha hat ember két nap alatt szerel össze öt helikoptert, akkor mennyi idõ…"

Mindketten tudták: az oxigén két ember számára elegendõ húsz napig, és a Vénuszig harminc nap az út. Nem kellett hozzá számolómûvésznek lenni, hogy bárki rögtön belássa: egy ember - de csak egy ember-életben maradhat, aki azután gondtalanul sétálhat végig Port Hesperus fémborítású utcáin. ,

Az ismert határidõ húsznapnyira nyújtózkodott elõttük, de a másiktól, amelyrõl nem beszéltek, csupán tíz nap választotta el õket. Addig még elég lesz a levegõ két ember számára - azután már csak egy embernek jut az utazás végéig. Egy kívülálló nyilván rendkívül izgalmasnak találta volna ezt a különös helyzetet.

A feszült hallgatás azonban nem tarthatott túl soká. Hiszen még a legbarátságosabb körülmények között is iszonyú dolog két embernek eldöntenie, melyikük kövessen el öngyilkosságot. Annál nehezebb a helyzet, amikor már nincsenek beszélõ viszonyban egymással.

Grant vitathatatlanul tisztességesen akart eljárni, Nem tehetett mást, mint hogy megvárja, amíg McNail kijózanodik, és csak ezután veti fel komolyan a kérdést. Mivel a mûszerfal pultja elõtt tudott a legjobban gondolkodni, átment a vezérlõfülkébe, és becsatolta magát a pilótaülésbe.

Egy ideig mereven bámult a semmibe. Úgy döntött, jobb lesz egy levéllel elintézni az ügyet, különösen a diplomáciai kapcsolatoknak ebben a hûvös szakaszában. Rácsíptetett egy tiszta papírt az írómappájára, és belekezdett: "Kedves McNail…", aztán kitépte a lapot, és újra kezdte: "McNail…"

Csaknem három órán át küszködött, de az eredmény még így sem nyugtatta meg. Bizonyos dolgokat átkozottul nehéz papírra vetni. De végül sikerült befejeznie. Ezután a levelet leragasztotta, és a borítékot bezárta apró páncélszekrényébe. Várhat még egy-két napot.

A Földön és a Vénuszon várakozó millióknak fogalmuk sem volt arról, hogyan sûrûsödik lassan a feszültség a Csillagkirálynõ fedélzetén. A sajtó és a rádió napok óta mással sem foglalkozott, csak a különféle fantasztikus mentési kísérletek terveivel. A három bolygón még a hétköznapi társalgásban is alig akadt más téma. De ebbõl a felfordulásból szinte semmit nem érzékelt a két ûrhajós odafenn.

A Vénusz adóállomása bármikor kapcsolatba léphetett a Csillagkirálynõvel. De mit mondhattak volna? Aligha lehet bátorságot önteni két emberbe egy siralomházban, ha kissé bizonytalan is a kivégzés idõpontja.

Így a Vénuszon naponta csak néhány ellenõrzõ üzenetre szorítkoztak, gátat vetve a Földrõl érkezõ buzdítások és interjúajánlatok szüntelen áradatának. A földi rádiós magántársaságok ennek következtében elszánt erõfeszítéseket tettek, hogy közvetlen kapcsolatba lépjenek a Csillagkirálynõvel. Kísérleteik azonban soha kudarcot vallottak, egyszerûen azért, mert Grant és McNail sohasem fordította a vevõantennát más irányba, csak a Vénusz felé, hiszen a bolygó siralmasan közel, szinte karnyújtásnyira lebegett elõttük.

Kissé zavarba ejtõ közjátéknak hatott, mikor McNail elõkerült a kabinjából. De mivel amúgy sem lehetett szívélyes kapcsolatról beszélni kettõjük között, az élet zavartalanul folytatódott a Csillagkirálynõ fedélzetén.

Idejének nagy részét Grant a pilótaülésben töltötte, számításokat végzett a várható kormánymûveletekrõl, és végeérhetetlen leveleket írt a feleségének. Személyesen is beszélhetett volna vele, de riasztónak tûnt a gondolat, hogy milliók füle hallatára szóljon hozzá. Igaz, elvileg szavatolták a bolygóközi távbeszélõ vonalak titkosságát, de most túl sok embert gyötört a kíváncsiság.

Néhány napon át Grant azzal nyugtatta magát, hogy majd egyszerûen átnyújtja McNailnak a levelet, és akkor eldöntik, mit tegyenek. Ennyi várakozás McNailnek is lehetõséget kínál arra, hogy saját maga vesse fel a témát. Hogy habozásának más oka is lehet, Grant még tudat alatt sem akarta beismerni magának.

Gyakran elmerengett, mivel töltheti az idejét McNail. Óriási mikrofilmkönyvtárat hozott a fedélzetre, mert szeretett olvasni, és érdeklõdési köre szokatlanul sok témát ölelt fel. Grant tudta, hogy kedvenc könyve a Jürgen, és talán most is ennek furcsa, varázslatos világába temetkezik, hogy megpróbáljon elfeledkezni saját halálos ítéletérõl. McNail más könyvei nem sok figyelmet érdemeltek, enyhén szólva a "különös" kategóriába tartoztak.

Igazság szerint túlságosan kifinomult és bonyolult volt McNail személyisége ahhoz, hogy Grant megértse. A mérnök szerette az életet, és annál jobban kihasználta apró örömeit, minél kevesebbhez jutott hozzá az ûrutazások hosszú hónapjai során. De semmi esetre sem lehetett puhánynak tekinteni, ahogyan a földhöz ragadt gondolkodású, puritán Grant feltételezte róla.

Kétségtelenül összeomlott az elsõ megrázkódtatás hatására, és a borral kapcsolatos magatartását is - Grant normái szerint - kifogásolni lehetett. McNail összeroppant, de aztán összeszedte magát. Éppen ebben különbözött döntõen a kemény, de törékeny Granttól.

Bár hallgatólagos megegyezéssel mindkettõjük tovább folytatta megszokott tevékenységét, a feszültség alig csökkent közöttük. Grant és McNail lehetõleg elkerülte egymást, kivéve, amikor egy asztalhoz ültek étkezéskor. Ilyenkor túlzott udvariassággal viselkedtek, mintha a régi kapcsolat fenntartása lenne a céljuk, de törekvésük kudarcot vallott.

Grant abban reménykedett, hogy elsõként McNail veti fel az öngyilkosság gondolatát, így megszabadítja õt ettõl a kényelmetlen kötelezettségtõl. Amikor a mérnök makacsul hallgatott a témáról, Grantban tovább növekedett a neheztelés és a megvetés, ráadásul egyre rosszabbul aludt, és rémálmok gyötörték.

Mindig ugyanaz az álom kísértette. Gyakran megesett gyermekkorában, hogy amikor egy izgalmas könyvet olvasott este, nem szívesen hagyta abba. Ilyenkor a leleplezéstõl való félelmében zseblámpa fénye mellett folytatta az olvasást a takaró alatt, összekuporodva a nagy fehér gubó védelmében. Tízpercenként azonban annyira fojtogatóvá vált a levegõ, hogy az is hozzátartozott a mulatsághoz, amikor hirtelen kibújt a kellemesen hideg levegõre.

Most, harminc év múlva, kísértetiesen visszatértek ezek az ártatlan gyermekkori esték. Azt álmodta, hogy nem tud kibújni a takaró alól, miközben a levegõ feltartóztathatatlanul bûzösebbé válik körülötte.

Két nap után már át akarta adni a levelet McNailnek, aztán mégis félretette. Ez a halogatás egyáltalán nem fért össze Grant jellemével, de a kapitány azzal áltatta magát, hogy ésszerûen cselekszik.

Adott McNailnek még egy lehetõséget, hogy bebizonyítsa: nem riad meg attól, hogy saját maga hozza szóba a dolgot. Valahogy meg sem fordult Grant fejében, hogy McNail esetleg pontosan ugyanezt várja tõle.

Amikor már csak öt nap választotta el õket a halálos határidõtõl, Grant agyán elõször suhant át a gyilkosság gondolata. Az "esti" étkezés után még az asztalnál ült, és megpróbált lazítani, miközben érzése szerint McNail a kelleténél nagyobb csörömpöléssel mosogatta az edényeket a konyhában.

Mi végre él ez a mérnök a világban, kérdezte magától. Nincsenek a emberi kapcsolatai. Nincs családja - senki sem fogja siratni, ha meghal. Ezzel szemben õreá vár a felesége és három gyermeke, akiket a maga módján szeret, bár furcsa módon nem sok õszinte érzést kap érte cserébe.

Bármelyik pártatlan bíróság könnyen meghozná az ítéletet, melyiküknek kell életben maradnia. Ha McNailben csak egy szikrája lenne a tisztességnek, már ugyanerre a következtetésre jutott volna. De mivel semmilyen hajlandóságot nem mutat erre, így eljátszotta esélyét a józan megbeszélésre.

Ezzel az elemi logikával Grant tudattalan énje már napokkal korábban eljutott a kézenfekvõ válaszhoz, de a tudat kapuján kétségbeesetten dörömbölve csak most sikerült elõször felhívnia erre a kapitány figyelmét. Grant javára szól, hogy megborzadva utasította vissza nyomban a rémes gondolatot.

Nyílt és becsületes emberként szigorú viselkedési szabályokhoz t

tartotta magát. Még az öngyilkosság kósza gondolata sem fordult meg a fejében, amit pedig félrevezetõen "normális"-nak tartnak. De nyilván a hátralévõ, egyre fogyatkozó napok folyamán ez a lehetõség is mind gyakrabban bukkan fel majd a tudatában.

A levegõ most már észrevehetõen áporodottá vált. Noha még nem okozott légzési nehézségeket, Grantot állandóan emlékeztette a kilátástalan jövõre, és már aludni sem tudott ettõl. Így megszabadult rémálmaitól, de fizikailag egyre kimerültebbé vált.

Idegei is lassan felmondták a szolgálatot, amit erõsen befolyásolt, hogy McNail szemmel láthatóan egyre nyugodtabban viselkedett. Grant rádöbbent, hogy egészsége szempontjából veszélyessé válhat, ha tovább késlekedik a leszámolással.

McNail szokás szerint a hálófülkéjében tartózkodott, amikor Grant felment a vezérlõfülkébe, hogy elõszedje a levelet, amelyet a páncélszekrényébe rejtett - mikor is? -, talán egy emberöltõvel ezelõtt. Egy pillanatig eltöprengett, írjon-e még hozzá valamit. Aztán tudatára ébredt, hogy ez csak újabb kifogás lenne a késlekedésre. Határozottan elindult McNail kabinja felé.

Ahogyan egyetlen neutron indítja el a láncreakciót, amely szempillantás alatt pusztítja el milliók életét és nemzedékek munkáját, ugyanúgy egy jelentéktelen esemény is képes arra, hogy eltérítse egy ember cselekedeteinek irányát, és ezzel megváltoztassa egész jövõjét.

Elképzelni sem lehet hétköznapibb okot, amely arra késztette Grantot, hogy megtorpanjon McNail szobája elõtt. Füstöt érzett dohányfüstöt.

Grant agyát elöntötte a vörös köd. Ebbõl a nyamvadt mérnökbõl hiányzik minden önuralom. Képes elpazarolni a drága oxigén utolsó cseppjeit. Viharzó érzései egy pillanatra szinte teljesen megbénították.

Aztán megfontoltan összegyûrte kezében a levelet. A gondolat, amely kezdetben csak könnyedén megkísértette, majd óvatos töprengésre késztette, most elhatározássá érlelõdött benne. McNail mindeddig halogató taktikát folytatott, de hihetetlen önzésével most bebizonyította: meg sem érdemli, hogy egyenlõ esélyt kapjon az életben maradásra. Rendben van - akkor meghal.

Még egy botcsinálta pszichológust sem tévesztett volna meg az a gyorsaság, amellyel Grant erre a következtetésre jutott. Most már nemcsak a gyûlölet, hanem a megkönnyebbülés is arra késztette, hogy távozzon McNail szobája elõl. Régóta meg akarta gyõzni magát: nincs szükség arra a becsületes megoldásra, hogy felkínálja a véletlent, amely egyenlõ esélyt nyújt mindkettõjük számára. Éppen erre a felmentésre áhítozott! És tudata kapva kapott rajta. Mert bárki kitervelhet és végrehajthat egy gyilkosságot, de Grant úgy érezte, õt csak a saját erkölcsi törvényei jogosíthatják fel erre.

Nem elõször történt, hogy rosszul ítélte meg McNailt. A mérnök szenvedélyes dohányos volt, akinek a jó közérzetéhez hozzátartozott a cigaretta. Most persze még nagyobb szüksége volt rá. Grant fel sem tudta ezt fogni. hiszen csak néha-néha szívott el egy cigarettát, és azt sem élvezte különösebben.

McNail gondos számítással jutott arra a megnyugtató eredményre, hogy napi négy cigaretta nem okoz semmilyen mérhetõ változást az ûrhajó levegõtartalékában, annál nagyobb jótétemény az idegeinek, ami közvetve Grant számára sem lehet közömbös.

De hasztalan magyarázta volna el mindezt Grantnak, így hát magányosan pöfékelt, és még örömét is lelte ebben az önmérsékletben. Egyszerûen balszerencséje volt, hogy a kapitány a napi négy cigaretta közül éppen leleplezte az egyiket.

Ahhoz képest, hogy Grant csak egy pillanattal korábban beszélte rá magát a gyilkosságra, figyelemre méltó módszerességgel cselekedett, Habozás nélkül visszasietett a vezérlõfülkébe, és kinyitotta a gyógyszeres szekrényt, amelyben gondosan felcímkézett üvegcsék sorakoztak mindenféle bajra, ami csak elõfordulhat az ûrben.

A rugalmas tartószalagok mögött, az elsõsegélycsomag utolsó darabjaként azt a kis fiolát is megtalálta, amelynek látványa mindeddig tudatának ismeretlen mélységeiben rejtõzött. A halálfejes fehér címkén a következõ szöveg állt: Kb. 0,5 gramm fájdalommentes és azonnali halált okoz.

A méreg tehát nem okoz fájdalmat, és azonnal hat - ez remek. De akadt még egy fontos jellemzõ, amelyet a címke nem említett. Íztelen is.

Ég és föld volt a különbség a Grant által készített ételek, és azok között, amelyeket McNail talált ki, majd fõzött meg ügyesen. Ha valaki szerette a hasát, és életének jelentõs részét az õrben töltötte, rendszerint önvédelembõl tanulta ki a szakácsmûvészetet. McNail régóta túlesett ezen a vizsgán.

Grant számára viszont az evés csak szükséges, de kellemetlen elfoglaltságot jelentett, amelyre vétek sok idõt pazarolni. Ez a vélemény meg is látszott a fõztjén. McNail régóta felhagyott reménytelen zsörtölõdésével, de igazán érdekelte volna, milyen nehézséggel kell megbirkóznia Grantnak a mostani étkezés során.

Ha észrevette is Grant fokozódó idegességét, nem szólt semmit. Szinte némán ettek, de ez nem tûnt fel egyiküknek sem, oly régen kifogytak a könnyed társalgási témákból. Amikor az utolsó edények is kiürültek - ezeket a mély tányérokat befelé hajló karimával tervezték, nehogy kisodródjon belõlük az étel -; Grant kivonult a konyhába kávét készíteni.

Szokatlanul hosszú ideig maradt kint, mert az utolsó pillanatban valami egészen õrjítõ és nevetséges dolog történt vele. Eszébe jutott a múlt századból egy klasszikus film, amelyben a híres Charlie Chaplin megpróbálta megmérgezni a feleségét - és véletlenül elcserélte a poharakat.

Ennél rosszabb emlék nem is bukkanhatott volna fel az agyában. Szinte remegni kezdett a néma hisztériától. Mintha Poe csintalan imposztora lépett volna munkába, az a démon, aki önvédelembõl könnyedén visszafordítja a gondosan reá irányított ágyúkat. Jó egy percbe telt, mire Grant ismét visszanyerte önuralmát.

Így teljesen nyugodtnak látszott, legalábbis külsõre, amikor bevitte a két mûanyag tartályt a szívócsövekkel. Nem lehetett összekeverni a kettõt, mert a mérnökére feltûnõ betûkkel rá volt pingálva nevének elsõ szótagja: MAC.

Ettõl a komikus gondolattól Grant majdnem görcsös nevetésben tört ki, de sikerült fegyelmeznie magát. Észrevette, hogy idegei rosszabb állapotban vannak, mint ahogy képzelte.

Titokban lenyûgözve figyelte, ahogyan McNail játszik a csészéjével. A mérnök szemmel láthatóan nemigen sietett, merengve révedt a levegõbe. Aztán ajkai közé illesztette a hajlékony csövet, és megszívta.

Abban a pillanatban ki is köpte a folyadékot, és Grant szívét jeges kéz markolta meg. McNail odafordult hozzá, és megjegyezte: - Most az egyszer finomra készítetted, csak egy kicsit forró. Grant lassan magához tért, de nem mert megszólalni, csak egy

bólintást kockáztatott meg. McNail a levegõben maga mellé helyezte csészéjét, néhány ujjnyira az arcától.

Úgy tûnt, hogy valami fontos bejelentés elõtt elgondolkodva mérlegeli a szavait. Grant átkozta magát, amiért olyan forróra készítette a kávét - ilyen apróságokra nem számítanak a gyilkosok. Attól félt, idegességében biztosan elárulja magát, ha McNail túl sokáig vár.

- Feltehetõen neked is feltûnt - kezdte a mérnök csevegõ társalgási hangon -, hogy még elég levegõnk maradt egyikünk számára a Vénuszig.

Grant nyugalmat kényszerített remegõ idegeire, és tekintetét erõnek erejével elszakította a mágikus erejû csészétõl. Torka teljesen kiszáradt, mire megszólalt:

- Meg… megfordult a fejemben.

McNail megérintette csészéjét, de még túl forrónak találta, és elgondolkodva folytatta:

- Nem lenne ésszerû, ha egyikünk úgy döntene, hogy, mondjuk, kisétál a légzsilipen… vagy mérget vesz be? - Hüvelykujjával a gyógyszeres szekrény felé bökött, amelyet mindketten jól láttak az asztaltól. Grant bólintott.

- Természetesen csak az okoz gondot - tette hozzá a mérnök -, hogy valahogyan el kell döntenünk, melyikünk lesz az a szerencsétlen. Kányát kellene húznunk, vagy valami hasonló, véletlen módszert kellene alkalmaznunk.

Grant olyan csodálattal bámult McNailre, hogy még az idegessége is elmúlt egy pillanatra. Sosem hitte volna, hogy a mérnök ennyire nyugodtan képes megtárgyalni ezt a kényes témát. Biztos volt benne, hogy társa nem sejt semmit. Gondolatai nyilván hasonló pályát futottak be, ezért választotta éppen ezt az idõpontot a megbeszélésre.

McNail élénken figyelte társát, mintha a homloka mögé szeretne látni.

- Igazad van - hallotta Grant saját hangját. - Ezt meg kell beszélnünk.

- Igen - mondta McNail közömbösen. - Elkerülhetetlen. - Aztán ismét a csészéjéért nyúlt, szájába vette a szívócsövet, és lassú kortyokban inni kezdte a kávét.

Grant nem tudta kivárni, amíg befejezi. Meglepte, hogy nem érzi azt a megkönnyebbülést, amire számított. Sõt megérintette a szomorúság - megsajnálta társát. Persze, kissé elkésett vele. Hirtelen az is eszébe jutott, mennyire egyedül marad a Csillagkirálynõ fedélzetén, és csak komor gondolatai kísértik, több mint három héten át, a megmenekülésig.

Nem akarta végignézni McNail halálát. Amúgy is rosszul érezte magát. Anélkül, hogy áldozatára pillantott volna, a kijárat felé lendítette magát.

A vadul lángoló Nap és a rezzenéstelen csillagok mereven tekintettek le a Csillagkirálynõre, amely hasonlóan mozdulatlannak látszott. Semmi sem árulta el, hogy a súlyzó alakú ûrhajó csaknem elérte legnagyobb sebességét, és láncra vert lóerõk milliói várakoznak ugrásra készen egyik kis gömbjében. Arról sem árulkodott semmi, van-e élet rajta.

Ám az ûrhajó éjszakai oldalán lassan felnyílt egy légzsilip, és ragyogó fény tört elõ belõle. A világító kör valósággal lebegett a sötétben. Aztán a fény váratlanul megtört, amint két alak úszott ki az ûrhajóból.

Az egyik testesebbnek tûnt a másiknál, és - igen fontos okból ûrruhát viselt. A felszerelésben mindig akadnak olyan tárgyak, amelyeket csak azért dobnak ki, mert már nem felelnek meg a divatos társadalmi igényeknek. Az ûrruhák nem tanoznak közéjük.

Nehezen lehetett kivenni, mi történik a sötétben. A kisebbik alak mozogni kezdett, elõször lassan, aztán egyre nagyobb sebességgel. Kisodródott az ûrhajó árnyékából a vakító napsütésbe, és most vált láthatóvá, hogy egy kis gáztartály van a hátára csatolva, amelybõl finom köd áramlik ki, majd nyomban szertefoszlik az ûrben.

A durva szerkezet hatásos rakétaként mûködött. Így nem fenyegetett az a veszély, hogy az ûrhajó gyenge gravitációs mezõje újból magához vonzza a testet.

A hulla enyhe forgással lebegett a csillagok felé, és egyre zsugorodva tûnt el egy percen belül. A légzsilipben álló alak mozdulatlanul kísérte tekintetével. Aztán a külsõ ajtó a helyére tolódott, a ragyogó fénykör eltûnt, és csak a Föld sápadt fénye derengett az ûrhajó árnyékos falán.

Semmi más nem történt a következõ huszonhárom nap alatt.

A Hercules kapitánya megkönnyebbült sóhajjal fordult társához. - Attól féltem, nem tudja megcsinálni. Emberfeletti munka lehetett egy szál magában végrehajtania .a pályamódosítást… ráadásul abban a ritka levegõben. Milyen hamar érünk oda?

- Nagyjából egy óra alatt. A fickó ûrhajója még egy kissé excentrikus pályán halad, de ezt ki tudjuk igazítani.

- Jól van. Jelezz a Geviathannak és a Titannak, hogy készen állunk a találkozásra. Kérd meg õket, hogy szálljanak fel. De a helyedben nem adnék ötleteket újságíró barátaimnak, amíg nem dokkoltunk biztonságosan.

A másodkapitány még nem vált annyira érzéketlenné, hogy el ne piruljon.

- Nem állt szándékomban - mormolta kissé megbántottan, amint ujjaival végigzongorázott számítógépének billentyûin. A válasz, amely nyomban megjelent a képernyõn, láthatóan nem nyugtatta meg.

- Jobb lesz, ha befogjuk a Csillagkirálynõt, és saját körpályasebességünkre fékezzük le, mielõtt hívjuk a többi vontatót - jegyezte meg -, máskülönben rengeteg üzemanyagot pazarlunk el. Még mindig másodpercenként egy kilométerrel sebesebben halad a kelleténél.

- Remek ötlet. Szólj a Leviathannak meg a Titannak, hogy álljanak készenlétben, de ne gyújtsák be addig a hajtómûveket, amíg nem közöljük velük az új pályaadatokat.

Miközben az üzenet átfúródott az összefüggõ felhõtakarón, amely az égbolt felét kitöltötte alattuk, a másodkapitány elgondolkodva megjegyezte:

- Kíváncsi lennék, mit érez most az a fazon odaát.

- Megmondom neked. Röpdös a boldogságtól, hogy életben maradt, és fütyül minden másra.

- Azt hiszem, én nem örülnék annyira. Elvégre a társát hagyta az ûrben csak azért, hogy saját maga hazajuthasson.

- Senki nem tesz ilyet jókedvében. De hallottad a rádiót… Józanul megbeszélték a dolgot, aztán egyikük kilépett a légzsilipbõl. Ez volt az egyetlen ésszerû megoldás.

- Ésszerû, ésszerû… talán. De azért elég borzalmas, hogy valaki más áldozza fel magát ilyen hidegvérrel, hogy életben maradjak. - Ne légy olyan átkozottul szentimentális! Fogadok, ha mi kerülnénk ebbe a helyzetbe, olyan gyorsan kilöknél, hogy még egy fohászt sem tudnék elmondani.

- Ha csak nem te tennéd velem ugyanezt elõbb. De nem hiszem, hogy hasonló történhetne a Herculessel. Sohasem tartózkodtunk még öt napnál tovább az ûrben, nem igaz? Ezt nevezik az ûrhajózás romantikájának!

A kapitány nem válaszolt. A tájolóteleszkóp lencséjéhez tapadt, mert a Csillagkirálynõnek most kellett felbukkannia a látómezõben. Csendben csavargatta a finombeállító gombokat. Aztán megkönnyebbülten sóhajtott fel.

- Ott van… körülbelül kilencvenöt kilométerre. Szólj a legénységnek, hogy készüljön, és küldj egy üzenetet a fickónak is, hogy jobb kedvre derüljön. Közöld vele: harminc percen belül ott leszünk… még ha nem is igaz teljesen.

Az ezer méter hosszú nejlonkötelek méltóságteljesen megfeszültek, amint elnyelték a két ûrhajó tehetetlenségi nyomatékának különbségét, aztán ismét meglazultak, miközben a Csillagkirálynõ és a Hercules egymással párhuzamos pályán folytatta útját. A villamos csörlõk mûködésbe léptek, és ahogy a pók felkúszik fonalán, a Hercules a teherûrhajó felé vonszolta magát.

Az ûrruhába bújt emberek izzadva küszködtek a dokkolással bonyolult munka! -, amíg a légzsilipek nem találkoztak pontosan, hogy összekapcsolhassák õket. Aztán a külsõ ajtók félresiklottak, a friss és a fáradt levegõ összekeveredett a zsilipekben. Miközben a Hercules másodkapitánya oxigénpalackkal a kezében várakozott, azon tûnõdött, milyen állapotban találják a túlélõt. Aztán a Csillagkirálynõ belsõ ajtaja is feltárult.

A két férfi egy pillanatig mereven nézte egymást a két légzsilip összekötõ folyosójában. A másodkapitány meglepetten és kissé csalódottan döbbent rá, hogy semmit sem érez a jelenet drámaiságából.

Túlságosan sok erõfeszítés történt már ennek a találkozásnak az érdekében, így amikor bekövetkezett a pillanat, szinte elillant minden varázsa. Javíthatatlan romantikusként azt szerette volna, ha eszébe jut egy emlékezetes mondat, például "Ha nem tévedek, ön doktor Livingstone?" vagy valami hasonló, ami bevonul a történelembe. De végül csak ezt kiáltotta:

- Örülök, hogy látom, McNail.

Bár a mérnök alaposan lesoványodott, és kissé megviseltnek látszott, remekül átvészelte a megpróbáltatásokat. Hálásan lélegezte be a palackból a tiszta oxigént, és hallani sem akart arról, hogy lefeküdjön aludni. Elmagyarázta: szinte semmi mást sem csinált, csak aludt az utolsó héten, hogy takarékoskodjon a levegõvel. A másodkapitány megkönnyebbültnek látszott, hogy nem kell sokáig várnia az izgalmas történetre.

Megkezdõdött a rakomány átszállítása, és a másik két vontató is felemelkedett már a Vénusz vakítóan világító hatalmas sarlójáról, amikor McNail felidézte az elmúlt hetek eseményeit, és a másodkapitány titokban jegyezte szavait.

A mérnök olyan higgadtan és személytelenül beszélt; mintha ez a kaland valaki mással történt volna, vagy meg sem történt volna egyáltalán. Ami bizonyos szempontból meg is felel a valóságnak, bár ebben a helyzetben méltánytalan lett volna annak feltételezése, hogy McNail esetleg nem mond igazat.

Nem talált ki semmit, de néhány dolgot elhallgatott. Eleget gondolkodhatott három hét alatt, hogy elõkészítse történetét, és nem hitte, hogy bármilyen hiba akadna benne…

Grant már elérte az ajtót, amikor McNail halkan utánaszólt: - Mi ez a sietség? Azt gondoltam, meg kell valamit vitatnunk.

Grant megragadta az ajtófélfát, hogy lefékezze repülését. Óvatosan megfordult, és hitetlenkedve meredt a mérnökre. Már halottnak kellene lennie, ehelyett ott ül kényelmesen, és különös arckifejezéssel bámul rá.

- Ülj le - szólt rá McNail élesen, és ebben a pillanatban úgy látszott, átvette a hatalmat. Grant tehetetlen bábként roskadt le. Valami hiba történt, de hogy mi, el sem tudta képzelni. ,

Örökkévalóságnak tûnt a csend a vezérlõszobában. Aztán McNail szomorúan megszólalt:

- Jobbat vártam tõled, Grant.

Grant alig ismerte fel saját hangját, amikor megkérdezte:

- Mire célzol?

- Mit gondolsz, mire célzok? - kérdezte McNail csöppnyi gúnnyal a hangjában. - Természetesen erre a kis ügyködésedre, hogy megmérgezzél.

Grant ingatag világa végképp összeomlott, de nem törõdött vele többé. McNail figyelmesen kezdte tanulmányozni gondosan ápolt körmeit.

- Csak az érdekesség kedvéért - kérdezte olyan könnyedén, mintha csak a pontos idõ felõl tudakozódna -, mikor határoztad el, hogy megölsz?

Olyan valószínûtlenül hangzott a mondat, hogy Grant úgy érezte, nem is vele történik mindez a valóságban.

· - Ma reggel - nyögte ki, és el is hitte magának.

- Hm - bólintott McNail, de nem nagy meggyõzõdéssel. Felállt, és odasétált a gyógyszeres szekrényhez. Grant a tekintetével követte, amint az egyik rekeszben matat, és visszatér a kis méregfiolával. Még mindig érintetlennek látszott. Grant ügyelt a részletekre.

- Azt hiszem, most õrjöngenem kellene ettõl az egész szemétségtõl - folytatta McNail remegõ hangon, mialatt hüvelyk-és mutatóujja között tartotta az üvegcsét. - De valahogy nem megy. Talán azért, mert sohasem tápláltam illúziókat az emberi természettel kapcsolatban. És persze azért is, mert régóta elõre láttam ezt.

Csak az utolsó mondat jutott el Grant tudatáig.

- Elõre… láttad?

- Naná, az ég szerelmére! Már megbocsáss, de olyan átlátszó vagy, mint az üveg, ha egy bûntényrõl van szó. És most, hogy kis cselszövésed kudarcba fulladt, enyhén szólva zavarba ejtõ a helyzet mindkettõnk számára, nem igaz?

Olyan elképesztõen alábecsülte a valóságot, hogy erre nem lehetett válaszolni.

- Tulajdonképpen - folytatta a mérnök elgondolkodva - be kellene pörgetni magamat, hogy felhívjam a Vénusz Központot, és bejelentselek a hatóságoknál. De érthetetlen dolog lenne, és nem tenne jót, ha szabadjára engedném az indulataimat. Természetesen erre azt mondhatod, hogy túlságosan lusta vagyok… de én másként gondolom.

Fanyarul rámosolygott Grantra.

- Ó, tudom, mit gondolsz rólam… Szépen elhelyeztél már rendszeretõ agyad egyik szûk skatulyájában, nem igaz? Puhány és korcs vagyok, hiányzik belõlem minden erkölcsi bátorság… sõt minden erkölcsi érzék… és kutyába sem veszek másokat, csak magammal törõdöm. Nos, nem tagadom. Kilencven százalékban igaz lehet. De az a csöppnyi tíz százalék is fontos, Grant!

Grant nem érzett elég erõt ahhoz, hogy lélektani elemzésbe bonyolódjék, az idõ sem látszott éppen alkalmasnak erre. Kudarcának oka és az a rejtély foglalkoztatta, hogyan lehet még életben McNail, A mérnök pontosan tudta ezt; de nem sietett, hogy kielégítse kíváncsiságát.

- Mit szándékozol tenni most? - kérdezte Grant, hogy túlessen a nehezén.

- Szeretném folytatni a megbeszélésünket, ahol félbeszakadt a kávénál - válaszolta McNail nyugodtan.

- Csak nem azt akarod…

- De, pontosan. Mintha semmi sem történt volna.

- Semmi értelme. Biztosan rejtegetsz még egy ütõkártyát! - kiáltotta Grant.

McNail sóhajtott. Letette a méregfiolát, és komolyan nézett Grantra.

- Nem vagy abban a helyzetben, hogy engem vádolj csalással. Megismétlem a korábbi ajánlatomat: döntsük el, melyikünk veszi be a mérget… hacsak nem akarunk újabb egyoldalú lépésekhez folyamodni. Akkor… - emelte fel újra a fiolát -…a valódi anyag lesz benne. Ennek a pornak csak az íze rossz.

Grant agyában derengeni kezdett valami.

- Kicserélted a mérget!

- Természetesen. Talán azt hiszed magadról, hogy jó színész vagy? Ahogy szinte páholyból néztelek, csapnivaló alakítást nyújtottál. Meg mertem volna esküdni rá, hogy valami rosszban töröd a fejed. Ezt elõbb tudtam, mint te. Az elmúlt néhány nap alatt alaposan átbogarásztam az ûrhajót. Egészen jól szórakoztam, amíg végiggondoltam az összes lehetõséget, mivel árthatsz nekem, és még az idõ is könnyebben telt. Annyira szemet szúrt a méreg, hogy elsõként vettem kezelésbe. De csaknem elárultam magam az elsõ korty kávé után. A só nem éppen a legjobb kávéízesítõ.

Fanyarul elvigyorodott.

- Õszintén szólva valami körmönfontabb megoldásban reménykedtem. Eddig tizenöt csalhatatlan módszert találtam, hogyan tegyünk el láb alól valakit egy ûrhajón. De most nem untatlak ezzel.

Hát ez fantasztikus, gondolta Grant. A mérnök nem bûnösként kezeli, hanem úgy bánik vele, mint egy buta iskolás fiúval, aki hibásan csinálta meg a házi feladatát.

- Még mindig elölrõl akarod kezdeni az egészet? - kérdezte hitetlenkedve. - És a mérget is beveszed, ha te veszítesz?

McNail hallgatott egy darabig. Aztán lassan belekezdett.

- Látom, még mindig nem hiszel nekem. Sehogy sem fér abba a kockafejedbe, igaz? De talán megmagyarázhatom. Igazán egyszerû. Tudod, Grant, fenntartások és kétségek nélkül élveztem eddig az életet… de a kellemesebb felén már túl vagyok, és egyáltalán nem ragaszkodom a maradékhoz olyan kétségbeesetten, ahogy képzelnéd. Mégis ragaszkodom bizonyos dolgokhoz, amíg élek. Talán meglep téged, ha elárulom, hogy vannak-e egyáltalán eszméim. Vannak, Grant… Kulturált, értelmes lény módjára próbáltam mindig viselkedni. Néha nem sikerült. Amikor kudarcot vallottam, igyekeztem új erõt önteni magamba.

Szünetet tartott, és amikor ismét belekezdett, úgy tûnt, mintha nem is Grant, hanem õ szorulna védõbeszédre.

- Sosem rajongtam érted, Grant, de gyakran csodáltalak. Ezért sajnálom, hogy ide jutottál. Pedig legfõképp azon a napon csodáltalak, amikor az ûrhajónk kilyukadt.

McNailen most látszott elõször, hogy keresgéli a szavakat. Amikor újból megszólalt, kerülte Grant tekintetét.

- Nem viselkedtem akkor túl férfiasan. Olyasmi történt velem, amire álmomban sem mertem volna gondolni. Bárkivel fogadni mertem volna, hogy sohasem veszítem el az uralmat az idegeim felett. De… hát… az egész olyan váratlanul történt, hogy teljesen kiborultam.

Megpróbálta humorral leplezni magát.

- Hasonló már történt velem az elsõ ûrutazásomon. Biztos voltam benne, hogy sohasem kapok tengeribetegséget az ûrben… És az eredmény? Sokkal rosszabbul lettem, mintha nem dagasztott volna akkora öntudat. De túlestem rajta… ahogyan most is. Életem egyik legnagyobb meglepetésének számított, amikor láttam: te is kezdesz összeomlani! Ó igen… a borosüvegek! Tudom, most erre gondolsz. Éppen ezt nem sajnálom. Meséltem már, hogy mindig megpróbáltam kulturáltan viselkedni… Hát egy civilizált ember tudja, mikor rúghat be! De ezt úgysem értenéd.

Különös módon Grant most kezdett sejteni valamit. Elõször villant fel elõtte McNail bonyolult személyisége, és rá kellett döbbennie, mennyire rosszul ítélte meg a társát. Rosszul ítélte meg? Nem is ez a helyes kifejezés. Sok szempontból helyes ítéletet alkotott. De csak a felszínt látta. Nem sejtette azokat a mélységeket, amelyek alatta rejlenek.

És Grant elõtt egyszerre megvilágosodott minden, bár soha életén nem tapasztalt még ilyen pillanatot: megértette McNail viselkedésének indítékát. Most nem egyszerûen egy gyáva fickó cselekszik, aki megpróbálja visszanyerni tekintélyét a világ elõtt, hiszen senkinek sem kell megtudnia, mi történt a Csillagkirálynõ fedélzetén.

Minden bizonnyal McNail ügyet sem vetett a világ véleményére, éppen túlzott önelégültségének következtében, ami oly gyakran zavarta Grantot. De éppen ebbõl az önelégültségbõl eredt az az igénye, hogy bármi áron megóvja saját magáról kialakított jó véleményét. Enélkül nem érne semmit az élete - és McNail sohasem fogadta el az életet a maga puritán valóságában.

A mérnök feszülten figyelte Grantot, és amikor úgy érezte, már kapiskálja az igazságot, hírtelen más hangnemre váltott, mintha sajnálná, hogy ennyit is elárult jellemérõl.

- Ne hidd, hogy álmodozó bolond vagyok, aki odatartja a másik arcát is, ha megütik - mondta kuncogva. - Vizsgáljuk meg a dolgot egyszerû logikai szempontból. Végül is ki kell egyeznünk valahogy. Eszedbe jutott egyáltalán, hogy ha csak egyikünk marad életben, a másik beleegyezõ nyilatkozata nélkül kissé kényelmetlen lesz megmagyaráznia, mi történt?

Vak dühében Grant teljesen megfeledkezett errõl. De nem hitte, hogy McNail számára ez sokat jelent.

- Igazad lehet - sóhajtotta.

Sokkal jobban érezte magát. Minden gyûlölet elpárolgott belõle, és békesség töltötte el. Megismerte az igazságot, és elfogadta. Hogy ez lényegesen különbözött attól, amit egykor elképzelt, már nem sokat számított.

- Hát akkor essünk túl rajta - szólalt meg közömbösen. - Láttam itt valahol egy felbontatlan kártyacsomagot.

- Azt hiszem, jobb lesz, ha elõször beszélünk a Vénusszal… mindketten - válaszolta McNail különös hangsúllyal. - Azt akarom, hogy megegyezésünket pontosan rögzítsék, arra az esetre, ha valaki kellemetlen kérdéseket tenne fel késõbb.

Grant szórakozottan bólintott. Már nem sokat törõdött azzal, mi lesz a játék kimenetele. Tíz perccel késõbb még mosolygott is, amikor kihúzta a kártyáját a csomagból, és lapjával fölfelé McNailé mellé fektette.

- Szóval ez a teljes történet? - kérdezte a másodkapitány, miközben azon tûnõdött, hogyan juthatna el minél hamarabb az ûrhajó adószobájába.

- Igen - válaszolta McNail egykedvûen -, ez minden.

A másodkapitány a ceruzáját rágva próbálta megfogalmazni a következõ kérdést.

- És Grant teljes nyugalommal beletörõdött sorsába?

A kapitány megrovó pillantást vetett rá, de õ elkerülte fõnöke tekintetét, McNail pedig olyan hidegen mérte végig, mintha lelki szemeivel látná mögötte a szenzációéhes újságcímeket. Felkelt, és a figyelõállás felé indult.

- Hallotta a rádióadást… Nem volt elég nyugodt?

A másodkapitány sóhajtott. Még most is nehezen hitte el, hogy ilyen körülmények között két ember ennyire ésszerûen és érzelmektõl mentesen viselkedik. Képzeletében sorra jelentek meg a drámai lehetõségek… Az egyik hirtelen megõrül, sõt a gyilkosságtól sem riad vissza. McNail szerint viszont semmi ilyesmi nem történt. Milyen kár.

A mérnök ismét megszólalt, mintha csak magának mondaná.

- Igen, Grant remekül viselkedett… valóban remekül. Nagy kár, hogy…

Aztán teljesen elmerült a közeledõ bolygó örökké új, diadalmas látványában. Odalent nem messze a Vénusz hófehér sarlója, amely másodpercenként több kilométeres sebességgel közeledett, szinte már betöltötte a fél égboltot. Odalent várt rá az élet, a kultúra, a melegség - és a levegõ.

A jövõ, amely nemrégen még egyetlen ponttá zsugorodott elõtte, most újból kitárulkozott, és csábosan kínálta számára az ismeretlen lehetõségeket és csodákat. De McNail a hátában érezte megmentõinek kutató, kérdõ, sõt vádló tekintetét.

Egész életén át hallani fogja a fojtott hangokat. Ahogy összesúgnak a háta mögött: "Nem ez a férfi az, aki…?"

Nem törõdött vele. Életében legalább egyszer olyat tett, amit nem bánt meg. Talán egy napon saját szánalmas önelemzése mögül elõbukkan cselekedeteinek igazi oka, és a fülébe duruzsolja: "Önzetlenség? Ne légy bolond! Csak azért tetted, hogy megõrizd az önbecsülésedet… ami minden másnál fontosabb számodra!"

Ám ezek az õrülten nyugtalanító hangok, amelyek egész életén át elkísérték, és mindig fölöslegesnek tûntek, ebben a pillanatban hallgattak. Elégedettséget érzett. Elérte a hurrikán szívét, ahol teljes nyugalom vette körül. Amíg csak él, ezt a nyugalmat fogja õrizni lelke mélyén.

Az õrszem

A csillag és Az Isten kilencmilliárd neve mellett szerintem Az õrszem a legismertebb novellám - noha csak olyan formában, hogy ebbõl az ötletcsírából bontakozott ki a 2001. Ûrodisszeia címû regényem húsz évvel késõbb, miután ezt 1948-ban írtam. Nem is tudom, észrevettem-e abban az évben, hogy karácsony van, Opus 62. mûvem keletkezési dátuma ugyanis december 23-26.

Legtöbb novellámmal ellentétben, ezt külön céllal írtam - teljesen hiába. A BBC éppen akkor hirdetett meg egy novellapályázatot, így Az õrszemet azon frissiben szedtem ki az írógépbõl - hogy egy hónap múlva visszakapjam.

Valahogy sohasem volt szerencsém a pályázatokkal. Néhány évvel késõbb A csillagot kifejezetten a London Observer pályázatára írtam, amelynek "Idõszámításunk szerint 2500" volt a témája. Ezt is visszaküldték, bár a bírálóbizottság bizonyos elõrelátásról tett tanúbizonyságot azzal, hogy a díjat Brian Aldissnak ítélte.

Egyfolytában zavarnak azok a könnyed utalások, hogy Az õrszem "az a történet, amelyen a 2001 alapul"; pedig e novellának annyi köze van a filmhez, mint egy szem makknak a belõle kifejlõdött tölgyfához (sõt lényegesen kevesebb, mert egyéb novellák ötleteit is beledolgoztam a filmbe). Még a Stanley Kubrick és jómagam által alkalmazott elemek is jelentõsen módosultak. Így a "csillogó gúlára emlékeztetõ… szerkezet, amely úgy pihent a sziklába ágyazva, mint egy gondosan csiszolt gigantikus drágakõ", több módosítás után vált a híres fekete monolittá. És a helyszín is a Mare Crisiumból átvándorolt a holdkráterek közül a leglátványosabba, a Tychóba, amely könnyen megfigyelhetõ szabad szemmel is a Földrõl, telihold idején.

Az õrszem megjelenése után nemsokára valaki megkérdezte, nem olvastam-e Jack Londontól a The Red One-t (1918). Még csak nem is hallottam róla. Sietve utánanéztem, és mély benyomást tett rám az író harminc évvel korábbi története a "Csillagszülött”-rõl, arról az óriási gömbrõl, amely évezredék óta pihent a Guadalcanal dzsungeleiben. Kíváncsi lennék, tényleg ez az elsõ feldolgozása-e a témának, amely egy csapásra idõszerûvé vált napjainkban, amikor a földönkívüliek keresésére irányuló SETI-program vitájában a figyelem a "Hol van valaki?"-rõl áttolódott egy még rejtélyesebb kérdésre: "Hol vannak alkotásaik?"

Legközelebb, ha meglátod magasan az égen a teliholdat déli irányban, pillants a jobb szélére, és tekinteteddel kövesd fölfelé a korong görbületét. Éppen két óra irányban egy kis, sötét oválist veszel észre: bárki könnyedén megtalálhatja szabad szemmel. Ez a fallal övezett síkság, amely a legegyenletesebb a Holdon, a Mare Crisium - a Válságok tengere. Átmérõje ötszáz kilométer, és csodálatos hegyek gyûrûje zárja körbe csaknem teljesen. Ezt a vidéket még senki sem kutatta át, amíg nem érkeztünk ide 1996 nyárutóján.

Óriási expedícióval láttunk munkához. Két nehéz teherûrhajónk szállította át felszerelésünket és használati tárgyainkat nyolcszáz kilométerrel távolabbról, a Mare Serenitatisban fekvõ holdbázisunkról. Három kis rakétánk rövid távú szállításra szolgált olyan területek fölött, amelyeken nem tudtak a terepjáróink átvergõdni. Szerencsére a Mare Crisium legnagyobb része lapos. A veszélyes, óriási felszíni hasadékok nem olyan gyakoriak errefelé, mint másutt, és csak hébe-hóba fordul elõ néhány kisebb kráter vagy hegység. Úgy ítéltük meg, hogy erõs hernyótalpas traktorainkkal minden nehézség nélkül eljuthatunk bárhová, ahová csak akarunk.

Geológus vagyok - pontosabban szelenológus -, akit azzal bíztak meg, hogy egy expedícióval kutassa át a Mare déli térségét. Kétszáz kilométert tettünk meg hetente azoknak a hegyeknek a lábait kerülgetve, amelyek egy hajdani tenger partjait alkották néhány millió évvel ezelõtt. Amikor a Földön megszületett az élet, itt már haldoklott. A víz lassan visszahúzódott ezekrõl a meredek sziklafalakról, hogy végleg eltûnjön a Hold üreges magjában. Azokon a tájakon, amelyeken keresztülvágtunk, hajdan egy kilométer magasan hullámzott az árapály nélküli óceán, most meg az egykori nedvesség nyomairól. csak a dér árulkodott azokban a barlangokban, ahová soha nem tûzött be a perzselõ nap.

Felderítõutunkat még a lassú holdpirkadat elõtt kezdtük el, és földi idõmértékkel már csak egy hetünk maradt az éjszaka beálltáig.

Naponta ötször-hatszor hagytuk el jármûvünket, és ûrruhában kutattunk értékes ásványok után, vagy jelzõtáblákat állítottunk fel a jövendõ utazók tájékoztatására. Eseménytelenül telt az idõ. A Hold felderítése nem jár semmiféle kockázattal vagy különösebb izgalommal. Egy hónapon át kényelmesen éltünk mesterséges légnyomású traktorainkban, ha meg bajba keveredtünk, rádión hívhattunk segítséget, és csak addig kellett türelmesen üldögélnünk, amíg értünk nem jött az egyik ûrhajó.

Az elõbb említettem, hogy egyáltalán nem izgalmas a Hold felderítése, de természetesen ez nem igaz. Az ember sohasem fárad bele azoknak az elképesztõ hegyvonulatoknak a látványába, amelyek sokkal vadabb nyerseséggel törnek az ég felé, mint a megkopott földi csúcsok. Amikor az eltûnt tenger hegyfokait kerülgettük, sohasem tudhattuk, milyen pompás új tájak tárulnak elénk. A Mare Crisium egész déli íve egyetlen hatalmas deltavidék, ahol rengeteg folyó tört utat magának egykor az óceán felé, tálán azoktól a vad esõzésektõl megduzzadva, amelyek végigkorbácsolták a hegyeket egy rövid vulkanikus korszak alatt, a Hold fiatalkorában. Minden egyes õsi völgy kihívóan intett felénk, hogy kapaszkodjunk fel ismeretlen felföldekre. De körülbelül kétszáz kilométer út állt még elõttünk, így csak vágyakozva néztük azokat a bérceket, amelyeket mások fognak megmászni.

Földi idõszámítás szerint éltünk a traktorokon, mindennap pontosan huszonkét órakor küldtük az utolsó rádióüzenetet a Bázisra, aztán álomra hajtottuk fejünket. Odakint a sziklák szinte izzottak még a függõlegesen lezúduló napsugarakban, de számunkra addig tartott az éjszaka, amíg fel nem ébredtünk nyolc órával késõbb. Egyikünk nekilátott a reggeli elkészítésének, villanyborotvák zümmögtek mindenütt, és valaki ráhangolta a rádiót a Földrõl érkezõ rövidhullámú adásra. Amikor a sült kolbász illata betöltötte a kabint, néha alig hittük, hogy nem a saját világunkban élünk - minden annyira hétköznapinak és otthonosnak tûnt, leszámítva a kisebb testsúly könnyed érzését és azt a természetellenes lassúságot, ahogyan a tárgyak a padlóra hullottak.

Éppen én voltam a soros, hogy elkészítsem a reggelit a központi kabin sarkában, amely konyha gyanánt szolgált. Annyi év után is élénken emlékszem arra a pillanatra, mert a rádió éppen egyik kedvenc walesi dalomat, a Fehér sziklák Dávidját játszotta. Jármûvezetõnk ûrruhában vizsgálgatta odakint a hernyótalp egyik láncszemét; asszisztensem, Louis Garnett pedig fent a kormányfülkében jegyzett valamit pótlólag a fedélzeti naplóba.

Ahogy a forró serpenyõ mellett álldogálva vártam - akárcsak bármely földi háziasszony -, hogy megsüljön a kolbász, tekintetem szórakozottan kalandozott a sziklafalakon, amelyek úgy zárták le az egész déli látóhatárt, hogy keleti és nyugati irányban a Hold görbülete miatt tûntek el szem elõl. Úgy látszott, mintha csak két-három kilométerre lenne a tenger, de jól tudtam, hogy a legközelebbi meredély harminc kilométer távolságban húzódik: A Holdon természetesen nem mosódnak el a részletek - hiányzik az a szinte észrevehetetlen fátyol, amely meglágyítja és néha átrajzolja a távoli tárgyak alakját a Földön.

Azok a hegyek háromezer méter magasak voltak, és meredeken emelkedtek ki a síkságból, mintha az õsidõk táján a Hold belsejében fortyogó erõk az olvadt kérgen keresztül taszították volna õket a magasba. Még a legközelebbi hegy lábát is elrejtette a síkság meredek görbülete, mert a Hold nem valami nagy égitest, a horizont csupán három kilométer távolságban húzódott tõlem.

Tekintetemet a csúcsokra emeltem, amelyeket ember még soha nem mászott meg, és amelyek a földi élet megérkezése elõtt szemtanúi voltak annak, ahogyan az óceánok mogorván visszatértek a kéreg hasadékaiba, és magukkal vitték a reményt; egy holnapi világ ígéretét. A visszavert napsugarak fényében a sziklafalak vakítóan ragyogtak, fölöttük mégis olyan rezzenéstelenül világítottak a csillagok a fekete égbolton, mint egy téli éjszaka sötétjében a Földön.

Éppen elfordultam, amikor észrevettem valami fényes csillanást annak a magas hegygerincnek a peremén, amely ötven kilométerrel nyugatra erõsen betüremkedett a tengerbe. Kiterjedés nélküli fénypontnak tûnt, mintha egy csillagot piszkált volna le az égbõl az egyik érdes sziklacsúcs. Azt képzeltem, hogy egy sima sziklafelület töri meg a napsugarakat, és ez a fénytávíró világít egyenesen a szemembe. Ilyen jelenségek itt nem szokatlanok. Amikor a Hold a második negyedben tart, a földi megfigyelõk néha úgy látják, mintha az Oceanus Procellarumban a hatalmas hegygerincek kékesfehér fényben derengnének, amint a napfény végigsiklik lejtõiken, és egyik kiszögellésrõ1 a másikra ugrik. De kíváncsi lettem, miféle kõzet ragyoghat fenn ennyire fényesen, ezért felmásztam a megfigyelõtoronyba, és tíz centiméteres távcsövemet nyugati irányba fordítottam.

Eleget láttam ahhoz, hogy elfogjon a kínzó kíváncsiság. A látómezõben olyan tisztán és élesen rajzolódtak ki a hegycsúcsok, mintha innen alig egy kilométerre nyújtózkodnának a magasba, de ami eltérítette a napsugarakat, túlságosan aprónak bizonyult távcsövem felbontóképessége számára. Mégis valami nehezen megfogható szimmetriát véltem felfedezni rajta, és a hegycsúcs, amelyen pihent, meglepõen laposnak tûnt: Hosszú idõn át bámultam ezt a szikrázó rejtélyt, szoktatva szememet a térérzékeléshez, míg a konyhából kiszivárgó füstszag nem emlékeztetett arra, hogy reggeli kolbászunk fölöslegesen tett meg négyszázezer kilométert a világûrön át!

Egész reggel errõl vitatkoztunk, miközben átvágtunk a Mare Crisiumon, és a nyugati hegyek egyre félelmetesebben tornyosultak fölénk. Amikor ûrruháinkban kimásztunk, hogy elvégezzük a szokásos teendõket, még akkor is folytattuk az eszmecserét rádióinkon. Teljesen bizonyos - gyõzködtek társaim -, hogy sohasem létezett semmilyen értelmes élet a Holdon. Csupán néhány elkorcsosult növényfaj képviselte valamikor az életet, de õseik sem lehettek sokkal fejlettebbek. Ezt én is éppúgy tudtam, mint bárki más, de vannak esetek, amikor egy tudósnak nem szabad visszariadnia attól, hogy bolondot csinál magából.

- Figyeljetek! - jelentettem ki végül. - Felmegyek oda, ha másért nem, a magam megnyugtatására. Az a hegy legalább háromezer-hatszáz méter magas… de csak hatszáz méternek számít a földi tömegvonzásra átszámítva… és húsz óra alatt megtehetem az utat. Mindig szerettem volna felkapaszkodni azokra a hegyekre, hát most itt a kiváló alkalom.

- Ha nem töröd ki a nyakad - vetette közbe Garnett -, az egész felderítõcsapat rajtad fog röhögni, amikor visszatérünk a Bázisra. Azt a hegyet pedig valószínûleg "Wilson illúziójá"-nak fogják rólad elnevezni.

- Nem töröm ki a nyakamat - ellenkeztem komolyan. - Ki mászta meg elsõként a Picót és a Helicont?

- De mintha fiatalabb lettél volna akkoriban, nem igaz? - jegyezte meg halkan Louis.

- Eggyel több ok arra, hogy menjek - feleltem önérzetesen. Este korán lefeküdtünk, miután a traktorral csaknem fél kilométerre megközelítettük a hegyfokot. Garnett indult el velem reggel; remek hegymászó, gyakran elkísért felderítõutakra korábban is. Jármûvezetõnk boldogan maradt a fülkéjében.

Elsõ pillantásra a sziklák teljesen megmászhatatlannak tûntek, de akinek van egy kis alpinistaérzéke, könnyen boldogul, hiszen itt földi súlyának csak egyhatodát nyomja minden. A holdi hegymászás igazi veszélye a túlzott önbizalom; ha valaki száznyolcvan méter magasról lezuhan a Holdon, éppúgy halálra zúzza magát, mintha harminc métert esne a Földön.

Elõször egy széles párkányon tartottunk pihenõt, ezerkétszáz méter magasan a síkság felett. A felfelé kapaszkodás nem volt különösebben nehéz, de a szokatlan erõfeszítéstõl elmerevedtek a végtagjaim, így igazán örültem egy kis pihenésnek. Még láttuk a traktort: mintha egy fémes hátú apró bogár várakozna a hegy lábánál. Mielõtt nekivágtunk az új szakasznak, jelentettük helyzetünket a jármûvezetõnek.

Ûrruháinkban kellemes hûvösség uralkodott: a hûtõrendszer sikeresen vette fel a harcot a Nap gyilkos sugaraival szemben, és gondoskodott testünk párolgásának elvezetésérõl. Ritkán szóltunk egymáshoz, csak amikor a mászással kapcsolatos utasítások hangzottak el, vagy megbeszéltük a legcélszerûbb útvonalat. Nem tudom, mit gondolt Garnett, de valószínûleg az volt a véleménye, hogy ennél õrültebb vállalkozásban még sohasem vett részt. Félig-meddig egyetértettem vele, de minden kínlódásért kárpótolt a hegymászás öröme, a mind szélesebbre táruló táj derûs látványa és az a tudat, hogy ember még nem járt elõttünk errefelé.

Nem emlékszem, hogy különösebb izgalmat éreztem volna, amikor megláttam magam elõtt azt a sziklafalat, amelyet elõször vizsgáltam meg távcsövemmel ötven kilométer távolságból. Pereme körülbelül tizenöt méter magasan húzódott felettünk. Azon a fennsíkon kellett lennie annak a bizonyos dolognak, amelynek a kedvéért végigverekedtem magam a csupasz sziklákon. Majdnem bizonyosnak tetszett, hogy nincs ott semmi más, mint egy kõtömb, amelyet ki tudja, milyen régen tört össze egy hulló meteor, így törésfelületei még ma is frissen és fényesen ragyognak ebben a zavartalan és mérhetetlen csendben.

Nem lehetett semmilyen fogást találni a sziklafalon, ezért elõ kellett venni a horgonyt. Fáradt karom szinte új erõre kapott, amint megpörgettem fejem fölött a háromágú kampót, és a csillagok felé röpítettem. Elõször nem kapaszkodott meg, mert lassan visszacsúszott, amikor meghúztuk a kötelet. Csak a harmadik próbálkozásra akadtak be annyira a horgok, hogy együttes erõfeszítéssel sem tudtuk kirántani õket.

Garnett aggódva tekintett rám. Tudtam, õ akar menni elsõként, de visszamosolyogtam rá sisakom ablakán át, és megráztam a fejem. Lassan, ráérõsen kezdtem meg a végsõ kapaszkodást.

Ûrruhámmal együtt is csak tizennyolc kilót nyomtam, így a karommal húzódzkodtam fel a kötélen anélkül, hogy a lábamat is rá kellett volna kulcsolnom. A peremnél megpihentem, intettem társamnak, , én átmásztam a szikla szegélyén, felálltam és elõrenéztem.

Megérthetik, hogy eddig a pillanatig szinte teljesen meg voltam gyõzõdve róla: semmi furcsa vagy szokatlan dolgot nem találhatok itt. Szinte, de nem teljesen; éppen ez a kísérteties kétség hajtott elõre. Hát a kétség véget ért, de a kísértetiesség még csak most kezdõdött.

Egy nagyjából harminc méter átmérõjû fennsíkon álltam. Felszíne sima volt egykor - túlságosan sima, hogy természetes eredetû legyen -, de az elmúlt évmilliók alatt a meteorok apró gödröket és barázdákat vágtak a felszínén. Nyilván azért alakították ki vízszintesen, hogy alapot nyújtson egy csillogó, gúlára emlékeztetõ, kétszeres embermagasságú szerkezetnek, amely úgy pihent a sziklába ágyazva, mint egy gondosan csiszolt gigantikus drágakõ,

Valószínûleg semmilyen érzelem nem jutott el a tudatomig azokban az elsõ percekben. Aztán éreztem, ahogy a szívem kalapálni kezd, és valami különös öröm áradt szét bennem. Mert szerettem a Holdat, és most már tudtam, hogy nem az Aristarchus és az Eratosthenes széles lápvidékén jelent meg az élet egyetlen formája a Hold fiatalságának idején. A Holdra merészkedõ elsõ felderítõk régi, de elfeledett álma tehát igaznak bizonyult. Végül is létezett egy holdi kultúra - és ezt én fedeztem fel elõször. Hogy talán százmillió évet késtem? Cseppet sem zavart. Az a lényeg, hogy egyáltalán megérkeztem!

Agyam ismét munkához látott, hogy elemezze a látványt és kérdéseket tegyen fel. Mi volt ez - épület, szentély vagy olyasmi, amire nincs szó a nyelvünkben? Ha épület volt, miért emelték épp ilyen elérhetetlen helyen? Az is megfordult a fejemben, hátha templom volt; és magam elõtt láttam egy ismeretlen vallás papjait, akik isteneikhez könyörögnek oltalomért, ahogyan az élet a haldokló óceánokkal együtt apad a Holdon, de kérelmük süket fülekre talál.

Tíz-tizenkét lépést tettein felé, hogy tüzetesebben megvizsgáljam, de valami azt súgta, ne merészkedjem túl közel. Értek egy kicsit a régészethez, ezért megpróbáltam felbecsülni annak a kultúrának a fejlettségi szintjét, amely leborotválta ezt a hegyet, és elkészítette ezeket a sziporkázó tükörfelületeket, amelyeket még most is szinte vakítóan fénylettek.

Az egyiptomiak készíthették volna, gondoltam, ha munkásaik ugyanolyan különleges anyagokat kaptak volna kézhez, amilyeneket ezek a titokzatos õsi építészek használtak. De ez a tárgy eléggé kicsinek tûnt, ezért meg sem fordult a fejemben, hogy egy olyan faj alkotásának tekintsem, amely fejlettebb a miénknél. Már az is túlságosan lenyûgözött, hogy a Holdon valamikor értelmes élet létezett, és büszkeségem sem engedte volna meg, hogy eljussak e végsõ, földi ember számára megalázó következtetéshez.

És akkor jeges borzongás futott végig a hátamon, mert észrevettem valamit - valami olyan hétköznapi és ártatlan dolgot - ami sok embernek egyáltalán fel sem tûnt volna. Említettem már, hogy meteorok karcolták össze a fennsíkot; de ujjnyi vastag kozmikus por is borította, amely szitálva lerakódik bármely szilárd égitest felszínére, ahol nem söprik el a szelek. Ez a porréteg és a számtalan barázda, teljesen váratlanul, hiányzott egy jókora körben, amelynek közepén úgy állt az apró piramis, mintha valami láthatatlan fal védené az idõ viszontagságaitól és a világûrbõl lassan, de szüntelenül érkezõ kozmikus részecskéktõl,

Fülhallgatómból kiáltozást hallottam, Garnett hívott már egy idõ óta. Kissé imbolyogva óvakodtam a szikla pereméhez, és csak intettem neki, hogy jöhet, mert nem mertem megszólalni. Aztán visszasétáltam a porban kirajzolódó körhöz. Felvettem egy ködarabot, és óvatosan a fénylõ rejtély felé hajítottam. Ha a kavics eltûnt volna a láthatatlan fal mögött, nem lettem volna meglepve, de úgy tûnt, hogy egy sima, félgömb alakú felületnek ütközött, és lassan lecsúszott róla a földre.

Tudtam, hogy olyan dologgal állok szemben, amihez fogható tárgy egyáltalán nem fordult elõ fajom õstörténetében. Ez nem épület, hanem valamiféle szerkezet, hiszen olyan erõkkel védi magát, amelyek versenyre kelnek az örökkévalósággal, Bármilyenek is ezek az erõk, még mûködnek, és talán túl közel merészkedtem hozzájuk. Felrémlett elõttem az összes sugárfajta, amelyet az ember felfedezett és megszelídített a múlt század folyamán, )"elrémlett bennem, hogy talán már menthetetlenül halálra vagyok ítélve, mintha védtelenül beléptem volna egy atomreaktor sugárzónájába.

Csak arra emlékszem, hogy Garnetthez fordultam, aki már csatlakozott hozzám, és mozdulatlanul állt mellettem. Szemmel láthatóan teljesen magába roskadt, ezért nem zavartam, hanem odasétáltam a szirt pereméhez, hogy megpróbáljam összeszedni gondolataimat. Odalent terült el a Mare Crisium - a Válságok tengere -, ami a legtöbb embert furcsa és titokzatos félelemmel tölt el, de engem megnyugtat barátságos látványával. Tekintetemet a csillagok bölcsõjében pihenõ Föld derengõ félkörére emeltem, és eltöprengtem, felhõi mit takarhattak, amikor az ismeretlen építõk befejezték munkájukat. A karbonkor párás dzsungelei uralkodtak? Vagy azok a kopár tengerpartok, amelyekre az elsõ kétéltûek kimásztak, hogy meghódítsák a szárazföldet? Vagy az ismeretlenek korábban érkeztek, amikor az élet meg sem jelent még a Földön?

Ne kérdezzék, miért nem sejtettem meg hamarabb az igazságot amely ma már oly nyilvánvaló. A felfedezés elsõ izgalmában kétkedés nélkül feltételeztem, hogy a távoli múltban egy Holdon élõ faj alkotta meg ezt a kísértetkristályt. De hirtelen elemi erõvel tört fel bennem a felismerés: ez a faj oly idegen volt a Holdon, mint jómagam.

Mindeddig nyomát sem találtuk az életnek néhány satnya növényen kívül. Bármilyen virágzó civilizáció élt is itt egykor, képtelenség; hogy csupán egyetlen jelképes emléket hagyott hátra…

Újból a fénylõ piramisra pillantottam, és úgy láttam, egyre kevésbé illeszkedik környezetébe. Egyszer csak azt éreztem, hogy az átélt izgalom és a nyomasztó fáradtság következtében hisztérikus nevetés rázza egész testemet, mert elképzeltem, hogy a kis piramis azt suttogja nekem: "Sajnálom, én is idegen vagyok itt."

Húsz évbe telt, mire sikerült összetörni a láthatatlan védõburkot, és a tudósok elérték a kristályfalak mögött rejtõzõ szerkezetet. Amit nem énünk, széttörjük, így aztán a legerõsebb atomenergiával robbantottuk szét a szerkezetet, és megláthattam végre annak a kedves, csillogó valaminek a töredékeit, amely egykor annyira elbûvölt a hegytetõn.

Értelmezhetetlen darabok! A piramis mechanizmusa - ha valóban valamilyen szerkezetrõl van szó - olyan technikai kultúrából ered, amely messze túlmutat eddigi ismereteinken, talán a parafizikai erõk világába.

A rejtély még erõsebben kísért bennünket most, hogy a többi bolygót is elértük, és tudjuk, hogy egész Naprendszerünkben csak a Földön alakult ki értelmes élet. De saját bolygónk egyik letûnt civilizációja sem építhette ezt a berendezést, mert a fennsíkon felgyülemlett kozmikus por vastagsága lehetõséget nyújtott a kor meghatározásra. A tárgyat akkor helyezték el a hegyen, amikor az élet még nem lépett ki az óceánból a szárazföldre.

Amikor bolygónk feleannyi idõs lehetett, mint most, valami a csillagokból érkezve átsuhant a Naprendszeren, kirakta ezt az emléktárgyat, és folytatta útját. Amíg szét nem romboltuk, ez a berendezés tökéletesen teljesítette az építõi által kiszabott feladatot; és hogy mi volt ez a feladat, íme az elméletem.

Csaknem százezermillió csillag kering a Tejútrendszer forgó korongjában, és nagyon régen más napokhoz tartozó bolygókon más fajok ugyanúgy végigjárták a fejlõdés lépcsõfokait, sõt magasabbra jutottak, mint ahová mi eljutottunk. Gondoljunk egy ilyen civilizációra, messze az idõ mélyén, amikor a Teremtés fénye még alig kezd halványodni, és õk olyan világegyetem urai, ahol az élet még csak egy maroknyi bolygón jelent meg. Magányukat el sem tudjuk képzelni, az istenek magányossága ez, akik a végtelen térségbe tekintenek, és senkit sem találnak, akivel megoszthatnák gondolataikat.

Bizonyára végigkutatták a csillagködöket, ahogyan mi felderítettük a bolygókat. Mindenütt találhatók ilyen világok, de vagy teljesen kopárak, vagy értelem nélküli lények nyüzsögnek rajtuk. Ilyen lehetett Földünk is, amikor még a hatalmas vulkánok füstje takarta be az eget, és a hajnal küldötteinek elsõ ûrhajója megérkezett a Plútón túli világból. Elsuhant a fagyott külsõ bolygók mellett, mert utasai tudták, hogy az élet nem játszik szerepet ezeknek a további sorsában. Aztán megpihentek a belsõ bolygók között, hogy felmelegedjenek a Nap tüzénél, és alaposabban körülnézzenek.

Nyilván szemügyre vették a Földet, amely biztonságosabban kering a tûz és a jég birodalmának keskeny határmezsgyéjén, és valószínûleg arra a következtetésre jutottak, hogy ez a Nap legkedvesebb gyermeke. A távoli jövõben itt jelenhet meg majd az élet; de tömérdek csillag várt még rájuk, és nem tudták, visszatérhetnek-e ide valaha. '

Így hát itt hagytak egy õrszemet, egy példányt abból a több millióból, amelyet szétszórtak az univerzumban, hogy szemmel tartsák azokat a világokat, amelyek az élet ígéretét hordozzák. Ez a szerkezet hosszú évmilliókon át fáradhatatlanul küldte jelzéseit arról a puszta tényrõl, hogy még senki sem bukkant rá.

Talán így érthetõvé válik, hogy a Föld helyett miért a Holdra helyezték a kristálypiramist. Építõit nem érdekelték azok a fajok, amelyek éppen kilépnek a barbárság korából. Civilizációnk csak akkor érdemli meg figyelmüket, ha bebizonyítottuk, hogy alkalmasak vagyunk a katasztrófák túlélésére, mert már utazni tudunk az ûrben, és így elszökhetünk a Földrõl, szülõbolygónkról. Ezzel a kihívással valamennyi értelmes fajnak elõbb vagy utóbb szembe kell néznie. Kettõs kihívásról van szó, amely egyrészt függ az atomenergia megzabolázásától, másrészt attól, hogy az életet vagy a halált választjuk-e, ha eljön a pusztulás ideje. Miután mi már túlestünk ezen a válságon, csupán idõ kérdése volt, mikor találjuk meg a piramist, és mikor feszítjük fel. Nem sugároz többé jeleket, tehát: akik ezt figyelték, a Föld sorsáról kezdenek töprengeni. De az is lehet, hogy már nagyon-nagyon idõsek, és az öregek gyakran esztelenül féltékenyek a fiatalokra.

Soha nem ludak már többé a Tejútra pillantani úgy, hogy el ne tûnõdjek, vajon melyik csillagfelhõbõl érkeznek hozzánk a küldöttek. Ha megbocsátják nekem a közönséges hasonlatot, azt mondhatom, hogy összetörtük a tûzjelzõ üvegét, és nincs más dolgunk, csak a várakozás.

Nem hiszem, hogy sokáig kell várnunk.

JUPITER-V

A Jupiter-V, amelyet 1955 júniusában írtam, a tudományos fantasztikus irodalomnak egyik jellegzetes és gyakran megvetett kategóriájába, a "trükkös" történetek közé tartozik, ahol egy kevésbé ismert tény vagy természeti törvény a cselekmény lényeges részét alkotja. Ezt a mûfajt (annyi másikkal együtt) Edgar Allan Poe dolgozta ki; a Maelström címû novellája klasszikus példa erre.

Amikor írásom elõször jelent meg egy gyûjteményes kötetben (Reach for Tomorrow - Közeledõ holnap, 1956), ezzel a megjegyzéssel bocsátottam útjára: "Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ma is meg tudnám írni a Jupiter-V-öt; húsz-harminc oldalt tettek ki a keringési adatokra vonatkozó számítások, és az érdem voltaképpen G. C. McVittie professzort illeti, aki hajdan alkalmazott matematikára oktatott. Huszonhét évvel késõbb is ez a véleményem.

Az eltelt évek alatt mégis történt valami, amit novellám írásakor teljesen lehetetlennek tartottam. Az a fotós, aki fényképeket készített a Jupiter holdjairól a Life Magazine 2044. évi jubileumi száma részére (amely feltehetõen mûholdon továbbított hologramos kiadás), csak hatvanöt évet késett. A voyager ûrszonda ugyanis már elvégezte ezt a munkát 1979-ben…

Vagy legalábbis a feladat egy részét, mert sohasem leszünk képesek feltárni annak a mininaprendszernek a bonyolultságát, amelyet a Jupiter alkot a holdjaival. És noha ez a történet az ûrkutatás szédítõ fejlõdése miatt kezd elavulttá válni (szeretnék emlékeztetni rá, hogy az elsõ Szputnyik fellövése elõtt hat évvel írtam), még tartalmazhatja az igazság néhány elemét.

De azok az elmosódott, távoli felvételek a kis Jupiter-V-rõl (amelyet hivatalosan Amaltheának kereszteltek el) tényleg nagyon furcsának látszanak…

Forster professzor annyira apró emberke volt, hogy különleges ûrruhát kellett készíteni számára. Testi felépítésének hiányosságát mint ez gyakran megesik - annál nagyobb határozottsággal és céltudatossággal pótolta. Amikor találkoztam vele, már húsz éve dédelgetett egy álmot. És hogy még cifrább légyen az ügy, sikerült is rábeszélnie keményfejû üzletembereket, tudományos alapítványok hivatalnokait és a Világtanács küldötteit, hogy támogassák elképzeléseit, és szereljenek fel számára egy ûrhajót. Mindazok ellenére, ami késõbb történt, most is úgy vélem, ez tekinthetõ legnagyobb érdemének…

Az Arnold Toynbee hétfõnyi személyzettel hagyta el a Földet. A professzoron és elsõ asszisztensén, Charles Ashtonon kívül a fedélzeten tartózkodott a szokásos pilóta-navigátor-mérnök hármas és két egyetemi hallgató - Bill Hawkins és jómagam. Kettõnk közül egyikünk sem járt még az ûrben, így annyira izgatottak voltunk, hogy cseppet sem bántuk volná, ha nem érünk vissza a Földre a következõ szemeszter kezdetéig. Erõsen gyanítottuk, hogy oktatónk is hasonló nézeteket vall. Mesterien kétértelmû levélben ajánlott bennünket, és mivel fél kezemen meg tudnám számolni - bocsánat az elkoptatott hasonlatért -, hogy hányan konyítanak valamit a marsbeli kéziratok olvasásához, végül megkaptuk a megbízatást.

Minthogy a Jupiterre tartottunk, nem a Marsra, ez a különleges minõsítés is furcsán hatott, bár a professzor elméleteinek ismeretében szörnyû gyanú támadt bennünk. Ez részben igazolódott is, amikor már tizedik napja voltunk úton.

A professzor gondterhelten rendelt magához kettõnket. Még a súlytalanság állapotában is megõrizte méltóságát, miközben tõlünk csak annyi telt, hogy a legközelebbi fogantyúkba kapaszkodva úgy lengedeztünk, mint hínár a vízben. Az volt az érzésem - bár természetesen tévedhetek -, hogy a professzor azt gondolja: "Istenem, mit vétettem, hogy ezekkel büntetsz?", miközben nyugtalanul tekintett felváltva Billre és reám. Aztán egy "túl késõ, hogy bánhit tegyek" sóhajjal beszélni kezdett, olyan lassan és türelmesen, mint amikor meg akar magyarázni valamit. Legalábbis mindig erre a stílusra vált át, amikor hozzánk intézi szavait, bár eszembe jutott - de hagyjuk ezt.

- Amióta elindultunk a Földrõl - kezdte -, nem sok alkalmam nyílt rá, hogy ismertessen önökkel expedíciónk célját. De talán már sejtik. - Én azt hiszem, igen - lelkesedett Bill.

- Nos, halljuk - szólt a professzor, és szemében különös fény csillant. Igyekeztem megfékezni Billt, de próbált már valaki bokán rúgni egy embert a súlytalanság állapotában?

- Valamilyen bizonyítékot akar találni… úgy értem, még több bizonyítékot… saját elméletére, a Földön kívüli kultúrák szóródására. - És van valami elképzelése, miért a Jupiterre megyek ezért?

- Hát, pontosan nem. Feltehetõen azt reméli, hogy az egyik holdon talál valamit.

- Briliáns, Bill, briliáns! Tizenöt ismert holdja van eddig a Jupiternek, és összterületük a Föld felszínének felét teszi ki. Hol kezdené a keresést, ha csak páz hét állna a rendelkezésére? Roppant kíváncsi lennék.

Bill kétkedve pillantott a professzorra, mert valami enyhe gúnyt vélt felfedezni a hangjában.

- Keveset értek a csillagászathoz - mentegetõzött. - De négy. nagy holdja van, nem? Ezekkel kezdeném.

- Csak tájékoztatásul közlöm, hogy ezek az Io, Europa, Ganymedes és Callisto… egyenként is nagyobbak Afrikánál. Ábécérendben kutatná õket végig?

- Nem - vágta rá Bill. - A Jupiterhez legközelebbivel kezdeném, és kifelé haladnék.

- Nem hiszem, hogy több idõt kellene vesztegetnünk az ön logikájának kõvetésére - sóhajtotta a professzor. Nyilván türelmetlenül várta, hogy átvegye a szót. - Egyébként tökéletesen téved. Egyáltalán nem érdekelnek bennünket a nagy holdak. Fényképeket készítettünk róluk az ûrbõl, és nagy területeket kutattunk végig a felszínûkön. Régészeti szempontból semmi érdekességet nem kínálnak. Mi olyan helyre megyünk, ahol senki sem járt még.

- Csak nem a Jupiterre? - szaladt ki a számon.

- Az ég áldja meg, nincs szó ilyen drámai vállalkozásról! De annyira közel megyünk hozzá, amennyire még senki sem merészkedett. Tûnõdve hallgatott egy darabig.

- Az a különös, tudják… vagy valószínûleg nem tudják… hogy

legalább olyan nehéz a Jupiter holdjai között utazni, mint egyik bolygóról a másikra, holott a távolságok sokkal kisebbek. Ez annak a következménye, hogy a Jupiternek rettenetesen nagy a tömegvonzása, és a holdjai szédítõ sebességgel keringenek. A legbelsõ hold csaknem ugyanolyan gyorsan halad, mint a Föld, és aki a Ganymedesrõl akar eljutni ide, utazása során legalább annyi üzemanyagot fogyaszt, mintha a Földrõl a Vénuszra repülne, noha ez az út csak másfél napig tart.

Éppen erre az utazásra készülünk. Senki sem járt elõttünk, mert semmilyen ésszerû ok nem indokolta ezt. A Jupiter-V csupán harminc kilométer átmérõjû, valószínûleg nem sok érdekességet kínál. A kutatók még a külsõ holdak közül is csak néhányat látogattak meg eddig… holott sokkal könnyebb elérni õket… mert úgy vélték, csak a rakéta-hajtóanyagot pazarolják.

- És mi miért pazaroljuk? - kérdeztem türelmetlenül.

Az egész dolog úgy hangzott, hogy teljesen fölöslegesen tekergünk erre. Persze, amíg a kaland érdekesnek és veszélytelennek látszott, szívesen benne voltam a játékban.

Meg kell vallanom - bár nem akarok fecsegni, akárcsak a többiek -, hogy abban az idõben egy szót sem hittem el Forster professzor elméletébõl. Természetesen elismertem, hogy remek koponya, legalábbis ami a szakterületéi illeti, de nem fogadtam el legmeghökkentõbb elképzeléseit. Végül is annyira halvány bizonyítékok álltak rendelkezésre, következtetései viszont annyira forradalmim tûntek, hogy az ember óhatatlanul kétkedõvé vált.

Bizonyára emlékeznek arra a meghökkentõ bejelentésre, hogy az elsõ Mars-expedíció nem egy, hanem két õsi civilizáció maradványaira bukkant. Mindhét kultúra igen magas fejlettségi szintet ért el, de egyaránt elpusztult több mint ötmillió évvel ezelõtt. Ennek oka ismeretlen (még ma is). Nem lehetett szó háborúról, mert a jelek szerint a két kultúra békességben élt egymással. Az egyik faj rovarokra emlékeztetett, a másik inkább hûllõkre. A kutatások szerint a rovarok eredeti Mars-lakóknak látszottak, a hüllõemberek viszont - akiket rendszerint X-kultúraként emlegetnek - késõbb jelentek meg a színen.

Legalábbis Forster professzor ezt állította. Sõt, a hüllõemberek bizonyosan ismerték az úrhajózás titkát, mert sajátságos, kereszt alakú városaik romjait valamennyi bolygó közül a Merkúron találták meg. Forster véleménye szerint az összes kisebb bolygót megpróbálták meghódítani - a Föld és a Vénusz kivételével, ezeken túlságosan nagy a gravitáció. A professzor elégedetlenül vette tudomásul, hogy a régészek sohasem találtak X-kultúrára utaló nyomokat a Holdon, és nem kételkedett, hogy egy ilyen felfedezés csak idõ kérdése.

A "hivatalos" elmélet szerint az X-kultúra eredetileg az egyik kisebb bolygóról vagy holdról érkezett, békés kapcsolatba lépett a marsbeliekkel - a Naprendszerben addig létezõ egyetlen értelmes fajjal -, aztán a marsi civilizációval egy idõben halt ki. De Forster professzor képzelete sokkal magasabbra szárnyalt: meggyõzõdése szerint az X-kultúra a csillagközi térbõl érkezett a Naprendszerbe. Kissé kellemetlenül érintette, hogy senki sem hisz neki, de nemigen zavartatta magát, mert néhány fura alakhoz hasonlóan az tette boldoggá, ha kisebbségbe szorult.

Miközben Forster professzor szétteregetett egy térképet, a kabinablakon át éppen a Jupiterre láttam. Gyönyörû látványt nyújtott: szabad szemmel kivettem az egyenlítõi felhõövezetet, és észrevettem három holdat is, amely apró csillag módjára ragyogott a bolygó közelében. Szerettem volna tudni, melyik a Ganymedes, elsõ leszállásunk színhelye.

- Ha Jack is méltóztatik idefigyelni - folytatta a professzor -, elmondom önöknek, mién tettünk meg ilyen hosszú utat. Önök tudják, hogy a múlt évben meglehetõsen sokat bolyongtam a Merkúr félárnyékos sávjában a romok között. Bizonyára olvasták az újságokban, hogy elõadást tartottam errõl a Londoni Gazdasági Fõiskolán. Talán ott is voltak… emlékszem, hogy a terem végében valami ribillió támadt. ,

Amit nem mondtam el akkor senkinek, most elárulom: fontos nyomot fedeztem fel, amely az X-kultúra eredetére utal. Mélyen hallgattam… bár erõs kísértést éreztem, hogy megszólaljak… amikor dr. Haughton és a hozzá hasonló bolondok kárörvendõ megjegyzéseket tettek rám, de nem akartam kockáztatni, hogy valaki más jöjjön el ide, mielõtt megszervezem ezt az expedíciót.

A Merkúron egyebek között egy eléggé jó állapotban megmaradt dombormûvet találtam a Naprendszerrõl. Ez nem az elsõ ilyen ábrázolás… mint tudják, ez eredeti marsbeli, és a jövevény X-kultúra mûvészetében gyakoriak a csillagászati ábrázolások. De találtam néhány különös jelképet a különbözõ bolygók, így a Mars és a Merkúr mellett is. Azt hiszem, történelmi jelentõségû ez az ábrázolás, és az a legkülönösebb rajta, hogy a kis Jupiter-V-öt - a bolygó valamennyi holdja közül a legjelentéktelenebbet - szemmel láthatóan rendkívül gondosan tüntették fel rajta. Meggyõzõdésem, hogy kell ott lennie valaminek, ami az X-kultúra rejtélyének megfejtéséhez kulcsot adhat. Azért megyünk oda, hogy ezt meg is találjuk.

Ahogy most visszaemlékszem, se Billt, se engem nem kápráztatott el a professzor meséje. Jó, az X-kultúra tagjai valamilyen különös oknál fogva otthagytak néhány kezdetleges eszközt a Jupiter-V-ön. Mulatságos lesz kiásni ezeket, de aligha valószínû, hogy olyan fontosak, ahogy a professzor véli. Azt hiszem, meglehetõsen elégedetlenül vette tudomásul, hogy nem lelkesedünk. De csak magára vethetett, mert ahogy késõbb felfedeztük, még mindig bolonddá tett bennünket.

Körülbelül egy héttel késõbb szálltunk a legnagyobb holdon, a Ganymedesen. Egyedül itt épült ki egy állandó bázis csillagvizsgálóval és geofizikai állomással, ahol összesen körülbelül ötven tudós dolgozott. Örömmel fogadták látogatásunkat, de nem maradhattunk sokáig, mert a professzor aggodalmasan sürgette, hogy minél elõbb tankoljunk és szálljunk fel újra. Természetesen élénken érdeklõdtek a professzortól, hogy mién megyünk az V-re, de õ nem akart, mi meg nem tudtunk beszélni, mert állandóan rajtunk tartotta a szemét.

A Ganymedes kétségtelenül érdekes hely, és útban hazafelé alaposabban szemügyre vettük. De mivel ígéretem szerint cikket írok errõl egy másik képeslap számára, jobb, ha nem árulok el többet (érdemes lesz megvenni a National Astrographic magazin legközelebbi, tavaszi számát).

Az a röpke ugrás a Ganymedesrõl az V-re másfél napig tartott. Kissé kényelmetlen érzéssel töltött el bennünket a látvány, ahogyan a Jupiter óráról órára növekedett, mintha el akarná borítani az egész égboltot. Nem sokat tudok a csillagászatról, de szinte a csontjaimban éreztem azt az iszonyatos gravitációs erõt, amely maga felé húzott bennünket. Mesterséges zuhanásunkba könnyen becsúszhatott bármilyen hiba. Ha kifogyna az üzemanyagunk, sohasem tudnánk visszavergõdni a Ganymedesre, sõt belehullhatnánk a Jupiterbe.

Bárcsak le tudnám írni, milyen fenségesen ragyogott ez a kolosszális gömb azokkal a vad viharfelhõkkel, amelyek fölöttünk kavarogtak az égen. Tulajdonképpen megpróbálkoztam a leírásával, de néhány irodalomszeretõ barátom, aki elolvasta ezt a kéziratomat, azt tanácsolta, húzzak ki néhány részletet. (Egy csomó más tanácsot is adtak, de nem hiszem, hogy ezeket komolyan lehetne venni, mert akkor semmi sem maradna az eredeti történetbõl.)

Szerencsére ma már annyi színes közeli felvétel látott napvilágot a Jupiterrõl, hogy bizonyára önök is találkoztak közülük néhánnyal.

Talán még azt a képet is látták, amely az összes bajt okozta, de ezt majd késõbb elmagyarázom.

Végre abbamaradt a Jupiter terebélyesedése: ráálltunk az V keringési pályájára, így hamarosan utolérjük ezt a csipetnyi holdat, miközben versenyt fut velünk a bolygó körül. Mindnyájan a vezérlõfülkében tolongtunk, és vártuk, hogy megpillanthassuk úti célunkat. Pontosabban azok vártak, akik befértek. Bill és jómagam a folyosón tipródtunk, így csak a többiek válla fölött kandikálhattunk be. Pilótánk, Kingsley Searle az irányítópult elõtt ült, és szokás szerint úgy festett, mint akit skatulyából húztak ki; Eric Fulton, a mérnõk, szórakozottan rágta bajuszát, és az üzemanyagjelzõk mutatóit figyelte, Tony Groves pedig bonyolult számításokat végzett navigációs táblázatai segítségével.

A professzort nem lehetett levakarni a teleperiszkóp nézõkéjérõl. Hirtelen összerezzent, és meghallottuk, amint elképedve füttyent. Egy perc múlva szó nélkül Searle felé biccentett, így a pilóta vette át a helyét a nézõkénél. Pontosan ugyanaz történt: füttyentett, aztán odaengedte Fultont. Kissé unalmasnak tûnt, hogy Groves is hasonlóan reagál, ezért mindketten betörtettünk, és rövid küzdelem után elfoglaltuk a hadállást.

Nem tudom pontosan, mit vártam, valószínûleg ezért éreztem egy kis csalódást. Elõttem az ûrben egy apró hold lebegett, és "éjszakai" oldalán halványan derengett a Jupiter káprázatos fénye. Ez volt minden, amit láttam.

Aztán kezdtem újabb részleteket felfedezni, ahogyan egyre többet vesz észre valaki, ha elég sokáig mered egy távcsõbe. A bolygó kísérõjének felszínén halvány, cikcakkos vonalak váltak láthatóvá, aztán egyszer csak felismertem az egész alakzatot. A vonalak ugyanolyan mértani pontossággal borították az V-öt, mint a hosszúsági és szélességi körök az iskolai földgömböket. Azt hiszem, elhûlve füttyentettem egyet, mert Bill félrelökött az útból, és õ kezdte meresztgetni a szemét.

Ezután már csak arra emlékszem, amint Forster professzor fölényes nyugalommal áll kérdéseink pergõtüzében.

- Természetesen számomra ez nem olyan meglepõ - magyarázta -, mint önöknek. A Merkúron talált bizonyítékon kívül más nyomok is ide vezettek. A Ganymedes obszervatóriumában van egy barátom, aki tökéletes titoktartás mellett meglehetõsen keményen dolgozott az elmúlt hetek folyamán. Aki nem csillagász, annak talán meglepõ, hogy az obszervatóriumban senki sem vette a fáradságot, hogy szemügyre vegye a holdakat. Az összes nagy távcsõvel a Tejútrendszeren kívüli csillagfelhõket vizsgálják, a kicsikkel a Jupitert figyelik szakadatlanul.

Az V-tel kapcsolatban az obszervatórium csak annyira erõltette meg magát, hogy megmérte az átmérõjét, és készített néhány fényképet. Ezeken a fölöttébb homályos felvételeken nem lehetett észrevenni azokat a jeleket, amelyeket az imént megpillantottunk, máskülönben már korábban megindult volna a nyomozás. Kérésemre Lawton barátom a száz centiméteres tükrös távcsõvel is megvizsgálta a holdat, és észrevett még valamit, ami korábban is kiderülhetett volna. Bár a Jupiter-V csak harminc kilométer átmérõjû, mégis sokkal fényesebb, mint amit a mérete indokolna. Ha összehasonlítjuk sugárvisszaverõ képességét… vagyis az aldeb… szóval…

- Az albedóját…

- Köszönöm, Tony… szóval albedóját a többi holdéval, azt találjuk, hogy ez a felület sokkal erõsebben tükröz a kelleténél. A hold tehát úgy viselkedik, mintha nem sziklák, hanem sima fémlapok borítanák.

- Megvan a magyarázat! - kiáltottam. - Az X-kultúra emberei ugyanolyan burokkal vették körül az V-öt, csak sokkal nagyobb léptékben, mint ahogyan a házaikat építették a Merkúron.

A professzor szánakozva nézett rám.

- Szóval még mindig nem sejti! - jegyezte meg.

Azt hiszem, kissé igazságtalanul bánt velem. Most komolyan kérdezem: ki tudott volna ennél jobbat kitalálni hasonló helyzetben? Három órával késõbb egy elképesztõ méretû fémlemez síkságon szálltunk le. Ahogy kinéztem az ûrhajó ablakán, szinte törpének éreztem magam ebben a környezetben. Mintha hangyaként mászkálnék egy olajtartály tetején. A Jupiternek az égbolton derengõ hatalmas gömbje tovább fokozta ezt a benyomást. Még a professzor megszokott fölénye is áhítatos félelemmé alakult.

A síkság egyhangúságát különbözõ irányba húzódó széles sávok törték meg ott, ahol a fantasztikus méretû fémlapok csatlakoztak egymáshoz. Ezeket a sávokat, vagyis egymást keresztezõ vonalhálózatukat láttuk az ûrbõl.

Kétszázötven méterrel távolabb egy kis domb emelkedett, legalábbis földi viszonylatban annak lehetett nevezni. Már akkor felfedeztük, amikor gondosan megvizsgáltuk az ûrbõl az apró holdat. Hat ilyen kidudorodás közül négy feküdt az egyenlítõn, egymástól egyenlõ távolságban, és kettõ a sarkokon. Kézenfekvõnek tûnt a feltételezés, hogy ezek vezetnek a fémburok alatti világba.

Tudom, egyesek azt hiszik, mókás dolog úrruhában sétálgatni egy légkör nélküli, kis tömegvonzású égitesten. Hát nem az. Annyi; mindent kell figyelni, ellenõrizni és megelõzni, hogy a lelki feszültség szétzilálja az élvezetet - legalábbis az én esetemben. De hozzá kell tennem, hogy amikor lélegzet visszafojtva kimásztam az ûrhajó légzsilipjébõl, ezek a dolgok nemigen aggasztottak.

Az V tömegvonzása olyan kicsinek bizonyult, hogy szó sem lehetett sétáról. Alpinisták módjára, egyetlen hosszú kötélhez erõsítettük magunkat, és háton hordozható rakétánk enyhe ellenreakció-jávai lebegtünk keresztül a fémsíkon. A tapasztalt ûrhajósok, Fulton és Groves, az emberlánc két végén helyezkedtek el, így megakadályoztak minden óvatlan különcködést.

Csupán néhány percbe telt, mire elértük célunkat, azt a széles, alacsony gombakupolát, amelynek kerülete legalább egy kilométer lehetett. Csak nem egy gigantikus légzsilip, gondoltam magamban, amelyben egy egész ûrhajó elfér? Ha csak nincs különleges szerencsénk, nem fogunk itt behatolni, mert a vezérlõszerkezet biztosan rég felmondta már a szolgálatot, de ha mégis mûködik, nem ismerjük a titkát, hogyan kell beindítani. Nehezen lehet elképzelni ennél gyötrõbb érzést, hogy képtelen vagy a történelem legnagyobb régészeti szenzációjának közelébe férkõzni, mert bezárták elõtted az ajtót.

Még félig sem kerültük meg a kupolát, amikor egy nyílást fedeztünk fel a fémburkolaton. Az apró - csupán két méter átmérõjû - kör annyira szabályosnak látszott, hogy egy pillanatig el sem tudtuk képzelni, mi célt szolgál. Aztán Tony hangja hallatszott a rádión.

- Ez nem mesterséges eredetû. Meteor csapódott be valamikor, hála az égnek.

- Lehetetlen! - tiltakozott Forster professzor. - Túl szabályos. Tony nem hagyta magát.

- A nagy meteorok mindig kerek nyílást vágnak, hacsak nem túl ferde szögbõl érkeznek. És nézze a szélét: láthatja, hogy valamilyen robbanás következett be. Valószínûleg a meteor és a burkolat elpárolgott, ezért nem is fogunk repeszeket találni.

- Számítani lehet ilyen eseményekre - vetette közbe Kingsley. Mennyi ideje van ez itt? Ötmillió éve? Akkor lennék igazán meglepve, ha nem találnánk több meteorkrátert.

- Talán igaza van - adta meg magát nem titkolt elégedettséggel a professzor. - Mindenesetre elsõként ereszkedem le.

- Rendben van - egyezett bele Kingsley, akit parancsnokként

megilletett a döntés joga. - Kap húsz méter kötelet, én meg a nyílás szélén ülök, hogy tarthassuk a rádiókapcsolatot. Máskülönben ez a burok teljesen elnyeli az elektromágneses hullámokat.

Így hát a professzor lépett elsõként - teljesen megérdemelten - a Jupiter-V belsejébe. Mi Kingsley köré gyûltünk, hogy halljuk a híreket a professzor vizsgálódásáról.

Forster nem jutott messzire. A külsõ burkolat alatt még egy réteg húzódott, ahogy számítottunk is rá. Akkora távolság volt közöttük, hogy a professzor felegyenesedhetett, és ameddig csak ellátott zseblámpájának fényénél, semmi másra nem bukkant.

Ettõl kezdve huszonnégy órán át kutattunk elkeseredetten a hold felszínén. Emlékszem, amikor már roskadoztam a fáradtságtól, megkérdeztem a professzortól, miért nem jutott eszébe, hogy hozzon egy kevés robbanóanyagot. Megrökönyödve nézett rám.

- Annyi van belõle az ûrhajón, hogy nyugodtan a levegõbe röpíthetnénk magunkat - válaszolta. - Nem vállalom a kockázatot, hogy bármilyen kárt okozzak, amíg más lehetõség nem kínálkozik.

Ezt nevezem türelemnek! De megértettem az álláspontját. Elvégre mit számít neki néhány nap az elmúlt húsz év kutatásaihoz képest?

Végül valamennyiünk közül Bill Hawkins találta meg a befelé vezetõ utat, miután szétszóródva folytattuk a keresést. Hogy világosabb legyen, az Északi-sark közelében fedezett fel egy meteor ütötte óriási nyílást, amelynek átmérõje körülbelül száz méter lehetett. Az égi bomba átszakította a Jupiter-V mindkét burkolatát, így derült ki, hogy van alatta egy harmadik is. Azt már csak az évmilliók alatt bekövetkezõ véletlennek köszönhettük, hogy valamikor egy második, kisebb meteor csapódott be ugyanebbe a kráterbe, és átfúrta a harmadik réteget is. Ezen a nyíláson éppen átfért egy ûrruhás ember. Fejjel lefelé bújtunk bele egymás után.

Aligha tapasztaltam még ennél hátborzongatóbbat: ott lógtam valami elképesztõ térség felett, mint egy pók a Szent Péter-bazilika kupolájában. Csak annyit érzékeltünk abból a térbõl, amelyben lebegtünk, hogy hatalmas. De hogy mekkora, sehogy sem sikerült megállapítanunk, mert zseblámpáink nem érzékeltették a távolságot. Ebben a levegõtõl és portól mentes üregben a sugárnyalábok magától értetõdõen láthatatlanok maradtak, és csak akkor adtak életjelt magukról, amikor a mennyezet felé irányítottuk õket: ovális fényfoltjaik táncolva jelentek meg, de tõlünk távolodva egyre elmosódottabbá váltak. Ha viszont "lefelé" irányítottuk a lámpákat, csak derengõ fényfoltokat láttunk a messzeségben, de a részletek homályban maradtak.

A hihetetlenül gyenge tömegvonzás következtében lassított film módjára hullottunk lefelé, amíg biztonsági köteleink meg nem feszültek. Fejem fölött még látszott a derengõ kör, amelyen át behatoltunk. Ha távolinak tûnt is, némileg megnyugtatóan hatott ránk.

És amint végtelenül lomha inga módjára lengtem kábelem végén, körülöttem pedig társaim lámpái apró csillagokként ragyogtak a sötétben, egyszer csak villámként hasított belém a felismerés. Elfeledve, hogy nyílt rádiókapcsolatban vagyunk, önkéntelenül felkiáltottam:

- Professzor úr… egyáltalán nem hiszem, hogy ez valami égitest lenne! Ez ûrhajó!

Nyomban elhallgattam, mert úgy éreztem, bolondot csináltam magamból. Rövid, feszült csend után egyszer csak kitört a hangzavar: mindenki velem kezdett vitatkozni. Hirtelen Forster professzor vágott közbe, és mondhatom, hogy hangja meglepettnek és elégedettnek tûnt egyszerre.

- Teljesen igazad van, Jack! Ez az ûrhajó hozta az X-kultúrát a Naprendszerbe!

Valaki elfúló hangon felkiáltott, talán Eric Fulton, a mérnök lehetett. - Fantasztikus! Egy harminc kilométer átmérõjû ûrhajó!

- Neked kell ezt a legjobban tudni - jegyezte meg a professzor szelíden. - Tegyük fel, hogy egy civilizáció át akar kelni a csillagközi téren. Hogyan oldaná meg ezt a feladatot? Nyilván valami mozgó bolygót építene az ûrben, még ha évszázadokon át tartana is a munka. Minthogy ez az ûrhajó önálló, zárt világ lesz, amely nemzedékeken át biztosítja lakóinak életfeltételeit, legalább ilyen méretûnek kell lennie, nem igaz? Kíváncsi lennék, hány naprendszert látogattak meg, mielõtt rátaláltak a miénkre, és rájöttek, hogy keresésük véget ért. Bizonyára hoztak magukkal kisebb ûrhajókat, amelyekkel leszállhattak a bolygókra, de persze az anyaûrhajót is magára kellett hagyni valahol. Ezért parkolópályára állították a legnagyobb bolygó közelében, ahol biztonságosan keringhet örökké vagy addig, amíg nem lesz rá szükség újból. Logikusan választották ki a helyet: ha a Nap körüli pályára állítják, idõvel a bolygók tömegvonzása annyira megzavarta volna a keringését, hogy végül megsemmisülhetett volna. Ez sohasem történhet meg itt.

- Árulja el, professzor - kérdezte valaki -, sejtette mindezt, mielõtt elindultunk?

- Csak reméltem. Minden bizonyíték erre utalt. A Jupiter-V viselkedésében mindig megbújt valami rendellenesség, de senki sem figyelt föl rá. Miért kering olyan közel a Jupiterhez ez az egyetlen kis hold, amikor az összes többit apró égi kísérõ hetvenszer távolabb található? Csillagászati szempontból ez teljesen érthetetlen. De elég a fecsegésbõl Vár még egy kis munka ránk.

Ezzel, enyhén szólva, teljesen jelentéktelen színben tüntette fel a valóságot a professzor. Itt álltunk heten, szemben minden idõk legnagyobb régészeti felfedezésével. Csaknem egy egész világ - még ha kicsi és mesterséges világ is - várt felderítésre. Csak azt a célt tûzhettük magunk elé, hogy gyors és felületes vizsgálatot végzünk: több nemzedéken át akad itt keresnivaló a kutatóknak.

Elsõ lépésként egy erõs reflektort engedtünk le kábelen az ûrhajóból. Ez tesz számunkra a világítótorony, ahová mindig visszatalálunk, és amely fényforrás lesz egyúttal a mûhold belsõ felületén. (Még most sem áll rá a szám, hogy az V-öt ûrhajónak nevezzem.) Aztán lehajítottuk a kábelt az alsó felület felé. Körülbelül egy kilométert zuhant, bár az enyhe gravitáció miatt inkább biztonságos esésrõl lehetne beszélni. Az ütközés enyhe megrázkódtatását könnyen elnyelte az a rugózó keret, amelyet erre a célra hoztunk magunkkal.

Nem akarom itt pazarolni a helyet az V összes csodájának leírására; épp elég fénykép, térkép és könyv jelent meg már errõl a témáról. Inkább azt szeretném felvázolni, valójában milyen érzés kerítette hatalmába az embert, amikor belépett ebbe az elképzelhetetlenül furcsa fémvilágba. Sajnálattal kell közölnöm - bár tudom, hihetetlenül hangzik -, hogy egyszerûen nem emlékszem, mit éreztem, amikor az óriási gombafejû bejárati oszlopok közül szembetalálkoztam az elsõvel. Azt hiszem, ettõl a látványtól annyira hatalmába kerített az izgalom és a csodálat, hogy minden másról elfeledkeztem. De ma is megborzongok, milyen mély benyomást tett rám a mérete, amit az egyszerû fényképek sohasem tudnak érzékeltetni. Ennek a világnak az építõi, akik egy enyhe tömegvonzású bolygóról érkeztek, óriásiak voltak - csaknem négyszer magasabbak az embernél! Alkotásaik között törpék módjára bolyongtunk!

Elsõ látogatásunk idején nem jutottunk mélyebbre a külsõ szinteknél, így azokból a tudományos csodákból, amelyeket a késõbbi expedíciók felfedeztek, csak néhányat láttunk. Nem is lehetett másképp; még egy lakónegyed felderítéséhez is kevés lett volna egy egész emberélet. A gömböt minden bizonnyal mesterséges napfény világította meg, amely a hármas burkolatra erõsítve ontotta sugarát, és ez a tripla égbolt akadályozta meg, hogy a belsõ légkör elszökjön a világûrbe. A jupiteriek (nehezen tudom elkerülni, hogy ne ezt az X-kultúra tagjaira ragadt nevet használjam) több-kevesebb sikerrel megpróbálták megteremteni annak a világnak az életfeltételeit, amelyet egykor elhagytak. Talán a nappalok és éjszakák is váltakoztak, esõ esett, köd gomolygott, sõt egymást követték az évszakok. Még egy apró tengert is magukkal hoztak számûzetésükbe. S a víz nem tûnt el: három kilométer átmérõjû fagyott tó pihent a mûholdban. Hallom, olyan hírek kaptak lábra, hogy elektrolízissel felbontják, és újból belélegezhetõ atmoszférát hoznak létre belõle az V-ön, amint a külsõ burkolat meteorok ütötte lyukait befoltozzák.

Minél többet láttunk a munkájukból, annál jobban megkedveltük ezt a fajt, amelynek birtokát mi háborgattuk elsõként ötmillió év után. Még ha más naprendszerbõl származó óriások voltak is, rengeteg közös vonást lehetett felfedezni bennük az emberrel. Helyrehozhatatlan tragédia, hogy a két faj elkerülte egymást egy kozmikus méretekben szinte szûk idõsávban.

Azt hiszem, szerencsésebbnek mondhattuk magunkat bármelyik földi régésznél. A légüres tér mindent megóvott a pusztulástól, és amire egyáltalán nem számítottunk - a jupiteriek nem hordták ki valamennyi kincsüket a hatalmas ûrhajóból, amikor elindultak a Naprendszer benépesítésére. Az V belsõ felületén minden éppoly érintetlennek látszott, mint amikor az ûrhajó hosszú utazása hajdan véget ért. Utasai talán elveszett otthonuk emléktemplomát látták benne, vagy esetleg arra számítottak, hogy a gigantikus jármûvet egy napon ismét használniuk kell.

Bármilyen okból is, de minden úgy maradt itt, ahogyan egykori építõi hagyták. Néha ez meg is rémített. Bill segítségével egyszer éppen különös véseteket fényképeztem le egy hatalmas falon, amikor váratlanul hatalmába kerített a hely idõtlenségének érzése. Idegesen tekintettem körbe, és szinte azt vártam, mikor tódulnak be az óriási alakok a csúcsos ajtónyílásokon át, hogy folytassák munkájukat, amelyet csak nemrég hagytak abba.

A negyedik napon fedeztük fel a Mûcsarnokot. Egyedül ez a név illett rá, annyira félreérthetetlennek látszott a rendeltetése. Amikor Groves és Searle a déli félgömb futólagos átvizsgálása közben jelentést tett a felfedezésrõl, úgy döntöttünk, minden erõnket erre összpontosítjuk. Valami híres ember egyszer azt mondta: a mûvészet a lélekrõl árulkodik. Abban reménykedtünk tehát, hogy így talán megfejthetjük az X-kultúra titkát.

Az épület még ezeknek az óriásoknak a léptéke szerint is hatalmasnak tûnt. Az V valamennyi szerkezeti egységéhez hasonlóan ez is fémbõl készült, mégis hiányzott belõle minden ridegség és merevség. Legmagasabb csúcsa e zárt világ mennyezeti távolságának feléig ért, és messzirõl - mielõtt feltûntek volna a részletek - meghökkentõen hasonlított egy gótikus székesegyházra. Ettõl a véletlen egyezéstõl néhány késõbbi író templomnak nevezte; de sohasem találtunk a jupiteriek bármiféle vallásosságára utaló nyomokat. A név, "A mûvészet temploma", mégis annyira ráillett az épületre, hogy menthetetlenül rajta is maradt.

A becslések szerint ebben a kolosszális épületben tíz-tizenkétmillió kiállítási tárgy kapott helyet - egy olyan gyûjtemény, amely felölelte annak a fajnak az egész történelmét, amely talán sokkal idõsebb volt az Embernél. Itt bukkantam rá egy kis kör alakú teremre, amely elsõ pillantásra csak hat sugárirányú folyosó találkozási pontjának látszott. Éppen egyedül kószáltam (és így, attól tartok, megszegtem a professzor rendelkezését), mert arra gondoltam, lerövidítem a társaimhoz vezetõ utat. A sötét falak némán vonultak el mellettem, ahogy közöttük suhantam. Zseblámpám fénye a mennyezeten táncolt, amelyet vésett írásjelek borítottak, és annyira elmerülten kerestem valami ismerõs jelcsoportot, hogy egy ideig ügyet sem vetettem a kamra padlójára. Egyszer csak megláttam a szobrot, és lámpám fénysugarát egyenesen ráirányítottam.

Roppant lenyûgözõ, amikor valaki elõször találkozik egy mestermûvel, és ráadásul tudja, hogy ez a pillanat soha nem ismétlõdik meg többé. Ebben az esetben a szobor témája hatott rám ilyen elemi erõvel. A világon elsõként tudtam meg, milyenek voltak a jupiteriek, mert egy hallatlan ügyességgel és magabiztossággal faragott szobor magasodott elõttem, amelyet nyilvánvalóan eleven modellrõl mintáztak.

A hosszúkás, hüllõszerû fej éppen felém fordult, az élettelen szem reám szegezõdött. A szobor két karját mintegy megadóan összefonta a mellén; két másikkal pedig valami eszközt tartott, amelynek rendeltetése mind ez ideig ismeretlen. A hosszú, izmos farok, amely a kenguruéhoz hasonlóan valószínûleg a test egyensúlyozására szolgált, kinyújtózva feküdt a földön, tovább fokozva a szoborból áradó nyugalom és meghittség hangulatát.

Nem találtam semmilyen emberi jelleget az arcán vagy a testén Hiányoztak például az orrlyukai - csak kopoltyúszarú nyílásokat láttam a nyakán. Az alak mégis mélyen megindított; a mûvész úgy ívelte át az idõ és a kultúra határait, ahogyan eddig el sem tudtam képzelni.

- Nem ember… de emberi - mondta ki az ítéletet Forster professzor. Sok mindenben nem tudtunk azonosulni ennek a világnak az építõivel, de az igazán fontos dolgokban közösséget éreztünk velük.

Ahogy valaki egy ismerõs kutya vagy egy Ió ábrázatáról le tudja olvasni az érzelmeket, úgy tûnt számomra is, hogy ismerem ennek a velem szemben átló lénynek az érzéseit. Bölcsesség és tekintély áradt belõle - az a nyugodt, magabiztos erõ, amely annyira értõdik Beilininek Loredano velencei dózséról festett híres portréján. Mégis valami szomorúság rejtõzött az alakban - annak a fajnak a szomorúsága, amely óriási erõfeszítéseket tett fennmaradása érdekében, de kudarcot vallott.

Ma sem tudjuk, miért ez az egyetlen szobor ábrázolja a jupiterieket saját mûvészi alkotásaik világában. Nehéz elképzelni, hogy valamiféle tilalom élt volna egy ennyire fejlett faj körében. Talán akkor kapjuk meg a választ, amikor megfejtjük a kamra falaira vésett írásjeleket.

Még sincs semmi kétségem a szobor célja felõl. Azért állították ide, hogy téren és idõn átlépve üdvözölje azokat a lényeket, akik egy napon a szobor készítõinek nyomdokaiba lépnek. Talán ez az oka, miért faragták sokkal kisebbre az élõ modellnél. Talán megsejtették, hogy a jövõ a Földnek és a Vénusznak kedvez, tehát azoknak a lényeknek, akik eltörpülnének mellettük. Bizonyára tisztában voltak vele, hogy a méret éppúgy akadályt képezhet, mint az idõ.

Néhány perccel késõbb már társaimmal együtt érkeztem vissza az ûrhajóra, és égtem a vágytól, hogy beszámoljak felfedezésemrõl a professzornak. Éppen szunyókált, noha nem hiszem, hogy általában napi négy óránál többet aludt volna, amióta az V-ön tartózkodtunk. A Jupiter aranyló fénye áradt szét a hatalmas fémsivatagon, amint elõmásztunk a burkolatból, és ismét a csillagok alatt álltunk.

- Hé, Jack! - hallottam Bill hangját a rádióban. - A prof odébb vitte az ûrhajót.

- Ugyan már! - intettem le. - Pontosan ott áll, ahol hagytuk. Aztán elfordítottam a fejem, és észrevettem Bill tévedésének okát. Látogatóink érkeztek.

A második ûrhajó pár kilométerrel távolabb ereszkedett le, és ahogy gyakorlatlan szemmel meg tudtam ítélni, a miénk pontos mása volt. Amikor keresztülvergõdtünk a légzsilipen, már ébren találtuk a professzort; vendégeivel csevegett, még kissé álmosan. Meglepetésünkre, de semmiképp sem ellenünkre, egy rendkívül vonzó barna lányt pillantottunk meg a három látogató között.

- Bemutatom Randolph Mays urat - mondta Forster professzor kissé fáradtan. - Tudományos író és szerkesztõ, gondolom, hallottak már róla. Õ pedig… - Mayshez fordult - attól tartok, nem értettem jól a nevét.

- A pilótám, Donald Hopkins… és a titkárnõm, Marianna Mitchell. Mays csak egy árnyalatnyival hosszabb szünetet tartott a kelleténél, mielõtt kimondta a "titkárnõm" szót, de ez is elég volt ahhoz, hogy egy kisördög rögtön befészkelje magát a fejembe. Még a szemöldökömet sem húztam fel, de elkaptam Bill pillantását, amely szavak nélkül közölte: ha arra gondolsz, amire én, szégyelld magad.

Mays magas, ösztövér fék volt, ritkuló hajjal és olyan kedélyes magatartással, amelyrõl lerítt, mennyire felszínes. Ez a fajta magatartás annak az embernek a védõbevonata, akinek túl sok emberrel szemben kell barátságosan viselkednie.

- Remélem, ez éppen olyan meglepetés önnek, mint nekem - jelentette ki fölösleges szívélyességgel. - Álmomban sem gondoltam, hogy találok itt valakit, arra meg végképp nem számítottam, hogy ezt a micsodát találom.

- Mi szél hozta erre? - kérdezte Ashton, lehetõleg olyan könnyedén, hogy érdeklõdése ne keltsen gyanút.

- Épp most magyaráztam el a professzornak. Megkaphatnám azt a mappát, Marianna? Köszönöm.

Finoman kidolgozott csillagászati festmények sorát húzta elõ, és körbeadta õket. A bolygókat ábrázolták saját holdjaikról nézve nem túl eredeti téma.

- Bizonyára mindnyájan láttak már ilyeneket - folytatta Mays -, ám van egy kis különbség. Ezek a képek csaknem száz évvel ezelõtt készültek. Egy Chesley Bonesten nevû mûvész festette õket, és a Life-ban jelentek meg 1944-ben… természetesen jóval az ûrkorszak elõtt. Nos, az történt, hogy a Life magazin felkért, utazzak körbe a Naprendszerben, és ezeket a képzeletbeli festményeket vessem össze a valósággal. A százéves jubileumi számukban egymás mellett fogják közölni ezeket és a mai fényképeket. Jó ötlet, nem?

Az volt, el kellett ismernem. De számunkra csak újabb bonyodalmat jelentett, és kíváncsi lettem volna rá, mi a véleménye errõl a professzornak. Aztán ismét Mitchell kisasszonyra pillantottam, aki szerényen állt a sarokban, és úgy döntöttem, hogy cserében ez a kárpótlás sem megvetendõ.

Más körülmények között boldogan találkoztunk volna egy másik kutatóegységgel, de itt figyelembe kell venni az elsõbbség kérdését. Mays, miután szakított eredeti úti céljával, és az összes filmtekercsét itt lõdözte el, bizonyára hanyatt-homlok rohan vissza a Földre. Nehezen lehetett kiagyalni valami épkézláb ötletet, hogyan akadályozhatnánk meg ebben, de még az sem tûnt biztosnak, szándékunkban áll-e. Természetesen mindent nyilvánosságra kívántunk hozni, és támogatókat is akartunk szerezni, de jobban örültünk volna, ha ezt a saját belátásunk és ütemezésünk szerint tehetjük. Azon tûnõdtem, milyen erõs a professzor taktikai érzéke, és a legrosszabbtól tartottam.

Mégis, aránylag könnyedén felvettük a diplomáciai kapcsolatokat. A professzornak ragyogó ötlet jutott az eszébe: összepárosított bennünket a Mays-csapat tagjaival, így a munkát egyszerre irányítottuk és ellenõriztük. A kutatócsapatok számának megkétszerezése lényegesen megnövelte tevékenységünk hatékonyságát. Senkinek sem volt ajánlatos, hogy ilyen körülmények között egyedül ügyködjön, ez viszont eléggé hátrányos helyzetbe hozott bennünket.

Mays csoportjának érkezése után egy nappal a professzor kifejtette álláspontját.

- Remélem, kijövünk velük - mondta kissé aggodalmasan. Szerintem arra téblábolnak, amerre akarnak, azt fényképeznek, ami tetszik nekik, mindaddig, amíg nem emelnek el valamit vagy a képanyagukkal nem jutnak vissza elõbb a Földre, mint mi.

- Fogalmam sincs, hogyan akadályozhatjuk meg õket ebben vetette ellen Ashton.

- Nos, nem állt szándékomban, de nemrég bejegyeztettem igényünket a Jupiter-V-re. Rádióüzenetet küldtem a múlt éjjel a Ganymedesre, így kérésünk már Hágában van.

- De hát senki sem foglalhat le egy égitestet a maga számára. Ezt már a Hold esetében is tisztázták a múlt században.

A professzor hamiskásan mosolygott.

- Jegyezze meg, én nem akarok birtokba venni egy égitestet. Csak mûemléki védelmet kértem a Tudományos Világszervezettõl. Ha Mays elvisz valamit az V-rõl, akkor tõlük lopja el. Holnap tapintatosan elmagyarázom neki a helyzetet arra az esetre, ha valami csábító ötlete támadna.

Furcsa élmény volt mûemlékként gondolni az V-ös holdra, és könnyen el tudtam képzelni, milyen ádáz jogi viták robbannak ki hazaérkezésünk után. De jelenleg még biztonságot nyújtott számunkra a professzor intézkedése, és talán Mays kedvét is elvette attól, hogy emléktárgyakat gyûjtsön - legalábbis derûlátóan ezt reméltük.

Meglehetõsen sokat kellett mesterkednem, amíg sikerült egy párba kerülnöm Marianne-nal, és tehettünk néhány kirándulást az V belsejében. Mays nemigen törõdött vele, nem is volt rá semmi oka. Az ûrruhánál nincs tökéletesebb gardedám egy fiú és egy lány között.

Természetesen az elsõ adandó alkalommal elvezettem Marianne-t a Mûcsarnokba, és megmutattam neki felfedezésemet. Hosszan nézte a szobrot zseblámpám fényénél.

- Gyönyörû - sóhajtotta végül. - Gondold csak el, mennyit várakozott évmilliókon át a sötétben! Biztosan adtál neki valami nevet. - Igen, számomra õ a Nagykövet.

- Miért?

- Mert valahogy úgy képzelem, hogy õt küldték az üdvözlésünkre. Akik készítették, tudták, egy napon biztosan behatol ide valaki, és rátalál.

- Azt hiszem, igazad van. A Nagykövet… Igen, ezt bölcsen kitaláltad. Valami nemes egyszerûség és valami szomorúság sugárzik belõle. Nem úgy érzed?

Mondhatom, Marianne nagyon értelmes lánynak bizonyult. Figyelemre méltó érzékenységgel fogadta el álláspontomat, és minden érdekelte, amit megmutattam neki. De legjobban a Nagykövet nyûgözte le, és beszélgetéseinkben többször visszatért rá.

- Tudod, Jack - mondta tûnõdve (azt hiszem, egy nappal késõbb, hogy Mays is megtekintette a különös alkotást) -, el kell vinnetek ezt, a szobrot a Földre. Képzeld, micsoda szenzáció lenne. Sóhajtottam.

- A professzor szeretné, de a tömege legalább egy tonna. Nincs hozzá elég üzemanyagunk. Majd szépen vár egy újabb látogatásig. Marianne meglepettnek látszott.

- De hiszen a tárgyaknak alig van itt súlyuk - ellenkezett.

- Másról van szó - magyaráztam. - A súly és a tömeg két teljesen különbözõ dolog. Tehát a tehetetlenségi nyomaték… ó, ne is törõdj vele! Nem visszük vissza és kész. Searle kapitány ezt határozottan leszögezte.

- Milyen kár - sóhajtotta ábrándosan Marianne.

Meg is feledkeztem errõl a beszélgetésrõl, amíg eszembe nem jutott az indulásunk elõtti estén. Kimerítõ nap állt mögöttünk, miután becsomagoltuk felszerelésünket (egy részét természetesen hátrahagytuk egy késõbbi expedíció számára). Valamennyi filmanyagunkat elhasználtuk. Ahogy Charlie Asthon megjegyezte, ha találkoznánk egy eleven jupiterivel, már õt sem tudnánk megörökíteni. Azt hiszem, mindnyájan arra vágytunk már, hogy zavartalanul lélegezhessünk, pihenhessünk egy keveset, rendezhessük benyomásainkat és megpróbáljuk túltenni magunkat azon a megrázkódtatáson, ahogyan beleütköztünk egy idegen kultúrába.

Mays ûrhajója, a Henry Luce szintén induláshoz készülõdött. Azonos idõben fogunk felszállni, amit a professzor bölcs elõrelátással rendezett így, mert nem akarta Mayst egyedül hagyni az V-ön.

Mindent becsomagoltam már, amikor az ellenõrzés során észrevettem, hogy a készletbõl hiányzik hat tekercs negatív. Ez a fényképsorozat örökítette meg az összes feliratot "A mûvészet templomá"-ban. Egy kis fejtörés után eszembe jutott, hogy ezeket a markomba nyomták akkor, én meg gondosan leraktam õket a párkányra a templomban, hogy majd késõbb értük megyek.

Bõven volt idõ még a felszállásig, a professzor és Ashton éppen igyekezett behozni valamit az alvásban mutatkozó lemaradásából, miért ne surranhatnék ki, hogy elhozzam a hiányzó anyagot. Tudtam, nagy kalamajka lenne belõle, ha otthagynám, és mivel pontosan emlékeztem, hová tettem le, csak harminc percre volt szükségem. Így hát elindultam, és csak Bilinek említettem meg úti célomat arra az esetre, ha valami bajom esne.

A reflektor természetesen már nem mûködött, és a sötétség valahogy nyomasztóan hatott rám az V burkolatában. De letettem egy hordozható fényforrást a bejáratnál, és levetettem magam a mélybe, amíg zseb

lámpám sugara nem jelezte, hogy ideje fékeznem az esést. Tíz perccel késõbb megkönnyebbült sóhajjal szedtem össze a hiányzó filmeket. Eléggé természetes, hogy még egy utolsó tisztelgõ látogatást tettem a Nagykövetnél: talán évek telnek el, mire ismét láthatom, és az alak rejtélyes nyugalma kezdettõl fogva megigézett.

Sajnálatos módon ez az igézet nemcsak reám hatott, mert a kamra üresen tátongott. A szobor eltûnt.

Nem tudom, hogy keveredtem vissza az ûrhajóba, de semmit sem szóltam, nehogy kellemetlen magyarázkodásra kényszerüljek. Annyira forrt bennem a düh, hogy miután félresöpörtem óvatosságomat, és beavattam Billt is az ügybe, együtt ébresztettük fel a professzort, hogy elmondjam neki a történteket.

Álmos szemét dörzsölgetve ült az ágya Szélén, aztán néhány keresetlen szót harsogott Maysrõl és társairól, amit nem szívesen ismételnék meg.

- Csak azt nem értem - szólt közbe Searle -, hogyan csempészték ki… ha egyáltalán ez történt. Észre kellett volna vennünk.

- Rengeteg rejtekhely akad, és nyugodtan várhattak addig, amíg senki sem maradt a közelben, aztán kiemelték a gömbhéjon keresztül. Szép kis munka lehetett még ilyen gravitáció mellett is - jegyezte meg Eric Fulton nem titkolt csodálattal.

- Nincs idõ a kesergésre - zárta le a beszélgetést a professzor. Öt óránk van, hogy kigondoljunk valamit. Nem szállhatnak fel elõbb, mert éppen most haladtunk túl a Ganymedesszel való együttállási ponton. Igazam van, Kingsley?

Searle, a pilóta helyeslõen bólintott.

- Igen. Elõbb a Jupiter másik oldalára kell kerülnünk, hogy ráállhassunk egy összekötõ pályára… legalábbis olyanra, amely gazdaságos üzemmódot tesz lehetõvé.

- Helyes. Tehát kis lélegzetvételnyi idõhöz jutottunk. Nos, kinek van valami ötlete?

Visszapillantva az akkori eseményekre, gyakran úgy tûnik számomra, hogy késõbbi magatartásunk eléggé furcsának és kulturálatlannak hatott. Olyanokat tettünk, amiket el sem képzeltünk volna magunkról néhány hónappal azelõtt. De most elkeseredettek és agyonhajszoltak voltunk. Szülõbolygónktól távol valahogy minden másnak tûnt. Ha hiányoztak itt a törvények, hát magunk alkottak meg õket…

- Nem akadályozhatjuk meg valahogyan a felszállásukat? Nem tehetnénk tönkre például a rakétáikat? - töprengett hangosan Bill Searle-nak egyáltalán nem tetszett az ötlet.

- Nem szabad semmilyen erõszakos lépésre ragadtatnunk magunkat - mondta fejcsóválva. - Ezenkívül Don Hopkins a jóbarátom. Soha nem bocsátaná meg, ha tönkretenném az ûrhajóját. Fennáll a veszélye annak is, hogy olyan kárt okozunk, amit nem lehet helyrehozni.

- Akkor lopjuk el az üzemanyagukat! - javasolta lelkesen Groves, a navigátor.

- Ez az! Valószínûleg mindnyájan alszanak, nem látok fényt a vezérlõkabinban. Csak annyit kell tennünk, hogy odacsatlakozunk és szivattyúzunk - bólogatott a pilóta.

- Remek ötlet, de legalább két kilométerre vagyunk tõlük - figyelmeztettem õket derûsen. - Milyen hosszú a csõvezeték? Jó, ha száz méter, nem?

A többiek úgy fogadták akadékoskodásomat, mint a bolha köhögését, és hozzáláttak a terv kidolgozásához. A technikusok öt perc alatt mindent elrendeztek: számunkra csak annyi maradt, hogy ûrruháinkba bújjunk, és elvégezzük a munkát.

Álmomban sem gondoltam, amikor csatlakoztam a professzor expedíciójához, hogy a kalandos dzsungeltörténetek mintájára afrikai teherhordóként fogom a fejemen cipelni a kutatócsapat holmiját. Pontosabban az ûrhajó hatodrészét (mert az apró termetû Forster professzor nem sok segítséget jelentett). Félig üres üzemanyagtartályaival ûrhajónk itt a holdon körülbelül kétszáz kilogrammot nyomott. Elõször alábújtunk, aztán óvatosan kiegyenesedtünk, így az ûrhajó lassan-lassan emelkedni kezdett, mert tömegének tehetetlensége természetesen változatlan maradt. Aztán elindultunk vele.

A mûvelet nem ment olyan simán, ahogy képzeltük, de a két ûrhajó végül egymás mellett feküdt: Senki sem vett észre bennünket. Mélyen aludtak a Henry Luce fedélzetén, és semmi okuk nem volt rá, hogy ne feltételezzék rólunk ugyanezt.

- Az a gyönyörû ebben a tervben - magyarázta Groves, miközben áhítatosan figyeltük munkáját -, hogy semmilyen módon nem akadályozhatják meg, amit teszünk: Hacsak nem másznak ki az ûrhajóból, hogy lecsavarják a csatlakozást. Öt perc alatt az utolsó cseppet is kiszívjuk belõlük, de legalább feleannyi idõbe telik, mire felébrednek és belebújnak ûrruhájukba.

Hirtelen megfagyott ereimben a vér.

- De mi lesz, ha bekapcsolják a rakétáikat, és megpróbálnak elrepülni?

- Akkor mindkét ûrhajó ripityára törik. De ahhoz elõbb mindenképpen ki kell mászniuk, hogy megnézzék, mi történik. Hurrá! Mûködésbe léptek a szivattyúk!

A vezeték megmerevedett, akár egy nyomás alá került tûzoltótömlõ, ebbõl tudtam, hogy az üzemanyag a tartályainkba ömlik. Mostantól bármelyik pillanatban kivilágosodhat a Henry Luce, és elõbukkanhatnak megdöbbent lakói.

Csöppnyi csalódást éreztem, mert senki sem jelent meg. Bizonyára nagyon mélyen aludtak, hogy nem vették észre a szivattyúk remegését. De akkor sem történt semmi, amikor az egészet befejeztük, így

aztán meglehetõsen ostobán álldogáltunk egy darabig. Searle és Fulton lecsatolta az üzemanyagtömlõt, és visszatette a légzsilipbe.

- És most? - kérdeztük a professzort. Egy percig gondolataiba mélyedt.

- Menjünk vissza az ûrhajóba - adta ki a jelszót.

Amikor kihámoztuk magunkat ûrruháinkból, és összegyûltünk a vezérlõfülkében - már amennyire el tudtunk férni benne -, a professzor leült a rádióhoz, és lenyomta a "vészjelzés" gombját. Alvó szomszédaink pillanatok alatt felriadnak, amint önmûködõ vevõkészülékük bekapcsolja a riasztócsengõket.

A tv-képernyõ hunyorogva életre kelt, és Randolph Mays meglehetõsen rémülten jelent meg rajta.

- Üdvözlöm, Forster! - kiáltotta. - Mi a baj?

- Nálunk semmi - válaszolta faarccal a professzor -, de maguk elvesztettek valami fontosat. Nézze meg az üzemanyagszint-mérõit. Mays eltûnt a képernyõrõl, egy percig zavaros zajok és kiáltások hallatszottak a hangszóróból. Aztán visszatért, méltóságteljesen küzdve zavarával és riadtságával.

- Mi folyik itt? - emelte meg a hangját. - Tud valamit errõl?

A professzor hagyta egy darabig mérgelõdni, mielõtt válaszolt.

- Azt hiszem, jobb lesz, ha átjön, és mindent megbeszélünk. Nem kell sokat sétálnia.

Mays bizonytalanul tekintett vissza, aztán odavetette:

- Mérget vehet rá, hogy átmegyek! - A képernyõ elsötétedett. - Most aztán kimászik! - kuncogott Bill. - Semmi mást nem tehet! - Ez nem olyan egyszerû, ahogy maga elképzeli - figyelmeztette Fulton. - Ha tényleg vissza akar vágni, a fenekén marad, és rádióüzenetet küld a Ganymedesre egy tartályûrhajóért.

- Mi haszna lenne belõle? Napokat veszítene, és kockáztatná a jövõjét.

- Csakhogy nála van még a szobor. És kártérítést is kaphat, ha beperel bennünket ezért a kis akcióért.

Felvillant a légzsilip jelzõlámpája, és Mays fáradtan belépett a fülkébe. Meglepõen barátságosnak látszott, de biztosan forgatott . valamit a fejében.

- Szóval? - kérdezte nyájasan. - Mire jó ez az egész cirkusz? - Pontosan tudja maga is - válaszolt ridegen a professzor. - Világosan közöltem, hogy semmit sem lehet elvinni a Jupiter-V-rõl. Olyan tárgyat tulajdonított el; amely nem az öné.

- Akkor beszéljünk nyíltan. Valójában kié? Nem állíthatja, hogy itt a bolygón minden az ön tulajdona.

- Ez nem bolygó… ez ûrhajó, és a mûemlékvédelem törvényei vonatkoznak rá.

- Õszintén szólva ez eléggé vitatható. Nem gondolja, hogy várnia kellene, amíg az ügyvédek is megegyeznek ebben a kérdésben? A professzor fagyos udvariassága mögött rettentõ düh tombolt, és a robbanás bármelyik pillanatban bekövetkezhetett.

- Ide figyeljen, Mays - kezdte baljós nyugalommal. - Amit elvitt, a legfontosabb lelet, amelyet itt találtunk. Mentségül csak azt fogadhatom el, hogy nincs tisztában vele, mit tett, és nem érti meg egy hozzám hasonló régész álláspontját. Adja vissza a szobrot, mi pedig visszaszivattyúzzuk az üzemanyagát, és aztán fátylat borítunk az ügyre.

Mays elgondolkodva dörzsölte az állát.

- Valójában nem értem, miért csapnak akkora hûhót egy szobor körül, amikor minden más lelet itt marad az önök birtokában.

Itt követte el a hibát a professzor.

- Maga épp úgy beszél, mint aki ellopta a Mona Lisát a Louvreból, és azzal védekezett, hogy a kép senkinek sem fog hiányozni, hiszen annyi festmény van még ott. Ez a szobor egyedülálló a maga nemében, egyetlen földi mûalkotás sem veheti fel vele a versenyt. Ezért akarom mindenáron visszaszerezni.

Régi szabály: amikor egyezséget kötsz, sose áruld el, ha valamit feltétlenül szeretnél megkapni. Láttam, amint mohón felcsillan Mays szeme, és azt mondtam magamban: "Ajaj! Most válik dacossá a fickó." És eszembe jutott Fulton megjegyzése a Ganymedes lehívható tartályûrhajójáról.

- Adjon fél óra gondolkodási idõt - mondta Mays, és a légzsilip felé fordult.

- Rendben van - válaszolta kimérten a professzor. - Fél óra. Egy perccel sem több.

El kell ismernem, helyén volt Mays esze. Öt percen belül megláttuk, hogy távközlési antennája lassan forogni kezd, és megállapodik Ganymedes irányában. Természetesen megpróbáltuk lehallgatni, de rejtjelezte az adást. Ezek az újságírók mindig bizalmatlanok…

A válasz néhány percen belül megérkezett, de azt is rejtjelezték. Amíg vártuk az újabb fejleményeket, ismét haditanácsot tartottunk. A professzor már mindenre elszánta magát. Miután rájött, hogy rászedték, még harciasabbá vált.

Azt hiszem, Mays egy kissé nyugtalankodott, mert erõsítést hozott magával. Pilótája, Donald Hopkins érkezett vele, de eléggé feszengett a fõnöke mellett.

- Elrendeztem a dolgokat, professzor úr - jelentette ki Mays vontatottan. - Kissé hosszabb ideig fog tartani, de az ön segítsége nélkül is hazaérek, ha akarok. Mégis el kell ismernem, rengeteg idõt és pénzt takarítanánk meg, ha egyezségre jutnánk. A következõ ajánlatot teszem. Adja vissza az üzemanyagomat, én pedig visszaszolgáltatom a többi… hogy is mondjam… emléktárgyat, amelyet összegyûjtöttem. De ragaszkodom hozzá, hogy megtarthassam a Mona Lisát még azon az áron is, ha csak a jövõ hét közepén jutok vissza a Ganymedesre.

A professzor ekkor elkanyarított egy számot azok közül, amelyekkel a világûr legcifrább káromkodásait jelölik, bár biztosíthatom önöket, ezek nem sokban különböznek a többi káromkodástól. Forster ettõl szemmel láthatólag megkönnyebbült, és pokolian barátságossá vált.

- Mélyen tisztelt Mays barátom - kezdte szelíden. - Ön egy hétpróbás gazember, ennek megfelelõen semmilyen lelkiismeret-furdalásom nincs önnel szemben. Ha kell, erõszakot alkalmazok, mert a törvény majd engem igazol.

Mays kissé riadtan nézett körbe, mi pedig elfoglaltuk a fontos stratégiai pontokat az ajtó közelében.

- Kérem, ne játsszon itt melodrámát! - mondta fölényesen. - A huszonegyedik században vagyunk, nem pedig a Vadnyugaton 1800-ban. - 1880-ban - szólt közbe Bill, aki nem tûri a pontatlanságot.

- Megkérhetném - válaszolta a professzor -, hogy tekintse magát fogolynak, amíg eldöntjük a további teendõket? Searle úr, vezesse az író urat a B fülkébe.

Mays ideges nevetéssel lapult a falhoz.

- De hát professzor, ez annyira gyerekes dolog! Nem tarthat fogva akaratom ellenére. - Segélykérõen pillantott a Henry Luce kapitányára. Donald Hopkins elmerülten pöckölt le egyenruhájáról egy láthatatlan porszemet.

- Nem vagyok hajlandó részt venni semmiféle közönséges civakodásban - jelentette ki mindnyájunk megelégedésére.

Mays gyilkos pillantást vetett felé, és hanyag eleganciával megadta magát. Fülkéjében rengeteg olvasnivalót láttunk, így nyugodt szívvel rázártuk az ajtót.

Amikor eltakarítottuk az útból, a professzor Hopkins felé fordult, aki vágyakozó pillantásokat vetett üzemanyagjelzõinkre.

- Úgy vélem, kapitány - kérdezte udvariasan -, hogy nem akar belekeveredni munkaadója piszkos üzelmeibe?

- Semleges vagyok. Az a dolgom, hogy az ûrhajót vezessem és hazavigyem. A többit döntsék el egymás között.

- Köszönöm. Azt hiszem, tökéletesen megértjük egymást. Talán az lenne a legjobb, ha visszatérne ûrhajójára, és elmagyarázná a helyzetet. Néhány perc múlva odaszólunk önnek.

Hopkins kapitány komótosan elindult az ajtó felé. Félúton még visszafordult Searle-höz.

- Ide figyelj, Kingsley - mondta vontatottan. - Kínzásra is gondoltatok? Csak hívjál, ha sor kerül rá… Van néhány érdekes elképzelésem. - Aztán magunkra hagyott bennünket a foglyunkkal.

A professzor valószínûleg közvetlen cserében reménykedett: emberért szobrot - de nem számolt Marianne ellenállásával.

- Ez Randolph dolga - jelentette ki a lány. - Valójában nem látok semmi különbséget: éppoly kényelmesen érzi magát az önök ûrhajójában, mint a miénkben, és semmit sem tudnak kezdeni vele. Értesítsenek, ha már elegük van belõle.

Úgy látszott, holtpontra jutottunk. Annyira csavaros eszûek voltunk, hogy végül nem mentünk semmire. Elfogtuk Mayst, de semmi hasznát nem vettük.

A professzor háttal állva, mogorván bámult ki az ablakon. A Jupiter a látóhatár szélén egyensúlyozott, és szinte betöltötte az egész égboltot. - Valahogy meg kellene gyõznünk ezt a nõt, hogy nem tréfálunk - mondta tûnõdve. Aztán hirtelen hozzám fordult.

- Mi a véleménye a lányról, tényleg szereti ezt a gazembert?

- Hát… nem lennék meglepve. Igen, szerintem tényleg szereti. A professzor gondolataiba mélyedt. Aztán odaszólt Searle-nek:

- Jöjjön a szobámba. Meg akarok valamit beszélni.

Sokáig maradtak távol. Amikor visszatértek, mindkettõjüket valami csintalan derû lengte körül, és a professzor egy számokkal teleírt papírlapot szorongatott. Odament a rádióhoz, és hívta a Henry Luce-t.

- Halló - szólalt meg Marianne olyan gyorsan, hogy nyilvánvalóan várta már a jelentkezésünket. Aztán megjelent a képernyõn és folytatta: - Csakhogy rászánták magukat a hívásra. Már kezdtem unatkozni: A professzor komoran tekintett rá.

- Mitchell kisasszony! Úgy érzem, nem vesz bennünket komolyan. A fõnökét olyan helyzetbe hozom, amelybõl ön kétségbeesetten igyekszik majd kimenteni, amilyen gyorsan csak tudja.

- Valóban? - válaszolta Marianne közömbösen… bár a szorongás enyhe nyomát véltem felfedezni a hangjában.

- Feltételezem - folytatta zavartalanul a professzor -, hogy sejt valamit az égi mechanikáról. Vagy mégsem? Annál rosszabb, de a pilótájuk mindenben igazolni fogja, amit most mondok, ugye, Hopkins?

- Rendben van - hangzott kínosan semleges hangon a háttérbõl. - Hát akkor jól figyeljen, Mitchell kisasszony. Szeretném emlékeztetni rá, milyen különös… valójában kényes… helyzetben vagyunk ezen a holdon. Csak ki kell pillantania az ablakon, hogy lássa, mennyire közel vagyunk a Jupiterhez, és aligha kell felhívnom a figyelmét arra, hogy valamennyi bolygó közül messze a Jupiternek a legerõsebb a tömegvonzása. Tud követni?

- Igen - válaszolta Marianne már kevésbé magabiztosan.

- Remek. Ez a mi kis égitestünk csaknem tizenkét óra alatt kerüli meg a Jupitert. No most egy ismert elmélet szerint, ha egy keringési pályáról zuhanni kezd valamilyen test a gravitációs központ felé, akkor ez az esés a keringési idõ 0,177-szereséig tan. Más szavakkal, bármi hullik le innen a Jupiterre, körülbelül két óra hét perc alatt éri el a bolygó középpontját. Biztos vagyok benne, hogy Hopkins kapitány igazolja állításomat.

Hosszú csend állt be. Aztán meghallottuk Hopkins hangját:

- Természetesen nem tudom ilyen gyorsan ellenõrizni a pontos számokat, de valószínûleg helyesek, és valami hasonló történik.

- Akkor jó - folytatta derûsen a professzor. - Bizonyára rájött, kedves kisasszony - kuncogott halkan -, hogy a bolygó középpontjáig való zuhanás csak elméleti feltételezés. Ha valami tényleg leesik innen, lényegesen rövidebb idõ alatt éri el a Jupiter felsõ légkörét. Remélem, nem untatom.

- Nem - válaszolta Marianne elhaló hangon.

- El sem hiszi, milyen örömmel hallom ezt. Searle kapitány mindenesetre a tényleges idõt is kiszámította nekem. Ez egy óra harmincöt percre adódik… néhány perc bizonytalansággal. Érthetõ okból nem tudjuk szavatolni a pontosságot… - nevetett fel a professzor. - Nos, remélhetõleg nem kerülte el a figyelmét, hogy a mi kis holdunknak hihetetlenül gyenge a tömegvonzása. Itt körülbelül másodpercenként csupán tíz méter a szökési sebesség, tehát bármit eldobnak innen ezzel a sebességgel, soha többé nem tér vissza. Igazam van, Hopkins úr?

- Tökéletesen.

- Akkor rátérnék a lényegre: sétát javasolunk Mays úrnak. Amíg közvetlenül velünk szemben tartózkodik a Jupiter, eltávolítjuk ûrruhájáról a kormányzórakétákat, és… hát… erõszakkal útnak indítjuk. Készenlétben állunk majd, hogy azonnal visszahozzuk, amint ön átadta nekünk az ellopott tárgyakat. Mindazok után, amiket elmeséltem önnek, biztos vagyok benne, hogy tudatában lesz az idõ értékének. Egy óra és harmincöt perc meglepõen kevés lehet, nem igaz?

- Professzor! - kiáltottam fel megdöbbenten. - Ezt nem teheti meg! - Csönd legyen! - mordult rám. - Nos, Mitchell kisasszony, mi a véleménye?

Marianne rémülten és hitetlenkedve meredt rá.

- Ez csak ámítás! - sikoltotta. - Nem hiszem, hogy erre vetemedik! A legénysége nem fogja hagyni!

A professzor sóhajtott.

- Sajnálom - mondta kimérten. - Searle kapitány és Groves úr, kérem, hozzák a foglyot, és hajtsák végre az utasítást.

- Úgy lesz, uram - válaszolta Searle ünnepélyesen. Mays riadtnak látszott, de ellenállása még nem tört meg.

- Mi a szándéka most velem? - kérdezte kihívóan, amint átnyújtottak neki egy úrruhát.

Searle lecsatolta az apró irányítórakétát.

- Csak bújjon bele - nógatta. - Egy kis sétára indulunk. Rájöttem, hogy a professzor miben reménykedik. Kolosszális átejtésre készül: igazából nem fogja Mayst ledobni a Jupiterre; Searle és Groves semmi esetre sem fogja megtenni: De Marianne biztosan átlát a szitán, és akkor kiderül, hogy bolondot csináltunk magunkból.

Mays nem tudott elmenekülni; a hordozható ellenrakétától megfosztva, teljesen tehetetlenné vált. Két karjánál fogva kísérõi úgy kapaszkodtak belé, mint egy kötött léggömbbe, amint elrugaszkodtak vele a látóhatár felé… a Jupiter irányába.

Jól láttam, amint a szomszédos ûrhajó egyik ablakából Marianne döbbenten figyelte a három távozó férfit. Forster professzor is észrevette.

- Remélem, meggyõzõdött róla, Mitchell kisasszony, hogy az embereim nem üres ûrruhát hurcolnak magukkal. Javasolhatnám, hogy távcsõvel kövesse a mûveletet? Egy percen belül túljutnak a horizonton, de még láthatja, amint Mays úr elkezd… emelkedni… vagy inkább… az ellenkezõ irányból nézve… zuhanni.

A hangszóró konokul hallgatott. A feszültség percrõl percre fokozódott. Marianne arra vár, hogy kiderüljön, meddig merészkedik el az erõszakban a professzor?

Felmarkoltam egy binokuláris távcsövet, és végigpásztáztam vele az eget a nevetségesen közeli látóhatáron túl. Egyszer csak megláttam: parányi fénycsóva libegett a Jupiter óriási, sárga felhõfüggönye elõtt. Gyorsan beállítottam az élességet, így már ki tudtam venni az ûrbe felemelkedõ három alakot is. Miközben figyeltem õket, ketten közülük lefékezték magukat rakétáikkal, és kezdtek visszaereszkedni az V-re. A harmadik menthetetlenül emelkedett tovább a Jupiter baljós gömbje felé.

Elborzadva fordultam a professzorhoz.

- Ezek tényleg megtették! - ordítottam. - Azt gondoltam, csak trükk az egész!

- Mitchell kisasszony is kétségtelenül így vélte - szólalt meg ridegen a professzor, félig a mikrofonnak szánva szavait. - Remélem, nem szükséges bizonygatnom, hogy a helyzet sürgõs beavatkozást igényel. Amint korábban hangsúlyoztam már néhányszor, pályánkról a Jupiter felszínéig kilencvenöt percet vesz igénybe az esés. De természetesen, ha csak feleennyi ideig várunk is, túl késõ lesz…

A professzor jelentõségteljesen elhallgatott. De nem érkezett válasz a másik ûrhajóból.

- Most pedig - szólt a mikrofonba - kikapcsolom a vevõberendezésünket, így további vitának nincs helye. Addig várunk, amíg nem szállítják át azt a szobrot… és a többi tárgyat, amelyrõl Mays úr meglehetõsen könnyelmûen említést tett… mielõtt újból szóba állnánk önnel. Viszontlátásra!

Kínos csendben telt el tíz perc. Elveszítettem Mays nyomát, és komolyan azt latolgattam, nem kellene-e erõszakot alkalmaznom a professzorral szemben, hogy a fogolyért menjünk, mielõtt egy gyilkosság részeseivé válunk. De éppen azok követték el a bûntényt, akik átvehették volna az uralmat az ûrhajó felett. Nem tudtam, mire véljem a dolgot.

Aztán lassan felnyílt a Henry Luce légzsilipjének ajtaja. Két ûrruhás alak jelent meg, és közöttük lebegett minden bajok okozója. - Feltétel nélküli megadás - mormogta elégedett sóhajjal a professzor. - Hozzák az ûrhajónkba! - szólt át a rádión. - Kinyitom a légzsilipet.

Egyáltalán nem kapkodott. Aggódva pillantottam az órára; már elveszett tizenöt perc. Dörömbölés hallatszott a légzsilipen, kinyílt a belsõ ajtó, és belépett Hopkins kapitány. Nyomában vonult Marianne, kezébõl már csak egy véres balta hiányzott, hogy eljátssza Klütaimnésztra szerepét. Igyekeztem elkerülni a tekintetét, de a professzor szemmel láthatóan egyáltalán nem sajnálkozott. Besétált a légzsilipbe, ellenõrizte a visszahozott holmikat, aztán kezét dörzsölgetve ismét elõbukkant.

- Rendben volnánk - jelentette ki vidáman. - Most pedig üljünk le, és igyunk egy pohárkával, hogy elfelejtsük az összes kellemetlenséget. Méltatlankodva mutattam az órára.

- Megõrült? - kiáltottam. - Mays már félúton van a Jupiter felé! Forster professzor elégedetlenül pillantott rám.

- Türelmetlenek - mondta -, ez a fiatalok legnagyobb hibája. Semmi okot nem látok a kapkodásra.

Marianne elõször szólalt meg; most már tényleg ijedtnek látszott. - De hát megígérte - suttogta.

A professzor váratlanul megadta magát. Eljátszotta kisded játékát, és nem akarta tovább fokozni a szenvedést.

- El kell árulnom, Mitchell kisasszony… és önnek is, Jack… hogy Mays semmivel sincs nagyobb veszélyben, .mint mi. Akkor mehetünk érte, amikor csak akarunk.

- Ez azt jelenti, hogy hazudott nekem?

- Egyáltalán nem. Minden, amit mondtam, tökéletesen igaz. Csak ön egyszerûen rossz következtetésre jutott. Amikor azt közöltem, hogy egy test kilencvenöt perc alatt esik le innen a Jupiterre, kihagytam… és be kell vallanom, nem véletlenül… egy meglehetõsen fontos feltételt: "az a test, amelyik nyugalomban van a Jupiterhez képest". Mays úr, az ön barátja, eleve ennek a holdnak a keringési sebességével haladt, és még most is ezt teszi. Ez a sebesség másodpercenként huszonhat kilométer, Mitchell kisasszony.

Mi tényleg ellöktük õt az V-rõl a Jupiter irányába. De ezzel elenyészõen kis többletsebességet adtunk neki. Gyakorlatilag még mindig ugyanazon a pályán kering, mint korábban. Csupán az a különbség… és ezt Searle kapitány pontosan kidolgozta… hogy körülbelül száz kilométerrel közelebb kering a bolygóhoz. És egy fordulat után… ami tizenkét óra… pontosan ugyanoda ér vissza, ahonnan elindult, anélkül, hogy bármit kellene tennünk az érdekében.

Hosszú csend következett. Marianne arcán szinte tanulmányozni lehetett a rémület, a megkönnyebbülés és a zavar érzését, amint rádöbbent, hogy átejtették. Aztán Hopkins kapitányhoz fordult.

- Önnek tisztában kellett lennie ezzel egész idõ alatt! Miért nem szólt?

Hopkins sértõdötten válaszolt: - Nem kérdezett!

Egy óra múlva lehoztuk Mayst. Csak húsz kilométer magasan lebegett, és elég. gyorsan megtaláltuk ûrruhájának csillogása alapján. Adó-vevõ rádiója ki volt kapcsolva, ami nekem eszembe sem jutott volna. Elég értelmes fickó volt ahhoz, hogy rájöjjön, nincs veszélyben. Ha mûködik a készüléke, felhívhatta volna ûrhajóját, és leleplezhette volna turpisságunkat. Ha akarta volna. De személy szerint, azt hiszem, akkor is utasítást adtam volna a cserére, ha tudom, hogy tökéletes biztonságban vagyok. Rettenetes érzés lehet a magány odafenn.

Meglepetésemre Mays nem dühöngött annyira, hogy számítani lehetett rá. Talán mégis nagy kõ esett le a szívérõl, hogy visszatérhet kis fülkénkbe, amikor nyomába eredtünk apró kormányrakétáinkkal, és visszacibáltuk a holdra. Vagy talán azt érezte, hogy igazságos küzdelemben gyõztük le, ezért nem neheztelt. Szerintem az utóbbi változat felel meg az igazságnak.

Ennél többet nemigen tudok elmesélni, hacsak azt nem, hogy egy trükköt még bevetettünk vele szemben, mielõtt elhagytuk az V-öt. A kiszivattyúzás elõtt sokkal több üzemanyagot tárolt a tartályaiban, mint amennyire most szüksége volt, miután lényegesen kisebb teherrel kellett útra kelnie. A fölösleget megtartottuk magunknak, így végül is elszállítottuk a Nagykövetet a Ganymedesre. Persze a professzor átnyújtott Maysnek egy csekket a kölcsönvett üzemanyagért cserébe. Jogilag tökéletesen rendeztük a dolgot.

De még be kell számolnom egy derûs epizódról. A British Museum új kiállításának megnyitója után egy nappal én is elsétáltam megnézni a Nagykövetet, talán azért, mert kíváncsi voltam, ugyanolyan lenyûgözõ hatása van-e még mindig, a megváltozott környezetben. (Csak a rend kedvéért jegyzem meg: nem volt.) Rengeteg ember tolongott a tárlaton, ott botlottam bele Maysbe és Marianne-ba.

Így aztán egy kellemes ebéddel tettük emlékezetessé találkozásunkat Holtomban. Ez Maysre vonatkozik - nem táplált semmi haragot. De Marianne-nal szemben még maradt egy kis sajgás a szívemben.

Õszintén szólva, fogalmam sincs, miért rajong ezért a fickóért…

A MENEKÜLÕ

Kétségtelenül a gyûjteményes kötetek szerkesztõinek tanácstalanságát jelzi, hogy ez a novella három különféle címmel jelent meg: Királyi elõjog, Õfelsége Földje és?. (Ezt meg hogyan katalogizálják?)

Ezt a történetet 1954-ben írtam, és nem tagadhatom, hogy szándékosan emlékeztet egy élõ személyre. Azóta háromszor találkoztam "Henrik herceg" eredeti alakjával, és az utolsó alkalommal - csupán néhány hónapja itt, Colombóban - nagyjából ehhez a novellához hasonló beszélgetést folytattunk.

Megemlítettem neki, hogy elsõ találkozásunkra 1958-ban került sor egy kiállításon, amelynek ezt a derülátó címet adták: "Britannia belép az ûrkorszakba" . Õfelsége elnevette magát, és fanyarul megjegyezte:

- Sohasem léptünk be, igaz?

Ez természetesen nem egészen áll, mert azóta számtalan brit mûhold kering a Föld körül, és hamarosan néhány bátor brit fék is (az amerikai ûrrepülõgép jóvoltából) kijut a világûrbe. De annak idején nem egészen erre gondoltam.

Nos, Sir Isaac Newton felfedezte a gravitációt. Egy napon nekünk, briteknek tatán elég erõnk lesz ahhoz is, hogy megszüntessük.

Ha a fedélzetre lép - tûnõdött hangosan Saunders kapitány, amint a feljáróhíd lebocsátására várt -, hogy az ördögbe szólítsam? Szinte kitapinthatóvá sûrûsödött a csend: a navigációs tiszt és a másodpilóta gondterhelten töprengett ezen az udvari illemszabályon. Aztán Mitchell lekapcsolta a fõ mûszerfalat, és az ûrhajó hatalmas berendezései öntudatlan állapotba dermedtek, amint eltûnt belõlük az éltetõ energia.

- A helyes megszólítás - mondta vontatottan - királyi felség.

- Egek! - mordult fel a kapitány. - Itt pusztulok bele, ha így kell megszólítanom valakit!

- Modern idõket élünk - kapcsolódott be segítõkészen Chambers -, ezért azt hiszem, hogy a "Sir" is megfelelõ. De nem kell aggódnod, ha elfelejted a pontos megszólítást: hosszú idõ telt el azóta, hogy valakit a Towerbe küldtek volna. Különben is, ez a Henrik nem olyan erõszakos fickó, mint az a Henrik, akinek annyi felesége volt.

- Mindent egybevetve - tette hozzá Mitchell -, nagyon megnyerõ fiatalember. És rendkívül értelmes. Azt mondják, gyakran olyan mûszaki kérdéseket tesz fel az embereknek, amelyekre képtelenek válaszolni.

Saunders kapitány elengedte a füle mellett ezt a megjegyzést, annál is inkább, mert ha Henrik herceg szeretné tudni, hogyan mûködik a mezõsemlegesítõ hajtómû generátora, akkor Mitchell fogja neki elmagyarázni: Elkeseredetten talpra állt - a repülés során ötvenszázalékos gravitációs mezõben dolgoztak, így most, a Földre visszatérve, mázsás súlyúnak érezte magát -, és elindult a folyosókon át az alsó légzsiliphez. Amikor a domború külsõ ajtó finom zümmögéssel félresiklott elölte, mosolyt erõltetett arcára, és kilépett a televíziós kamerák pergõtüzébe, hogy fogadja a brit trón várományosát.

A fék, akibõl egy napon IX. Henrik király lesz, alig látszott többnek húszévesnél. Az átlagosnál kissé alacsonyabb termete és szabályos alkata mindenben megfelelt a származástani követelményeknek. Saunders kapitány, aki Dallas szülötteként semmi hajlandóságot nem mutatott arra, hogy akármilyen herceget megcsodáljon, most váratlanul azon kapta magát, megindítóan hat rá egy szomorú szempár. Ez a szem túl sok fogadást és ünnepséget látott, teljesen érdektelen dolgok tömegével találkozott, és sohasem kalandozhatott el a gondosan megtervezett hivatalos látványosságoktól: Erre a büszke, de fáradt arcra pillantva Saunders kapitány hirtelen megérezte a királyi magány örökkévalóságát. Az egész intézménnyel szemben táplált ellenszenve hirtelen eltörpült az igazi felismerés mellett: az a legnagyobb baj a koronával, hogy megbocsáthatatlanul súlyos terhet ró egy emberi lényre…

A Centaurus átjárói túlságosan szûknek bizonyultak ahhoz, hogy lehetõvé tettek volna egy szokványos látogatást, és hamarosan világossá vált, hogy éppen ez tetszik Henrik hercegnek, mert így maga mögött hagyhatta díszkíséretét. Miután járkálni kezdtek az ûrhajóban, eltûnt Saunders merevsége és tartózkodása is, és néhány perc múlva már pontosan úgy kezelte a herceget, mint bármely más látogatóját. Nem sejtette, hogy égy jövendõ uralkodó oktatásának elsõ leckéi közé tartozik, miként kell feloldani az emberekben a feszültséget, hogy természetesen viselkedjenek.

- Tudja, kapitány - mondta elgondolkodva a herceg -, nagy nap ez a mai. Mindig abban reménykedtem, hogy egyszer Angliából szállhatnak fel ûrhajók, de még most is furcsa érzés, hogy annyi év után végre megépült a saját légikikötõnk. Árulja el, repült valaha még rakétákkal?

- Részt vettem oktatórepüléseken, amikor a mûszaki fõiskolára jártam, bár épp akkoriban vonták ki a rakétákat a forgalomból. Szerencsémre néhány öreg pilóta visszaült az iskolapadba, hogy mindent elölrõl kezdjen… ugyanis végleg abba kellett volna hagyniuk a repülést, ha nem tudnak átállni az ûrhajókra.

- Akkora volt a különbség?

- Ó, igen - bólintott a kapitány. - Amikor a rakéták elavultak, ez olyan döntõ változást jelentett, mint amikor a gõzhajók kiszorították a vitorlásokat. Gyakran említik ezt a hasonlatot. Pedig különös varázsuk volt azoknak a régi rakétáknak… akárcsak az egykori öreg vitorlásoknak… valami hiányzik ezekbõl a modern ûrhajókból. Amikor felszáll a Centgurus, olyan csendben emelkedik, akár egy léggömb… és olyan lassan is, ha éppen erre van szükség. Egy rakéta dübörgésétõl viszont több kilométeres körzetben remegett a föld, és

napokra megsüketült az ember, ha túl közel merészkedett a kilövõpadhoz. Mindezekrõl még lehet olvasni a régi újságokban.

A herceg elmosolyodott.

- Valóban - tette hozzá -, gyakran szoktam lapozgatni ezeket a palotában. Azt hiszem, minden jelentõsebb eseményt nyomon követtem a felderítõutazások hõskorában. Én is sajnálattal vettem tudomásul a rakétakorszak végét. De akkor soha nem épülhetett volna meg egy légikikötõ a Salisbury-fennsíkon… a rezgés szétrázta volna $tonehenge-et!

- Stonehenge-et? - ismételte meg Saunders, miközben kinyitott egy válaszajtót a herceg elõtt, és bevezette a 3. számú rakodótérbe. - Ez egy õsi mûemlék… a leghíresebb kõkörök egyike a világon.

Valóban lenyûgözõ, és legalább háromezer éves. Tekintse meg, ha egyszer alkalma nyílik rá… csupán húsz kilométerre fekszik innen. Saunders kapitány nehezen tudott elfojtani egy mosolyt. Micsoda különös ország: hol lehetne másutt nagyobb ellentéteket találni? Ehhez képest zöldfülû ifjoncnak érezte magát, ha visszagondolt hazájára, ahol "Billy, a kölyök" már a történelmi õskorhoz tartozik, és egész Texasban nehezen lehetne találni bármit is, ami ötszáz évesnél régebbi. Elsõ ízben kezdett derengeni benne, mit jelent a hagyomány: valami olyan többletet nyújt Henrik hercegnek, amelyre egyetlen texasi sem tehet szert. Kiegyensúlyozottság és magabiztosság. És valami olyan büszkeség, amelybõl hiányzik a gõg, mert annyira természetes, hogy nem lehet utánozni.

Henrik herceg meglepõen sokat kérdezett a teherûrhajó megtekintésére szánt harminc perc alatt. Ezek nem amolyan szokványos kérdések voltak, amelyeket udvariasságból tesz fel valaki, anélkül hogy a válasz egyáltalán érdekelné. Henrik herceg õfelsége rengeteget tudott az ûrhajókról, és Saunders kapitány alaposan kimerült, mire visszavezette elõkelõ vendégét a fogadóbizottsághoz, amely a Centauruson kívül várakozott jól leplezett türelmetlenséggel.

- Nagyon köszönöm önnek, kapitány - mosolygott a herceg, amint kezet ráztak a légzsilipben. - Feledhetetlen pillanatokat szerzett számomra. Remélem, kellemesen fogja érezni magát Angliában, és ûrutazása sikeres lesz. - Aztán kísérete villámgyorsan elragadta, és a szorongva várakozó reptéri hivatalnokok végre a fedélzetre léphettek, hogy ellenõrizzék az ûrhajó okmányait.

- Na? - kérdezte Mitchell, amikor túlestek a hivatalos fóruraságokon. - Mi a véleményed a mi walesi hercegünkrõl?

- Igazán meglepett - válaszolta komolyan Saunders. - Soha nem jöttem volna rá, hogy herceg. Mindig azt hittem, ezek meglehetõsen ostoba fickók. De a fenébe is, ismerte a mezõhajtás elvét! Járt valaha az ûrben?

- Úgy emlékszem, egyszer. Csak egy ugrás volt a légkörön túlra az Ûrerõk egyik jármûvével, amely még el sem érte a keringési pályát, máris rögtön visszatért… de a miniszterelnök csaknem kinyúlt. Szenvedélyes kérdések a képviselõházban, szerkesztõségi vezércikkek a Timesban… mindenki úgy vélte, hogy a trónörökös életét nem lehet kockára tenni ezekkel a divatos találmányokkal. Így aztán annak ellenére, hogy sorhajó-kapitányi rangot kapott a Királyi Ûrerõnél, még a Holdon sem járt.

- Szegény fickó - sóhajtott Saunders.

Három szabadnap várt rá, mivel nem a kapitány feladata, hogy ellenõrizze az ûrhajó rakodását és a karbantartási munkákat. Saunders ismert olyan pilótákat, akik árgus szemmel figyelték a reptéri szolgálat mérnökeinek munkáját, de õ nem tartozott ezek közé. Különben is látni akarta Londont. Járt már a Marson, a Vénuszon és a Holdon, de elõször tette a lábát Anglia földjére. Mitchell és Chambers különféle hasznos tanácsokkal látták el, aztán felrakták a Londonba induló egysínû függõvasútra, mielõtt elindultak volna saját családjuk meglátogatására. Õk egy nappal korábban érkeznek vissza az ûrreptérre, hogy ellenõrizzék, rendben mennek-e a munkák. Aranyat érnek az ilyen tisztek, akikre mindig számítani lehet: földhöz ragadt, óvatos fickók, és hajszálnyi lazaságot sem engednek meg. Ha õk jelentették, hogy az ûrhajó menetkész, akkor Saunders tudta, minden aggodalom nélkül felszállhat.

A függõvasút karcsú, áramvonalas hengere könnyedén suhant a zöldellõ tájakon át. A talaj közelében olyan sebesen haladt, hogy a kapitány csak elmosódott képeket láthatott a felvillanó földekrõl és városokról. Minden olyan zsúfolt és apró, gondolta Saunders, mintha a liliputiak földjén járna. Sehol egy tágas, szabad tér! Még a megmûvelt parcellák sem nyúltak egy-két kilométernél messzebbre. Mindettõl csak klausztrofóbiát kaphat egy texasi - különösen akkor, ha ráadásul ûrpilóta is.

London éles körvonala úgy rajzolódott ki a látóhatáron, mintha fallal vették volna körül a várost. Néhány kivételtõl eltekintve az épületek sem ágaskodtak a magasba - talán tizenöt-húsz emeletesek lehettek. A vonat átvágott egy keskeny völgyön, átrepült egy látványos park felett, keresztezett egy folyót, amely a Temze lehetett, végül erõteljes lassulással fékezett és megállt. Ezután egy hangosbeszélõ szólalt meg, lehetõleg olyan halkan, mintha a hatóságnak az lenne a célja, nehogy meghallja valaki a közleményt: "Paddington pályaudvar. Kérjük észak felé tartó utasainkat, ne hagyják el ülõhelyüket." Saunders levette poggyászát a csomagtartóból, és kifelé indult az állomásról.

Amint a földalatti bejáratához ért; és elhaladt egy újságárus mellett, gyorsan végigpillantott a kirakott képeslapokon. Úgy tetszett, legalább a lapok fele közöl különféle fényképeket Henrik hercegrõl és a királyi család más tagjairól. Ez már túl sok a jóból, gondolta Saunders. Azt is észrevette, hogy valamennyi esti újságban látható a Centgurus bejárata, amint a herceg éppen érkezik vagy távozik, aztán vett egy példányt, hogy elolvassa a metróban - majd bocsánatkérõen kijavította magát gondolatban: a londoniak szerint "a Csõben".

A szerkesztõségi cikkek álmosító egyhangúsággal ismételgették, hogy Anglia végre felzárkózott az ûrhajózással foglalkozó nemzetek sorába. Nincs többé szükség két és fél millió négyzetkilométeres sivatagra egy ûrflotta üzemeltetéséhez: napjaink csendes, antigravitációs ûrhajói akár a Hyde Parkban is leszállhatnak anélkül, hogy megzavarnák a tavon úszkáló kacsákat. Saunders különösnek találta, hogy ez a hazafias érzület ilyen hevesen lobog még az ûrkorszakban is, de megsejtette: a britek kényelmetlenül érezték magukat, hogy az ausztrálok, az amerikaiak és az oroszok ûrrepülõterét kellett alkalmanként kölcsönvenniük.

A londoni földalatti még másfél évszázad múltán is a világ legjobb közlekedési rendszerének bizonyult, és a Paddington pályaudvartól kevesebb mint tíz perc alatt jutott el Saunders biztonságosan a megfelelõ állomásig. Tíz perc! Ennyi idõ alatt a Centgurus nyolcvanezer kilométert tesz meg; csakhogy az ûrben nem nyüzsgött akkora forgalom, mint ebben a városban. Az ûrjármûvek pályái sem voltak olyan zsúfoltak, mint azok az utcák, amelyeken Saundersnek át kellett vergõdnie szállodájáig. Gyászos kudarcot vallott minden igyekezet, hogy kiegyenesítsék London utcáit, így aztán tizenöt percbe telt, mire megtette útjának utolsó száz méterét.

Letépte magáról kabátját, és boldogan roskadt az ágyára.

Hágom nyugodt, gondtalan nap vár rám, gondolta. Ez olyan szép, hogy nem is lehet igaz!

Nem is volt az. Alig fújta ki magát, máris megszólalt a telefon. - Saunders kapitány? Annyira örülök, hogy megtaláltam. A BBC-bõl telefonálok. Van egy mûsorunk, amelynek ez a címe: "London éjjel", és arra gondoltunk…

A zsilipajtók tompa surrogása Saunders számára a legszebb hang volt, amelyet a legutóbbi napokban hallott. Végre biztonságban érezte magát; senki sem rohanhatja le ebben a páncélozott erõdben, amely hamarosan szabadon száguld a tágas világûrben. Nem mintha eddig rosszul bántak volna vele; éppen ellenkezõleg, szinte a tenyerükön hordták. Négy (vagy öt?) különféle tévémûsorban lépett fel; több fogadáson vett részt, mint amire valaha is emlékezett; több száz új barátra tett szert, és (amennyire a feje zsibongott) az összes régit elfelejtette.

- Ki kezdte elõször terjeszteni azt a pletykát -- szólt oda Mitchellnek, amikor találkoztak a légikikötõben -, hogy a britek tartózkodók és zárkózottak? Az Isten óvjon engem, ha valaha is találkozom egy nyílt angollal.

- Úgy veszem ki a szavaidból - mondta kedélyesen Mitchell -, hogy nem unatkoztál.

- Majd kérdezd meg holnap - mordult rá Saunders. - Addigra talán összekaparom magam lelkileg.

- Láttalak a tegnapi éjszakai tévévetélkedõben - jegyezte meg Chambers. - Elég elgyötörtnek látszottál.

- Köszönöm, éppen erre a bátorító együttérzésre van szükségem pillanatnyilag. Kíváncsi lennék, tudsz-e jobb rokon értelmû szót találni az "unalmas"-ra, miután hajnali háromig kellett fennmaradnom.

- Érdektelen - szólt közbe Chambers. - Dögletes - válaszolta Mitchell.

- Nyertél! De most ellenõrizzük a javításokat, és nézzünk utána, mire jutottak a mérnökök.

Amint helyet foglalt a mûszerpult elõtt, Saunders kapitány tüstént visszanyerte régi énjét. Ismét otthon érezte magát, és mûködésbe léptek szokásos beidegzõdései. Pontosan tudta, mit kell tenni, és automatikus pontossággal végre is hajtotta. Jobbról és balról Mitchell és Chambers ellenõrizte saját mûszereit, majd hívta az irányítótornyot.

Egy órába telt, mire körültekintõen elvégezték a felszállás elõtti rutinellenõrzést. Amikor az utolsó aláírás is rákerült az utolsó igazolólapra, és a mûszerfalon az utolsó piros fény is átváltott zöldre,

Saunders hátradõlt székében, és rágyújtott egy cigarettára. Tíz percük maradt a felszállásig.

- Egyszer majd - szólalt meg tûnõdve - álnéven térek vissza Angliába, hogy kitaláljam, mitõl mûködik ez az ország. Nem értem, hogyan zsúfolódhat össze ennyi ember ilyen kis szigeten anélkül, hogy az egész el ne süllyedne.

- Akkor látnod kellene Hollandiát - vetette oda Chambers. Hozzá képest Anglia olyan tágas, mint Texas.

- De itt van a királyi család ügye. Bármerre mentem, mindenki arról kérdezgetett, milyennek találtam Henrik herceget… mirõl beszélgettünk… nem úgy találtam-e, hogy remek fickó… és így tovább. Komolyan mondom, torkig vagyok az egésszel. El sem tudom képzelni, hogyan gyõzitek ezt ezer év óta.

- Ne hidd, hogy a királyi család mindig népszerû volt - szabadkozott Mitchell. - Emlékszel, mi történt I. Károllyal? És néha olyan cifra megjegyzéseket tettünk az elsõ néhány Györgyre, mint amilyenekkel ti sem fukarkodtatok késõbb.

- Tulajdonképpen ragaszkodunk a hagyományokhoz - magyarázta Chambers. - Nem félünk a változástól, ha megéreti rá az idõ, de ami a királyi családot illeti… nos, egyedülálló a maga nemében, és meglehetõsen kedveljük. Éppen úgy, ahogy ti a Szabadság-szobrot.

- Ez az összehasonlítás igazságtalan. Nem hiszem, hogy helyes, ha emberi lényeket állítanak talapzatra, és úgy bánnak velük, mintha… kisistenek lennének. Nézzük például Henrik herceget. Úgy véled, módjában áll azt tenni, amit tényleg szeretne? Londonban három alkalommal láttam a tévében. Elõször megnyitott valahol egy új iskolát; aztán beszédet tartott a Halkereskedõk Hódoló Társasága elõtt Guildhallban (esküszöm, nem én találtam ki), és végül meghallgatta Podunk polgármesterének üdvözlõbeszédét. - Inkább börtönbe vonulnék, mint hogy ilyen életet éljek. Miért nem hagyjátok békén azt a szegény fickót?

Ez egyszer sem Mitchell, sem Chambers nem szállt vitába. Valójában komor hallgatásba merültek. Ezt jól elszúrtam, gondolta Saunders. Tartani kellett volna azt a nagy számat; most megbántottam õket. Emlékezhettem volna arra a jó tanácsra, amit olvastam valahol: "A briteknek két vallásuk van - a krikett és a királyi család. Ne… próbáld meg egyiket sem bírálni."

A kínos csendet a rádió törte meg, amint az ûrrepülõtér irányítójának hangja szólalt meg.

- Torony a Centaurusnak. Felszállópálya szabad. Indulhatnak. - Felszállási program indul… most! - válaszolta Saunders, és

elõrelökte a fõkapcsolót. Aztán hátradõlt, tekintetével átfogta az egész mûszerfalat, kezét levette a pultról, de készenlétben tartotta, ha gyors beavatkozásra volna szükség.

Feszülten, de magabiztosan ült a helyén. Agyánál sokkal bonyolultabb berendezés - fémek, kristályok és villanó elektronáramok alkotta mesterséges agy - gondoskodott most már a Centgurusról. Ha szükséges, persze át tudja venni a parancsnokságot, de még sohasem kellett kézi vezérléssel irányítania egy ûrhajó felszállását, és nem is számított erre. Ha valamelyik automata mégis csõdöt mond, bejelenti, hogy elhalasztja az indulást, és itt üldögél a Földön mindaddig, amíg a hibát el nem hárítják.

Bekapcsolódott a fõ mezõgenerátor, a gravitáció érezhetõen csökkent a Centgurusban. Az ûrhajó törzse és belsõ fémszerkezete halkan tiltakozva nyöszörgött, amint áthelyezõdtek benne a feszültségek. Az indítóállvány ívelt karjai nem tartották többé; most a legkisebb széllökés is lefújhatta volna az egész ûrhajót.

Újból megszólalt az irányítótorony:

- Súlyuk zéró. Ellenõrizzék a beállítást!

Saunders a mutatókra pillantott. A tolóerõnek most pontosan ki kellett egyenlítenie az ûrhajó súlyát, a jelzett értéknek egyeznie kellett a teljes induló teherrel. Ez az utolsó ellenõrzés egyetlen pillanat alatt leleplezte, ha potyautas rejtõzött az ûrhajó fedélzetén - a mûszerek érzékenysége tette ezt lehetõvé.

- Egymillió-ötszázhatvanezer-négyszázhúsz kilogramm - olvasta le Saunders a tolóerõ indikátorát. - Remek… csupán tizenöt kiló eltérés. Az elsõ alkalom, hogy ennyivel könnyebbek vagyunk. Mitch, hozhattál volna magaddal még egy kis cukorkát annak a duci barátnõdnek Port Lowellben.

A másodpilóta kényszeredetten mosolygott. Nem heverte még ki az elmaradt randevút a Marson azzal a barnával, aminek következtében teljesen indokolatlanul a jó húsban lévõ szõkéket részesítette elõnyben.

Nem lehetett érzékelni semmi mozgást, de a Centgurus most már ellenkezõ irányban zuhant: a nyári ég felé, mivel a súlya nemcsak eltûnt, hanem negatívba fordult. A megfigyelõk számára úgy tetszett, mintha csillag futna fel az égre. A szikrázó ezüst gömb könnyedén fúrta át magát a felhõkön. Ezután a légkör derengõ kékje a

világûr örök sötétjébe mélyült. Mint egy láthatatlan fonálon mozgó gyöngyszem, a teherûrhajó azokat a rádióhullámokat követte, amelyek egyik bolygóról a másikra vezették.

Ez a huszonhatodik felszállásom a Földrõl, gondolta Saunders kapitány. De még most sem tudta megszokni a csodát, a hatalom érzését, ahogyan az ember ott ül a mûszerfal elõtt, és õ az erõk ura, túlszárnyalva ezzel az emberiségnek az õsi istenekrõl szõtt legmerészebb álmait, Érdekes, hogy nincs két egyforma indulás, mindig más körülmények között kerül rá sor: néha hajnalban, néha napnyugta elõtt, néha a felhõkkel borított Föld felett, néha a ragyogó, tiszta ég felé. A világûr voltaképpen változatlan, de a Föld arculata mindig más; nem pillanthatsz kétszer ugyanarra a földre vagy égre. Saunders látta fentrõl, amint az Atlanti-óceán hullámai örök egyhangúsággal vonulnak Európa felé, magasan fölöttük pedig - de messze a Centgurus alatt! - fénylõ felhõsávokat kerget a szél ugyanabba az irányba. Anglia kezdett beleolvadni a kontinensbe, az európai partvonal pedig egyre rövidült, majd a Föld görbületériek következtében végleg eltûnt az ûrhajó mögött. Nyugati irányban viszont egy rohanó fényfolt tûnt fel a látóhatáron: Amerika. Saunders kapitány egyetlen pillantással fogta át azt a több ezer kilométeres távolságot; amelyen félezer évvel korábban Kolumbusz vergõdött végig.

A korlátlan erõ dacos némaságával rázta le magáról az ûrhajó a Föld utolsó kötelékeit. Egy külsõ megfigyelõ számára csak az árulkodhatott a felhasznált energiamennyiségrõl, hogy a jármû törzsének közepe táján a körbefutó radiátorlapok vörösen izzottak, amint a tömegátalakító kõvesztesége kisugárzódott a világûrbe.

"14.03.45 - jegyezte be gondosan Saunders kapitány a fedélzeti naplóba. - Elértük a szökési sebességet. Az útvonaleltérés elhanyagolható érték."

Nem sok értelme volt a bejegyzésnek. Ez a szolid, negyvenezer kilométeres óránkénti sebesség, amely az elsõ ûrhajósok számára szinte elérhetetlennek látszott, ma már elvesztette jelentõségét, hiszen a Centgurus tovább gyorsult, és órákon át egyre nagyobb sebességre fog szert tenni. Mégis megvolt ennek a józan lélektani alapja. Ha a hajtómûvek felmondanák a szolgálatot, eddig a pillanatig az ûrhajó még visszahullhat a Földre. De a gravitáció most már nem tartotta õket többé kötõféken: beléptek az ûr szabad világába, és tetszés szerint elindulhattak bármelyik bolygó felé. Gyakorlatilag persze jó kis botrány lenne belõle, ha nem kötnének ki a Marson, és nem kézbesítenék szállítmányukat az elõírásoknak megfelelõen. De Saunders kapitány, valamennyi ûrhajóshoz hasonlóan, a lelke mélyén romantikus volt. Az ilyen szokványos utak alkalmából néha álmodozva gondolt a Szaturnusz ragyogó gyûrûjére vagy a Neptunusz kopár térségeire, amelyeket a zsugorodó Nap távoli tüze világít meg.

Egy órával késõbb Chambers a komputer ellenõrzésére bízta mûszereit, és a hagyományos szertartásnak megfelelõen három poharat varázsolt elõ a térképasztal alól. Amint koccintottak Newtonra, Oberthre és Einsteinre, a kapitány elmerengett, honnan is ered ez a kis szertartás. Az ûrhajók legénysége hatvan éve mindig megtartotta ezt a csöppnyi ünnepséget. A szálak talán ahhoz a legendás rakétamérnökhöz vezetnek, aki egyszer kapatosan jegyezte meg: "Én több alkoholt égetek el hatvan másodperc alatt, mint amennyit te valaha is eladtál ebben a tetves bárban."

Két órával késõbb betáplálták a fedélzeti számítógépbe a földi követõállomásról kapott utolsó pályamódosítási adatokat is. Ettõl kezdve magányosan folytatják útjukat mindaddig, amíg fel nem tûnik elõttük a Mars. Ez a lehangoló gondolat valahogy mégis derûvel töltötte el Saunderst. Csak hárman vannak itt - sehol egy teremtett lélek egymillió kilométeres körzeten belül.

Ilyen körülmények között egy atombomba robbanása kevésbé megrázónak tûnhetett, mint egy halk kopogás a fülke ajtaján… Saunders kapitány még életében nem döbbent meg ennyire. Ön

kéntelen kiáltás szakadt ki belõle, mielõtt tudatosan elfojthatta volna. Kivágódott székébõl, és legalább egy méter magasra emelkedett, mielõtt az ûrhajó maradék gravitációs ereje vissza nem húzta. Chambers és Mitchell a hagyományos angol hidegvérrel viselkedett. Mindketten megpördültek kagylószékükben, az ajtóra meredtek, és várták, hogy kapitányuk cselekedjen.

Beletelt néhány másodpercbe, mire Saunders összeszedte magát. Ha egy úgynevezett átlagos rendellenességgel találta volna szembe magát, már félig rajta lenne az ûrruhája. De egy félénk kopogás a vezérlõfülke ajtaján, amikor az ûrhajó teljes legénysége mellette ül, nem szerepelt a vészhelyzetekrõl szóló oktatási anyagban.

Potyautasról egyszerûen szó sem lehetett. Már a kereskedelmi ûrhajózás kezdetétõl annyira nyilvánvalóan fenyegetett ez a veszély, hogy a hatóságok a legszigorúbb óvintézkedéseket tették.

Saunders tudta, hogy valamelyik tiszttársa mindig ott tartózkodott a rakodásnál; senki sem osonhatott be észrevétlenül. Ezután következett a felszállás elõtti alapos vizsgálat, amelyet Mitchell és Chambers együtt végzett el. Végül a súlyellenõrzés a felemelkedés elõtti pillanatban; ez döntõ bizonyítéknak számított. Képtelenség, hogy egy potyautas…

Ismét felhangzott az ajtón a kopogás. Saunders kapitány keze ökölbe szorult, állkapcsa megfeszült. Ha ez egy romantikus idióta, gondolta magában; néhány percen belül nagyon, de nagyon meg fogja bánni kis kalandját.

- Nyisd ki az ajtót, Mitchell - mordult rá Saunders. A másodpilóta egyetlen elnyújtott lépéssel átszelte a fülkét, és félretolta a zárólapot.

Mintha egy évszázad suhant volna el némán. Aztán a potyautas, az enyhe gravitációtól kissé imbolyogva, belépett a kabinba. Tökéletesen higgadtnak látszott, mint aki rendkívül elégedett önmagával.

- Jó napot, Saunders kapitány - mondta halkan. - Elnézést kell kérnem, hogy így magára törtem.

Saunders nyelt egyet. Aztán ahogy fejében a kirakójáték darabkái a helyükre kerültek, elõször Mitchellre, majd Chambersre pillantott. Mindketten a megtestesült ártatlanság arckifejezésével néztek vissza rá.

- Szóval így állunk - szólalt meg a kapitány keserûen. Nem volt szüksége magyarázatra: mindent világosan látott. Könnyen elképzelte a bonyolult tárgyalásokat, az éjféli találkozókat, a meghamisított adatokat és az eltávolított jelentéktelen csomagokat, amelyekkel tisztelt kollégái kijátszották. Biztosan rendkívül érdekes történet, gondolta magában, de most hallani sem akart róla. Lázasan töprengett, mit mond vajon az Ûrszabályzati kézikönyv ilyen esetre, noha sejtette, hogy nem talál benne megnyugtató útmutatást.

Természetesen már nem lehetett visszafordulni; az összeesküvõk nem kõvettek el ilyen elemi hibát. Nem tehet mást, mint hogy beletörõdik, és ez tesz életének legfurcsább utazása.

Míg azon töprengett, mit próbáljon mondani, felvillant a "közvetlen adás" jelzése a rádiókészüléken. A potyautas az órájára pillantott.

- Már vártam - jegyezte meg. - Valószínûleg a miniszterelnök. Azt hiszem, jobb lesz, ha beszélek szegény ördöggel.

Saunders is így gondolta.

- Nagyon helyes, királyi felség - mondta bosszúsan és olyan hangsúllyal, hogy az elõkelõ cím felért egy gorombasággal. Aztán, mint aki fölöslegesnek érzi magát, visszavonult egy sarokba.

Valóban a miniszterelnök jelentkezett, és nagyon felindultnak tûnt. Többször használta azt a kifejezést, hogy "az ön kötelessége népével szemben", és egyszer szinte elszorult a torka, amint megemlítette "az alattvalóknak a korona iránti tiszteleté"-t. Saunders némi meglepetéssel döbbent rá, hogy az államférfi mindezt komolyan gondolja.

Az érzelmes tirádák közben Mitchell odahajolt Saundershez, és a fülébe súgta:

- Érzi az öreg harcos, hogy rosszul áll a szénája, és ezzel tisztában is van. Az emberek a herceg pártjára állnak majd, ha megtudják, mi történt. Senki elõtt sem titok, hogy a trónörökös évek óta szeretne eljutni a világûrbe.

- Csak ne az én ûrhajómat választotta volna - sóhajtott Saunders. - És nem vagyok biztos benne, hogy ez nem számít-e zendülésnek.

- A fenét! Jegyezd meg, amit mondok: amikor ez a kaland véget ér, te leszel az egyetlen texasi, aki valaha is megkapta a térdszalagrendet. Csinosan áll majd rajtad, nem gondolod?

- Csss! - szólt rájuk Chambers. A herceg kezdett beszélni, és szavai könnyedén suhantak át a világûr irdatlan térségén, amely most elválasztotta attól a szigettõl, amely fölött egy napon uralkodni fog.

- Sajnálom, miniszterelnök úr, ha riadalmat okoztam önnek mondta kedvesen. - Nyomban visszatérek, mihelyt alkalom nyílik rá. Valakinek mindig elsõként kell cselekednie, és úgy éreztem, elérkezett a pillanat, amikor családom egyik tagja elhagyhatja a Földet. Tanulmányaim értékes része lesz ez az esemény, és még tökéletesebben felkészít jövendõ feladataim teljesítésére. Viszontlátásra!

Letette a mikrofont, és odasétált a kémlelõablakhoz - az egyetlen nyíláshoz, amelyen át közvetlenül a világûrbe lehetett pillantani az égi jármûrõl. Saunders figyelte, amint ott áll büszkén és magányosan - de elégedetten. És amint nézte a herceget, aki merengve révedt a csillagokba, ahová sikerült végre eljutnia, lassan elpárolgott zavara és bosszúsága.

Hosszú ideig senki sem beszélt. Aztán Henrik herceg levette tekintetét az ablakon túli, vakítóan sziporkázó látványról, Saundersre nézett és elmosolyodott.

- Hol találom a konyhát, kapitány? - kérdezte. - Lehet, hogy kijöttem a gyakorlatból, de amikor kiscserkész voltam, engem tartottak az õrsben a legjobb szakácsnak.

Saunders izmai ellazultak, aztán visszamosolygott. A feszültség érezhetõen csökkent a vezérlõfülkében. Még hosszú út várt rájuk a Marsig, de a kapitány tudta már, hogy végül is nem lesz ez olyan kellemetlen utazás…

NAPVITORLÁSOK

A Napvitorlásokat éppen húsz évvel ezelõtt írtam, de most sokkal idõszerûbb, mint 1963-ban. Pillanatnyilag itt hever elõttem egy vastag mappa, tele olyan mûszaki tanulmányokkal, amelyeket a Világûr Alapítvány gyûjtött össze az általa támogatott Napvitorlás Tervvel kapcsolatban. Ezt a tervet a Utah Egyetem, a Sugárhajtási Laboratórium és a Rádióamatõr Mûhold Részvénytársaság együttmûködésével dolgozták ki a Charles A Lindbergh Alap támogatásával.

Idéznék a Világûr Alapítvány hírlevelébõl, így jobban megérthetik majd a következõ novella mûszaki hétterét.

"Friedrich Cander 1924-ben azt írta - talán Konsztantyin Ciolkovszkij ötletének nyomán -, hogy a csillagközi térben egy hatalmas felütetõ, de vékony tükrözõ anyag, amely visszaveri a napsugarakat és megfelelõen irányítható, voltaképpen üzemanyag nélküli hajtómûként alkalmazható. Ezt a sugárhajtómûvet napjainkban napvitorlának nevezik. Az Amerikai Ûrkutatási Hivatal támogatásával 1973-ban elkészült-egy eredeti méretû napvitorlás terve, ezt az eszközt szánták a hamarosan visszatérõ Halley-üstökös megközelítésére. Bár az ûrszonda tervének kivitelezését 1977-ben felfüggesztették, addigra már gondos mûszaki elemzéssel a szakemberek igazolták a napvitorlás alkalmazhatóságát és egyedülálló elõnyeit."

A Világûr Alapítvány azt reméli, hogy az amerikai ûrrepülõgép vagy az Európai Ûregyüttmûködés Ariane rakétájának segítségével apró napvitorlást bocsáthat fel a vancouveri EXPO '86 világkiállítás alkalmából. Aki támogatni akarja a tervet, írjon a Világfar Alapítványnak a következõ címre: P. O. Box Y. South Pasadena, Calif. 91030.

Egy lelkes francia csoport (U3P - Union pour la Promotion de la Promotion Photonique, 6 rue des Ramparts Coligny, Venerque 31120. Portet-sur-Garonne) Hold körüli napvitorlásversenyt kíván rendezni, elõreláthatólag 1985-86-ban. (Természetesen ember nélküli jármûvekkel és ismét az EU Ariane ját használva hordozórakétaként. )

Néhány hónappal ezelõtt meglepõ levelet kaptam a Keldis akadémikusról elnevezett moszkvai Alkalmazott Matematikai Intézetbõl dr. V. Beleckijtõl saját könyvének kíséretében, amelynek címe: Tanulmányok az ûrtárgyak mozgásáról. Ebben egész fejezetet szentel a Napvitorlások novellám elemzésének, bonyolult integrálszámításokkal követve nyomon a Diana és a Napfény pályáját. Kellemes meglepetéssel vettem tudomásul, hogy dr. Beleckij ezt írja: "Az ön novellájában említett adatok kiválóan egyesítik a jachtok mozgásának differenciálegyenleteit. Az integrálszámítások eredményei szinte tökéletesen egyeznek az ön novellájában leírt helyzettel! Ön szintéri integrálegyenletekkel számította ki a jachtok mozgását? Ha nem, hogyan egyezhetnek ilyen pontosan ennyire nem közismert adatok? Ha igen, miért nem egyezik egy olyan fontos jellemzõ, mint amilyen a teljes repülési idõ? - Két nap az ön novellájában, és öt az én számításaim szerint…"

Meg kell vallanom, bármilyen egyezés inkább a szerencsének, mintsem az integrálásoknak köszönhetõ. Noha végeztem néhány apróbb számítást egy eldobott boríték hátlapján, nehogy nevetséges értékeket adjak meg a sebességre és a gyorsulásra, a keringési pályák egyetlen részletét sem számítottam ki elõre.

A novella eredetileg Napvihar címmel jelent meg elõször a Boy's Life-ban (1964. március). Paul Andersonnak azonban csaknem velem egy idõben hasonló ötlete támadt, ezért megváltoztattam novellám címét…

A hatalmas korong kötélzete finoman megfeszült, amint a különös vitorlát teljes erõvel duzzasztotta a bolygók között örökösen fújó szél. Még három perc, és kezdõdik a verseny, John Merton most mégis sokkal nyugodtabbnak érezte magát, mint bármikor az eltelt év során. Bármi történik is, amikor a sorhajókapitány jelt ad az indulásra, akár a gyõzelem, akár a vereség felé repíti a Diana, álma már megvalósult. Miután egy életen át mások számára tervezett ûrhajókat, most a saját jármûvével fog vitorlázni.

- T mínusz két perc - hangzott fel a kabinrádióban. - Kérem, jelezzenek, ha índúlásra készek.

A kapitányok egymás után válaszoltak. Merton valamennyiük hangját felismerte - némelyik feszülten, némelyik nyugodtan csendült -, hiszen barátainak és ellenfeleinek hangjai voltak ezek. A négy lakott bolygón alig akadt húsz ember, aki kormányozni tudott egy napvitorlást; valamennyien itt várakoztak vagy a startvonalon, vagy a kísérõ jármûveken, amelyek harmincöt-negyven kilométer magasan keringtek az egyenlítõ felett.

- Egyes… Fátyol… indulásra kész.

- Kettes… Santa Maria… minden rendben.

- Hármas… Napfény… rendben.

- Négyes… Bumeráng… minden rendszer mûködik.

Merton elmosolyodott, hiszen ezekben az utóbbi szavakban az ûrhajózás korai, primitív korszaka köszönt vissza egy pillanatra. De ez a mondat már az ûrhagyomány részévé vált, hiszen az embernek néha szüksége van rá, hogy felidézze azoknak az álmait, akik egykor elõtte indultak a csillagok felé.

- Ötös… Lebegyev… készen állunk.

- Hatos… Arachne… minden rendben.

Most került rá a sor, utolsóként; furcsa érzéssel gondolt arra, hogy az apró kabinban elhangzó szavakat legalább ötmilliárd ember hallgatja. - Hetes… Diana… indulásra kész.

- Egytõl hétig a jelentkezést vettem - válaszolta egy szenvtelen hang a versenybíróság ûrhajójáról. - Az idõ T mínusz egy perc.

Merton ezt már alig hallotta. Még utoljára ellenõrizte a kötélzet feszültségét. A dinamométerek mutatói rezzenéstelenül álltak; az óriási vitorla duzzadva terült szét, tükrözõ felülete diadalmasan csillogott a napfényben.

Amint a súlytalanság állapotában Merton a periszkópba pillantott, úgy tûnt, mintha ez a hatalmas lepel beborítaná az egész égboltot. Nem is csoda - több mint négy és fél millió négyzetméteres vitorla lebegett felette, legalább százötven kilométer hosszúságú kötélzettel a fülkéjéhez erõsítve. Ha valamennyi teaszállító klipperrõl - amely egykor egymással versengve felhõként suhant át a Kínai tengeren - leszedték volna az összes vitorlát, és egyetlen gigantikus takaróvá varrták volna össze, ez a vászon akkor sem közelítette volna meg a Diana vitorlájának méretét. Mégis alig tartalmazott több anyagot; mint egy szappanbuborék: a négy és fél négyzetkilométernyi, alumínium-bevonatú mûanyag lemez vastagsága még a méter tízmilliomod részét sem érte el.

- T mínusz tíz másodperc. Megfigyelõkamerák bekapcsolva. Ép ésszel szinte felfoghatatlannak látszott, hogy egy ilyen hatalmas, mégis törékeny tükör miként fogja Mertont szabadon repíteni a Föld körül, pusztán a csapdába ejtett napsugarak energiája által.

- …öt, négy, három, kettõ, egy, OLDÁS!

Egyszerre hét éles késpenge metszett el hét vékony tartózsinórt, amely a felvezetõ anyaûrhajóhoz erõsítette a jachtokat. Eddig valamennyi jármû szigorúan meghatározott alakzatban együtt keringett a Föld körül, de ebben a pillanatban úgy kezdtek szétszóródni, mint a gyermekláncfû parányi ejtõernyõi egy enyhe szélfuvallatra. S a nyertes az lesz, amelyik elsõként suhan el a Hold mellett.

A Diana fedélzetén látszólag semmi sem történt. De Merton jól tudta, hogy elindult. Bár a testén nem érzett semmiféle lökést, a mûszerfal árulkodóan jelezte, hogy nagyjából a gravitáció ezredrészével gyorsul. Egy rakéta számára persze ez nevetséges érték lett volna - de most került rá sor elõször, hogy egy napsugárjacht ilyen sebességgel haladt. Merton körültekintõ gondossággal tervezte meg a Diana szerkezetét, s a hatalmas vitorla most a számításainak megfelelõen mûködött. Ha ezzel a gyorsulással megkerüli kétszer a Földet, éppen eléri a szökési sebességet, és elindulhat a Hold felé, a Nap tolóerejével a háta mögött.

A Nap erejével… Fanyarul elmosolyodott, amint eszébe jutott, hogyan próbálta megértetni a legravaszabb trükkökkel a napvitorlázás lehetõségét különféle vegyes hallgatóság elõtt a Földön. Azokban az idõkben csak így lehetett pénzt szerezni erre a vállalkozásra. A Cosmodyne Rt. tervezõ fõmérnökeként hiába bizonyította tehetségét ûrhajók egész sarával, cége nem igazán lelkesedett alkalmazottjának hóbortos elképzeléséért.

- Tartsák a tenyerüket a Nap felé! - szólította fel hallgatóit. - Mit éreznek? Természetesen meleget. De ezeknek a hõsugaraknak nyomásuk is van… csak éppen sohasem vették észre, mert annyira parányi érték. A tenyerükre mindössze háromszázezred gramm nyomás nehezedik. De odakint a világûrben ilyen csöppnyi nyomás is fontos lehet, mert egyfolytában hat, óráról órára, napról napra. A rakéták üzemanyagával ellentétben ez az energia nem kerül semmibe, és mennyisége korlátlan. Ha akarjuk, tetszés szerint felhasználhatjuk. Olyan vitorlásokat építhetünk, amelyeket a Napból áradó sugárözön hajt.

Amikor elõadásában ehhez a ponthoz ért, mindig elõhúzott egy pár négyzetméter felületû napvitorlaanyagot, és a hallgatóság felé lendítette. Az ezüstösen csillogó hártya úgy lebegett és hullámzott, akár a cigarettafüst, aztán a meleg légáramlatokkal lassan a mennyezet felé sodródott.

- Láthatják, milyen könnyû - folytatta. - Két és fél négyzetkilométeres darab ebbõl csupán egy tonna, mégis két kilogrammnak megfelelõ sugárnyomást gyûjt össze. Elkezd mozogni… és csak vontatnunk kell magunkat vele, ha megfelelõ kötélzettel erõsítjük magunkhoz. Gyorsulása persze rendkívül csekély, körülbelül a g ezredrésze. Nem látszik soknak, de nézzük, mit jelent ez. Azt jelenti, hogy az elsõ másodpercben nagyjából öt millimétert haladunk elõre. Feltehetõen egy egészséges csiga ennél többre képes. De egy perc múlva már tizennyolc méter lesz a hátunk mögött, egy óra múlva pedig másfél kilométeren is túl leszünk. Ez azért nem rossz ahhoz képest, hogy pusztán a napsugarak szolgáltatják a hajtóerõt! Egy óra múlva már több mint hatvan kilométerre leszünk kiindulási pontunktól, óránkénti sebességünk pedig ekkor már százharminc kilométer! Kérem, ne felejtsék el, a világûrben nincs súrlódás; ha valamit egyszer mozgásba hozunk, soha nem áll meg. Bizonyára meg lesznek lepve, ha elárulom, hogy a mi ezred-g vitorlásunk mire jut egy nap alatt: több mint háromezer kilométeres óránkénti sebességgel halad! Ha Föld körüli pályáról indul… ez természetesen csak így kivitelezhetõ… néhány nap alatt elérheti a szökési sebességet. És mindezt anélkül, hogy egyetlen csepp üzemanyagot elégetne!

Így aztán meggyõzte õket, sõt végül a Cosmodyne-t is. Az elmúlt húsz év során új sport vált divatossá. A milliárdosok sportjának nevezték, mert nem volt olcsó mulatság. De aztán egyre népszerûbbé vált az újságok és a televízió révén. A mostani versenyen már négy földrész és két bolygó vetélkedett egymással, méghozzá a világtörténelem legnagyobb számú nézõközönsége elõtt.

A Diana kifogástalanul indult; ideje szemügyre venni az ellenfeleket, gondolta Merton. Noha a vezérlõfülke és a bonyolult kötélzet között lengéscsillapítók helyezkedtek el, el akart kerülni minden kockázatot, ezért nagyon finom, óvatos mozgással hajolt a periszkóphoz.

Ott voltak valamennyien, megannyi furcsa ezüstvirág az égbolt fekete kárpitjára tûzve. A legközelebbi, a dél-afrikai Santa Maria csupán nyolcvan kilométer távolságban lebegett; leginkább a gyermekek sárkányára emlékeztetett, csakhogy ennek a rombusznak több mint másfél kilométer volt az élhosszúsága. Távolabb, az Asztrográdi Egyetem Lebegyev jachtja úgy suhant, mint egy óriási máltai kereszt, amelynek négy szárát billenthetõ vitorlák alkották a könnyebb kormányozhatóság érdekében. Ezzel ellentétben az Ausztrál Államszövetség Bumerángja egyszerû, hatvan kilométer kerületû ejtõernyõt formázott. Az Általános Ûrerõ Arachnéja, a nevéhez híven, úgy feltett, akár egy óriás pókháló, és mûködési elvét is a természetbõl vették át, mert sugárirányú szálain robotvetélõket lehetett ide-oda mozgatni. Az Eurospace Rt. Fátyol hajója hasonló terv szerint készült, csak valamivel kisebb méretben. A Mars Köztársaság Napfény hajóját viszont egyetlen lapos korong alkotta, nyolcszáz méter átmérõjû nyílással a közepén; a széles gyûrû lassan forgott, így éppen annyi centrifugális erõt termelt, hogy az egész hártya kifeszüljön. Régi elméleti ötletnek számított, csak éppen addig még senki sem valósította meg; Merton fogadni mert volna, hogy a gyarmatiak bajba kerülnek, amikor fordulniuk kell.

De erre csak hat óra múlva került sor, amikor a jachtok lassú és egyenes vonalú mozgással eljutnak huszonnégy órás keringési pályájuk egynegyedéig. A verseny kezdetén még valamennyien nyílegyenesen távolodtak a Naptól - ahogyan a napszél sodorta õket. Ebbõl a szakaszból kellett kihozni a legtöbbet, mert azután a hajók átlendülnek a Föld másik oldalára, és a Nappal szemben kezdenek haladni.

Itt az idõ az elsõ ellenõrzésre, amíg nem kell még bajlódni a kormányzással, mondta magában Merton. Periszkópjával türelmesen végigpásztázta a vitorlát, és elsõsorban a kötélzet csatlakozási pontjait figyelte. A feszítõkötelek - valójában ezüstbevonat nélküli keskeny mûanyag zsinórok - teljesen láthatatlanok lettek volna, ha elõzõleg nem vonták volna be õket fluoreszkáló festékkel. Most ezeknek a kötege színes fénysugarak módjára futott szét több száz méter hosszan a gigantikus vitorla széleihez. Mindegyiknek a végét önálló villamos csörlõ tartotta, alig nagyobb egy horgászbot orsójánál. Az apró csörlõk egyfolytában forogtak: hol megfeszítették, hol kiengedték a tartóköteleket a robotpilóta utasításai szerint, hogy a Naphoz képest a vitorla mindig a megfelelõ szögben álljon.

Káprázatos látványt nyújtott a napsugarak játéka a hatalmas, hajlékony tükrön. A vitorla lassú rezgése olyan hullámokat keltett, amelyeken a Nap megsokszorozott képe jelent meg, és a sok-sok csillogó korong addig sodródott végig, amíg el nem tûnt a hártya szélén. Egy ilyen hatalmas és vékony lemezen törvényszerûen jelentek meg a rezgések. Rendszerint nem okoztak semmi bajt, de Merton szemmel tartotta õket. Néha ugyanis veszélyes hullámzás alakulhat ki belõlük, és ez az úgynevezett "vonaglás" darabokra tépheti a vitorlát.

Elégedetten nyugtázta, hogy hajója tökéletesen mûködik, ezért periszkópját az égbolt felé fordította, hogy felmérje ellenfeleinek helyzetét. Erre a látványra számított: széthúzódott a mezõny, a kisebb hatásfokú vitorlások lemaradtak. De az igazi erõpróba akkor kezdõdik, amikor beérnek a Föld árnyékába. Ekkor a kormányozhatóság ugyanolyan fontos szerephez jut, mint a sebesség.

Bármilyen furcsa, már itt a verseny elején eszébe ötlött, hogy jó lenne egy kicsit aludni. Ahol kétfõnyi személyzet tartózkodott a vitorláson, könnyen válthatta egymást, de Merton nem számíthatott senkire. Csak a saját állóképességében bízhatott, mint Joshua Slocum, az a hajdani tengerész, aki Permet nevû kis vitorlásával egymagában hajózta körül a Földet. Az amerikai kapitány nyilván álmában sem gondolta, hogy két évszázaddal késõbb egy másik fickó ugyanígy egyedül hajózik majd a Földrõl a Holdra - részben az õ példájától ösztönözve.

Merton a derekára és a lábára erõsítette a kabinülés rugalmas hevedereit, majd homlokára húzta az elektródokkal borított altatópántot. Három óra idõtartamra állította be az önmûködõ kapcsolót, azután kényelmesen ellazította testét. Homloklebenyén leheletfinom elektromos impulzusok kezdtek dobolni. Lezárt szemhéja alatt színes fényspirálok forogtak és tágultak egyre szélesebben a végtelenségig. Aztán zuhanás a semmibe…

Álmatlan alvásából a vészjelzõ csörömpölése riasztotta fel. Pillanatok alatt magához tért, és tekintete rögtön végigfutott a mûszerfalon. Csupán két óra telt el - a gyorsulásmérõ feletti vörös lámpa eszeveszetten villogott. Zuhanásszerûen csökkent a tolóerõ; a Diana fokozatosan veszített lendületébõl.

Merton elsõ gondolata az volt, hogy valami történt a vitorlával; talán a csavarodásgátló készülékek mondtak csõdöt, és a kötélzet összegabalyodott. Gyors pillantással ellenõrizte a merevítõkötelek feszültségének mutatóit. Furcsa módon a vitorla egyik oldalán a korábbi értékek mutatkoztak, de a másik oldalán a szeme láttára fogyatkozott a húzóerõ.

Balsejtelemmel ragadta meg a periszkópot, széles látószögre kapcsolta, és a vitorla szélét kezdte végigpásztázni vele. Igen - baj van, és ennek csak egy oka lehet.

Hatalmas, határozott körvonalú árnyék kúszott rá lassan az ezüstösen csillogó vitorlára. A Diana fokozatosan sötétségbe borult, mintha felhõ úszott volna a jármû és a Nap közé. Ha ez a feketeség felfalja az éltetõ sugarakat, a jacht nemsokára hajtóenergia nélkül marad, és tehetetlenül sodródik az ûrön át.

Persze nem egy gomolygó felhõ jelent meg több mint harmincezer kilométer magasan a Föld felett. Ha ez valódi árnyék, akkor emberi beavatkozás eredményének kell lennie.

Merton gúnyos grimasszal lendítette periszkópját a Nap irányába, miközben bekapcsolta a színszûrõket, hogy veszedelem nélkül rápillanthasson a vakítóan izzó napkorongra.

- 4a manõver - mormogta magában. - Majd meglátjuk, ki nevet a végén.

Elsõ pillantásra úgy tûnt, mintha egy bolygó haladna el a napkorong elõtt. Hatalmas fekete korong harapott bele az égitest szélébe: harminc kilométerrel messzebb a Fátyol próbált elõidézni mesterséges napfogyatkozást a Diana számára.

Ezt a manõvert egyetlen szabály sem tiltotta. Hajdan, amikor az óceánon még a vitorlás klipperek versenyeztek, a kapitányok gyakran igyekeztek elfogni egymás elõl a szelet. Egy kis szerencsével a vetélytárs hajója szélárnyékba került, vitorlái petyhüdten lógtak, így a másik tetemes elõnyre tett szert, amit nehezen lehetett behozni.

Mertonnak meg sem fordult a fejében, hogy megadja magát. Rengeteg idõ állt rendelkezésére egy elkerülõ mûvelethez, hiszen minden esemény rendkívül lassan kõvetkezett be, ha valaki egy napvitorlással haladt. Még legalább húsz percnek kell eltelnie, mire a Fátyol teljesen eltakarja a Napot, és ezzel sötétbe borítja jármûvét.

A Diana gyufásdoboz nagyságú komputere, amely ezer élõ matematikust helyettesített, egy teljes másodpercig töprengett a megoldáson, aztán felvillantotta válaszát. Ki kell tolni a hármas és a négyes vezérlõsíkot, amíg a vitorla el nem billen húsz fokkal, így a sugárnyomás kifújja a jachtot a Fátyol veszélyes árnyékából, hogy ismét a Nap teljes sugárözöne érje. Merton sajnálkozva avatkozott be a robotpilóta munkájába - hiszen éppen arra programozta be rendkívül körültekintõen, hogy a lehetõ leggyorsabb haladást biztosítsa -, de végül is ezért ült itt a kabinban. A napvitorlázást éppen ez tette sporttá a számítógépek harca helyett.

Fenn a magasban az egyes és hatos szabályozózsinór álmos kígyó módjára hullámzani kezdett, amint pillanatnyilag csökkent mindkettõben a húzófeszültség. Három kilométerrel távolabb lustán kinyíltak a háromszögû szabályozósíkok, és fénnyel árasztották el a vitorlát. Hosszú ideig látszólag mégsem történt semmi. Nehezen lehetett megszokni ezt a lassított mozgású világot, ahol percekbe telt, mire bármilyen esemény szabad szemmel is láthatóvá vált. De aztán Merton észrevette, hogy a vitorla valóban elbillen a Nap felé - és a Fátyol árnyéka tehetetlenül lesiklik róla, majd a sötét fénykúp elenyészik a világûr fekete mélységében.

Mielõtt az árnyék végleg eltûnt és a napkorong ismét felragyogott, Merton már jóval korábban visszabillentette a vitorlát az eredeti állásba, és a Dianát ráállította korábbi útvonalára. Az új mozgásmennyiség úgyis kisodorja a jachtot a veszélyes zónából; nem kell túlzásba vinni a mûveletet, nehogy túlságosan messze lendüljön a jacht az oldalra csúszás következtében. Ezt a szabályt is nehezen lehet megtanulni: abban a pillanatban, amikor elkezdesz valamilyen mûveletet az ûrben, már azon kell törnöd a fejed, hogyan állítod le.

Ismét készenlétbe helyezte a riasztót, hogy jelezze a következõ vészhelyzetet, akár természetes módon, akár emberi beavatkozás révén következik be. Sohasem lehet tudni, hogy a Fátyol vagy egy másik versenyzõ nem próbálkozik-e újból ezzel a trükkel. Közben elérkezett az étkezés ideje, bár nem érzett különösebb éhséget. Olyan kevés fizikai energiára van szükség a világûrben, hogy az ember könnyen elfeledkezik az evésrõl. De ez roppant veszélyes, mert ha valamilyen váratlan helyzet adódik, éppen akkor van szükség a test energiatartalékaira.

Merton kibontotta az elsõ elemózsiás csomagot, és nem túl nagy lelkesedéssel vizsgálgatta. Már attól is elment a kedve, amit a címkén olvasott: ÛRIZÉK. Az is kétségeket ébresztett benne, amit a második . nyomtatott sor ígért: "Szavatoltan morzsamentes". A hajózók körében az a mondás járta, hogy a morzsák nagyobb veszélyt jelentenek egy ûrjármû számára, mint a meteoritok: a leglehetetlenebb helyekre sodródnak el, rövidre zárnak áramköröket, tönkretesznek hajtómûveket, és olyan mûszerekbe is befurakodnak, amelyek állítólag tökéletesen légszigeteltek.

A májas hurka mégis elég kellemesnek tûnt, amikor lenyelte; nem volt rosszabb a csokoládé és az ananászpüré sem. Éppen a mûanyag golyóba zárt kávét melegítette a mikrohullámú sütõben, amikor néma magányába betört a külvilág: az ûrsorhajó rádiókezelõje beszólt a kabinba.

- Dr. Merton? Ha tudna egy kis idõt szakítani, Jeremy Blair válna néhány szót önnel. - Blair az egyik legismertebb riporter volt, és Merton jó néhányszor szerepelt már a mûsorában. Persze visszautasíthatta volna az interjút, de kedvelte Blairt, és pillanatnyilag nehezen hivatkozhatott volna arra, hogy sürgõs teendõi miatt nem ér rá.

- Rendben van - válaszolta.

- Üdvözlöm, dr. Merton - szólalt meg nyomban a riporter. Örülök, hogy van néhány szabad perce. És gratulálok… Úgy látszik, megelõzött mindenkit.

- Ebben a versenyben ez még semmi biztosat nem jelent - jelentette ki Merton óvatosan.

- Árulja el, doktor, mién döntött úgy, hogy egyedül hajózik a Dianával? Csupán azért, mert erre még senki sem vállalkozott ön elõtt? - Miért, ez nem elég ok? De természetesen nemcsak errõl van

szó. - Egy kis szünetet tartott, hogy gondosan megválogassa szavait. - Bizonyára tudja, hogy egy napvitorlás teljesítményét döntõen befolyásolja tehetetlen tömege. Egy második ember, valamennyi felszerelésével együtt, legalább kétszáz kilogramm többletet jelentene. Könnyen múlhat ezen a gyõzelem vagy a vereség.

- És ön egészen biztos abban, hogy képes egyedül kormányozni a Dianát?

- Nem panaszkodhatom, hála az önmûködõ szabályozórendszernek, amelyet magam terveztem. Csak annyi a feladatom, hogy ezt a robotpilótát ellenõrizzem és idõnként döntéseket hozzak helyette.

- De… négy és fél négyzetkilométernyi vitorlafelületrõl van szó! Nemigen látszik valószínûnek, hogy egyetlen ember boldogulhat vele. Merton elnevette magát.

- Miért ne? Ez a hatalmas felület legfeljebb négy és fél kilogrammnak megfelelõ tolóerõt szolgáltat. Ennyit még a kisujjammal is képes vagyok kifejteni.

- Akkor hát köszönöm, doktor. És sok szerencsét. Még hívni fogom.

Amikor a riporter kilépett a vonalból, Merton kicsit szégyellte magát. Mert válasza csak részben felelt meg az igazságnak; és Blair elég dörzsölt fickó ahhoz, hogy ezt tudja.

Csupán egyetlen oka volt, hogy itt lebegett most egyedül a világûrben. Csaknem negyven éven át dolgozott együtt emberek százaival, sõt ezreivel, hogy segítse a világ legbonyolultabb jármûveinek tervezését. Az elmúlt húsz évben is egy ilyen tervezõcsoportot vezetett, és mindig csak a Földrõl nézhette, miként indulnak el alkotásaik a csillagok felé. (Néha elõfordultak kudarcok, amelyeket sohasem tudott elfelejteni, noha nem az õ hibájából következtek be.) Hímevet szerzett, sikeres pályára tekinthetett vissza. De soha semmit nem csinált egyedül; mindig csak fogaskerék volt egy hatalmas gépezetben.

Most kínálkozott az utolsó lehetõség, hogy egyéni teljesítményt nyújtson és ebben senkivel se osztozzon. Legalább öt évig nem rendeznek több napvitorlásversenyt, mihelyt a Nyugodt Nap idõszaka véget ér, és az egymást követõ viharok gyilkos sugárzása végigsöpör az egész Naprendszeren. Mire ezeknek a törékeny és védtelen jármûveknek a szempontjából ismét lecsendesül a világûr, már túl öreg lesz. Ha valójában nem túl öreg már most is…

A kiürült ételesdobozokat bedobta a szemétgyûjtõbe, és ismét a periszkópba pillantott. Elõször csak öt vitorlást látott; nyoma sem volt a Bumerángnak. Percekbe telt, mire észrevette - mint valami sötét, homályos fantom, közvetlenül a Lebegyev árnyékában lebegett az égbolt csillagokkal teleszórt hátterén. Elképzelte, micsoda vad erõfeszítéssel próbálják kiszabadítani magukat az ausztrálok, és egy pillanatra eltûnõdött, hogyan eshettek ebbe a csapdába. Annyi bizonyos, hogy ez a helyzet a Lebegyev szokatlan mozgási képességét bizonyította. Jó lesz szemmel tartani, bár túl messze van ahhoz, hogy pillanatnyilag veszélyt jelentene a Dianára!

A Föld már csaknem teljesen eltûnt; mintha egy keskeny, fényes ív haladna lassan a Nap felé. A lángoló körív homályos belseje a bolygó: éjszakai oldalát ölelte körül, ahol a nagyvárosok vibráló fénypontjai derengtek a felhõkön át. A sötét korong hatalmas darabot takart el már, a Tejútból; még néhány perc, és elkezd rákúszni a Napra is.

Egyre gyengült a fény; az alkonyat bíborfénye - számtalan naplemente sugárnyalábja sok ezer kilométer távolságban odalent - rávetült a vitorlára, amint a Diana némán belesiklott a Föld árnyékába. A Nap eltûnt a láthatatlan horizont mögött; néhány perc múlva beáll a teljes sötétség.

Merton visszapillantott a megtett útra, amely a bolygó körüli repülés egynegyedét tette ki. Ragyogó csillagokként egymás után tûntek fel a nyomában haladó vitorlások, amint hozzá hasonlóan belekerültek ebbe a rövid éjszakába. Egy órába telik, mire a Nap újból elõbukkan a gigantikus fekete pajzs mögül. Hajtóenergia hiányában ezalatt valamennyi jármû tehetetlenül sodródik tovább.

Bekapcsolta a külsõ reflektort, és szemügyre vette vele a sötétbe borult vitorlát. A több millió négyzetméteres finom vitorlahártya már ráncolódni kezdett, amint a Föld kifogta belõle a szelet. A feszítõzsinórok ernyedten lógtak, sürgõsen fel kellett tekercselni õket, nehogy összegabalyodjanak. De minderre számítani lehetett, a terveknek megfelelõen történt.

Nyolcvan kilométerrel hátrább, az Arachne és a Santa Maria nem járt ilyen szerencsével. Merton akkor tudta meg, hogy bajban vannak, amikor a rádió ismét életre kelt a vészhelyzet hullámhosszán.

- Kettes és hatos versenyzõk, itt az Ellenõrzés. Ütközési pályán haladnak; útvonaluk hatvanöt perc múlva keresztezi egymást! Kérnek segítséget?

Hosszú szünet következett, mialatt a két kapitány a hallottakon rágódott. Melyikük lehet a hibás, vetõdött fel Mertonban. Talán az egyik napvitorlás megpróbált árnyékot vetni a másikra, de nem sikerült befejeznie a mûveletet, mert mindketten a Föld árnyékába kerültek. Most már egyikük sem tehetett semmit. Lassan, de elkerülhetetlenül sodródtak egymás felé, egyetlen töredéknyi fokkal sem tudták módosítani irányukat.

De mégis - hatvanöt perc! Ennyi idõ alatt talán ismét kikerülnek a földárnyékból, és újból erõre kapnak a napsugarak tolóerejétõl. Mindkettõjük elõtt az a halvány remény lebegett, hogy vitorlájuk még elég napszelet foghat majd be az ütközés elkerülésére. Nyilvánvalóan õrült pályaszámítási mûveletek folytak az Arachne és a Santa Maria fedélzetén egyaránt.

Az Arachne válaszolt elsõként. Pontosan azt mondták, amire Merton számított.

- Hatos hívja Ellenõrzést. Köszönjük, nincs szükségünk segítségre. Megoldjuk a gondot egyedül.

Arra aztán kíváncsi vagyok, gondolta Merton. Mindenesetre érdekes látvány lesz. Nemsokára lejátszódik a verseny elsõ igazi drámája, éppen az alvó Föld napéjegyenlõségi határvonala fölött.

A következõ órában Mertonnak is elég dolga akadt a saját vitorlájával, semhogy az Arachne és a Santa Maria sorsával törõdött volna. Ugyancsak igyekeznie kellett, hogy szemmel tartsa azt a négy és fél millió négyzetméteres halvány mûanyag hártyát a sötétben, amelyet csak saját reflektorának keskeny fénynyalábja és a távoli Hold sugarai világítottak meg. Mostantól kezdve, csaknem a Föld körüli keringési pálya felénél, ezt az egész gigantikus felületet élben kell tartania a Nap felé. A következõ tizenkét-tizennégy órában ugyanis csak haszontalan nyûg lesz a vitorla, mert a jacht a Nap irányába fog haladni, és a sugarak éppen visszafelé tolhatják keringési pályáján. Igazán sajnálta, hogy vitorláját nem tudja fölcsavarni, mint a régi tengerészek, amíg nem veszi hasznát ismét; de senki sem talált még erre jó megoldást a gyakorlatban.

Messze lent a hajnal elsõ sugarai jelentek meg a Föld szélének mentén. Tíz perc múlva véget ér a napfogyatkozás. A sodródó jachtok ekkor újból életre kelnek, amint a sugárözön belekap vitorlájukba. Ez lesz a kritikus pillanat az Arachne és a Santa Maria - de voltaképpen mindannyiuk - számára.

Merton addig forgatta a periszkópot, amíg meg nem találta a csillagok elõtt suhanó két fekete árnyat. Nagyon közel kerültek egymáshoz, kevesebb mint öt kilométer választotta el õket. Úgy látta, talán megússzák…

A hajnal fénye robbanásszerûen tört elõ a Föld pereme mentén, amint a Nap felkelt a Csendes-óceán felett. A vitorla és a merevítõkötelek röpke ideig karmazsinvörös, majd aranyszínben tündököltek, aztán a nappali világosság fehér fénye ömlött végig rajtuk. A dinamométerek mutatói kezdtek felemelkedni a nullapontról - de csak ebben a pillanatban. A Diana most szinte egy helyben lebegett, mert vitorlájának éle a Nap felé fordult, és csupán a gravitációs gyorsulás néhány milliomod részével haladt.

De az Arachne és a Santa Maria a teljes vitorlafelületét bevetette, hogy ádáz erõfeszítéssel elkerülje egymást. Most, amikor már alig; három kilométer választotta el õket, csillogó mûanyag felhõik kétségbeejtõ lassúsággal feszültek ki, amint megérezték a napsugarak elsõ finom érintését. A Földön csaknem minden tévékészüléken ezt a késleltetett drámát figyelték, és még az utolsó percben sem lehetett tudni, mi lesz a végkifejlete.

A két kapitány makacs fickónak bizonyult. Bármelyikük elvághatta volna saját vitorlájának kötélzetét, hogy így hátramaradva utat adjon a másiknak; de egyikük sem tette. Túl sok pénz, túl sok siker és túl sok tekintély forgott kockán. Így aztán halkan és lágyan, ahogy két hópihe olvad össze a téli éjszakában, az Arachne és a Santa Maria összeütközött. A négyszögletes sárkány szinte észrevétlenül fúródott a pókhálóba. A hosszú feszítõzsinórok álomszerû lassúsággal csavarodtak össze és bogozódtak egymásba. Bár Merton is épp eleget bajlódott saját kötélzetével a Diana fedélzetén, szinte alig tudta levenni tekintetét errõl a néma, hosszan tartó katasztrófáról.

A hullámzó, fényes felhõk több mint tíz percen át fonódtak össze egyetlen kibogozhatatlan tömeggé. Amikor a legénységi kabinok leváltak és külön-külön elkezdték önálló repülésüket, alig száz méter választotta el õket egymástól. Rakétahajtómûvek villantak a sötétben, és a mentõûrhajók máris sebesen indultak a mentésükre.

Öten maradtunk, gondolta Merton. Sajnálta a kapitányokat, akik olyan szívós kitartással tették tönkre egymást szinte a verseny kezdetén. De hát ezek még fiatalok, kiköszörülhetik a csorbát.

Perceken belül az ötbõl már csak négyen maradtak. Kezdettõl fogva kétkedve figyelte Merton a lassú forgású Napfényt, és most beigazolódott, amit elõre sejtett.

A marsiak ûrhajója alkalmatlannak bizonyult a tökéletes irányváltoztatásra, forgónyomatéka túl erõsen stabilizálta helyzetét. Óriási gyûrûvitorlája egyenesen szembenézett a Nappal, ahelyett hogy éllel fordult volna felé. Pályáján szinte az elérhetõ legnagyobb gyorsulással fújták visszafelé a napsugarak.

Ennél õrjítõbb eset nem történhetett egy kapitánnyal - rosszabb volt egy ütközésnél, amelyért csak magát okolhatta volna. De senki sem érzett különösebb sajnálatot a rémült gyarmatiak iránt, amint lassan hátrafelé sodródtak. A verseny elõtt olyan szemtelenül magabiztosan viselkedtek, hogy ezzel szinte kihívták a sorsot maguk ellen.

Mégsem lehetett teljesen leírni a Napfényt, a hátralévõ, csaknem egymillió kilométer alatt még behozhatják hátrányukat. Ha további balesetek történnek, talán egyedül ok fejezik be a versenyt. Elõfordult már ilyen.

A következõ tizenkét óra eseménytelenül telt el, ahogy az újföld lassan telefölddé duzzadt az égen. Nem sok tennivaló akadt, amíg a vitorlások flottája erõtlenül libegett végig a keringési pálya felén, de Merton ezalatt is elfoglalta magát. Néhány órát szundított, kétszer étkezett, tovább vezette a fedélzeti naplót, és adott még néhány rádióinterjút. Néha, bár csak ritkán, szót váltott a többi kapitánnyal, üdvözölték egymást, és barátságos ugratások is elhangzottak. De az idõ nagy részében elégedett nyugalommal lebegett súlytalanul, minden földi gondtól megszabadulva, és sokkal boldogabban, mint ahogy valaha is élezte magát az elmúlt években. Sorsát a saját kezében tartotta - mint bárki más, aki kalandozásra indult az ûrben -, és a saját vitorlásán hajózott, amelyet oly sok szeretettel, mesterségbeli tudással szerkesztett, hogy ez a jacht valósággal életének részévé vált.

Akkor következett be újabb baleset, amikor a Föld és a Nap képzeletbeli összekötõ vonalán haladtak át, és megkezdõdött a sugárhajtású pályaszakasz. A Diana fedélzetérõl Merton kitûnõen látta, miként feszül meg hatalmas vitorlája, amint a megfelelõ dõlésszögbe állítva egyre erõsebben éri a napszél. A mikrogravitációs gyorsulás értéke konokul kúszott egyre feljebb. De még órákba telik, mielõtt eléri maximumát.

A Fátyol ezt már sohasem éri el. Mindenki számára az jelentette a kritikus pontot, amikor a hajtóenergia ismét mûködésbe lépett, ám az egyes számú ûrvitorlás ezt nem élte túl.

Merton fél füllel hallgatta a lehalkított rádióból Blair közvetítését, amikor felfigyelt a riasztó hírre: "Figyelem, vonaglás jelentkezik a Fátyolon!" Sietve a periszkóphoz hajolt, de elsõ pillantásra semmi gyanúsat nem vett észre a Fátyol vitorlájának óriási korongján. Nehezen tudta szemügyre venni, mert csaknem élben állt felé, így vékony ellipszisnek tetszett; de rövid szemlélõdés után észrevette, hogy a vitorla elõre-hátra csavarodik egyenletes rezgéssel. Ha a legénység nem tudja lecsillapítani ezeket a hullámokat, mindig a megfelelõ idõben megfeszítve finoman a különbözõ rögzítõzsinórokat, a vitorla darabokra szakad.

A két ûrhajós minden tõle telhetõt megtett, és húsz perc múlva úgy látszott, siker koronázta erõfeszítéseiket. Aztán valahol a vitorla közepén a mûanyag hártya egyszer csak kezdett felhasadni. A sugárnyomás hatására a rés úgy kúszott lassan kifelé, ahogyan a füst csavarodik a levegõben. Negyedóra múlva a vitorlából semmi más nem maradt, csak a sugárirányú merevítõrudak finom csipkézete, amely eddig a hatalmas hálót alátámasztotta. Ismét felvillantak egy mentõûrhajó sugárhajtómûvei, és a jármû elindult, hogy felvegye a leválasztott kabinban kuporgó legénységet,

- Mintha magunkra maradtunk volna, nem igaz? - szólalt meg egy kedélyes hang a napvitorlások közötti rádiócsatornán.

- Te ugyan nem, Dmitrij - vágott vissza Merton -, a mezõny végén még akad társad. Én vagyok magányos itt elöl. - Ez nem volt puszta évõdés; a Diana jelenleg ötszáz kilométerrel vezetett vetélytársa elõtt, és ez a távolság egyre gyorsabban nõ majd közöttük a következõ órák során.

A Lebegyev fedélzetén Dmitrij Markon fölényesen elnevette magát. Nem az az ember, gondolta Merton, aki könnyen feladja.

- Emlékezz csak, hogyan versenyzett a nyúl a teknõsbékával mondta az orosz. - Sok minden történhet a következõ négyszázezer kilométer alatt.

És a váratlan esemény sokkal hamarabb bekövetkezett, mint ahogy befejezték volna az elsõ kört a Föld körül, amikor elhaladnak az indítóvonal fölött - pontosabban több ezer kilométerrel magasabban, hála annak a többletenergiának, amelyet a Nap sugaraiból nyertek. Merton pontosan bemérte a másik három vitorlás helyzetét, és az adatokat betáplálta számítógépébe. A Bumeránggal kapcsolatos válasz annyira meglepte, hogy újból ellenõrizte a négyes számú napjármû helyzetét.

Semmi kétség, az ausztrálok fantasztikus teljesítményt nyújtottak. Nincs az az ûrjacht, amely ilyen gyorsulásra képes. Hacsak… A periszkóppal végzett vizsgálat hamar megadta a választ. A Bumeráng kötélzete, amelynek tömegét a lehetõ legkisebbre tervezték, valamilyen oknál fogva felmondta a szolgálatot. Csupán a jármú szétterülõ vitorlája száguldott a Diana nyomában, akár egy szélfútta zsebkendõ. Két óra múlva alig harminc kilométer távolságban libegett a Diana mellett, míg az ausztrálok bánatosan csatlakoztak a sorhajókapitány ûrhajójának fedélzetén a versenybõl kiesettek egyre népesebb táborához.

Így már nyílttá vált a küzdelem a Diana és a Lebegyev között. Bár a marsiak nem adták fel a versenyt, csaknem kétezer kilométerrel lemaradva nem számítottak többé komoly ellenfélnek. Ilyen körülmények között nehezen lehetett elképzelni, mit tehet a Lebegyev, hogy behozza a Diana elõnyét; de ahogy megtették a második fordulót, elõször az árnyékos oldalon, majd a Nappal szemben sodródva, Merton egyre nyugtalanabbá vált.

Ismerte az orosz pilótákat és tervezõket. Húsz éve próbálták megnyerni ezt a versenyt - érthetõ, hogy mindent megtettek a siker érdekében. Hiszen a huszadik század kezdetén nem éppen Pjotr Nyikolajevics Lebegyev volt az elsõ ember, aki kimutatta a napsugarak nyomását? Az oroszok eddig mégsem gyõztek soha.

De nem hagyták abba a próbálkozást. Dmitrij látványos meglepetésre készült.

Több mint ezer kilométerrel a versenyzõ napvitorlások mögött, a versenybíróság ûrhajójának fedélzetén van Stratten sorhajókapitány dühösen pillantott a kezében tartott rádiógramra. Az üzenet csaknem kétszázezer kilométer utat tett meg a Nap izzó felszíne fölött lebegõ megfigyelõállomások láncolatán át, és a lehetõ legrosszabb hírt tartalmazta.

A sorhajókapitány - aki csak ebbõl az alkalomból viselte ezt a megtisztelõ címet, mert egyébként a Földön a Harvard Egyetem csillagfizika-professzora volt - félig-meddig számított már erre. Soha nem rendeztek még ilyen késõi versenyt az idény végén. Számtalan nehézség hátráltatta a kezdést, ezért hát kockáztattak - és most úgy látszott, vesztésre állnak.

Mélyen a Nap felszíne alatt gigantikus erõk gyülekeztek. Bármelyik pillanatban milliónyi hidrogénbomba energiája szabadulhat fel egy iszonyatos robbanás formájában, amelyet napkitörésnek neveznek a csillagászok. A Föld méreténél sokszorta nagyobb, láthatatlan tûzgömb szakad ki ilyenkor a Napból, több millió kilométeres óránkénti sebességgel, és indul útjára a világûrön át.

A villamos töltésû részecskékbõl álló gázfelhõ valószínûleg teljesen elkerüli a Földet. De ha nem, egy nap alatt elérheti. Az ûrhajók megóvhatják magukat saját burkolatukkal és a jármû körül fejlesztett mágneses térrel, de a könnyû felépítésû napvitorlások, a maguk papírvékony kabinfalaival, teljesen védtelenek ilyen veszedelemmel szemben.

A legénységet tehát vissza kell rendelni, és a versenyt meg kell szakítani.

Merton mit sem sejtett minderrõl, amint másodszor kerülte meg a Földet a Dianával. Ha minden jól megy, ez az utolsó forduló mind a maga, mind az oroszok számára. Csavarvonalú keringési pályájukon kilométerek ezreivel emelkedtek egyre magasabbra, ahogy egyre több energiát nyertek a Nap sugaraiból. Ennek a fordulónak a végén elszökhetnek a földi tömegvonzás börtönébõl, és megkezdhetik hosszú utazásukat a Hold felé. A verseny most már kettõjük között dõl el; a Napfény legénysége véglegesen feladta a küzdelmet, miután több mint százezer kilométeren át hõsies küzdelmet folytatott forgó vitorlájával.

Merion nem érzett fáradtságot; jó étvággyal evett, aztán aludt, és a Diana csodálatosan mûködött. A robotpilóta szorgalmas apró pók módjára feszítette és lazította itt meg ott a kötélzetet, így sokkal pontosabban irányította mindig a Nap felé a hatalmas vitorlát, mint a legügyesebb vitorlamester. Noha a négy és fél négyzetkilométeres mûanyag leplet mikrometeorok százai lyuggatták már, a gombostûfej nagyságú nyílások nem okoztak észrevehetõ csökkenést a tolóerõben.

A kapitány csak két dolog miatt aggódott. Az egyik a nyolcas számú feszítõzsinór volt: nem engedelmeskedett többé a vezérlésnek. Minden különösebb elõjel nélkül beragadt a csörlõ. Az tarhajózásban ennyi év alatt összegyûlt mérnöki tapasztalat ellenére is elõfordult, hogy a légüres térben a csapágyak néha beszorultak. Merton nem tudta hosszabbra és rövidebbre venni a zsinórt, így a kormányzásban csak a kötélzet többi részére hagyatkozhatott. Szerencsére a legnehezebb kormánymûveleteken már túlesett; mostantól kezdve a Nap állandóan a Diana mögött helyezkedett el, így a vitorla nyílegyenesen száguldott a napszélben. Ahogy az öreg tengerészek gyakran mondogatták, könnyû boldogulni a hajóval, ha a szél a vállad fölött fütyül.

Másrészt a Lebegyev miatt nyugtalankodott, amely még mindig a sarkában loholt, alig ötszáz kilométerrel lemaradva. Az orosz jacht meglepõen fordulékonynak bizonyult annak a négy hatalmas segédhártyának köszönhetõen, amelyet a központi vitorla körül lehetett tetszés szerinti szögben elhajlítani. A Föld megkerülésekor az orosz hajó tökéletes pontossággal hajtotta végre a helyzetváltoztatásokat. De a könnyû kormányozhatóságért fel kellett áldozni a sebességet: A kettõ együtt nem ment; így az elõttük nyújtózó hosszú egyenes szakaszon Merton nagy valószínûséggel megtarthatta elõnyét. Mégsem érezhette magát gyõztesnek mindaddig, amíg három vagy négy nap múlva a Diana el nem suhan diadalmasan a Hold mellett.

És akkor a verseny ötvenedik órájában, amikor éppen befejezték a második fordulót a Föld körül, Markov elõállt a meglepetéssel. - Hé, John, öregfiú - szólt át derûsen a vitorlások közötti hullámhosszon. - Szeretném, ha errefelé meresztenéd a szemed. Mutatok valami érdekeset.

Merton odakúszott a periszkóphoz, és maximális nagyításra állította. A látótérben valószínûtlen fantomként lebegett a csillagos háttér elõtt a Lebegyev pici, de éles körvonalakkal derengõ máltai keresztje. És ahogy figyelte, egyszer csak a kereszt két szára elvált a központi négyzettõl, aztán valamennyi tartórúdjával, csörlõjével és kötélzetével együtt kényelmesen tovalebegett a világûrben.

Most, hogy közeledett a szökési sebességhez, és nem kellett tovább küszködnie az óvatos Föld körüli lavírozással, hogy még nagyobb tehetetlenségi nyomatékra tegyen szert, Markov egy csapásra megszabadult minden fölösleges tömegtõl. Ettõl kezdve a Lebegyev szinte kormányozhatatlanná vált - de ez nem sokat számított; valamennyi bonyolult kormánymûveleten túljutott már. Mintha egy hajdani jachtról szándékosan ledobták volna a kormánymûvet és a nehéz tõkesúlyt, mert a verseny hátralévõ része szélirányban vezet nyílegyenesen a nyugodt tengeren át.

- Gratulálok, Dmitrij - kiáltott bele Merton a rádióba. - Ügyes kis trükk. De ez nem elég. Már nem tudsz beérni.

- Még nem fejeztem be - kuncogott az orosz. - Hallottál arról a régi orosz népmesérõl, amelyben télen egy trojkát üldöznek a farkasok? A kocsis egymás után hajítja ki az utasait, hogy megmeneküljön. Sejted már a párhuzamot?

Merton nagyon is sejtette. A végsõ egyenes szakaszban Dmitrijnek nem volt szüksége többé a másodpilótájára. A Lebegyev így szinte csontvázig vetkõzve indult harcba a végsõ gyõzelemért.

- Alekszej nem fog repdesni a boldogságtól - válaszolta Merton. - Különben is, ez ellenkezik a szabályokkal.

- Jó, Alekszej nem lesz boldog, de én vagyok a kapitány. Csak tíz percig kell várakoznia, amíg a sorhajókapitány felveszi az ûrhajójára. És az elõírások nem tesznek említést a legénység létszámáról… ezt éppen neked kell tudnod a legjobban.

Merton nem válaszolt; túlságosan elfoglalták azok a gyors számítások, amelyeket annak alapján végzett, amit a Lebegyev szerkezetérõ1 tudott. Az eredmények azt mutatták, hogy még így is kétséges, melyikük nyeri a versenyt. A Lebegyev körülbelül akkor érheti utol, amikor reményei szerint saját ûrhajójával éppen elhalad a Hold mellett.

De a verseny már eldõlt - százötvenmillió kilométerrel távolabb.

*

Messze a Merkúr keringési pályáján belül, a hármas számú megfigyelõállomás mûszerei önmûködõen rögzítették az egész kitörés történetét. A Nap felszínének több mint kétmillió négyzetkilométeres darabja kékesfehér lobogással robbant fel a korong többi részének sápadt ragyogásához képest. Ebben a kavargó pokolban, amely eleven lény módjára gomolygott és vonaglott a maga teremtette mágneses mezõben, sûrítve lebegett a hatalmas kitörés villamos plazmatömege. Elõtte a fény sebességével száguldva haladt az ibolyántúli és röntgensugarak figyelmeztetõ felvillanása. Ez a hullámfront nyolc perc alatt éri el a Földet, és viszonylag ártalmatlan. De nem lehetett elmondani ugyanezt azokról a villamosan töltött elemi részecskékrõl, amelyek ennek nyomában tolultak ki a világûrbe, röpke hatmillió kilométeres óránkénti sebességgel - és amelyek mindössze egy nap alatt halálos sugárfelhõvel árasztják el a Dianát, a Lebegyevet és apró kísérõ ûrflottájukat.

A sorhajókapitány a végsõkig halogatta a döntést: Amikor a plazmasugár elérte a Vénusz pályáját, akkor is maradt még remény, hogy elkerüli a Földet. De amikor már alig egyórányira volt a bolygótól, és a Holdra telepített radarhálózat is jelezte érkezését, a professzor tudta: nincs remény. A következõ öt-hat év során egyetlen napvitorlás sem szállhat fel többé - amíg a Nap meg nem nyugszik ismét.

Egyetlen hatalmas, elégedetlen sóhajtás suhant végig az egész Naprendszeren. A Diana és a Lebegyev félig megtette már a Föld-Hold távolságot, szinte fej-fej mellett haladtak - és sohasem derül ki, melyik volt a jobb napvitorlás. A fanatikusok éveken át fognak vitatkozni az eredményrõl, de csak egy mondat kerül bele a történelembe: "A versenyt napvihar miatt felfüggesztették."

Amikor John Merton megkapta a parancsot, olyan keserûség öntötte el, amilyet utoljára gyermekkorában érzett. Annyi év után is tisztán és élesen merült fel emlékezetében tizedik születésnapja. Azt ígérték neki, hogy megkapja a híres ûrhajó, a Hajnalcsillag pontos, kicsinyített modelljét, és heteken át tervezgette, hogyan szereli össze, hová függeszti a hálószobájában. És akkor, az utolsó pillanatban, édesapja azzal a hírrel állt elé: "Sajnálom, John… túl sokba kerül. Talán jövõre…"

Fél évszázad múltán és egy sikeres életpályával a háta mögött ismét az az összetört szívû kisfiú kuporgott a napvitorlás kabinjában. Egy pillanatra átsuhant benne, hogy nem engedelmeskedik a sor

hajókapitánynak. Mi lenne, ha ügyet sem vetne a figyelmeztetésre, és továbbvitorlázna? Még ha a versenyt felfüggesztették is, el tudná

érni a Holdat, és így neve évszázadokig benne lehetne a rekordok könyvében.

De ez több mint ostobaság lenne: egyszerû öngyilkosság - méghozzá a legkellemetlenebb fajtájából. Látott már sugárfertõzéstõl haldokló embereket, amikor ûrhajójuk mágneses pajzsa felmondta a szolgálatot a világûr mélyén. Nem - semmi sem éri meg ezt…

Dmitrij Markovot legalább annyira sajnálta, mint saját magát. Mindketten rászolgáltak a gyõzelemre, és most egyikük sem nyerhet. Nincs ember, aki szembeszállhatna a dühöngõ Nappal, még ha sugarai segítségével juthat is el akár a világ végére.

Csupán nyolcvan kilométerrel hátrább a sorhajókapitány ûrhajója odasiklott a Lebegyev mellé, hogy felvegye a kapitányt. Amint Dmitrij elvágta a kötélzetet - akinek keserûségét mélyen átérezte Merton -, az ezüst vitorla sebesen tovalebegett. Az apró kabint visszahozzák majd a Földre, talán fel is használják újra, de a vitorla menthetetlen, mert csak egy utazásra készült.

Most megnyomhatná a kabin katapultáló gombját, hogy néhány percet megtakarítson a mentõûrhajónak. De képtelen volt rá; az utolsó pillanatig a fedélzeten akart maradni, azon a kis jachton, amely oly sokáig alkotta életének és álmainak részét. Fölötte a hatalmas vitorla gyönyörûen kifeszülve éppen derékszögben állt a Nap sugaraihoz képest, így a lehetõ legnagyobb tolóerõ hatott rá. Merton ennek a láthatatlan szélnek a segítségével szakadt ki nemrég a Föld vonzáskörébõl, és a Diana sebessége még mindig fokozódott.

Aztán a világûr súlytalanságában, kétségek és remények között hánykolódva, végül rádöbbent, mit kell tennie. Utoljára odaült számítógépe elé, amely már sikeresen elkormányozta jármûvét a Hold-Föld távolság feléig.

Amikor végzett a programozással, összeszedte néhány személyes holmiját, közéjük rakta a fedélzeti naplót, és nagy üggyel-bajjal - mivel nem volt gyakorlata ebben, és ez egyedül nem megy könnyen - belebújt a mentõûrruhába. Éppen lezárta a sisakot, amikor meghallotta a sorhajókapitány hangját a rádióból.

- Öt perc múlva ott leszünk, kapitány. Kérem, oldja el a vitorlát, nehogy beleütközzünk.

Merton, a Diana elsõ és utolsó kapitánya, egy pillanatig habozott. Utoljára körbepillantott a csöppnyi kabinban, tekintetével megsimogatta a csillogó mûszereket és a csinosan sorba rendezett vezérlõegységeket, amelyek mind egy bizonyos beállításban pihentek. Aztán beleszólt a mikrofonba:

- Elhagyom a hajót. Készen állok a mentésre. A Diana haladhat a maga útján.

A sorhajókapitány semmit sem válaszolt, és Merton hálás volt neki ezért. Van Stratten professzor sejtette, mi játszódik le most a kapitányban - így azt is tudta, hogy ezekben a végsõ pillanatokban Merton egyedül szeretne maradni.

Nem bajlódott a légzsilip légmentesítésével, így a kiáramló gáz egyszerûen kisodorta az ûrbe. Ez a kis reakcióerõ volt Merton utolsó ajándéka a Diana számára. Az ûrvitorlás lassan eltûnt a távolban, vitorlája tompán ragyogott a napfényben, amely évszázadokon át elkíséri majd. Két nap múlva elsuhan a Hold mellett, de a Hold - a Földhöz hasonlóan - már nem tudja tömegvonzásának rabjává. tenni. Mivel a kapitány tömege nem fejt ki többé lassító hatást, az ûrvitorlás naponta mintegy háromezer kilométerrel növeli majd óránkénti sebességét. Egy hónap múlva gyorsabban száguld, mint bármely eddigi, ember alkotta ûrhajó.

Ahogy a Nap sugarai lassan elenyésznek a távolban, a jármû gyorsulása is csökkenni fog. De még a Mars pályájának távolságában is naponta több mint másfél ezer kilométerrel növekszik majd óránkénti sebessége. Még hosszabb idõ elteltével már olyan sebesen fog haladni, hogy a Nap gigantikus tömege sem fékezheti le a mozgását. Így azután a csillagokból valaha ideérkezett üstökösöknél is gyorsabban veszi útját kifelé, a világûr mélyébe.

Néhány kilométer messzeségben Merton észrevette a sugárzó rakétahajtómûveket. A mentõûrhajó többezerszeres gyorsulással közeledett, mint amire a Diana valaha is szert tehetett. Ezek a berendezések azonban csak néhány percig mûködnek, amíg ki nem fogy az üzemanyaguk, míg a Diana tovább növeli sebességét az idõk végtelenségéig a Nap örök tüzének hajtóanyagával.

- Viszontlátásra, kis napvitorlásom - sóhajtotta John Merton. De jó lenne tudni, milyen szemek pillantanak meg legközelebb, és hány ezer év múlva!

Békés nyugalom árasztotta el, miközben a mentõûrhajó hengerének tompa orra megállapodott mellette. Bizonyosan tudta, sohasem nyerhet meg már egy Hold felé tartó napvitorlásversenyt; de az õ jármûve lesz valamennyi ember alkotta ûrhajó közül az elsõ, amely nekivágott a csillagok felé vezetõ útnak.

TALÁLKOZÁS A MEDÚZÁVAL

A Találkozás a medúzával 1971 januárjában írtam, határozott céllal. A korábbi évtizedben mintegy 250 gépelt oldalnyi novellám gyûlt össze, és szükségem volt még 70 oldalra, hogy egy teljes kötet kerekedjék ki belõlük. Így hát odaültem az írógéphez (valahol még porosodik egy ilyen masinám, de ha ez a számítógépes szövegszerkesztõ felmondja a szolgálatot, visszatérek a papírhoz meg a tollhoz…), és megszületett a Medúza. Ilyen egyszerûen történt.

Azért nem egészen. A Jupiter rejtélye régóta foglalkoztat; tanúbizonyság erre a 2001. Ûrodisszeia film táróképe. És bizonyos szempontból a folytatása, a 2010. Második ürodisszeia is ebbõl a novellából ered; a regényben részletesebben kibonthattam néhány olyan elképzelést, amelyet elõször a Medúzában vetettem fel.

Azóta persze rengeteg adatot megtudtunk a Jupiterrõl a bámulatos Pioneer és Voyager szondák jóvoltából. De azt örömmel állíthatom, hogy egyetlen új adattal sem kerültek ellentmondásba e korábbi elképzeléseim. Éppen ellenkezõleg: néhány nagyon gyanús, határozott körvonalú buborék úszkál körbe a Jupiter légkörében…

A Találkozás a medúzával volt az utolsó novellám, mielõtt véglegesen áttértem a regényírásra. Elnyerte a Playboy-szerkesztõség díját és az Amerikai Tudományos fantasztikus Írók évente odaítélt Nebula (Csillagköd) díját, így büszke vagyok novellámra, amelyet hattyúdalomnak tekintek, legalábbis a mai napig.

És van itt még egy nagyon furcsa egybeesés. Teljesen kiment már a fejembõl, amíg nem kezdtem írni ezt a bevezetést, hogy a felderítõ jármûvet Kon-Tikinek neveztem el. Így aztán a Medúza egyik példányát Thor Heyerdahlnak dedikálhattam - amikor találkoztam vele ma reggel, éppen itt Colombóban…

1. EMLÉKEZETES NAP

Az Erzsébet királynõ körülbelül öt kilométer magasan lebegett a Grand Canyon felett, és harminc kilométeres óránkénti sebességgel haladt kényelmesen, amikor Howard Falcon észrevette a jobb felõl közelítõ tévékamera-fülkét. Már számított rá - semmi más nem kaphatott felszállási engedélyt ebbe a magasságba -, de nem repesett a boldogságföl, hogy társasága lesz. Noha örömmel fogadta a közönség érdeklõdésének bármilyen jelét, egyúttal azt szerette volna, ha minél tisztább körülötte a légtér. Végül is õ az elsõ ember a történelemben, aki fél kilométer hosszú léghajóval merészkedett a magasba.

Ennek az elsõ próbarepülésnek a során eddig minden tökéletesen ment; a sors fintoraként az egyetlen gondot a százéves öreg repülõgép-anyahajó, a Mao elnök okozta, amelyet a San Diegó-i Tengerészeti Múzeumból kölcsönöztek a felszállási mûvelet elõsegítésére. A Mao négy atomreaktora közül csak egy mûködött, így a vénség csúcssebessége alig érte el a harminc csomót. Szerencsére a szél a tengerszinten csak feleekkora sebességgel fújt, nem okozott tehát különösebb nehézséget, hogy gyakorlatilag nyugvó légtömeget biztosítsanak a fedélzeten. A széllökések idején adódott ugyan néhány nyugtalanító pillanat, de amikor kioldották a rögzítõköteleket, az óriási léghajó olyan simán szállt függõlegesen az égbe, mintha láthatatlan felvonó emelné. Ha minden jól megy, az Erzsébet királynõ IV, csak egy hét múlva találkozik ismét a Mao elnökkel.

Minden kifogástalanul mûködött; valamennyi vizsgálómûszer szabályos értéket mutatott. Falcon kapitány elhatározta, hogy a felsõ szintrõl figyeli majd a találkozást. Átadta a vezetést a másodtisztnek, és belépett az átlátszó alagútba, amely a léghajó hossztengelyén vezetett végig. Mint mindig, most is lenyûgözte, hogy ilyen hatalmas egybefüggõ teret még nem sikerült eddig egyetlen más emberi alkotásnak körbezárnia.

Az egyenként több mint harminc méter átmérõjû tíz gáztartály megannyi gigantikus szappanbuborék módjára sorakozott egymás mellett. Feszes mûanyag burkolatuk annyira áttetszõ volt, hogy Falcon végigláthatott az egész soron, és ötszáz méterrel távolabb még az emelõberendezés részleteit is felismerte. Körülötte a léghajó merevítõszerkezete háromdimenziós labirintusként feszült - a hosszanti tartógerendák a jármû orrától a farkáig nyúltak, és ezeket tizenöt hurok fogta körbe a légi kolosszus bordáiként, amelyeknek különbözõ mérete határozta meg a jármû kecses, áramvonalas alakját.

Ennél a kis sebességnél alig hallatszott valami hang, csupán a szél motozott lágyan a burkolaton, és a feszülõ fémrács nyikordult idõnként halkan. A magasban húzódó lámpák sora árnyékmentesen világította be az egész teret, amely így egy tengeralattjáró belsejének különös hangulatát árasztotta, és ezt az érzést csak fokozta Falconban az áttetszõ gázgömbök látványa. Valamikor találkozott egy csapat óriási, de veszélytelen medúzával: lüktetve kóboroltak öntudatlanul egy sekély trópusi korallzátony fölött; az Erzsébet királynõ felhajtóerejét szolgáltató mûanyag buborékok gyakran emlékeztették ezekre a lényekre - különösen akkor, amikor a változó nyomás hatására a gömbök megráncosodtak, és a fény különös új alakzatokban verõdött vissza róluk.

Végigsétált a léghajón, amíg az elsõ és második gázcella között el nem érte az elülsõ felvonót. Amint kilépett a megfigyelõfedélzetre, észrevette, hogy kényelmetlenül meleg a levegõ, ezért rövid emlékeztetõt diktált a zsebmagnójába. A Királynõ felhajtóerejének csaknem egynegyedét saját fúziós atomerõmûvének korlátlan mennyiségû hulladéknõje szolgáltatta. Ezen a könnyû terhelésû repülõúton a tíz gáztartály közül valójában csak hatban volt hélium; a maradék négyet levegõ töltötte meg. A jármû még így is kétszáz tonna vizet cipelt magával nehezékként. De a nagy hõmérsékleten 4 mûködõ gázcellák gondot okoztak a bemeneti vezetékek hûtésében; nyilvánvalónak tûnt, hogy egy kissé több figyelmet kell fordítani erre az egységre.

A hûvösebb levegõ friss fuvallata csapottaz arcába, amikor kilépett a megfigyelõfedélzetre, a plexitetõn beáradó ragyogó napsütésbe. Fél tucat munkás, ugyanannyi szupercsimpánz segédletével, lázasan dolgozott a táncparkett lefektetésén, míg mások villanyvezetékeket húztak ki és bútorokat raktak le. Ennek a tervszerû káosznak a láttán Falcon alig merte elhinni, hogy négy hét múlva minden kész lesz a léghajó elsõ útjára. De ez már nem az õ gondja, hála istennek. Õ csak a kapitány, és nem a hajózási igazgató.

Az emberek intettek neki, a "csimp"-ek pedig vigyorogva felvillantották fogsorukat, amint keresztülsétált a zûrzavaron, és belépett az elkészült "Égi társalgó"-ba. Az egész léghajón ez volt a kedvenc tartózkodási helye, hiszen tudta, ha egyszer a jármû szolgálatba áll, soha többé nem lehet itt egyedül. Most is csak öt percet engedélyezett magának erre a kellemes magányra.

Hívta a parancsnoki hidat, ellenõrizte, hogy minden rendben van, és belesüppedt egy kényelmes forgófotelbe. Alatta szemet gyönyörködtetõ ívben terült el a léghajó sima, ezüstös burkolata. Innen, a legmagasabb pontról bontakozott ki elõtte a világ legnagyobb jármûvének lenyûgözõ szépsége. És amikor belefáradt a szemlélõdésbe, végigpillanthatott egészen a látóhatárig azon a fantasztikusan vadregényes vidéken, amelybe a Colorado folyó ékelte be magát félmilliárd évvel ezelõtt.

Eltekintve a tévékamera fülkéjétõl (amely most hátramaradt, mert a léghajó közepe táján közvetítettek képeket), teljesen egyedül érezhette magát a kék égbolt alatt, amely kristálytisztán borult a látóhatárra. Nagyapáink korában, gondolta Falcon, még kondenzcsíkok szabdalták szét és füstfelhõk éktelenítették. Mindez már a múlté: a kezdetleges mûszaki berendezésekkel együtt a légszennyezés is eltûnt; ennek a kornak a hosszú távú közlekedési útvonalai pedig túl magasan húzódtak a sztratoszférában ahhoz, hogy a forgalom bármilyen jelét érzékelni lehetett volna a Földön. A légkör alacsonyabb rétegeit tehát ismét birtokba vehette a madarak meg a felhõk serege - és most az Erzsébet királynõ lV.

Igazolódott, amit a repülés úttörõi hangoztattak a huszadik század kezdetén: csak így lehet közlekedni - csendben és kényelmesen, miközben beszívod a körülötted áramló friss levegõt, mert nem vagy elvágva tõle, és elég közel suhansz a felszínhez, hogy gyönyörködhess a víz és föld örökké változó szépségében. Az 1980-as évek szubszonikus sugárhajtású gépei, amelyeken utasok százai zsúfolódtak össze tízes sorokba rendezett üléseken, meg sem közelíthették ezt a kényelmet és tágasságot.

Természetesen a Királynõ sohasem hoz gazdasági sikert, és ha megépül is tervezett testvérhajója, a világ negyedmilliárd lakója közül alig néhányan élvezhetik majd valaha is ezt a csöndes suhanást az égben. De egy biztonságos és gazdaságilag virágzó globális társadalom megengedheti magának ezt a hóbortot. És valóban: igényt tartott erre a szórakoztató újdonságra. Legalább egymillió ember akadt a Földön, akinek jövedelme meghaladta az évi ezer új dollárt, így a Királynõnek nem kellett aggódnia az utashiány miatt.

A távhívó csipogni kezdett Falcon zsebében. A másodpilóta jelentkezett a parancsnoki hídról.

- Készen áll a találkozóra, kapitány? Minden adatot megszereztünk már, amire szükségünk volt ezen a próbaúton, és a tévések türelmetlenkednek.

Falcon a tévékamera fülkéjére pillantott, amely most kétszáz méterre csökkentette óránkénti sebességét.

- Rendben van - válaszolta. - Irányítsd a raktérbe, ahogyan megbeszéltük. Én fentrõl nézem majd.

Ismét átsétált a megfigyelõfedélzet lázas sürgés-forgásán, hogy jobb kilátást találjon a hajó közepén. Közben érezte, amint megváltozik a remegés a Iába alatt; mire elérte a társalgó végét, a léghajó megállt. Biztonsági kulcsával kijutott az apró külsõ teraszra, amely a fedélzet végébõl nyúlt ki; szorosan állva öt-hat ember férhetett el itt, mert csak egy alacsony védõkorlát választotta el õket a burkolat hatalmas domborulatától - és a több ezer méteres mélységtõl. Izgalmas hely volt, de teljesen biztonságos még akkor is, amikor a léghajó sebesen haladt, mert a megfigyelõfedélzet hatalmas buborékja mögött itt nyugalomban maradt a levegõ. Persze nem arra szánták, hogy itt tolongjanak az utasok: a látvány kissé felkavaró lett volna . számukra.

Már szétnyílt az elülsõ rakodótér két borítólapja, mintha óriási csapda tárult volna fel, és a tévékamera fülkéje leszállásra készen lebegett felette. A következõ években utasok ezrei és az utánpótlás tonnái fognak érkezni a léghajóra ezen a módon. Csak ritka alkalmakkor ereszkedik ugyanis a Királynõ a tengerszintre, hogy megpihenjen úszódokkján.

Egy keresztirányú légáramlat olyan erõvel csapott hirtelen Falcon arcába, hogy szorosabban kellett megmarkolnia a korlátot. A Grand Canyon nem éppen kellemes hely a légörvények szempontjából, de nem sok ilyenre számított a kapitány ebben a magasságban. Figyelmét tehát nyugodtan az ereszkedõ fülkére összpontosította, amely körülbelül negyvenöt méter magasan lebegett most a léghajó felett. Tudta, rendkívül ügyes a másodpilóta, aki a jármû repülését irányítja távvezérléssel, már több tucatszor hajtotta végre ezt a sima mûveletet. EIképzelhetetlennek tûnt, hogy bármilyen nehézséget okozna neki.

Mégis úgy tetszett, a pilóta meglehetõsen lomhán reagál. Az utolsó széllökés csaknem a nyitott rakodótér széléig sodorta a fülkét. Az irányító ezt már korábban ellensúlyozhatta volna… Valami vezérlési gondja van? Nagyon valószínûtlennek látszott; ezekbe a távirányító rendszerekbe számtalan pótegységet, biztonsági kapcsolót és háttérrendszert építettek. Balesetrõl szinte alig érkeztek hírek.

De a fülke megint balra sodródott. Lehet, hogy a pilóta ivott? Noha valószínûtlennek látszott, Falcon ezt a lehetõséget is mérlegelte egy pillanatig. Aztán mikrofonjának kapcsológombjáért nyúlt.

Váratlanul megint arcába csapott a szél. De alig érezte, mert elborzadva meredt a tévékamera fülkéjére: a másodpilóta vadul küzdött a távirányítással, megpróbálta egyensúlyba hozni a jármûvet a függõleges gázsugarakon - de csak rontott a helyzeten. A lengõ mozgás erõsödött - a fülke vízszintes kitérése húsz, negyven, hatvan fokra dõlt, majd elérte a kilencvenet…

- Kapcsolj át automata vezérlésre, te õrült! - ordította Falcon hasztalanul a mikrofonba. - Nem mûködik a kézi vezérlésed!

A széles fülke a hátára billent. A gázsugarak nem támasztották alá többé, hanem sebesen tolták lefelé. Hirtelen összefogtak a gravitációval, amely ellen kitartóan küzdöttek eddig.

Falcon már nem hallotta az ütközés robaját, csak a testében érezte; a megfigyelõfedélzet belsejében rohant a felvonóhoz, hogy lejusson a parancsnoki hídra. Aggódó munkások kiáltoztak felé, hogy mi történt. Csak hónapokkal késõbb tudott válaszolni erre a kérdésre…

Éppen belépett a felvonó ketrecébe, amikor meggondolta magát. Hátha energiakimaradás történt? Jobb lesz a biztonságos oldalt választania, még ha ez hosszabb idõt vesz is igénybe. Rohanni kezdett lefelé az egyik támgerenda körüli csigalépcsõn.

Félúton lefelé egy másodpercre megállt, hogy szemügyre vegye a roncsolódást. Az az átkozott fülke keresztülzuhant az egész léghajón, miközben két gáztartályt tönkretett. A mûanyag burkolatok hatalmas fátyolként hullottak alá, mert a rugalmas tartályok még most is lassan zsugorodtak. Nem aggódott a felhajtóerõ csökkenése miatt - a nehezékkel könnyen ellensúlyozható, ha a nyolc gázcella sértetlen marad. Sokkal komolyabb veszélyt rejtett a szerkezeti sérülés. Már hallotta maga körül, amint az óriási rácsszerkezet nyikorogva tiltakozik a váratlan megterhelés ellen. A léghajónak nemcsak elegendõ felhajtóerõre van szüksége; ha ez nem egyenletesen oszlik el, kettétörheti az egész jármûvet.

Éppen továbbindult, amikor egy félelemtõl sikoltozó szupercsimp kézzel-lábbal kapaszkodva, szédítõ sebességgel ereszkedett alá a felvonóakna rácsszerkezetének külsõ oldalán. A szerencsétlen lény rémületében letépte magáról cégének egyenruháját, talán azzal az öntudatlan vággyal, hogy visszanyerje õseinek szabadságát.

Falcon még mindig a lehetõ leggyorsabban sietett lefelé a csigalépcsõn, de kissé riadtan figyelte az állat közeledését. Egy õrült csimp erõszakos és veszélyes fenevad lehet, különösen akkor, ha a félelem elnyomja beidegzett fegyelmét. Amint utolérte a kapitányt, kétségbeesett makogásba kezdett, de az összetorlódó hangokból csak egyetlen, konokul hajtogatott szót lehetett kivenni: "Fõnök". Falcon rájött, hogy a csimp még most is emberi utasításra vár. Sajnálatot érzett a megzavarodott teremtés iránt, amely emberi hibából eredõ katasztrófahelyzetbe sodródott, és ez már meghaladta értelmi képességeit.

Az állat megtorpant vele szemben a rács túlsó oldalán; semmi sem akadályozhatta meg, hogy ha éppen úgy dönt, átmásszon a fémrács között. Arcukat csak néhány centiméter választotta el egymástól, és a kapitány egyenesen a rémült szempárba nézett. Soha nem került még ilyen közel csimphez, és nem tanulmányozhatta ilyen részletesen az arcvonásait. Az a rokonszenvvel vegyes kényelmetlen érzés lett úrrá rajta, amelyet minden ember tapasztal, amikor ezáltal az idõ tükrébe pillant.

Jelenléte láthatólag megnyugtatta az állatot. Falcon felfelé mutatott a rácson át a megfigyelõfedélzet felé, és tisztán, érthetõen ejtette ki: - Fõnök… fõnök… menj! - Nem kis megkönnyebbülésére a csimp megértette; fanyar fintort vágott, amely mosoly is lehetett, és tüstént kezdett visszamászni fölfelé. Falcon a legjobb tanácsot adta neki: ha maradt még biztonságos hely a Királynõ fedélzetén, abban az irányban találhatta meg. De õt másfelé szólította a kötelesség.

Csaknem leéri a lépcsõ aljára, amikor a fémtartók recsegõ hangjától kísérve a jármû orra lebillent, és a világítás kialudt. Falcon mégis jól látott, mert a napfény vastag sugárban özönlött be a nyitott raktéren és a burkolat óriási repedésén keresztül. Sok évvel ezelõtt egy hatalmas székesegyház fõhajójában ugyanígy figyelte, amint az ólomberakásos ablaküvegeken beárad a fény, és szikrázó színes tócsákban ömlik szét a kopott burkolólapokon. Fenn a magasban a tépett burkolószöveten átsugárzó fényoszlop erre a pillanatra emlékeztette. Csakhogy most egy fémbõl épült katedrálisban állt, amely lassan hullott alá az égbõl.

Amikor a parancsnoki hídra ért, és elsõ ízben nyílt alkalma a kitekintésre, elborzadva látta, milyen közel került a léghajó a földhöz. Csupán ezer méter választotta el a gyönyörûséges, de halálos sziklacsipkéktõl és a vörös iszappatakoktól, amelyek még mindig konokul vésték magukat egyre mélyebben a múltba. Sehol sem kínálkozott olyan vízszintes terület, ahol a Királynõhöz hasonló méretû léghajó biztonsággal megpihenhetett volna hosszirányú bordázatán.

A mûszerfalra vetett egyetlen pillantás rádöbbentette: már az összes nehezéktói megszabadult a léghajó. A süllyedés azonban néhány méteres másodpercenkénti sebességre csökkent - még harcolhattak a menekülésért.

Falcon szó nélkül beleroskadt a pilótaülésbe, és átvette az irányítást, legalábbis amire még lehetõsége maradt. A mûszerfal mindenrõl tájékoztatta; a hangszóróból viszont pokoli zûrzavar áradt. A kiáltozások hátterébõl a híradós tiszt hallatszott, amint hadarva tesz jelentést a rádión. Biztosan szabaddá tettek már a Földön minden hírcsatornát; és a kapitány elképzelte a mûsorigazgatók rémült kapkodását. A világtörténelem leglátványosabb léghajó-katasztrófája közeledett - és sehol egy árva tévékamera, amely megörökítené. A Királynõ végsõ agóniája sohasem fog milliókat eltölteni borzalommal és rémülettel, ahogyan másfél évszázaddal ezelõtt a mozivásznon szemlélték a Hindenburg pusztulását.

A talaj már alig ötszáz méterre látszott, és még mindig kitartóan közeledett. Noha a teljes hajtóerõ rendelkezésre állt, Falcon mégsem merte bevetni, attól félve, hogy a meggyengült váz összeroppan; de most rádöbbent, nincs más választása. A szél olyan elágazás felé sodorta õket a kanyonban, ahol megkövesedett hajóra emlékeztetõ, gigantikus, ék alakú szikla hasította ketté a folyót. Ha tovább követi jelenlegi útirányát, a Királynõ úgy telepszik rá a háromszögû fennsíkra, hogy hosszának legalább egyharmada kétoldalt a semmibe lóg, és úgy törik ketté, mint egy elkorhadt bot.

A feszülõ fémek nyöszörgését és a kiszökõ gáz sziszegését túlszárnyalva, egyszer csak megérkezett messzirõl a sugárhajtómûvek ismerõs, süvítõ hangja, amint Falcon megnyitotta az oldalsó fúvókákat. A léghajó megtántorodott, és függõleges tengelye körül kezdett elfordulni a leszállóhely irányába. A megfeszülõ fémrácsok jajongása szinte állandósult, az ereszkedés üteme pedig baljósan felgyorsult. A mûszerfal villogva jelezte, hogy az ötös gáztartály is szétszakadt. Alig néhány méter választotta el õket a talajtól. De Falcon még most sem tudta eldönteni, hogy kormánymûvelete vajon sikerült-e vagy kudarcot vallott. A fúvókákat a föld felé fordította és maximális teljesítményre állította, hogy csökkentse az ütközés erejét.

Úgy tûnt, hogy a léghajó összeomlása a végtelenségig tart. A roncsolódás nem vadul, hanem lassan és könyörtelenül következett be, mintha az egész világmindenség rájuk omlott volna.

A fémes recsegés hangja úgy közeledett, mintha valami iszonyatos féreg rágná keresztül magát a haldokló léghajón.

Aztán a padló és a mennyezet gigantikus satuként zárult össze a kapitány körül.

2. "MERT OTT VAN"

- Miért akarsz a Jupiterre menni?

- Ahogy Springer mondó, amikor elindult a Plútó felé: "Mert ott van."

- Köszönöm. Akkor ezt most félretéve… mi az igazi ok? Howard Falcon elmosolyodott, bár csak legközelebbi ismerõsei tudták, hogy ez a finom, fanyar fintor azt jelenti. Webster is közéjük tartozott; több mint húsz éve éltek át együtt diadalokat és katasztrófákat, beleértve a legnagyobbat is.

- Miért? Springer mondása még érvényes - háborgott Falcon. Leszálltunk már valamennyi Föld típusú bolygóra, de nem merészkedtünk még egyetlen gázóriásra sem. Õk jelentik az igazi kihívást a Naprendszerben.

- Értékes kihívás! Elvégezted a költségszámításokat?

- Amennyire tõlem telt; itt vannak a becsült adatok. De ne felejtsd el, ez nem egyetlen útra szól, hanem egy közlekedési rendszer elsõ járatára. Ha beválik, újra és újra megismételhetõ. És nem csupán a Jupiter, hanem valamennyi óriásbolygó elérhetõ ugyanígy.

Webster átfutotta a számokat, és halkan füttyentett.

- Miért nem kezded egy könnyebb bolygóval… például az Uránusszal? Fele tömegvonzás és a felénél is kisebb szökési sebesség. Nyugodtabb az idõjárás is… ha egyáltalán ez a helyes szó rá.

Webster kétségtelenül jól ismerte a részleteket. De hát éppen ezért volt a Hosszú Távú Tervezés vezetõje.

- Nem sokat takaríthatnánk meg vele - vágta rá Falcon -, ha figyelembe vesszük a megnövekvõ távolságot és az ellátási gondokat. A Jupiter szempontjából felhasználhatjuk a Ganymedes létesítményeit. A Szaturnuszon túl viszont új ellátási bázist kellene létesíteni.

Logikus, gondolta Webster, de biztos volt benne, hogy ez lényegtelen szempont. A Jupiter a Naprendszer legfenségesebb bolygója Falcon rá sem hederítene egy kevésbé kockázatos kalandra.

- Ezenkívül - folytatta a kapitány - a Jupiter óriási tudományos botrány. Több mint száz éve fedezték fel rádióviharait, de még mindig nem tudják, mi okozza õket… És ott a Nagy Vörös Folt, a legtitokzatosabb rejtély. Ezért szeretnék támogatást kapni az Ûrhajózási Hivataltól. Tisztában vagy vele, hány ûrszondát küldtek már a Jupiter légkörébe?

- Azt hiszem, pár százat.

- Háromszázhuszonhatot az elmúlt ötven év alatt… és negyedük tökéletes csõdöt mondott. Természetesen összegyûjtöttek egy csomó adatot, de csak a légkör felszínén kaparásztak. Tudod egyáltalán, mekkora ez a bolygó?

- Több mint tízszer nagyobb a Földnél.

- Persze, persze… de van róla fogalmad, hogy ez valójában mit jelent?

Falcon egy földgömbre mutatott Webster irodájának sarkában. - Pillants Indiára… ugye, milyen kicsi? Hát, ha meghámoznád a Földet és ráterítenéd a Jupiter felszínére, nagyjából akkorának látszana, mint itt India.

Hosszú csend következett, mialatt Webster eltûnõdött az egyenleten: a Jupiter úgy aránylik a Földhöz, mint a Föld Indiához. Falcon - persze szándékosan - a legjobb példát választotta…

Tíz éve már? Igen, annyinak kellett eltelnie, tûnõdött Webster. A katasztrófa hét évvel ezelõtt következett be (ez a dátum a szívébe vésõdött), és a kezdeti kísérletekre három évvel korábban, az Erzsébet királynõ elsõ és utolsó repülése elõtt került sor.

Tíz éve hát, hogy Falcon kapitány (akkor még hadnagy) meghívta egy elõzetes bemutatóra - egy háromnapos légi útra -, hogy végigsuhanjanak India északi síkságai fölött, a Himalája látványos vonulatának kíséretében. "Tökéletesen biztonságos - ígérte Falcon. Három napra kiszabadulsz az irodádból… és megismerheted, mirõl is van szó."

Webster nem csalódott. Leszámítva a Holdra tett elsõ utazását, életének legemlékezetesebb pillanatait élte át, noha a repülés tökéletes biztonságban és teljesen eseménytelenül zajlott le, ahogyan Falcon megígérte.

Srinagarból szálltak fel hajnalban a léggömbbel, amelynek óriás ezüstbuborékán már megcsillantak a Nap elsõ sugarai. Tökéletes némaságban emelkedtek; nem dübörögtek a propánégõk, amelyekkel hajdan a meleg levegõs ballonokat hevítették. Amennyi hõre szükségük volt, azt egy lüktetõ üzemû, mindössze száz kilogramm tömegû kis fúziós atomreaktor szolgáltatta, amely a léggömb alsó nyílásában függött. Mialatt emelkedtek, lézersugár villant fel másodpercenként tízszer, és a deutérium üzemanyag leheletnyi mennyiségébõl csiholt hõenergiát. Amikor elérték a kívánt magasságot, már csak percenként néhányszor kapcsolt be, hogy pótolja a fölöttük lebegõ óriási ballon hõveszteségét.

Így aztán még a Föld felett másfél kilométer magasságban is hallhatták a kutyák ugatását, az emberek kiáltozását és a harangok kongását. A napfényben fürdõ táj lassan teljes szépségében bontakozott ki alattuk. Két órával késõbb négy és fél kilométer magasságban állapodtak meg, és gyakran szippantottak egy keveset a magukkal hozott oxigénpalackból. Tökéletes nyugalomban szemlélték a káprázatos látványt; a fedélzeti mûszerek zavartalanul dolgoztak adatokat gyûjtöttek a még névtelen égi jármû tervezõi számára.

Csodálatos nap volt. A délnyugati monszun érkezésétõl egy hónap választotta még el õket, és alig egy-két felhõ kószált az égen. Mintha megállt volna az idõ; álmodozásukat csak az óránként kötelezõ rádiójelentések zavarták meg. Körülöttük égészen a látóhatárig, sõt azon is túl, álmosan nyújtózott a végtelen õsi táj a történelem rovásírásaival: elszórt falvak, termõföldek, templomok, tavak, öntözõcsatornák…

Webster nem kis erõfeszítéssel szakította ki magát ennek a tízéves emléknek a bûvöletébõl, hogy visszatérjen a jelenbe. Kétségtelenül akkor vált a levegõnél könnyebb repülés rajongójává - és akkor döbbent rá India lenyûgözõ méretére, amely mit sem változott abban a világban, amelyet kilencven perc alatt lehetett megkerülni. És mégis, ismételgette magában, a Jupiter úgy aránylik a Földhöz, mint a Föld Indiához…

- Elfogadva érvelésedet - szólalt meg - és feltéve, hogy a pénzügyi támogatás rendelkezésre áll, van még egy kérdésem, amelyre választ várok. Miért végeznél te jobb munkát, mint a… mennyi is?… háromszázhuszonhat robotszonda, amely már végigjárta ezt az utat?

- Hozzájuk képest sokkal alkalmasabb vagyok erre… megfigyelõként és pilótaként egyaránt. Különösen pilótaként! Ne felejtsd el… több tapasztalatom van a levegõnél könnyebb repülésben, mint bárki másnak a világon.

- Attól még alkalmazhatnál távvezérlést, és biztonságban ülhetnél a Ganymedesen.

- De hát éppen errõl van szó! Ezt már mások is megpróbálták. Nem emlékszel, mitõl pusztult el a Királynõ?

Webster pontosan tudta, de csak ennyit válaszolt: - Na miért?

- Idõeltolódás… idõeltolódás! Az az idióta fülkeirányító azt hitte, hogy egy helyi rádióáramkört használ. Pedig akkor a távvezérlõ jelek véletlenül egy erõsítõ mûholdon futottak át… Ó, talán nem is az õ hibája volt, de észre kellett volna vennie! Ez oda-vissza fél másodperces késést jelentett. Szélcsendes idõben talán nem lett volna belõle semmi baj. De az a légörvény a Grand Canyon felett! Amikor a fülke megbillent, és a pasas ezt korrigálta… addigra már a szekrény épp a másik irányba lendült. Próbáltál már autót vezetni egy kátyús úton úgy, hogy fél másodperces késéssel kormányzol?

- Nem, és nincs is szándékomban. De el tudom képzelni.

- Hát akkor gondolj a Ganymedesre, amely egymillió kilométerre kering a Jupitertõl. Ez azt jelenti, hogy az oda-vissza úton hat másodpercet késnek a jelek. Na, nem! Az irányítóra ott helyben van szükség… aki vészhelyzet esetén a valódi idõben dolgozik. Hadd mutassak valamit! Megengeded, hogy használjam ezt?

- Hát persze.

Falcon felemelt egy képes üdvözlõlapot Webster íróasztaláról; ezt az ósdi hírközlõ eszközt már alig használták a Földön, de ez egy háromdimenziós Mars-tájképet ábrázolt, és különlegesen ritka, drága bélyegek díszítették. Úgy fogta meg, hogy függõlegesen lógjon a levegõben.

- Ez egy régi játék, de így jobban megérted az én álláspontomat. Fogd közre a hüvelyk-és mutatóujjaddal, de egyik oldalról se érj hozzá. Így jó lesz.

Webster kinyújtotta a kezét, és csaknem megmarkolta a lapot. - Most kapd el!

Falcon várt néhány másodpercig, aztán minden figyelmeztetés nélkül elengedte a kartont. Webster hüvelyk-és mutatóujja csak az üres levegõt csípte össze.

- Megcsinálom még egyszer, csak hogy megmutassam, nincs benne csalás. Látod?

A lehulló kartonlap ismét átsiklott Webster ujjai között. - Most próbáljuk meg fordítva.

Ezúttal Webster tartotta a lapot, és ugyancsak váratlanul engedte el. Alig mozdult el a kártya, Falcon máris elkapta. Websternek úgy rémlett, hogy egy kattanást hall, olyan gyors volt a másik reakciója.

- Amikor a sebészek ismét összeraktak - jegyezte meg Falcon szenvtelen hangon -, néhány dolgot tökéletesítettek. Ez az egyik… és akad más is. Ezeket a képességeimet szeretném kamatoztatni, és a Jupiter erre a legalkalmasabb hely.

Webster merengve nézte a lehullott képeslapot és rajta a Trivium Charontis szakadékának valószínûtlen színeit. Aztán csendesen megszólalt:

- Énem. Mit gondolsz, mennyi elõkészületi idõre van szükség? - Ha segítesz, meg a Hivatal is, és be tudjuk vonni a tudományos alapokat… nagyjából három évre. Aztán még egy év a próbákra… legalább két modellt kell küldenünk a tapasztalatgyûjtéshez. Így ez összesen egy kis szerencsével… öt év.

- Én is ennyire gondoltam. Remélem, szerencséd lesz… Rászolgáltál. De van valami, amit nem teszek meg.

- És mi lenne az?

- Ha legközelebb felszállsz egy léggömbbel, ne számíts rá, hogy az utasod leszek.

3. AZ ISTENEK VILÁGA

Csupán három és fél óra az út a Jupiter-V-rõl a Jupiterre. Kevesen tudtak volna aludni ilyen félelmetes utazás alatt. Az alvás gyengeség, amit Howard Falcon gyûlölt, ráadásul ami kevésre mégis szüksége volt, olyan álmokat hozott, amelyeket nem tudott elûzni az idõ. De nem számíthatott pihenésre a következõ három nap alatt, mert minden energiájára szükség lesz, miközben kitartóan süllyed a felhõk óceánjába, innen százezer kilométerre.

Amint a Kon-Tiki ráállt az átszállópályára, és a komputer ellenõrzése szerint valamennyi berendezés kifogástalanul mûködött, Falcon felkészült az utolsó, ha nem a legutolsó alvásra. Teljesen helyénvalónak tûnt, hogy szinte ugyanabban a pillanatban a Jupiter is eltakarta a ragyogó, de kicsi Napot, amint a jármû a bolygó gigantikus árnyékába siklott. Néhány percig különös, aranyló derengés vonta be az ûrhajót; aztán az ég egynegyede valósággal fekete lyukká vált az ûrben, míg a maradék területen felragyogtak a csillagok. Bármilyen messze utazol a Naprendszerben, õk semmit sem változnak: ugyanilyen elrendezésben tündökölnek a Föld fölött is, több millió kilométerre innen. Itt csak a Callisto és a Ganymedes apró, sápadt sarlója jelentett újdonságot; persze kétségtelen, még egy tucat hold tanyázott az égen, de ezek túl kicsik és távoliak voltak ahhoz, hogy szabad szemmel észre lehetett volna venni õket.

- Két órára kikapcsolok - jelentette az anyaûrhajónak, amely másfél ezer kilométer magasan lebegett az apró Jupiter-V kopár sziklái fölött, a Hold sugárárnyékában. Ha másra nem is lett volna jó, a Jupiter-V már azzal is nagy szolgálatot tett, hogy kozmikus földgyalu módjára kitartóan söpörte félre útjából azokat a villamos töltésû elemi részecskéket, amelyek miatt nem volt tanácsos a Jupiter közelében téblábolni. Közvetlenül a Hold nyomában nem lehetett érzékelni a részecskesugárzást, ezért egy ûrhajó biztonságosan parkolhatott ezen a helyen, míg a halál ónos esõje láthatatlanul szitált körülötte.

Falcon bekapcsolta az altatókészüléket, és tudata gyorsan eltompult, amint a villamos impulzusok lágyan átlibegtek agyán. Miközben a Kon-Tiki a Jupiter felé zuhant, és percrõl percre növekedett a sebessége ebben az elképesztõ gravitációs mezõben, a kapitány álomtalan alvásba merült. Az álmok mindig ébredés elõtt rohanták meg - õ pedig rémálmokat hozott magával a Földrõl.

Sohasem a Földhöz csapódásról álmodott, bár gyakran találta magát szemközt a rettegõ szupercsimppel, mialatt õ a csigalépcsõn rohant lefelé a töppedõ gázballonok között. Egyetlen csimp sem maradt életben; de akik nem pusztultak el közülük rögtön, azok is olyan súlyos sérüléseket szenvedtek, hogy fájdalommentes "kegyhalál"-ban kellett részesíteni õket. Néha eltöprengett, miért mindig errõl a halálra ítélt teremtményrõl álmodik - amellyel csak élete utolsó percében találkozott -, és sohasem a barátairól meg a munkatársairól, akik az elpusztult Királynõ fedélzetén lelték halálukat.

Ám azok az álmok, amelyektõl a legjobban rettegett, azzal kezdõdtek, ahogyan a baleset után lassan visszatért az öntudata. Alig érzett egy kis fájdalmat; valójában semmit sem érzékelt. Sötétség és némaság vette körül, szinte alig lélegzett. Nem tudta mozgatni sem a kezét, sem a lábát, mert fogalma sem volt róla, melyik merre van.

Elõször a csendhez kellett hozzászoknia. Csak órák vagy napok múltán kezdett tudatára ébredni valami halk dobogásnak, és végül hosszas töprengés után azt a következtetést vonta le, hogy ez a saját szívverése. Sok tévedése közül ez volt az elsõ.

Aztán gyenge tûszúrásokat, felvillanó fényeket tapasztalt, és fantomnyomás jelentkezett még mindig közömbös végtagjain. Érzékei egymás után visszatértek, és velük együtt a fájdalom is. Újból mindent meg kellett tanulnia, ismét átélve a csecsemõ-és gyermekkort. Noha emlékezete sértetlen maradt, és megértette a hozzá intézett szavakat, hónapokba telt, mire szemhéjának rezdülésén kívül másképp is tudott válaszolni. Jól emlékezett azokra a diadalmas pillanatokra, amikor kiejtette az elsõ szót, megfogta az elsõ könyvlapot - és végül megtanult mozogni a saját erejébõl. Ez volt az igazi gyõzelem, bár csaknem két évig kellett készülnie erre. Hányszor gondolt irigykedve a halott szupercsimpre, de saját maga számára nem maradt más választás. Az orvosok döntöttek helyette - és most, tizenkét év után végül is ott tartózkodhatott, ahová ember még soha el nem jutott, és olyan sebesen haladt, mint senki más még a történelemben.

A Kon-Tiki éppen kifelé kúszott az árnyékból, és a jupiteri hajnal titáni fényívet rajzolt az égre, amikor Falcon az ébresztõóra kitartó zümmögésére felriadt. Az elkerülhetetlen rémálmok (megpróbálta hívni a nõvért, de arra sem volt ereje, hogy megnyomja a csengõgombot) gyorsan elhalványultak tudatában. Életének legnagyobb és talán legutolsó - kalandja várt rá.

Hívta az irányító központot - amely most csaknem százezer kilométer távolságban már belekerült a Jupiter görbületének takarásába -, hogy jelentse: minden rendben van. Saját sebessége éppen túlhaladta a másodpercenkénti ötven kilométert (a számításoknak megfelelõen), és a Kon-Tiki fél óra múlva éri el a légkör külsõ szegélyét, amint megkezdi az egész Naprendszer legnehezebb leszállómûveletét. Bár ûrszondák sora élte túl ezt a lángoló poklot, szilárd burokba tömörített mûszereikkel a földi tömegvonzás többszázszorosát is el tudták viselni. A Kon-Tikire legfeljebb harmincszoros gravitáció hat majd elõször, azután átlagosan több mint tíz g-vel halad tovább, mielõtt nyugalomba kerülne a Jupiter felsõ légrétegeiben. Falcon roppant gondosan kezdte becsatolni azt a bonyolult rögzítõrendszert, amely majd a kabin falaihoz erõsíti. Amikor végzett vele, elvileg szinte az ûrhajó szerkezetének részévé vált.

Az óra visszafelé mutatta az idõt: száz másodperce van a légkörbe való belépésre. Akármi történik, ennyi idõt engedélyeznek számára a körülmények. Másfél perc múlva a jupiteri légkört súrolva feltartóztathatatlanul belekerül az óriás ölelésébe.

A visszaszámlálás három másodperces eltéréssel befejezõdött,

ami egyáltalán nem volt rossz eredmény az ismeretlen körülményekhez képest. A fülke falain kívül elõször kísérteties sóhaj hallatszott, majd a hang mind magasabbra szökve, sikoltó hörgésbe csapott át. Ez a zaj teljesen különbözött attól, ahogyan egy jármû visszatér a Föld vagy a Mars légkörébe: a hidrogénbõl és héliumból álló ritka atmoszférában minden hang több oktávval magasabban szólalt meg. A Jupiteren még egy mennydörgés is sikoltásnak hallatszott volna.

A zokogás emelkedõ rezgésszámával együtt a súly is növekedett; a kapitány másodpercek alatt teljesen mozgásképtelenné vált. Látótere annyira beszûkült, hogy már csak a gyorsulásmérõt és az órát tudta figyelni: éppen tizenöt g, és a belépés óta már négyszáznyolcvan másodperc telt el…

Nem vesztette el az eszméletét, de nem is számított erre. A Kon-Tiki látványosan hasított bele a Jupiter légkörébe - ezúttal több ezer kilométer hosszan. A légkörbe lépés után ötszáz másodperccel az iszonyatos fékezõerõ kezdett engedni: tíz g, öt g, kettõ… Aztán már szinte semmilyen súlyt nem érzett. Szabadeséssel ereszkedett, mivel teljesen elvesztette keringési sebességét.

A fülke hirtelen megrázkódott, amint lelökõdött róla az elvékonyodott izzó hõpajzs - megtette kötelességét, nincs rá szükség, õrizze tovább a Jupiter! Falcon két kivétellel minden rögzítõcsatot kioldott, és felkészült az önmûködõ programvezérlõ következõ és egyben legkritikusabb mûveleteire.

Nem látta, mikor vágódott ki az elsõ fékezõernyõ, de érezte az enyhe rántást, és a szabadesés nyomban mérséklõdött A Kon-Tiki végképp elvesztette vízszintes irányú sebességét, és nyílegyenesen hullott lefelé, másfél ezer kilométeres óránkénti sebességgel. Minden azon múlott, mi történik a következõ hatvan másodpercben.

Ekkor óriási rándulással kioldódott a fõernyõ. Falcon kinézett a tetõablakon, és megkönnyebbült sóhajjal vette tudomásul, hogy a zuhanó ûrhajó fölött egy csillogó mûanyag hártya gomolyfelhõi tornyosulnak. A több ezer köbméteres léggömb, mint valami hatalmas nyíló virág, lassan szétterült az égen, miközben a ritka atmoszféra gázaiból egyre többet söpört maga alá. A Kon-Tiki zuhanása óránként néhány kilométerre mérséklõdött és állandósult. Falcon most már szinte idõmilliomossá vált; napokig tartana, mire a Jupiter felszínére hullana.

De végül mindenképpen odaérne, ha nem tenne ellene semmit. A felette himbálózó léggömb csupán hatásos ejtõernyõként viselkedett. Nem szolgáltatott felhajtóerõt; hiszen burkolatán kívül és belül ugyanaz a gáz gomolygott.

Jellegzetes, de eléggé nyugtalanító kattogással beindult a fúziós atomreaktor, hogy meleget árasszon a burkolatba. Öt perc múlva az esési sebesség nullára csökkent; a hatodik percben az ûrhajó emelkedni kezdett. A magasságmérõ radar jelzése szerint körülbelül négyszázharminc kilométer magasan állapodott meg a felszín felett - vagy legalábbis afelett, amit annak lehetett tartani a Jupiteren.

Abban a légkörben, amelyet a gázok legkönnyebbike, a hidrogén alkotott, csak egyfajta léggömb mûködhetett - egy meleghidrogénes léggömb. Amíg tehát a fúziós berendezés kitartóan kattog, Falcon tarthatja magasságát, és keresztülvitorlázhat egy akkora világon, amely a Csendes-óceán százszorosának felel meg. Miután több mint négyszázötvenmillió kilométert tett meg, a Kon-Tiki végül kezdett rászolgálni nevére. Apró légitutajként sodródott a Jupiter gázáramlataiban.

Több mint egy órába telt, mire Falcon szemügyre vehette a körülötte elterülõ szokatlan világot. Elõször ugyanis ellenõriznie kellett a fülke valamennyi rendszerét, és ki kellett próbálnia a vezérlõegységet. Ki kellett tapasztalnia, mennyi többletbõre van szüksége egy bizonyos emelkedési sebesség eléréshez, és mennyi gázt kell kiengednie az ereszkedéshez. De mindenekelõtt a stabilitást kellett megoldania. A függesztõkábeleket, amelyek a körte alakú hatalmas ballonhoz rögzítették a fülkét, úgy kellett szabályoznia, hogy kizárja a rezgéseket, és a lehetõ legsimább haladást érje el. Mindeddig szerencsésnek mondhatta magát: ezen a szinten a szélsebesség állandónak bizonyult, és a Doppler-radar háromszáznegyvenkilenc kilométeres óránkénti sebességet mutatott a láthatatlan felszínhez képest. A Jupiteren ez igazán szerény értéknek számított; a csillagászok több mint másfél ezer kilométeres sebességet is mértek már. Persze ez önmagában nem jelentett semmit; az igazi veszély az örvényekben leselkedett rá. Ha belefutna egy ilyenbe, csak ügyessége, tapasztalata és reakcióképessége menthetné meg - ezeket a tulajdonságokat viszont nem lehetett beprogramozni egyetlen számítógépbe sem.

Amíg nem érezte egész testében ennek a különös jármûnek a mozgását, Falcon nem is fordított figyelmet az irányító központ elõírásaira. De aztán kitolta a keresztrudakat, amelyek a különféle mûszereket és a légköri mintavevõket tartották. A fülke most úgy festett, mint egy csupasz karácsonyfa, de még mindig simán suhant a jupiteri szelekkel, és már adatok áradatát sugározta az anyaûrhajó rögzítõberendezéseibe. Most végre körülnézhetett….

Az elsõ benyomás váratlan, sõt kissé kiábrándító volt. Úgy érezte, mintha egy hétköznapi felhõtakaró felett suhanna a Földön. A látóhatár a megszokott távolságban húzódott; Falconnak egyáltalán nem támadt az a benyomása, hogy egy tizenegyszer nagyobb átmérõjû bolygó felett lebeg. Aztán rápillantott az infravörös radarra, amelynek sugarai az alatta fekvõ légrétegekrõl verõdtek vissza, és rádöbbent, a szeme mennyire becsapta.

Az a felhõréteg, amelynek távolságát öt kilométerre becsülte, a valóságban több mint hatvan kilométerre húzódott alatta. És a látóhatár, amely körülbelül kétszáz kilométer távolságban látszott, valójában huszonkilencezer kilométerre nyújtózott az ûrhajó elõtt.

A kristálytiszta hidrogén-hélium légkör és a bolygó hatalmas görbülete teljesen bolondot csinált belõle. Még nehezebben tudta megbecsülni a távolságokat, mint akár a Holdon is; minden méretet legalább tízszeres szorzószámmal kell majd vennie.

Ez igazán egyszerû, felkészülhetett volna rá. De valami mégis alapvetõen zavarta. Nem azt érezte, hogy a Jupiter hatalmas, hanem hogy õ zsugorodott össze - méretének tizedrészére. Abban reménykedett, idõvel talán hozzászokik ennek az embertelen világnak a méreteihez; amint a hihetetlenül távoli horizont felé pillantott, valami jeges fuvallat suhant át a lelkén. Minden józan érv ellenére ez a hely örökre idegen marad a Föld lakói számára. Nem lehetetlen, hogy õ az elsõ és utolsó ember, aki a Jupiter felhõi közé ereszkedik.

Csaknem koromfekete égbolt borult fölé, leszámítva néhány fodros ammóniafelhõ-foszlányt úgy húsz kilométer magasan a feje fölött. Odafenn, a világûr és a légkör határán dermesztõ hideg volt, de a mélységgel együtt a nyomás és a hõmérséklet gyorsan emelkedett. Azon a szinten, ahol a Kon-Tiki sodródott, mínusz ötven Celsius-fok hõmérséklet és öt atmoszféra nyomás uralkodott. De száz kilométerrel mélyebben már olyan meleg lesz, mint a Föld egyenlítõjén, és a nyomás akkorára nõ, mint egy sekélyebb tenger mélyén. Eszményi feltételek az élethez…

Egy rövid jupiteri nap negyede már eltelt; a Nap az égbolt felénél járt, de odalenn az összefüggõ felhõtakaró különösen puha, selymes fényben derengett. Az a négyszázötvenmillió kilométeres többlettávolság elvette a Nap minden erejét. Noha tiszta volt az ég, Falcon azon kapta magát, hogy úgy érzi, mintha borús idõben vitorlázna. Amikor majd leszáll az éj, gyorsan beköszönt a sötétség; de most reggel felé járt az idõ, mégis borongós õszi félhomály uralkodott a levegõben. Természetesen az õsz sohasem köszöntött be a Jupiteren. Hiányoztak az évszakok.

A Kon-Tiki pontosan az egyenlítõi sávban - a bolygó legszíntelenebb részében - ereszkedett lefelé. A látóhatárig nyúló felhõtenger sápadt lazac színére emlékeztetett; nyoma sem volt azoknak a sárga, rózsaszín, sõt vörös sávoknak, amelyek a magasabb szélességi fokokon övezték a Jupitert. A Nagy Vörös Folt - valamennyi bolygó alakzatai közül a leglátványosabb - ötezer kilométerrel délebbre feküdt. A tervezéskor szóba került, hogy ott kellene leereszkednie, de a déli trópusi örvények szokatlanul hevesnek bizonyultak: az áramlatok elérték az óránkénti ezerötszáz kilométeres sebességet. Csak a bajt hozta volna magára, aki ezeknek az ismeretlen erõknek az örvényébe ereszkedik. A Nagy Vörös Folt rejtélyének megoldása a jövõ expedícióinak feladata lesz.

A Nap, amely kétszer olyan sebesen haladt az égen, mint a Föld felett, most a zenit felé emelkedett, és lassan fogyatkozni kezdett a léggömb óriási ezüst kupolájának takarásában. Állandó, háromszáz-. ötvenkilenc kilométeres óránkénti sebességével a Kon-Tiki még mindig gyorsan és simán suhant nyugat felé, de csak a radar árulkodott errõl. Mindig ilyen nyugalom van itt? - tûnõdött Falcon. Azok a tudósok, akik a jupiteri szélcsendet emlegették, és az egyenlítõt jelölték meg a legnyugodtabb helynek, láthatóan tudták, mirõl beszélnek. Õ mélységes kétkedéssel fogadta az összes ilyen elõrejelzést, és azzal a szokatlanul mértéktartó kutatóval értett egyet, aki szárazon odavetette neki: "Nincs egyetlen szakértõje sem a Jupiternek." Hát akkor lesz egy legalább ennek a napnak a végére.

Ha addig sikerül életben maradnia.

4. A MÉLYSÉG HANGJAI

Ezen az elsõ napon az istenek kegyeikbe fogadták Falcont. Ugyanolyan béke és nyugalom uralkodott a Jupiteren, mint amikor évekkel ezelõtt Websterrel együtt suhant Észak-India síkságai felett.

Kitartóan gyakorolta a Kon-Tiki irányítását, míg végül úgy érezte, saját testének kiegészítõjévé vált. Ilyen szerencsében alig mert reménykedni, és azon kezdett tépelõdni, vajon milyen árat kell majd ezért fizetnie.

Csaknem véget ért az ötórás nappal; alatta sötét árnyakba burkolóztak a felhõk, így sokkal tömörebbnek hatottak, mint amikor a Nap még magasan járt. A színek fokozatosan elszivárogtak az égboltról, kivéve azt a sávot nyugaton, ahol egy sötét bíborszínû réteg nyújtózott végig a látóhatáron. A sáv fölött megjelent egy közeli hold keskeny sarlója, és sápadtan fehérlett a fekete háttéren.

A Nap szemmel látható mozgással bukott le a Jupiter széle mögött, mintegy háromezer kilométer távolságban. És megjelent a csillagok légiója - benne a Föld gyönyörû esti csillaga az alkonyat elsõ hírnökeként, arra emlékeztetve a kapitányt, milyen messze került otthonától. Azután ez is eltûnt a Nap nyomában nyugaton. Megkezdõdött az ember elsõ éjszakája a Jupiteren.

A sötétség beálltával a Kon-Tiki süllyedni kezdett. Nem melegítették többé a ballont a halvány napsugarak, így részben csökkent az úszóképessége. Falcon nem tett semmit a felhajtóerõ növelése érdekében. Számított erre a jelenségre, és azt tervezte, lejjebb ereszkedik.

A láthatatlan felhõszõnyeg még mindig negyvenöt kilométer mélyen feküdt alatta, és úgy tervezte, hogy éjfél körül eléri. Az infravörös radar képernyõjén persze világosan látszott a sáv, sõt az is kiderült róla, hogy a szokásos hidrogén, hélium és ammónia mellett bonyolult szénláncok találhatók benne elképesztõ változatosságban. A vegyészek régóta áhítoztak rá, hogy mintát kapjanak ebbõl a vattaszerû rózsaszín anyagból; és bár néhány légköri szonda begyûjtött pár grammot belõle, ez csak növelte mohóságukat. Az élet alapvetõ molekuláinak fele itt úszkált magasan a Jupiter felszíne fölött. És ahol táplálék van, miért ne lehetne élet is? Erre a kérdésre azonban több száz év után sem tudták még a választ.

Noha az infravörös hullámoknak útját állták a felhõk, a mikrohullámú radar sugara akadálytalanul hasított keresztül rajtuk, és egyre újabb rétegeket mutatott ki, egészen a rejtett felszínig, amely csaknem négyszáz kilométer mélyen feküdt. Ide azonban már semmiképpen sem juthatott el Falcon az iszonyatos nyomás és hõmérséklet miatt. Még a robotszondák sem érték el épségben. Enyhén bolyhos vonal alakjában hozzáférhetetlenül húzódott a radar képernyõjének alján, és furcsa, szemcsés szerkezetet mutatott, amellyel már nem tudott megbirkózni a berendezés korlátozott felbontóképessége miatt.

Egy órával naplemente után Falcon kidobta az elsõ szondát, amely sebesen zuhant körülbelül száz kilométert, aztán úszni kezdett a sûrû légrétegben. Rádiójelek tömegét kezdte küldeni, ezeket a kapitány az irányító központnak továbbította. Ezután már nem sok dolga akadt napfelkeltéig: szemmel tartotta az ereszkedés ütemét, idõnként megnézte a mûszereket, és válaszolt egy-egy érdeklõdõ kérdésre. Amíg ebben az állandó áramlatban sodródott a Kon-Tiki, vezérlés nélkül is boldogult.

Közvetlenül éjfél elõtt egy nõ vette át az ügyeletes irányító szerepét, és kellemes hangon bemutatkozott. Tíz perccel késõbb izgatottan jelentkezett. .

- Howard! Hallgasson bele a negyvenhatos csatornába…!

A negyvenhatos csatornába? A telemetrikus jelzések annyi hullámhosszon áramlottak a fülkébe, hogy Falcon csak azoknak a számát ismerte, amelyek a kritikus adatokról tájékoztatták; de amikor átkapcsolt rá, azonnal felismerte a vonalat. Ezen érkezett a mikrofonhang a szondáról, amely százharminc kilométer mélyebben úszott most odalent, ahol a légkör csaknem elérte a víz sûrûségét.

Elõször csak finom sziszegõ hangot hallott, mintha valami különös szélfuvallat kerekedett volna ennek a hihetetlen világnak a sötétjében. Aztán a háttérzajból pontosan kiemelkedett egy búgó rezgés, és lüktetve egyre hangosabbá vált, mintha gigantikus dobütések hallatszanának. De annyira mély volt a hang, hogy Falcon inkább érezte, mintsem hallotta. Az ütések kitartóan gyorsultak, bár hangmagasságuk nem változott. Most egy váratlan dobbanás következett, szinte az infrahangok tartományából. Aztán a hang hirtelen felsiklott egy közepes frekvenciasávba, és abbamaradt - de olyan váratlanul, hogy az értelem nem tudta elfogadni ezt a csendet, így az emlékezet ébresztett helyette kísérteties visszhangot az agy legmélyebb gócaiban.

Falcon soha életében nem hallott még ilyen különleges hangot, pedig ismerte a Föld ezernyi zaját. El sem tudott képzelni olyan természeti jelenséget, amely ilyen zajt kelthet; nem hasonlított valamilyen állat nyüszítéséhez, de még az óriásbálnák hangjához sem…

Aztán ismét ugyanaz a hang jelentkezett, pontosan ugyanazzal a lefutással, de Falcon már felkészülten várta, így felbecsülhette idõtartamát: az elsõ halk dobbanástól a végsõ felerõsödésig nagyjából tíz másodperc telt el.

És ezúttal igazi visszhang jelentkezett, nagyon gyengén és igen távolról. Talán a rétegezett légkör valamelyik mélyebben tükrözõ felületérõl érkezett, vagy talán egy másik, még távolabbi forrásból. Falcon feszülten várt egy újabb visszhangot, de semmit sem hallott.

Az irányító központból gyors elhatározással arra kérték, hogy azonnal dobjon ki egy másik szondát. Két mikrofonnal behatárolható a hangforrások helye. Furcsa módon a Kon-Tiki egyetlen saját külsõ mikrofonja sem érzékelt mást a szél zúgásán kívül. A búgó hangok nyilván csapdába estek messze lent, a légkör két tükrözõ rétege között, és ebben terjedtek tova.

Hamarosan kitûnt, hogy valami csoportos forrásból érkeznek, hozzávetõleg kétezer kilométerrõl. A távolság nem adott tájékoztatást a hangerõrõl; a földi óceánokban a leggyengébb hangok is igen messzire jutnak el. Hogy élõlények keltik ezeket a hangokat? A vezetõ ûrbiológus tüstént kizárta a kézenfekvõ lehetõséget.

- Nagyon kiábrándító lenne - mondta dr. Brenner -, ha nem léteznének itt mikroorganizmusok vagy növények. De állatokról szó sem lehet, mert hiányzik a szabad oxigén. A Jupiteren valamennyi biokémiai reakciónak alacsony energiaszinten kell végbemennie… nincs semmilyen módszer arra, hogy egy tevékeny lény elég energiát fejlesszen magának az életben maradáshoz.

Falcon eltûnõdött, hogy ez igaz lehet-e; hallotta már korábban is ezt az érvelést, de ítéletét késõbbre halasztotta.

- Annyi bizonyos - folytatta Brenner -, hogy e hangok némelyikének hullámhossza eléri a száz métert! Még egy bálna nagyságú állat sem lenne képes ilyeneket elõállítani. Valamilyen természeti jelenségnek kell meghúzódnia a háttérben.

Igen, ez elfogadhatónak látszott, és a fizikusok valószínûleg találnak rá magyarázatot. Mit kezdene egy vak földönkívüli azokkal a hangokkal, amelyeket akkor hallana, amikor egy viharos tenger, egy gejzír, egy vulkán vagy egy vízesés közelében állna? Nyilván valamilyen óriás szörnnyel társítaná õket, töprengett Falcon.

Nagyjából egy órával napfelkelte elõtt a mélység hangjai elhaltak, és a kapitány sietve tette meg, az elõkészületeket a második nap hajnalának fogadására. Már csak öt kilométer választotta el a Kon-Tikit a legközelebbi felhõrétegtõl; a külsõ nyomás tíz atmoszférára növekedett, a hõmérséklet elérte az átlagos trópusi harminc fokot. Kényelméhez nem volt másra szüksége, csak egy légzõkészülékre és egy megfelelõ nyomású hélium-oxigén gázkeverékre.

- Van egy jó hírünk - közölte az irányító központ, nem sokkal a hajnal beköszönte után. - A felhõréteg szétszakadozik. Egy órán belül jórészt kitisztul odalenn az ég… de figyeljen a légörvényekre.

- Észrevettem már néhányat - jegyezte meg Falcon. - Milyen mélyre láthatok majd le?

- Legalább húsz kilométerre, az eltérõ hõmérsékletek második találkozási határáig. De az a felhõréteg már tömör… sohasem oszlik szét. Akkor elérhetetlen számomra, mondta Falcon magában; ott a hõ

mérséklet bizonyosan meghaladja a száz fokot. Elõször fordult elõ, hogy egy léghajósnak nem a magasság, hanem a mélység állta útját! Tíz perccel késõbb saját szemével is láthatta, amit az irányítóközpont már megfigyelt különleges õrhelyérõl. A látóhatár közelében megváltoztak a színek, a felhõréteg kezdett gyûrõdni és foszladozni, mintha láthatatlan kezek tépnék szét. Felfelé irányítva apró atomreaktorát, több kilométerrel emelte magasabbra a Kon-Tikit, hogy könnyebben szétnézhessen.

Az égbolt gyorsan kitisztult alatta, mintha a felhõkre oldószert öntöttek volna. Tátongó mélység nyílt odalent, és egy pillanattal késõbb már húsz kilométer mély és ezer kilométer széles felhõhasadék mentén vitorlázott.

Új világ tárult fel alatta; számtalan fátyla közül a Jupiter sejtelmesen fellebbentett egyet. Elérhetetlen messzeségben odalent a második felhõréteg sokkal sötétebbnek tûnt, mint az elsõ. Lazacrózsaszínre emlékeztetett, és furcsa téglavörös, apró szigetek pettyezték. Az ovális alakzatok hossztengelye kelet-nyugati irányba mutatott, az uralkodó széljárásnak megfelelõen. Az egyforma méretû foltok százai a földi égbolt pufók kis bárányfelhõire emlékeztették Falcom.

Csökkentette a felhajtóerõt, és a Kon-Tiki egyenesen a tünedezõ hasadék közepén ereszkedett alá. Ekkor vette észre a havat.

Fehér hópelyhek kezdtek szállingózni körülötte. De túlságosan meleg volt ehhez; ráadásul ebben a magasságban alig lehetett víznek nyomát találni. S ezek a pelyhek nem csillogtak és nem szikráztak, csak zuhatagként ömlöttek a mélybe. Amikor néhány megtelepedett a megfigyelõállás külsõ mûszertartó rúdján, Falcon észrevette, hogy ezek egyáltalán nem kristályosan áttetszõek, hanem tompa, tejfehér színûek, és meglehetõsen nagyok - hat-nyolc centiméter az átmérõjük. Úgy tetszett, mintha viaszból lennének. Falcon sejtette, hogy pontosan errõl van szó. Bizonyos vegyi reakciók mentek végbe körülötte, és a jupiteri légkörben úszkáló szénhidrogének kicsapódtak.

Körülbelül száz kilométerre elõtte valami zavar támadt a második felhõrétegben. A kis vörös oválisok lökdösõdni kezdtek, és csavarvonallá formálódtak, mintha a földi idõjárásból jól ismert forgószél alakulna ki. Az örvény meglepõ sebességgel emelkedett. Ha itt vihar készül, gondolta Falcon, nem ússza meg egykönnyen.

Aggodalma aztán félelemmel vegyes csodálattá vált. Ami repülési útvonalában kibontakozott, egyáltalán nem vihar volt. Elképesztõ méretû - több tíz kilométer átmérõjû - valami emelkedett ki a felhõkbõl.

Falcon csak néhány másodpercig ragaszkodott ahhoz a megnyugtató gondolathoz, hogy ez is egy felhõ - a légkör alsóbb szintjeirõl felfelé gomolygó viharfelhõ. De nem! Ez szilárd volt. Úgy tört át a halvány rózsaszín felhõtakarón, mint egy tengerbõl felbukkanó jéghegy.

Jégyhegy úszik a hidrogénen? Ez természetesen lehetetlen; de talán nem is olyan túlzó a hasonlat. Amint Falcon élesre állította távcsövét azon a rejtélyes dolgon, világosan látta, hogy ez valamiféle fehéres kristálytömeg, amelyet vörös és barna csíkok szõnek át. Ugyanabból az anyagból lehet - morfondírozott magában -, mint a körülöttem szállongó "hópelyhek", csak ez valóságos viaszhegység. Hamarosan azt is észrevette, hogy nem olyan szilárd, mint amilyennek gondolta; a szélein szétmorzsolódott és újra formálódott…

- Tudom, mi ez - jelentette az irányító központnak, amely az utolsó néhány percben aggódó kérdésekkel árasztotta el. - Ez egy hatalmas buboréktömeg… valamilyen hab… szénhidrogénbõl. Kezdjenek hozzá a vegyészek… Egy pillanat!

- Mi lát? - szólalt meg az irányító központ.

- Mi történt?

Nem törõdött az ûrbõl érkezõ sürgetéssel, hanem a távcsõben látható képre összpontosította minden figyelmét. Biztosra kellett mennie: ha hibázik, nevetség tárgya lesz az egész Naprendszerben.

Aztán megnyugodott, az órára pillantott, és kikapcsolta a Jupiter-v-rõl érkezõ türelmetlen hangot.

- Hívom az irányító központot - szólalt meg hivatalos hangon. Itt Howard Falcon a Kon-Tiki fedélzetérõl. Eferemis idõ tizenkilenc óra huszonegy perc tizenöt másodperc. Északi szélesség nulla fok. Elsõ rendszer szerinti hosszúság százöt fok negyvenkét perc.

Mondják meg Brenner doktornak, hogy van élet a Jupiteren. Méghozzá igen nagy…

5. POSZEIDÓN KEREKEI

- Nagyon örülök, hogy tévedtem - szólt vissza vidáman a rádión dr. Brenner. - A természet mindig tartogat egy lapot a kabátujjában! Állítsa a teleobjektíves kamerát a célpontra, és adjon minél mozdulatlanabb képet róla.

A viaszos lejtõkön felfelé és lefelé haladó valamik még mindig túl messze voltak ahhoz, hogy Falcon további részleteket fedezhetett volna fel rajtuk; de hatalmasnak kellett lenniük, ha ilyen óriási távolságból is láthatók voltak. A nyílhegy formájú, csaknem fekete alakzatok egész testük lassú hullámzásával mozogtak, így leginkább azokra a nagy ördögrájákra emlékeztettek, amelyek néhány trópusi korallzátony fölött úszkálnak.

Talán olyan égi csodáról van szó, amely a Jupiter felhõmezõin legelészik, mert a lények szemmel láthatóan táplálkoztak a sötét vörös-barna sávok mentén, amelyek kiszáradt folyómedrekre emlékeztetve kanyarogtak lefelé az úszó hegyormok oldalain. Idõnként némelyikük meggondolatlanul belemerült a habhegybe, és azonnal eltûnt Falcon szeme elõl.

A Kon-Tiki lassan haladt az alatta elnyúló felhõréteghez képest; legalább két-három órába telik, mire a habkönnyû csúcsok fölé ér. Falcon versenyt futott a Nappal. Abban reménykedett, hogy még a sötétség beállta elõtt alaposan szemügyre veheti a rájákat - ahogy gondolatban elnevezte õket -, akárcsak azt a törékeny tájképet, amely fölött a lények úszkálva lebegtek.

Három hosszú órán át tartott az út. Egész idõ alatt a külsõ mikrofonok jelzéseit figyelte, hátha itt találja meg annak az éjszakai búgó morajnak a forrását. A ráják elég termetesnek látszottak ahhoz, hogy ilyen hangokat keltsenek; amikor alkalma nyílt a pontos mérésre, kiderült, hogy szárnyaik fesztávolsága csaknem kilencven méter. Ez háromszorosa a legnagyobb bálna hosszának - noha kétségesnek tartotta, hogy a ráják többet nyomnának néhány tonnánál.

Naplemente elõtt félórával a Kon-Tiki majdnem a "hegyek" fölé ért.

- Nem - válaszolta Falcon az irányító központnak, amikor a rájákról érdeklõdtek -, még nem vettek tudomást a jelenlétemrõl. Nem hiszem, hogy értelmesek… békés növényevõknek látszanak. De ha mégis megpróbálnak üldözõbe venni, biztosan nem tudnak feljutni hozzám ebbe a magasságba.

Valójában csöppnyi csalódást érzett: a ráják a leghalványabb érdeklõdést sem mutatták iránta, miközben ott vitorlázott legelõjük fölött. Talán nem is képesek érzékelni a jelenlétét? Amikor alaposan megvizsgálta és lefényképezte õket a távcsövön át, nyomát sem látta bármilyen érzékszervnek. Ezek egyszerûen óriási, fekete, deltaszárnyú lények: hullámozva kalandoznak olyan hegyek és völgyek fölött, amelyek valójában alig anyagszerûbbek, mint a földi felhõk. Noha szilárdnak látszanak, Falcon tisztában volt vele, hogy ha bárki rálépne egy ilyen fehér hegygerincre, nyomban keresztülzuhanna rajta, mintha az egész selyempapírból volna.

A felé esõ részeken megfigyelhette, hogy a hegyeket buborékok vagy habcellák miriádjai alkotják. Némelyikük egészen nagynak legalább egy méter átmérõjûnek - tûnt; és Falcon eltöprengett, miféle boszorkányüstbõl forrtak ki ezek a szénhidrogén-vegyületek. A Jupiter légkörének mélyében bizonyára annyi petrolkémiai anyag halmozódott már fel, amennyi évmilliókig kielégíthetné a Föld szükségleteit.

Amikor elsuhant a viaszhegyek taréjai fölött, a rövid nappal csaknem véget ért, és a lankásabb lejtõkön gyorsan halványult a fény. Ezen a nyugati oldalon már nem látott rájákat, és valamilyen okból ennek a résznek a domborzata is teljesen más képet mutatott. Itt a hab hosszú, lépcsõzetes teraszokat alkotott, a holdkráterek belsejéhez hasonlóan. Falcon már azt képzelte, hogy gigantikus lépcsõfokokat lát, amelyek a bolygó rejtett felszínéig vezetnek.

A legalacsonyabb lépcsõfokon - amely még tisztán kilátszott a hegység által félresodort felhõk közül - egyszer csak észrevett egy nagyjából tojásdad alakú, három-négy kilométer átmérõjû tömeget. Nehezen lehetett kifürkészni, mert alig volt sötétebb a környezõ szürkésfehér habnál, amelyen nyugodott. Falcon agyán átvillant a gondolat, hogy valami óriási gomba formájú erdõt lát, amelynek fakó fáit sohasem érték napsugarak.

Igen, ez csak erdõ lehet - látta a vékony törzsek százait, amelyek a fehér viaszos habtömegbe gyökerezve a magasba nyúltak. De a fák meglepõen sûrûn sorakoztak, jóformára alig maradt valami rés közöttük. Talán ez nem is erdõ, hanem egyetlen hatalmas növény amilyenek a léggyökerû fák Keleten. Egyszer látott Jáván egy ilyen soktörzsû fügefát, amelynek csaknem hatszáz méter volt az átmérõje; de ez a növényszörny annál legalább tízszer nagyobbnak látszott.

Gyorsan beköszöntött az alkony. A felhõ tájképét vörösre festették a lemenõ nap utolsó sugarai - néhány másodperc múlva ezek is eltûnnek. És ekkor, a Jupiteren töltött második nap tompuló ragyogásában Howard Falcon meglátott valamit - ha nem képzelõdött -, ami alaposan megingatta korábbi feltevését a fakó fehér erdõrõl.

Hacsak nem a félhomály ûzött vele csalóka játékot, azoknak a vékony törzseknek a százai ide-oda lengedeztek, tökéletesen egy ütemben, mint a hullámzó hínárkötegek a tengervízben.

És a fa már nem volt többé azon a helyen, ahol elõször megpillantotta.

- Sajnálattal közlöm - szólalt meg az irányító központból valaki, nem sokkal naplemente után -, de szerintünk a Béta Forrás egy órán belül kitör. Az esemény valószínûsége hetven százalék.

Falcon nyomban a térképre pillantott. A Béta - a száznegyvenedik jupiteri hosszúsági fokon - tõle több mint harmincezer kilométer távolságban helyezkedett el, jóval a látóhatáron túl. Noha a legnagyobb kitörések tömege elérte a tíz megatonnát, a kapitány most sokkal messzebb volt ahhoz, semhogy a lökéshullámok komoly veszélyt jelentettek volna számára. A kitörés nyomán keletkezõ rádióvihar sokkal nyugtalanítóbbnak látszott.

A tízméteres hullámhosszúságú kitöréseket, amelyek az egész égbolt legerõsebb rádióforrásává változtatták a Jupitert, még az 1950-es években fedezték fel, a csillagászok nem kis csodálkozására. Keletkezésük okát még most, több mint száz év után is homály fedte. A szakemberek csak a tüneteket ismerték, de a magyarázattal adósak maradtak.

A különféle elképzelések közül a "vulkán"-elmélet bizonyult a legelfogadhatóbbnak, bár senki sem képzelte, hogy ez a szó ugyanazt jelenti a Jupiteren, mint a Földön. Sûrû idõközönként - gyakran naponta többször - titáni vulkánkitörések következtek be a légkör alacsonyabb rétegeiben, valószínûleg a bolygó rejtett felszínén. Ilyenkor egy hatalmas, ezer kilométer magas gázoszlop kezdett fortyogva felemelkedni, mintha egyenesen a világûrbe akarna kiszökni.

De nem sok esélye volt rá: vaumennyi bolygó közül itt uralkodott a legnagyobb tömegvonzás. A kitörés maradványa - csupán néhány millió tonna anyag - azonban eljutott rendszerint a Jupiter ionoszférájába, és akkor elszabadult a pokol.

A Föld Van Allen-övezetei csak gyenge utánzatai voltak a Jupitert körülölelõ sugárzási övezetnek. Amikor egy feltörõ gázoszlop rövidre zárta õket, olyan villamos kisülés keletkezett, amelynek energiája többmilliószorosan meghaladta egy földi villámét; és olyan kolosszális csattanást idézett elõ a világûr rádióhullámú háttérzajában, hogy ez a "mennydörgés" végigszáguldott az egész Naprendszeren, sõt azon túl is terjedt.

Idõvel felfedezték, hogy ezek a rádiókitörések a bolygó négy fõ területérõl érkeznek. Talán ott helyezkednek el azok a gyenge pontok, amelyek idõrõl idõre lehetõvé teszik a belsõ tûz kitörését. A szakértõk a Ganymedesen - a Jupiter számos kísérõje közül a legnagyobb holdon - már eljutottak odáig, hogy elõre tudták jelezni a tízméteres rádióviharokat; körülbelül olyan pontossággal, mint a meteorológusok az idõjárást az 1900-as évek elején.

Falcon nem is tudta, örüljön-e a rádióviharnak, vagy féljen tõle; minden bizonnyal növelni fogja küldetésének értékét - ha túléli. Útvonalát úgy tervezték, hogy messze ívben elkerülje a háborgó területeket, különösen a legtevékenyebbet, az Alfa Forrást. De amilyen szerencséje volt, éppen a hozzá legközelebb esõ Béta viselkedett fenyegetõen. Falcon abban reménykedett, hogy a Föld kerületének háromnegyede eléggé biztonságos távolság.

- A valószínûség kilencven százalék - szólalt meg ismét az irányító központ eléggé sietõsen. - És felejtse el azt az egy órát. A Ganymedesrõl jelentik, hogy a kitörés bármelyik pillanatban bekövetkezhet.

Alig hallgatott el a rádió, amikor a mágneses térerõ mutatója felfelé kezdett kúszni. Mielõtt nekiütközött volna a skála szélének, visszafordult, és ugyanolyan gyorsasággal süllyedt. A messzeségben és több ezer kilométer mélyen titáni ütést mért valami a bolygó olvadt magjára.

- Bekövetkezett a rengés! - jelentette az irányító központ. - Köszönöm, már tudom. Engem mikor kap el a vihar?

- Öt percen belül számíthat az érkezésére. A csúcspont a tizedik percben lesz.

Messze a Jupiter görbülete mögött Csendes-óceán méretû gázsugár szökõkútja kezdett az ég felé törni több ezer kilométeres óránkénti sebességgel. Az alsóbb légrétegekben bizonyára már viharok tombolnak körülötte, de mindez semmi ahhoz a tébolyhoz képest, amely akkor robban ki, amikor a szökõkút eléri a sugárzási övezetet, és elektrontöbblet zúdul le a bolygóra. Falcon a fülkébõl kinyúló összes mûszertartó rudat behúzkodta. Más óvintézkedést nemigen tehetett. Négy órába is beletelik, mire a légköri lökéshullámok elérik, de a rádióhullámú robbanás, amely a fény sebességével halad, egytized másodpercen belül itt lesz, amint a kisülés bekövetkezik.

Az elektromágneses sugárzásmérõ ide-oda járt a hullámsávok között, de még semmi szokatlant nem mutatott, csak a statikus kisülések átlagos háttérzaját. Aztán Falcon észrevette, hogy a sercegés szintje lassan kúszik felfelé. Küszöbön állt a robbanás.

Ilyen távolságból nem számított rá, hogy bármit is láthat belõle. De hirtelen vakító villanás táncolt végig a keleti horizonton. Ezzel egy idõben az áramköri védõkapcsoló lecsapódott a mûszerfalon, kialudtak a fények, és minden távközlési csatorna elnémult.

A kapitány megpróbált mozogni, de ez sehogy sem sikerült neki. Nemcsak a lelki bénultság hatott rá; úgy tûnt, elvesztette minden uralmát a végtagjai felett, és borzongató fájdalmat érzett egész testében. A villamos erõ semmiképpen sem hatolhatott át a fülke védõpajzsán. Mégis lobogó sugárzás jelent meg a mûszerfalon, és hallotta egy koronakisülés jellegzetes pattogó hangját.

Egy sor éles csattanás után mûködésbe lépett a tartalék rendszer, a túláram-megszakítók visszaálltak. Ismét kigyúltak a fények, és Falcon bénultsága ugyanolyan gyorsan elmúlt, ahogyan keletkezett.

Végigpillantott a mûszerfalon, hogy valóban minden áramkör kifogástalanul mûködik-e újra, aztán gyorsan a megfigyelõablakokhoz fordult.

Nem kellett bekapcsolnia a keresõreflektort, a fülke tartókábelei élénken világítottak. Kékesen lobogó villamos fénypamacsok ágaskodtak a sötétben mindenütt, a kábeltartó gyûrûtõl kezdve az óriás léggömb egyenlítõjéig; sõt némelyikük káprázatos tûzgolyóként gördült végig valamilyen felületen.

A látvány annyira meghökkentõ és gyönyörû volt, hogy Falcon semmi fenyegetõt nem érzett benne. Pedig tudta, kevés ember láthatott gömbvillámokat ilyen közelrõl életében, és egyikük sem úszta volna meg a találkozást, ha történetesen egy hidrogénnel töltött léghajón utazik a Föld légkörében. Eszébe jutott a Hindenburg tûzhalála, amelyet egy kóbor szikra okozott, amikor a léghajó 1937-ben éppen kikötött Lakehurstben; a hátborzongató híradófilm, mint oly sokszor a múltban, ismét lepergett lelki szemei elõtt. De ez legalább nem történhetett meg itt, bár több hidrogén gomolygott a feje felett, mint amennyi valaha is megtöltötte az utolsó zeppelineket. Még néhány milliárd évnek kell eltelnie ahhoz, hogy bárki is tüzet tudjon gyújtani a Jupiter légkörében.

A beszédáramkör ismét életre kelt, de olyan sercegve, mintha szalonnát sütnének a túloldalon.

- Halló, Kon-Tiki… hall engem? Hall engem?

A sistergõ szavak félbemaradtak és csúnyán eltorzultak, Falcon mégis - érthetõ módon - jobb kedvre derült. Visszatért az emberek világába.

- Hallom, hallom - válaszolta. - Szép kis elektromos tûzijátékban van részünk, de semmi sérülés… legalábbis eddig.

- Köszönjük… Már azt hittük, elvesztettük a kapcsolatot. Kérjük, ellenõrizze a hármas, hetes és huszonhatos távmérõcsatornát, és kapcsolja be a kettes kamerát. Nem akarjuk elhinni azokat az értékeket, amelyeket a külsõ ionizációról szolgáltatnak a szondák…

Falcon csak nehezen tudta levenni tekintetét a Kon-Tiki körül tomboló pirotechnikai parádéról; idõrõl idõre még kinézett az ablakokon. Elõször a gömbvillámok tûntek el: a tüzes golyók mind nagyobbra duzzadtak, míg el nem érték kritikus méretüket, aztán finom pukkanással a semmibe tûntek. De még egy órával késõbb is halvány fény derengett a fülke külsõ fémtartóin, és a rádiócsatornák kitartóan sercegtek körülbelül éjfélig.

A napkeltéig hátralévõ órák eseménytelenül teltek el - éppen a hajnal beköszöntéig. Mivel a fény keletrõl érkezett, Falcon feltételezte, hogy az elsõ halvány napsugarakat látja. Aztán rádöbbent, hogy csak húsz perc múlva kel fel a Nap; a látóhatáron megjelenõ izzás viszont azalatt is közeledett felé, amíg figyelte. Sebesen elvált attól a körívtõl, amelynek mentén a csillagok a bolygó láthatatlan szélét rajzolták ki. A kapitány egy viszonylag keskeny, éles körvonalú sávot látott; valami gigantikus reflektor fénysugara táncolt a felhõk alatt.

Talán száz kilométerrel az elsõ fénysugár mögött megjelent a második - egymással párhuzamosan, azonos sebességgel mozogtak. Aztán újabb és újabb sugárnyaláb tûnt fel, míg végül világos és sötét sávok tündököltek váltakozva az egész égbolton.

Falcon azt hitte eddig, hogy már hozzászokott a csodákhoz. Teljességgel lehetetlennek tartotta, hogy ez az egyszerû, hangtalan ragyogás veszélyt rejthet magában. De a káprázatos látvány annyira lenyûgözte, hogy valami jeges félelem borzongott végig rajta. Egyetlen ember sem szemlélõdhetett volna itt anélkül, hogy ne érezte volna magát reménytelen porszemnek e herkulesi erõk társaságában. Lehetséges, hogy a Jupiteren nemcsak élet, hanem értelem is található? És egy értelmes lény talán épp most kezdi észrevenni egy idegen teremtmény jelenlétét?

- Igen, mi is látjuk - szólalt meg az irányító központ ügyeletese olyan hangon, amelyben Falcon felismerte saját szorongását. - Sejtelmünk sincs, mi lehet. Maradjon a vonalban. Hívjuk a Ganymedest.

A látvány lassan elhalványult; a távoli horizonton az egymással versenyt futó sugarak egyre tompábban ragyogtak, mintha energiaforrásuk kezdene kimerülni. Öt perc múlva eltûnt az egész; az utolsó halvány fénycsóva a nyugati égbolton lobbant fel, majd nyomtalanul elillant. Falcon megkönnyebbülten sóhajtott. Ez az elbûvölõ és zavarba ejtõ fényjáték bárkinek az agyát megzavarhatta volna, ha még tovább tart.

Falcon sokkal mélyebben megrendült a történtektõl, semhogy ezt be merte volna vallani magának. Az elektromos vihar abba a körbe tartozott, amit megérthetett; de ez a jelenség teljesen felfoghatatlannak tûnt.

Az irányító központ még hallgatott. Falcon tudta, hogy a Ganymedesen most kutatják végig lázasan az adatbankokat emberek és komputerek, egy közös cél érdekében. Ha nem találnak választ, fel kell hívniuk rádión a Földet; ez csaknem egy óra késést jelenthet. Azon a lehetõségen már nem is törte a fejét, mi lesz, ha a Föld nem tud segíteni.

Soha nem fogadta még ilyen boldogan az irányító központ jelentkezését, mint amikor végül dr. Brenner szólalt meg a vonalban. A biológus megkönnyebbültnek, mégis kimerültnek tûnt. Olyan ember benyomását keltette, mint aki éppen most ment át valamilyen óriási szellemi krízisen.

- Halló, Kon-Tiki! Megoldottuk a rejtélyt, de most is szinte hihetetlen az egész. Amit maga látott, biolumineszcencia volt, nagyon hasonló ahhoz, mint amit a Föld trópusi tengereiben élõ mikroorganizmusok keltenek. Itt persze nem az óceánban, hanem a légkörben tanyáznak, az elv azonban változatlan.

- De hát az egész alakzat annyira szabályos… annyira mesterséges volt - tiltakozott Falcon. - És az átmérõje több száz kilométert fogott át!

- Sokkal nagyobb volt, mintsem képzeli; maga csak egy kis szegmensét figyelhette meg. Az egész alakzat olybá tûnt, mint egy ötezer kilométer átmérõjû forgó kerék. Maga csak a küllõket látta,

amelyek másodpercenként egy kilométeres sebességgel suhantak el a Kon-Tiki mellett…

- Másodpercenként? - hüledezett Falcon. - Egyetlen állat sem képes ilyen gyors mozgásra!

- Természetesen nem. Hadd magyarázzam meg! Amit látott, azt a Béta Forrásból hangsebességgel szétterjedõ lökéshullám váltotta ki. - De mi van az alakzattal? - vágott közbe Falcon.

- Ez a meglepõ az egészben. Nagyon ritka jelenség, de azonos fénykerekeket … persze ezerszer kisebb méretben… megfigyeltek már a Perzsa-öbölben és az Indiai-óceánon is. Ezt hallgassa meg: … Brit Indiai Társaság Patna hajója, Perzsa-öböl, 1880. május, éjjel 11.30: …"hatalmas világító kerék forgott körbe, melynek küllõi láthatólag súrolták a hajót. A küllõk hossza 200-300 méter volt… mindegyik kerék körülbelül tizenhat küllõt tartalmazott…" És itt van egy másik az Omar-öbölbõl, 1906. május 23-ai keltezéssel: "Az erõteljes ragyogó fény sebesen közeledett felénk, határozott, éles sugarakat lövellve nyugati irányba, oly gyors egymásutánban, ahogyan egy hadihajó kutatóreflektora forog… balra tõlünk gigantikus tûzkerék alakult ki, melynek küllõi oly messzire nyúltak, ameddig csak a szem ellátott. Az egész kerék két vagy három perc alatt fordult körbe…" A Ganymedesen az archiváló számítógép több mint ötszáz esetet bányászott elõ. Valamennyit kinyomtatta volna, ha nem állítjuk le idõben.

- Meggyõztek… de azért még zavarban vagyok.

- Ne okolja magát. Csak a huszadik század végére dolgozták ki a teljes magyarázatot. Úgy látszik, ezek a világító kerekek tenger alatti földrengések nyomán keletkeznek, méghozzá mindig sekély vizekben, ahol a lökéshullámok visszaverõdhetnek és állandó hullámalakzatot hozhatnak létre. Néha sugárnyalábok, néha forgó kerekek jelennek meg… Poszeidón kerekei. Így nevezik õket! Végül úgy sikerült bizonyítani az elméletet, hogy tenger alatti robbantásokat hajtottak végre, és mûholdról fényképezték a vízfelszínt. Nem csoda, hogy a tengerészek babonásan féltek tõle. Ki hitt volna el egy ilyen mesét?

Szóval ez történt, mormogta magában Falcon. Amikor a Béta Forrás felrobbant, nyilván lökéshullámokat indított el minden irányban, a légkör alsó részének összenyomott gázain és a Jupiter szilárd tömegén keresztül egyaránt. A találkozó és egymást keresztezõ hullámok bizonyára néhol kioltották, másutt erõsítették egymást: az egész bolygó úgy rezgett, mint egy megkondított harang.

A magyarázat mégsem rombolta le benne a csodálat és félelem mámorító érzését; soha nem fogja elfelejteni azokat a lobogó fénysávokat, amelyek a jupiteri légkör elérhetetlen mélységeiben száguldottak végig. Úgy érezte, nem csupán egy különös bolygón tartózkodik; hanem valami bûvös birodalomban, a képzelet és a valóság határán.

Ebben a világban bármi megtörténhetett; és senki sem jósolhatta meg, mit hoz a jövõ.

Még hátravolt egy egész nap.

6. A MEDÚZA

Amikor végre beköszöntött az igazi hajnal, az idõjárás hirtelen megváltozott. A Kon-Tiki hóviharba keveredett, és a viaszos pelyhek olyan sûrûn hullottak, hogy Falcon nem látott tovább az orránál. Aggasztani kezdte a burkolatra telepedõ hóréteg súlya. Aztán észrevette, hogy amelyik pehely rászáll az ablakra, pillantok alatt elolvad; a Kon-Tiki szüntelen hõsugárzásának hatására a tenyérnyi hópihék ugyanolyan gyorsan elpárologtak, mint ahogy érkeztek.

A Földön léghajózva az ütközés lehetõsége miatt is aggódott volna. Itt legalább ez a veszély nem fenyegette: a jupiteri hegyek több száz kilométer mélyen feküdtek alatta. És ami az úszó buborékszigeteket illette, olyan érzés lett volna velük a koccanás, mintha enyhén merev szappanhab állta volna a jármû útját.

A biztonság kedvéért azért bekapcsolta a vízszintes radart, amelynek eddig nem sok hasznát vette, mert csak a függõleges lokátorsugárra volt szüksége, amely a láthatatlan felszíntõl való távolságot mérte. Ekkor érte az újabb meglepetés.

Amint a léghajó elõtt az égbolt hatalmas szeletét végigtapogatta, nagy és fényes pontok jelentek meg a képernyõn. Egymástól teljesen függetlenül és minden alátámasztás nélkül lebegtek a térben. Falconnak eszébe jutott egy kifejezés, amellyel a korai aviatikusok jellemezték foglalkozásuk kockázatát: "Néha olyanok a felhõk, mintha kövekkel lennének kitömve." Fontosan ez a leírás illett a Kon-Tiki útjában fekvõ akadályra.

A nyugtalanító látvány nyomán Falcon dühösen emlékeztette magát arra, hogy semmiféle igazi szilárd anyag nem lebeghet ebben a légkörben. Talán valami furcsa meteorológiai jelenségrõl van szó.

Mindenesetre a legközelebbi radarvisszhang kétszáz kilométer távolságból érkezett.

Jelentette az irányító központnak, amely nem tudott magyarázattal szolgálni, de azt a megnyugtató hírt közölte vele, hogy harminc percen belül kikerül a hóviharból.

Nem figyelmeztették azonban arra a vad orkánra, amely váratlanul ragadta el a Kon-Tikit, és korábbi útvonalához képest csaknem derékszögben kezdte félresodorni. Falconnak minden ügyességére és kormányzási tapasztalatára szüksége volt, hogy megakadályozza esetlen jármûvének felborulását. Perceken belül ötszáz kilométeres óránkénti sebességgel suhant északi irányba. Aztán amilyen hírtelen kezdõdött, ugyanolyan gyorsan halt el a légköri zavar; jármûve még mindig sebesen száguldott, de már .nyugodt levegõben. Arra gondolt, hogy egy földi futóáramlás jupiteri megfelelõje kapta el.

A hóvihar abbamaradt; és akkor megpillantotta, amit a Jupiter még a számára tartogatott.

A Kon-Tiki belekerült egy ezer kilométer átmérõjû gigantikus örvény tölcsérébe. A léggömb egy felhõ ívelt fala mentén suhant. Felette a tiszta égen ragyogott a Nap, de messze lent ez a hatalmas légköri lyuk ismeretlen mélységekig fúródott le, amíg el nem ért egy ködös talapzatot, ahol a villámok cikáztak szinte szüntelenül.

Noha a jármû olyan lassan süllyedt a tölcsérben, hogy nem fenyegette közvetlen veszély, Falcon addig adagolta a meleget a burkolatba, amíg a Kon-Tiki meg nem pihent lebegve egy állandó szinten. A kapitány csak most tudott elszakadni a körülötte kavargó felhõk fantasztikus látványától, hogy figyelmét ismét a rejtélyes radarjelekre fordítsa.

A legközelebbi radarvisszhang most már negyven kilométerrõl érkezett. Falcon gyorsan rájött, hogy valamennyi radarpont a tölcsér falán helyezkedik el, és az örvénnyel együtt mozog, amely szemmel láthatóan ugyanúgy ragadta magával õket, akár a Kon-Tikit. Távcsövét a radarsugár irányába fordítva azon kapta magát, hogy egy furcsa, bolyhos felhõt szemlél, amely csaknem betölti az egész látóteret.

Nem lehetett könnyen szemügyre venni, mert sötétebb színárnyalatával alig ütött el az örvénylõ köd falának hátterétõl. Falcon elmerülten tanulmányozta percekig, mire rájött, hogy ezzel a valamivel már találkozott egyszer.

Elsõ alkalommal a sodródó habhegyeken kúszott át. A kapitány akkor összetévesztette egy soktörzsû óriás fügefával, de most legalább felbecsülhette valódi méretét és bonyolultságát, valamint jobb nevet is adhatott neki, hogy rögzítse képzeletében. Egyáltalán nem emlékeztetett fára, inkább tengeri csalánozóra-egy medúzára. Ilyenekkel gyakran lehet találkozni a Golf-áramlatban, amint libegõ fogófonalaikkal sodródnak a kellemes meleg vízben.

Ennek a medúzának azonban több mint másfél kilométer volt az átmérõje, és többtucatnyi fogófonalának hossza csaknem elérte a száz métert. Ezek tökéletes összhangban, méltóságteljesen lengedeztek ide-oda, minden egyes hullámzásuk több mint egy percig tartott - mintha a lény kecses evezõcsapásokkal hajtaná magát elõre az égben.

A többi radarvisszhang távolabbi medúzákról érkezett. Falcon legalább ötöt-hatot megvizsgált távcsövével, de nem fedezett fel semmi különbséget alakjukban és méretükben. Úgy látszott, valamennyien azonos fajba tartoznak; és a kapitányt furdalni kezdte a kíváncsiság, miért sodródnak végig ilyen lustán ezen az ezer kilométeres keringési pályán. Talán olyan légi planktonnal táplálkoznak, amelyet ez az örvény szív fel.

- Tudatára ébredt már, Howard - kérdezte dr. Brenner, miután felocsúdott kezdeti csodálkozásából -, hogy ez a micsoda körülbelül százezerszer nagyobb egy földi bálnánál? És ha csak egyetlen vízhólyagnak tekintjük, a tömege akkor is legalább egymillió tonna! Még csak elképzelésem sincs az anyagcseréjérõl. Ki tudja, hány megawatt hõt kell fejlesztenie ahhoz, hogy gondoskodjék saját felhajtóerejérõl.

- De ha ez csak egy légzsák, miért tükrözi vissza olyan átkozottul jól a radarsugarakat?

- A leghalványabb sejtelmem sincs róla. Közelebb tudna menni valamelyikhez?

Brenner kérdése valójában kérésként hangzott. Ha a kapitány megváltoztatja repülési magasságát, hogy kihasználja az eltérõ szélsebességeket, olyan közel kerülhet a medúzához, amennyire csak akar. Pillanatnyilag azonban kedvezõbbnek tûnt számára a jelenlegi negyven kilométer, és ezt közölte is.

- Értem, mire gondol - válaszolta Brenner kissé nyugtalanul. Akkor tartózkodjunk csak továbbra is ott, ahol vagyunk. - Ez a többes szám csöppnyi keserûséggel töltötte el Falcom: az a százezer kilométer távolságtöbblet meglehetõsen nagy különbséget jelent a nézõpontokban.

A következõ két órában zavartalanul sodródott a Kon-Tiki a hatalmas örvény gyûrûjében, mialatt Falcon különféle fényszûrõ és kontrasztfokozó elõtétekkel kísérletezett, hogy kamerájával tisztább képet kapjon a medúzáról. Azon sem csodálkozott volna, ha ez a nehezen érzékelhetõ színezet csak álcázásra szolgál; számos földi állathoz hasonlóan talán megpróbál beleolvadni környezetébe. Ezt a trükköt vadász és prédája egyaránt alkalmazza.

De a kettõ közül melyik csoportba tartozik a medúza? Erre a kérdésre aligha remélhetett választ a szûkre szabott maradék idõ alatt. A déli órákban egész váratlanul mégis megkapta a feleletet…

Mintha õsi sugárhajtású repülõgépraj elevenedett volna meg, öt rája száguldott keresztül az örvény tölcsérét alkotó ködfalon. V alakban repültek, nyílegyenesen a medúza sápadtszürke felhõje felé, és Falcon egy pillanatig sem kételkedett, hogy támadnak. Teljesen tévesen feltételezte, hogy ezek ártalmatlan növényevõk.

Mégis minden olyan kényelmesen történt, mintha lassított filmet nézne az ember. Köpenyük jellegzetes lengetésével a ráják talán ötven kilométeres óránkénti sebességgel haladtak; örökkévalóságnak tûnt, mire elérték a medúzát, amely egykedvûen evezve úszott még náluk is kisebb sebességgel. Bármilyen óriásiak voltak is a ráják, eltörpültek a buborékos szörny mellett. Amikor deltaszárnyaikkal csapkodva leereszkedtek a hátára, úgy festettek, mintha tengeri madarak telepedtek volna egy bálnára.

Meg tudja védeni magát a medúza? - töprengett Falcon. Nem látta, hogy bármiféle veszély fenyegetné a támadó rájákat, amíg elkerülik az esetlen, óriási fogófonalakat. De talán a házigazda ügyet sem vet rájuk; ugyanolyan jelentéktelen élõsködõknek tekinti õket, mint a kutya a bolhákat.

De hirtelen nyilvánvalóvá vált, hogy a medúza bajban van. Kétségbeesett lassúsággal kezdett megbillenni, akár egy süllyedõ hajó. Tíz perc múlva már negyvenöt fokkal dõlt meg, és gyorsan süllyedt lefelé. Falcon képtelen volt elfojtani magában a sajnálat érzését az ostromlott szörny iránt, és a látvány keserû emlékeket ébresztett benne. Furcsa módon a medúza gyors zuhanása szinte a pusztuló Királynõ utolsó pillanatainak paródiájaként hatott.

Mégis tisztában volt vele, hogy rosszul választotta meg együttérzésének tárgyát. Fejlett értelmi képességre csak a ragadozók tehetnek szert, nem pedig a növényevõk, amelyek akár a tengerben, akár a levegõben sodródva, gondtalanul csipegetik fel táplálékukat. A ráják valahogy közelebb álltak hozzá, mint ez az utálatos gázballon. S különben is, ki tud õszintén együttérezni egy olyan lénnyel, amely százezerszer termetesebb egy bálnánál?

Aztán észrevette, hogy a medúza taktikája nem teljesen hatástalan. A rájákat megzavarta a lassú billenés, és nehézkesen csapkodva felemelkedtek a gömbrõl - mint a zabálásban megzavart keselyûk. De nem távolodtak túl messzire: néhány méterre lebegett csupán a még mindig billenõ szörny körül.

Ekkor hirtelen vakító fény villant, és ezzel együtt elektromos kisülés hallatszott a rádióban. Az egyik rája teste lassan összecsavarodott, és füstcsóvát húzva hullott alá. Hátborzongatónak tûnt a hasonlóság: mintha egy találatot kapott repülõgép zuhant volna lángolva a mélybe.

A megmaradt négy rája egyszerre kezdett meredeken süllyedve menekülni a medúzától, mialatt a magasságvesztéssel együtt sebességük is nõtt. Néhány perc múlva ugyanúgy tûntek el a felhõk falában, ahogyan elõrontottak belõle, a medúza pedig lefékezte süllyedését, és kezdett visszabillenni vízszintes haladási helyzetébe. Hamarosan ismét úgy vitorlázott, mintha semmi sem történt volna.

- Gyönyörû! - kiáltott fel dr. Brenner, miután egy ideig meghökkenten hallgatott. - Villamos védõrendszert fejlesztett ki, akárcsak nálunk az elektromos angolnák és ráják. Csakhogy ez a szikra legalább egymillió volt feszültségû lehetett! Nem lát véletlenül olyan szervet, amely ezt a kisülést okozhatta? Olyasmit, ami elektródra emlékeztet.

- Nem - válaszolta Falcon, miután a legerõsebb nagyításra kapcsolta a távcsövet. - De van itt valami különös. Látja azt az alakzatot? Ellenõrizze a korábbi képeken. Biztos vagyok benne, hogy nem volt itt korábban.

Széles, bolyhos sáv jelent meg a medúza oldalán. Meghökkentõen szabályos, kockás háló formálódott ki belõle, amelynek minden négyzetében rövid vízszintes vonalak bonyolult szerkezetû alakzatai jelentek meg. Ezek vízszintes és függõleges sorokba rendezve, tökéletes rácsszerkezetet alkottak.

- Igaza van - válaszolta dr. Brenner fojtott hangon, amelyben enyhe félelem bujkált. - Ez csak most bukkant elõ. És nem szívesen árulnám el, minek tartom.

- Hát én nem sokat veszíthetek a tekintélyembõl… legalábbis biológusként. Közölhetem a sejtésemet?

- Halljuk!

- Egy hatalmas rádióantenna-sor a méteres hullámsávban. Éppen olyasmi, mint amit a huszadik században kezdtek használni.

- Tartottam tõle, hogy ezt mondja. Most legalább tudjuk, miért érkezett róla olyan erõteljes radarvisszhang.

- És csak most vált láthatóvá? - Talán a kisülés utóhatása.

- Nekem valami más jutott az eszembe - mondta vontatottan Falcon. - Nem gondolja, hogy lehallgat bennünket?

- Ezen a frekvencián? Kétlem, a méretükhöz képest azok méteres… nem, tízméteres… hullámhosszúságra való antennák. Hm… Nem is rossz ötlet!

Dr. Brenner egy ideig némaságba burkolózott, nyilván erõsen törte a fejét valamin. Aztán megszólalt:

- Fogadok, hogy azok az antennák a rádiókitörés felé fordulnak! Ez olyasmi, amit a természetnek sohasem kellett megalkotnia a Földön… Élnek nálunk állatok hanglokátorral, sõt villamos érzékszervekkel is, de tudomásom szerint rádióhullámokból nem nyernek információt. Perszer miért is tennék, hiszen annyi fény áll a rendelkezésükre, amennyit csak kívánnak! Itt azonban más a helyzet folytatta Brenner. - A Jupitert elárasztja a rádióhullámok energiája. Ezt érdemes hasznosítani… talán még megcsapolni is. Ez a lény itt talán egy úszó erõmû!

Új hang szólt bele a társalgásba.

- Itt az irányító parancsnok. Ez mind nagyon érdekes, de egy sokkal fontosabb dolgot kell tisztáznunk. Értelmes ez a lény? Ha igen, figyelembe kell vennünk az Elsõ Találkozás irányelveit.

- Amíg nem jöttem ide ezzel az expedícióval - jegyezte meg Brenner doktor szomorúan -, esküdni mertem volna, hogy ha egy lény rövidhullámú antennarendszert tud kiépíteni, akkor csak értelmes lehet. Most már nem vagyok benne biztos… természetes fejlõdéssel is kialakulhatott. Úgy vélem, semmivel sem fantasztikusabb, mint az emberi szem.

- Akkor a biztonságot kell szem elõtt tartanunk, és értelmet kell feltételeznünk. Ennélfogva pillanatnyilag az Elsõ Irányelv valamennyi cikkelye érvényes erre az expedícióra.

Hosszú csend állt be, mialatt a vonalban mindenki ennek következményeit latolgatta. Mert az ûrrepülés történetében elõször fordult elõ, hogy talán alkalmazni kell azokat a törvényeket, amelyek több mint egy évszázados vita után születtek meg. Az alkotók abból indultak ki, hogy az ember - remélhetõleg - tanult a Földön elkövetett hibáiból. Nemcsak erkölcsi szempontból, hanem saját érdekében is kívánatossá vált, hogy ne ismételje meg ezeket a tévedéseket a bolygók között. Katasztrofális következményekkel járna, ha ugyanúgy bánnának egy szuperértelemmel, ahogyan az amerikai telepesek az indiánokkal vagy ahogy hajdan csaknem mindenki a feketékkel…

Ez volt az elsõ törvény: tarts távolságot! Ne kíséreld meg a közeledést vagy akár a kapcsolatfelvételt, amíg "õk" nem kaptak elég idõt arra, hogy tanulmányozhassanak téged. Hogy pontosan mit jelent az "elég idõ", még soha senki sem tudta meghatározni. Ezt az ember saját belátására bízták az adott helyszínen.

Howard Falcon vállára akkora felelõsség nehezedett, amirõl sohasem álmodott. Néhány órán belül, amennyi idõ még maradt számára a Jupiteren, az emberi faj elsõ nagykövetévé léphet elõ.

Ebben olyan finom irónia húzódott meg, hogy szinte sajnálta, amiért a sebészek nem tették ismét képessé a nevetésre.

7. AZ ELSÕ IRÁNYELV

Fokozatosan sötétedett, de Falcon alig vette észre, olyan feszülten vizsgálta azt az eleven felhõt a távcsõ látómezejében. A szél egyenletesen sodorta körbe a Kon-Tikit a hatalmas örvény tölcsérében, és már olyan közel tolta a lényhez, hogy csupán húsz kilométer választotta el õket egymástól. Ha tíz kilométeren belül kerül, kitérõ mûveletbe kell kezdenie. Noha érzése szerint a medúza villamos fegyverei rövid távra hatottak, nem akarta elméletét a gyakorlatban is kipróbálni. Az majd a jövendõ felderítõk gondja lesz, és sok szerencsét kívánt nekik.

Már sötétség honolt a fülkében. Ez különösnek tûnt, hiszen még több óra volt hátra a naplementéig. Ösztönösen a vízszintes letapogató radarra nézett most is, mint az utóbbi órában egyre gyakrabban. Eltekintve az általa tanulmányozott medúzától, semmilyen tárgy nem mutatkozott száz kilométeres körzeten belül.

Egyszer csak meghökkentõ erõvel hallotta meg ugyanazt a hangot, amely búgva érkezett hozzá korábban a jupiteri éjszakából - azt az egyre gyorsabbá váló lüktetést, amely a hangerõ növekedésének

közepén hirtelen félbemaradt. De az egész fülke úgy remegett, mint egy borsószem az üstdobon.

A váratlan, szinte fájdalmas csendben Falcon két dolgot állapított meg szinte egyszerre. Ezúttal a hang nem több ezer kilométerrõl érkezett egy mikrofonon keresztül. Ott rezgett körülötte a légkörben.

A második gondolat kínosabban érintette. Teljesen elfeledkezett róla - tudta, megbocsáthatatlan, de nyilván sokkal fontosabb dolgokon járt az esze -, hogy a Kon-Tiki léggömbje eltakarja fölötte az égbolt legnagyobb részét. Mivel a hõveszteség csökkentése érdekében finom ezüstréteggel vonták be, a hatalmas burkolat hatásosan elzárta nemcsak a kilátást, hanem a radarsugarak útját is.

Természetesen tisztában volt vele; ezt a tervezési fogyatékosságot azért tûrte meg, mert nem tulajdonított neki különösebb jelentõséget. Most azonban nagyon is fontossá vált a számára - amikor meglátta, hogy a fülke köré olyan hatalmas fogófonalak ereszkednek, amelyek vastagabbak bármely fatörzsnél.

Brenner kiáltását hallotta:

- Emlékezzék az Elsõ Irányelvre! Ne riassza meg!

Mielõtt válaszolhatott volna, újból kezdõdtek az ellenállhatatlan dobütések, amelyek minden más hangot elnyomtak.

Az igazi berepülõpilótát nem az jellemzi, miként reagál a várható vészhelyzetekben, hanem hogy mit csinál akkor, amikor olyasmi történik, amit senki sem sejthetett elõre. Falcon alig egy másodpercig habozott, amíg elemezte a történteket. Aztán villámgyors mozdulattal megrántotta a szakítóhuzalt.

Ez a megnevezés az õsi idõkbõl maradt fenn, amikor a léghajósok hidrogénballonokon kezdtek röpködni; a Kon-Tikin a szakítóhuzal nem tépte föl a burkolatot, csupán felnyitott egy sor csapószelepet a felsõ léggömbön. A fonó gáz azonnal kifelé tódult, a Kon-Tiki pedig megfosztva felhajtóerejétõl, sebesen zuhanni kezdett, hiszen a Földhöz képest két és félszer nagyobb tömegvonzás hatott rá.

Falcon röpke pillantást vetett a korbácsként lengõ fogófonalakra, amelyek gyorsan emelkedtek körülötte fölfelé. Annyit még észrevett, hogy nagy gázhólyagok vagy zsákok ülnek rajtuk - valószínûleg a felhajtóerõt szolgáltatják -, és hogy egy növény gyökereihez hasonlóan rengeteg apró érzõszõrben végzõdnek. Félig-meddig óriási villámcsapásra is számított - de nem történt semmi.

A jármû gyors ereszkedésének üteme fokozatosan lassult, amint sûrûbbé vált a légkör, és a lelohadt burkolat ejtõernyõként kezdett mûködni. A Kon-Tiki körülbelül három kilométert süllyedt, és Falcon úgy érezte, ideje lezárni ismét a csapószelepeket. Mire visszaállította a felhajtóerõt, és megint egyensúlyi helyzetbe került, újabb másfél kilométert veszített magasságából, és veszélyesen megközelítette a biztonsági határt.

Nyugtalanul kémlelt ki a feje fölötti megfigyelõablakon, bár nem számított másra, mint a léggömb ormótlan körtéjére. De ereszkedés közben a jármû kissé oldalt siklott, így néhány kilométerrel feljebb láthatóvá vált egy részlet a medúzából. A lény sokkal közelebb volt, mint ahogy számított rá - és tovább ereszkedett lefelé, méghozzá hihetetlen sebességgel.

Az irányító központ aggodalmasan jelentkezett. Falcon belekiáltott a rádióba:

- Jól vagyok… de ez még mindig jön utánam. Nem merülhetek már mélyebbre.

Ez nem felelt meg egészen a valóságnak. Sokkal mélyebbre is mehetett - akár háromszáz kilométerre is. De onnan más nem lenne visszatérés; az utazás legnagyobb része pedig alig nyújtott volna számára valami érdekességet.

Aztán legnagyobb megkönnyebbülésére a medúza körülbelül másfél kilométer magasságban megállapodott. Talán úgy határozott, hogy óvatosan kell megközelítenie ezt a furcsa betolakodót; vagy már õ is kényelmetlenül melegnek találta a mélyebb légrétegeket. A hõmérséklet ötven Celsius-fok felett járt, és Falcon kíváncsi lett volna, meddig bírja ilyen körülmények között a terhelést a fülke életfenntartó rendszere.

Ismét dr. Brenner jelentkezett a vonalban, és megint az Elsõ Irányelv miatt aggódott.

- Ne felejtse el… a lény talán csak kíváncsiskodik! - kiabálta nem nagy meggyõzõdéssel. - Ha lehet, ne ijessze meg!

Falconnak már a könyökén jöttek ki ezek a tanácsok. Eszébe jutott egy vita, amelyet egyszer a tévében látott egy ûrjogász és egy ûrhajós között. Miután az Elsõ Irányelv valamennyi következményét gondosan elemezték, a kétkedõ asztronauta kijelentette: "Tehát, ha nincs más választásom, üljek nyugodtan és hagyjam, hogy megegyenek?" Az ügyvéd arcán a leghalványabb mosoly sem jelent meg, amikor így válaszolt: "Kitûnõen foglalta össze."

Ami mulatságosnak tûnt akkor, egyáltalán nem látszott olyan szórakoztatónak most.

És Falcon akkor észrevett valamit, ami még kevésbé tette boldoggá. A medúza még mindig másfél kilométer magasan lebegett fölötte - de egyik fogófonala hihetetlenül nyúlni kezdett, és egyre vékonyodva a Kon-Tiki felé tapogatózott. Kisfiúkorában Kansas sík vidékén Falcon egyszer látott egy viharfelhõbõl leereszkedõ tornádótölcsért. A felé közeledõ tömlõ . élénken emlékeztette erre a feketén tekergõzõ égi kígyóra.

- Gyorsan szûkül a mozgási köröm - jelentette az irányító központnak. - Most már csak két választásom maradt: vagy elriasztom… vagy megfekszem a gyomrát. Nem hiszem, hogy könnyen emészthetõ lesz számára a Kon-Tiki, ha ilyesmin jár az esze.

Várt valami megjegyzést Brennertõl, de a biológus hallgatott.

- Rendben van. Még huszonhét percem maradt, de már most beindítom a gyújtásvezérlõ programot. Remélem, maradt elég tartalékom, hogy késõbb módosítsam a keringési pályámat.

Nem láthatta többé a medúzát; nyilván egyenesen a feje fölé került. De tudta, hogy az ereszkedõ fogófonalnak már nagyon közel kell járnia a léggömbhöz. Pedig majdnem öt percbe telik, mire a reaktor teljes tolóerõt ad…

Mûködésbe lépett a magfúziós berendezés. A keringési pálya számítógépe nem tekintette teljesen megoldhatatlannak a helyzetet, ezért nem is utasította vissza az adatokat. A légszivattyúk felnyíltak, hogy mohón szívják be a környezõ hidrogén-hélium gáz tonnáit a szükségleteknek megfelelõen. És ekkor érkezett el az igazság pillanata - hiszen eddig nem nyílt mód annak a kipróbálására, miként mûködik igazából egy torlósugaras atomhajtómû a Jupiter különleges légkörében.

Valami nagyon finoman megremegtette a Kon-Tikit, de Falcon nem akart róla tudomást venni.

A gyújtásnak az eredeti tervek szerint tíz kilométerrel magasabban kellett volna bekapcsolnia, ahol a légkör az itteni viszonyokhoz képest csak negyedannyira sûrû és harminc fokkal hidegebb. Nem volt éppen rózsás a helyzet.

De hol van a süllyedés legmélyebb határa, ahol a légszivattyúk még mûködõképesek? Ha a torlósugaras hajtómû begyullad, a Kon-Tiki a Jupiter felé kezd száguldani, amiben a két és fél g is segíti. Ki tudja, sikerül-e idejében kikerülnie ebbõl a zuhanásból?

Egy hatalmas, súlyos kéz kezdte ütögetni a léggömböt. Az egész jármû úgy ugrált föl-le, mint egy jojójáték, amely most vált divatõrületté a Földön.

Természetesen Brennernek igaza lehet. Talán barátságosan kellene viselkednie. Esetleg meg kellene próbálnia, hogy rádión beszél a lénnyel. De mit mondjon neki: "Cicus-micus"? "Cézár, lábhoz"? Vagy "Hadd kapcsoljam be a nyakörvedet"?

A trícium-deutérium arány elérte a kívánt értéket. Falcon készen állt, hogy meggyújtsa a gyertyát egy százmillió fokos gyufával.

A fogófonal vékony csúcsa tétován lengett, mintegy száz méterrel a léggömb körül. Mérete egy elefánt ormányára emlékeztetett, és finom mozgásából ítélve érzékenysége is csaknem ugyanolyan volt. A végén megannyi éhes száj módjára apró tapogatók tátogtak. Dr. Brenner biztosan el lett volna ragadtatva.

Ez látszott a legalkalmasabb pillanatnak. Falcon tekintete végigfutott a vezérlõasztalon, beindította a végsõ, négy másodperces gyújtás-visszaszámlálást, feltörte a biztonsági pecsétet, és megnyomta a katapultkapcsolót.

Sivító robbanás hallatszott, és a Kon-Tiki máris szabadon esett orrai lefelé. Felette a leválasztott ballon sebesen emelkedett fölfelé, magával rántva a kíváncsiskodó tapogatót is. Falconnak nem jutott ideje rá, hogy megnézze, elérte-e a léggömb a medúzát, mert abban a pillanatban mûködésbe lépett a torlósugaras hajtómû, így más dolgok kötötték le a figyelmét.

A reaktor fúvókáin át dübörögve tódult ki a hidrogén-hélium sugároszlop. Gyorsan fokozódott a tolóerõ - de a jármû a Jupiter felé, nem pedig az ellenkezõ irányba száguldott. A kapitány nem tudta még kihozni a zuhanásból; a vektorvezérlõ túl lomhán mûködött. Ha nem lesz úrrá a helyzeten, és a következõ öt másodpercben nem sikerül vízszintes repülésbe átvinnie a Kon-Tikit, a fülke túlságosan mélyen merül a légkörbe, és elpusztul.

Iszonyatos lassúsággal - miközben az öt másodperc legalább ötvennek tûnt - sikerült derékszögben elgörbítenie a pálya vonalát, majd a jármû orrát fölfelé irányította. Egyszer még visszapillantott, és több kilométer messzeségben utoljára látta a medúzát. A Kon-Tiki lecsatolt ballonja nyilván kiszökött fogófonalainak ölelésébõl, mert a léggömbnek semmi nyoma nem látszott.

Falcon ismét mesteri pilótává válhatott - nem sodródott többé tehetetlenül a Jupiter légáramlataiban, hanem saját atomtüzének sugároszlopára támaszkodva repült vissza a csillagokba. Biztos volt benne, hogy a torlósugár-hajtómû kitartóan biztosítja számára a megfelelõ sebességet és magasságot, amíg csak el nem éri jármûve a légkör szegélyén a keringési sebességet. Azután már csak röpke idõre kell bekapcsolnia a rakétát, hogy szabadon induljon útnak a világûrbe.

A keringési pálya felé tartva, félúton megpillantotta a rejtélyes Nagy Vörös Foltot, amely a Föld méreténél kétszer nagyobb úszó szigetként emelkedett a jupiteri horizont fölé. Elbûvölten szemlélte a titokzatos tüneményt, amíg a számítógép nem figyelmeztette, hogy már csak hatvan másodperce maradt, hogy áttérjen a rakétahajtásra. Szomorúan szakadt el a látványtól.

- Majd legközelebb - mormolta.

- Mit mond? - érdeklõdött az irányító központ.

- Nem számít - válaszolta.

8. KÉT VILÁG HATÁRÁN

- Most már hõs vagy, Howard, nem csupán híres ember - jelentette ki Webster. - Kaptak valamit, amin töprenghetnek… egy kis izgalmat kevertél az életükbe. Nemcsak minden milliomodik ember fog a külsõ óriásbolygókra utazni, hanem képzeletben az egész emberi faj. És pontosan ez számít.

- Örülök, hogy egy csöppet megkönnyítettem a munkádat. Webster túl régi barát volt ahhoz, hogy megsértõdjön egy ironikus mondaton. Mégis meglepte a megjegyzés. És nem ezt az egyetlen változást vette észre Howardon, amióta a barátja visszatért a Jupiterrõl.

Az igazgató rámutatott az íróasztalán álló híres jelmondatra, amelyet a hajdani idõk egyik impresszáriójától kölcsönzött: HÖKKENTS MEG!

- Nem szégyeniem a munkámat. Új ismeretek, új energiaforrások… ez mind rendben van. De az embereknek újdonságra, izgalomra is szükségük van. Az ûrkutatás hétköznapi eseménnyé vált; te ismét nagy kalanddá változtattad. Hosszú-hosszú idõbe telik, mire a Jupitert keresztül-kasul járjuk. És talán még tovább tart, mire megértjük a medúzákat. Még mindig az hiszem, hogy az a lény ismerte a gyenge pontodat. Különben eldöntötted már, mi lesz a következõ úti célod? A Szaturnusz, az Uránusz, a Neptunusz…? Nevezd meg valamelyiket!

- Nem tudom. A Szaturnuszra gondoltam, de ott nincs igazából szükség rám. A gravitációja a Földével azonos, és nem két és félszeres, mint a Jupiteren. Ezzel emberek is boldogulhatnak.

Emberek, gondolta Webster. Azt mondta, "emberek". Ezt sosem hangsúlyozta azelõtt. És mikor hallottam tõle utoljára azt a szót, hogy "mi"? Megváltozott. Távolodik tõlünk…

- Akkor hát… - kiáltotta, és lendületesen felemelkedett a székébõl, hogy palástolja szorongását - kezdõdjék a konferencia. A kamerák már készen állnak, és mindenki vár. Találkozol jó pár régi barátoddal.

Kissé megnyomta az utolsó szót, de Howardon nem látszott, hogy észrevette volna. Arcának bõrmaszkjáról egyre nehezebben lehetett leolvasni valamit. Ehelyett hátragördült az igazgató íróasztalától, szétkapcsolta tolókocsiját, amely így többé nem alkotott széket, és hidraulikus rendszerével kiegyenesedve, kétszáztíz centiméterre magasodott. Remek lélektani ötlet volt a sebészek részérõl, hogy hozzáadtak a kapitány magasságához harminc centimétert így kárpótolták mindazért a veszteségért, amely a Királynõ katasztrófájával érte.

Falcon megvárta, amíg Webster kitárta elõtte az ajtót, aztán finoman elfordult légtömlõs kerekein, majd harminc kilométeres óránkénti sebességgel simán és csendesen kigördült. Ezt a sebességet és pontosságot nem kihívóan fitogtatta; inkább öntudatlanul alkalmazta.

Howard Falcon, aki valamikor ember volt, és egy hangáramkör segítségével még most is annak számított, jólesõ érzéssel vette tudomásul, hogy méltányolják teljesítményét - hosszú évek óta elõször nyugalom szállta meg elméjét. Amióta visszatért a Jupiterrõl, rémálmai is megszûntek. Végre megtalálta saját szerepét.

Most már tudta, miért álmodott folyton a halálra ítélt Erzsébet királynõ fedélzetén vergõdõ szupercsimprõl. Nem volt sem vadállat, sem ember: két világ határán létezett, akárcsak õ. Egyedül õ tudott minden védõfelszerelés nélkül a Hold felszínén közlekedni. Fémhengerbe zárt életfenntartó rendszere, amely törékeny testét helyettesítette véglegesen, egyformán jól mûködött légritka térben és vízben. A földi tömegvonzásnál sokszorta nagyobb gravitáció Csak enyhe kényelmetlenséget jelentett számára, semmi többet. De a legjobban a súlytalanságot szerette…

Az emberi faj egyre távolibbnak tûnt a számára, a rokonság kötelékei foszladoztak. Talán e bizonytalan szénvegyületek lélegzõ és sugárérzékeny kötegei nem is merészkedhetnének a légkörön túlra; ragaszkodniuk kellene természetes otthonukhoz - a Földhöz, a Holdhoz és a Marshoz.

A jövõben a világûr felfedezésének igazi mestereivé a gépek válnak, nem az emberek - de õ most egyik sem. Ráébredt végzetére, és józan büszkeséggel vette tudomásul kitüntetett magányát: õ az elsõ halhatatlan lény a teremtés kétféle kategóriája között.

Végül is nagykövet lehet belõle a régi és az új - a szénalapú lények és a fémalapú lények között, mielõtt az utóbbiak egy napon kiszorítják az elõbbieket.

Mindkettõnek szüksége lesz rá azokban a zûrzavaros évszázadokban, amelyek ezután következnek.

A TÁVOLI FÖLD DALAI

Ez egy kissé bonyolult, ezért jobb lesz, ha az elején kezdjük…

Az "eleje", bármilyen hihetetlen -1957 februárja, fél évvel azelõtt, hogy a Szputnyik-1-gyel beköszöntött az ûrkorszak hajnala. Esküdni mertem volna rá, hogy a történet egy évtizeddel késõbb kezdõdött, de jegyzetfüzeteim adatai vitathatatlanok.

Ennek a fontos évnek az elején bizonyos okból egy kifejezés ragadt meg a tudatomban, és nem akart eltûnni; koponyámban újra meg újra konokul visszhangzott, mint Sibelius 11. szimfóniájának utolsó tétele. Kézenfekvõ módon ez lett annak a novellának a címe, amelyet végül meg kellett írnom: bárki megtalálhatja Az égbolt másik oldala címû kötetemben.

Nevezzük ezt 1. Mûnek. Ami itt következik, az a 11. Mû. Az ördögûzés ugyanis nem sikerült tökéletesen, mert 1979-ben, huszonkét évvel késõbb a cím ismét motoszkálni kezdett a fejemben.

De nemcsak ez nyugtalanított. Akkoriban láttam két remek és igen sikeres filmet - A csillagok háborúját meg A harmadik típusú találkozásokat - és a Csillagszekerek még mindig fel felbukkant a Föld valamelyik pontján. Ezek ügyes alkotások, és önfeledten élveztem õket, de valamennyiükben fel lehet fedezni egy közös vonást. Szigorú értelemben véve nem tudományos fantasztikus filmek, hanem csak fantasztikusak.

Nos, legalább annyira szeretem a fantasztikus, mint a tudományos fantasztikus alkotásokat - irodalmi színvonaluk rendszerint magasabb, de jól látom a két mûfaj közötti különbséget. A kritikusok évtizedek óta próbálják meghatározni mind a két mûfajt, nem sok sikerrel. Íme a saját gyakorlati meghatározásom: fantasztikus az a valami, ami nem történhet meg a valódi világban (még ha gyakran szeretnénk is); tudományos fantasztikus az a valami, ami valójában megtörténhet (bár gyakran megbánnánk, ha bekövetkezne).

Napjainkban 99,99 százalékig bizonyos, hogy sohasem utazhatunk gyorsabban a fénysebességnél, ami azt jelenti, hogy még a legközelebbi csillagrendszereket is évtizedek alatt érhetjük el. Ez nem okoz gondot egy fantasztikus mû írójának, aki boldogan belekapaszkodik abba a 0,01 százalék esélybe, hogy talán létezik egy olyan hurok a világûrben, amelyet Einstein nem vett észre - és boldogan száguld körbe a galaxison, hogy valódi idõben mérve egy hét alatt megmentsen egy civilizációt.

1979 szeptemberében Angliában tett egyik rövid látogatásom alatt elhatároztam, hogy olyannak fogadom el a világegyetemet, amilyen a valóságban. Lehet-e, kérdeztem magamtól, egy teljesen hiteles történetet írni úgy, hogy csillagközi - és nem "csupán" bolygóközi - hátteret alkalmazok?

Azt is elhatároztam, hogy egy csapásra két legyet ütök az írógépemmel. A 2001 óta Stanley Kubrick sóvárogva kérdezgette: "Milyen mozit kellene csinálnunk?", vagy valami hasonlót mondogatott. Ezért úgy döntöttem, hogy megírom a 11. Mûvet egy filmtéma vázlatának alakjában.

Ez két elõnnyel kecsegtetett. Elõször is - legfõképpen - idõt és energiát takaríthatok meg. Egy vázlat néhány gépelt oldalba sûríti egy teljes regény valamennyi elemét: helyszínt, személyeket, cselekményt. Bár az alkotás folyamata hónapokat vehet igénybe, a legépelésre elég néhány óra; így a munka csupa öröm és nem lélekölõ robot. (Természetesen áldozatul esnek az érzelmek, a hangulatok, "az ábrázolás finomságai" . De a filmhez ezeket hozzá lehet adni késõbb is, és talán biztosabb alapokon.) A másik elõny abban mutatkozott, hogy Stanley végre csendben marad, legalábbis egy darabig. Mindenesetre az történt, hogy a témavázlatot egy lagymatag "Érdekes…" felkiáltással adta vissza pontosan úgy, ahogy vártam. (Ha azt mondta volna, "Rendben van - mikor kezdjük?", akkor kerültem volna igazi válaszút elé. Olyan sokkal tartozom Stanleynek, hogy erkölcsi kötelességemnek éreztem volna az együttmûködést - még ha belepusztulok is. Ami valószínûleg bekövetkezett volna…) Megkönnyebbült sóhajjal küldtem el II. Mûvemet az ügynökömnek, aki nyomban eladta az Omni magazinnak (III. évf., 12. sz.). Amint a vázlat megjelent, nem fogják elhinni, egy jó nevû filmproducer akarta megvásárolni - de csak akkor, ha én írom a forgatókönyvet. Ez bonyolult, rendkívüli ügyességet igénylõ munka, de lényegében mégsem alkotói tevékenység, így semmi pénzért nem mernék belevágni, az üzlet tehát meghiúsult. (Legfeljebb két vagy három napot vagyok hajlandó arra áldozni - az idõjárástól függõen -, hogy átnézzem más emberek forgatókönyveit, amelyeket az én regényeimbõl írtak. De ennél jobban sohasem ártom bele magam ebbe a dologba.) Itt van tehát A távoli Föld dalainak végsõ változata, amelyben föllelhetõk véletlenül egy másik novella, A fénylõ alakok elemei (az írás megjelent a Napvitorlások (The Wind From the Sun) címû kötetben). Most is az a meggyõzõdésem, hogy ebbõl a történetbõl átkozottul jó filmet lehetne csinálni, ha nincs is benne egy fia térgörbület vagy fekete lyuk sem.

De talán még fontosabb, hogy A távoli Föld dalai újabb lépcsõfokot jelentett számomra egy nagyobb cél elérésében. Ismét kedvet kaptam az íráshoz, és olyan szellemi kihívásra összpontosítottam figyelmemet, amelyet mindeddig messzire elkerültem. Évekig azt hajtogattam, hogy lehetetlen megírni a 2001 folytatását. És mit ad isten…

1980 márciusában kezdtem írni egy vázlatot a Második ûrodisszeiához. Nem lesz túl sok munka - csak néhány gépelt oldal, nyugtatgattam magam.

Végül kilenc lett. És ettõl kezdve már nem volt megállás…

A SZERZÕRÕL

ARTHUR C. CLARKE Mineheadben (Anglia, Somerset megye) született 1917-ben. Egyetemi tanulmányait a londoni King's College-ban folytatta, majd jeles diplomát kapott fizikából és matematikából. A második világháború alatt tiszti rangban szolgált a Királyi Légierõnél, ahol az elsõ radaros "földrõl irányított rárepülés" (CGA)-berendezés próbáit irányította. Elsõ regénye, a Siklórepülés, ezeken a tapasztalatokon alapul.

1962-ben kitüntetést kapott a Franklin Intézettõl a híradástechnikai mûholdak eredeti ötletéért, amelyrõl 1945-ben ír elõször egy mûszaki folyóiratban. Tudományos írásaiért ugyanebben az évben az UNESCO fõtitkárától megkapta a Kalinga-díjat.

1969-ben Stanley Kubrickkal együtt Oscar-díjra jelölték a 2001. Ûrodisszeia címû alkotásukért, amely új korszakot nyitott a tudományos-fantasztikus filmek történetében. Egyúttal részt vett az Apolló-11, 12 és 15 útjának televíziós közvetítésében Waltei Cronkite-tal és az Amerikai Ûrhajózási Hivatal által megbízott Wally Schirrával együtt. 1968-ban Clarke-ot bízták meg azzal, hogy utószót írjon az Apolló program ûrhajósainak saját beszámolójuk alapján készült Elõször a Holdon címû könyvéhez.

Harminc év óta Clarke kedvenc idõtöltése a könnyûbúvárkodás. Tenger alatti felderítõ kalandozásainak helyszíne az ausztráliai Nagykorallzátony és a vízparti sáv Srí Lanka körül, ahol 1956 óta él. Ezen az érdeklõdésen alapul kilenc mûve, egyebek között Az Indiai-óceán kincse, amely közvetlen élménybeszámoló annak a hadihajónak a felfedezésérõl, amely 1702-ben süllyedt el Srí Lanka partjainak közelében legalább egy tonna ezüsttel.

Tudománynépszerûsítõ cikkei olyan lapokban jelennek meg, mint a Time, The Reader's Digest, The New York Times, The London Observer stb. A huszadik század egyik kiemelkedõ tudományos-fantasztikus írójaként e mûfaj legrangosabb díjai közül megkapta valamennyit; a Randevú a Ramával regényéért Hugo-, Nebula-és John W. Campbell díjjal tüntették ki 1974-ben.

Clarke egyéb ismert munkái közé tartozik még a 2001. Ûrodisszeia és ennek sikeres folytatása, a 2010. Második ûrodisszeia; valamint A paradicsom szökõkútjai, A gyermekkor vége és egy televíziós sorozat: Arthur C. Clarke titokzatos világa, amely könyv alakban is megjelent.

Clarke csaknem ötven könyvét, beleértve tudományos-fantasztikus novelláinak számos gyûjteményét, több mint húszmillió példányban olvassák világszerte.

1982-ben a Marconi Intézet tagjai sorába választotta, Srí Lanka elnöke pedig a Moratuwa Egyetem kancellári tisztségére jelölte. Hazájától távol, ezen a szigeten folytatja változatlanul az írást, ezenkívül szaktanácsokat ad, nemzetközi konferenciákra utazik, és tudományos elõadásokat tart külföldön.