Frederik Pohl

TÚL A KÉK ESEMÉNYHORIZONTON

Frederik Pohl: Beyond the Blue Event Horizon

Fordította: Füssi-Nagy Géza

1.

WAN

Nem volt könnyű az élet ilyen fiatalon és ilyen tökéletesen egyedül.

– Menj az aranyzónába, Wan, és csórd el, amit meg akarsz tanulni! – mondta neki a Holt Ember. – Ne félj! – De hogy a csudába ne félne? Az aranyszínű átjárókat az ostoba, de annál komiszabb Vének használták. Akárhol előbukkanhattak odabent, leginkább a folyosók végén, ahol a titokzatos aranyjelek aranyló kötegei vég nélkül áramlottak a dolgok középpontja felé. A Holt Emberek folyvást arra buzdították, hogy azt a helyet keresse föl. Lehet, hogy végül is kénytelen lesz majd odamenni, de sehogy sem szabadulhatott meg a kínzó félelemtől.

Wan el sem tudta képzelni, mi történne akkor, ha a Vének egyszer csak mégis elkapnák. A Holt Emberek talán tudták, de neki sehogyan sem sikerült valami értelmet kihámoznia az általuk összezagyváltakból. Egyszer régen, amikor Wan még egészen kicsi volt – amikor még a szülei is éltek, szóval olyan régen esett meg a dolog –, az apját egyszer elcsípték. Akkor jó hosszú időre eltűnt, de végül csak visszatért valahogy zöld fénnyel megvilágított lakóterükbe. Minden tagja reszketett, és a kétéves Wan látta, hogy az apja retteg, ő pedig visongott és bömbölt, olyan félelmetes volt számára a dolog.

Végül mégis csak mindenképpen át kellett lépnie az aranysávot, akár ott vannak a békapofájú Vének, akár nem, mert csak azon a helyen találhatott könyveket. Elég jók voltak a Holt Emberek is, de nyomasztó volt az unalmasságuk, sértődékenységük és gyakori mániákusságuk. A tudás legnagyszerűbb forrását a könyvek jelentették, és Wan kénytelen volt oda menni értük, ahol föllelhetők voltak.

A könyvek az aranyfényben izzó folyosókon lapultak. Voltak más folyosók is, zöldek, pirosak meg kékek, de azokban egy fia könyv sem akadt. Wan utálta a kék folyosókat, mert kihaltak voltak és hidegek, de ott tanyáztak a Holt Emberek. A zöldek már teljesen kimerültek. Ideje nagy részét tehát ott töltötte, ahol pislákoló vöröses fények pókhálózták be a falakat, és a rekeszekben még volt ennivaló. Biztos lehetett benne, hogy ott senki sem bántja, de ez mit sem enyhített a magányán. Az aranyszektor még szabályosan üzemelt, ennélfogva ígéretes, de ugyanakkor veszedelmes is volt számára. És most, lám, éppen itt van, elkeseredetten káromkodik magában – de tényleg hallhatatlanul, annyira sokkolta a helyzete. Azok a nyavalyás Holt Emberek! Miért is hallgatott az értelmetlen locsogásukra?

Reszketve lapított egy bogyóbokor semmirevaló rejtekében, miközben két bamba Vén gondolataiba merülve álldogált a bokor túlsó oldalán, csipegette a bogyókat, és kiszámított mozdulatokkal gyömöszölte őket békaszájába. Valójában nagyon különös volt, hogy ezúttal ilyen haszontalansággal foglalkoznak. Wan többek között azért utálta a Véneket annyira, mert folyton lázasan ügyködtek, mindig reparáltak vagy cipeltek valamit, közben zagyván fecsegve, mint akiknek elment az eszük. Ez a kettő meg most éppolyan tétlen, akár maga Wan.

Mindkettőnek bozontos szakálla volt, de az egyiknek emellett női mellei is voltak. Azt a nőnemű lényt ismerte föl benne, akivel már azelőtt is vagy tucatnyiszor találkozott. Az volt, aki a legügyesebben díszítette száriját, és néha sápadt, májfoltos bőrét is különféle színes papír- – vagy tán műanyag-? – darabkákkal. Nem nagyon félt tőle, hogy esetleg észreveszik, de azért határozottan megkönnyebbült, amikor hátat fordítottak a bokornak, és dolgukra mentek. Közben nem szóltak egy szót sem. Wan talán sohasem hallotta, hogy ezek az ősrégi Vének valaha is beszéltek volna széles békaszájukkal. Wan hat nyelven beszélt folyékonyan: apja nyelvén spanyolul, anyjáén angolul, azután németül, oroszul, kantoni kínaiul és valamelyik Holt Ember nyomán finnül. A békaszájúak beszédéből viszont egy mukkot sem értett.

Miközben a Vének távolodtak az aranyszín folyosón, Wan hirtelen szökkenéssel fölmarkolt három könyvet, és huss! – máris iszkolt vissza a vörös folyosó biztonságába. Lehetséges, hogy amazok mégis észrevették, de az is, hogy nem. Semmire sem reagáltak gyorsan. Ennek köszönhetően volt képes ilyen hosszú ideig elkerülni a velük való találkozást. Még pár napot eltöltött a folyosók labirintusában, azután elhúzta a csíkot. Mire amazoknak eljut a tudatáig, hogy egyáltalán ott járt, már nem is volt ott. Visszament a jóval távolabb veszteglő hajóra.

Egy nagy halom élelmiszercsomag tetején magával cipelte a könyveket is. A hajtómű akkumulátorai már csaknem teljesen újratöltődtek. Bármikor távozhat már, ha kedve támad, de jobbnak látta, ha teljesen feltölti őket, különben sincs semmi oka a sietségre. Több mint egy órát foglalatoskodott azzal, hogy a fárasztó útra megtöltsön magának vízzel egy csomó műanyag tömlőt. Milyen kár, hogy kis hajójában nincs olvasógép, amivel elűzhetné az utazás unalmát! Alaposan belefáradván a munkába, elhatározta, hogy búcsút vesz a Holt Emberektől. Lehet, hogy felelnek neki, lehet, hogy nem, sőt még az is előfordulhat, hogy ügyet sem vetnek rá.

De nem volt senki más, akivel beszélgethetne egy keveset.

Wan tizenöt éves volt, magas és sovány, sötét haja és bőre pedig a hajó világítása mellett, ahol oly sok idejét töltötte, még sötétebbnek látszott. Erős volt és mindenben önellátó. Ilyennek kellett lennie. A tartórekeszekben mindig volt élelem és más egyéb, amire szüksége lehetett, ha egyáltalán el merte venni. Évente egyszer vagy kétszer, amikor eszükbe jutott, a Holt Emberek elkapták őt kis, fürgén mozgó járgányukkal, és becipelték egy, a kék folyosókon megbúvó fülkébe, ahol egy teljes, nyomasztó napot kellett eltöltenie, mialatt kimerítő egészségügyi vizsgálatnak vetették alá. Egyszer-egyszer betömték valamelyik fogát, általában kapott egy-két hosszú hatású vitamin-és nyomelem-injekciót, egyik alkalommal pedig szemüveget csináltak neki. Persze sohasem viselte. Ha föltűnően elhanyagolta a dolgot, arra is figyelmeztették, hogy tanulnia és gyakorolnia kell – tőlük és a könyvtárban föllelhető forrásokból egyaránt. A tanulásban rendszerint örömét lelte. Ezektől eltekintve teljes mértékben a maga ura volt. Ha például ruhákra volt szüksége, besompolygott az aranyfolyosókra, és lopott magának a Vénektől. Ha nagyon unatkozott, kiagyalt magának valami tennivalót. Néhány nap a labirintusban, pár hét a hajón, megint egy-két nap a másik helyen, azután az egész körforgás kezdődhet elölről. Így telt-múlt számára az idő. Nem volt társa, senkije sem, mióta négyéves korában a szüleinek nyoma veszett, és már csaknem teljesen elfelejtette, milyen is az, ha barátja van az embernek. De nem sokat törődött ilyesmivel. Kielégítően teljesnek érezte az életét, nem lévén másik, amellyel összehasonlíthatta volna.

Néha arra gondolt, nem lenne-e jobb, ha végleg megállapodna valahol, de ez sem volt több holmi álmodozásnál. A komolyabb szándék szintjére sohasem jutott el. Hiszen már teljes tizenegy éve ez az ide-oda cikázás tölti ki egész életét. Annak a másik helynek voltak olyan előnyei, amelyeket az átlagos civilizáció nem nyújthatott. Ott volt például az alvószoba, ahol szépen kinyújtózkodhatott, hanyatt fekve becsukta a szemét, hogy úgy tűnjön neki, nincs egyedül. De nem élhetett ott huzamosan, pedig rengeteg volt az ennivaló, és nem fenyegette semmi veszély, viszont az egyetlen vízszintetizátorból csak néha csurrant-csöppent valami. A civilizáció sok olyasmit tartogatott, amivel a kitolt állomás nem rendelkezett: ott voltak a Holt Emberek és a könyvek, izgalmas földerítőutakat tehetett, veszélyekkel dacolva csenhetett magának ruhát meg mindenféle mütyürkéket, egyszóval mindig történt valami. Hanem ott sem telepedhetett meg végleg, mert akkor előbb vagy utóbb csak elkapták volna a békapofájúak. Tehát csak járt körbe-körbe.

A Holt Emberek előszobájának nagy ajtaja nem nyílott ki előtte, amikor rálépett a küszöbére. Kis híján beleütötte az orrát. Meglepődött, megtorpant, azután ingerülten megtaszította az ajtót, majd megint, még erősebben. Minden erejét össze kellett szednie, hogy nagy keservesen kinyissa. Eddig még sohasem volt rá szükség, hogy kézi erővel nyissa ki, bár néha mintha tétovázott volna, és furcsán nyekergett is egy kicsit. Micsoda bosszúság! Wannek már korábban is akadt dolga elromlott szerkezetekkel. Például ezért nem vehette már sok hasznát a zöld folyosóknak. De a hiba csak az ennivalóra és a fűtésre vonatkozott, és mindkettőből bőségesen elegendő volt a piros, sőt az aranyszínű folyosókon is. Az viszont aggasztotta, hogy valami a Holt Emberek körül is elromolhat, mivel ha azok hozzáférhetetlenekké válnak, nincs mivel pótolnia őket.

De odabent látszólag mindent rendben talált: a konzolokkal teli helyiség élénk fénnyel fluoreszkált, kellemesen meleg volt, és hallhatta, amint a Holt Emberek halkan mormolnak és néha kattognak paneljeik mögött, amint őrölgetik tébolyult gondolataikat, és egyáltalán csinálják, amit csinálnak, amikor ő éppen nem beszél hozzájuk. Letelepedett a székébe, hosszan fészkelődve, hogy kényelmesebben elhelyezkedhessen az ostobán megtervezett ülőalkalmatosságban. Utána lehúzta és fülére illesztette a fejhallgatót.

– Most elindulok a külső állomásra – jelentette ki.

Nem kapott semmi választ. Megismételte a mondatot mindegyik, általa ismert nyelven, de úgy látszott, senki sem óhajt szóba elegyedni vele. Ettől egészen elszontyolodott. Máskor előfordult, hogy egyszerre ketten-hárman, sőt többen is örömmel készek voltak elbeszélgetni vele. Akkor azután hosszan és kellemesen elfecserészhettek, amitől úgy érezhette magát, hogy valóban nincs egyedül. Mintha csak egy valóságos „család” tagja lenne. Ismerte ezt a szót a könyvekből meg abból, amit a Holt Emberek meséltek róla, de a valóságból nemigen emlékezett rá, mit is jelent. Jó is volt ez így. Csaknem olyan jó, mint az alvószobában folytatott álmodozásai, amikor úgy érezte, hogy egyszerre vagy száz, ha nem milliónyi család igazi tagja. Egész seregnyi embernek! Ez persze olyasmi volt, amit képtelen lett volna hosszan elviselni. Ezért sohasem bánta, amikor vízért vagy a Holt Emberekkel való társalgás kedvéért el kellett hagynia a külső állomást. De arra is mindig vágyott, hogy visszatérhessen a viseltes heverőre, a lágyan fölé boruló fémszálas takaró alá, hogy elmerülhessen otthonos álmaiban.

Tulajdonképpen most is várt rá ez a lehetőség. De eldöntötte, hogy ad még egy esélyt a Holt Embereknek. Amikor nem égett bennük a csevegés iránti vágy, akkor is mutattak némi érdeklődést, ha közvetlenül megszólította valamelyiküket. Egy pillanatra elgondolkodott, azután betáplálta az ötvenhetes számot.

Távoli, szomorú, magába forduló mormolás jutott el a fülébe: „... megpróbáltam beszámolni neki a hiányzó tömegről. Tömegről! De az egyetlen tömeg, amelynek helye volt abban a szűk agyában, az húszkilónyi cici és fenék volt. Az a riherongy Doris! Egyetlen pillantást vet csak rá, és nesze neked, megfeledkezik a küldetéséről, és megfeledkezik rólam!...”

Wan elfintorodott, és kinyújtotta a kezét, hogy törölje a hívást. Az ötvenhetes teljesen lelombozó! Máskor szívesen meghallgatta, amikor értelmes dolgokról beszélt, mert a hangja olyannak tűnt egy kicsit, amilyen az anyjáé volt. De rendszerint minden átmenet nélkül váltott az asztrofizikáról, az űrhajózásról és más izgalmas dolgokról a saját nyavalygásaira. Odaköpött a panelsornak arra a pontjára, amely mögött érzése szerint az ötvenhetes lakozott. Ezt a trükköt a Vénektől leste el, és abban reménykedett, hogy esetleg valami érdekes témát provokálhat ki vele.

De egyáltalán nem úgy tűnt, hogy a csel ezúttal beválik. Az ötvenhetes – amikor még koherens egységet alkotott, szerette, ha Henriettának szólítják – most tovább dünnyögött mindenféle sérelmeiről és Arnold Dorisszal véghezvitt hűtlenkedéseiről. Akárkik voltak is azok. „Még hősök is lehettünk volna – zokogta –, és a tízmillió dolláros jutalom, lehet, még több is, ki tudja, mennyit nem adtak volna meg azért a húzásért! De azok ketten csak tovább csalinkáztak a leszállóegységgel és... Ki az?!”

– Én vagyok, Wan – felelte a fiú bátorítóan mosolyogva, bár aligha gondolta, hogy a másik láthatja is őt. Úgy látszott, hogy ritka világos pillanatainak egyike következett be. Általában nem is vette észre, ha Wan szólt hozzá. – Kérem, beszéljen tovább!

Hosszú hallgatás volt a válasz, majd hirtelen:

– NGC 1199! – szólalt meg a női hang. – Nyilas csillagkép, A-nyugat.

Wan udvariasan várakozott tovább. Újabb elnyúló szünet után:

– Ő nem törődött a megfelelő mozdulatokkal. Csak annak a hitvány Dorisnak a mozgása érdekelte. Feleannyi idős volt, mint ő! Az esze meg annyi, mint egy répáé. Először is annak a nőnek sohasem lett volna szabad csatlakoznia a küldetésünkhöz...

Wan úgy himbálta a fejét, akár valamelyik vén békapofájú.

– Dögunalmas vagy! – mordult föl, és kikapcsolta a számot. Tétovázott egy darabig, azután beütötte a professzorét, a tizennégyest.

„... bár Elliot még csak végzés előtt álló harvardi diák volt, a képzelőereje fölért bármely érett tudóséval. Mellesleg csupa zsenialitás. Ahhoz képest én csak kopott körmű tigris voltam. Holt tömeg, amely eljutott útjának végső határáig. De milyennek láthatta ő magát? Nem igazán olyannak, mint egy rák. Nem is maga a rák itt a lényeg, hanem annak absztrakciója: a rákolló! És már az is kopott! A következő sorban pedig...”

Miközben szétkapcsolt, Wan megint a panelre köpött. Az egész falfelületet sűrűn borították elégedetlenségének nyomai. Szerette, amikor a Doki verseket szavalt... azt már kevésbé, amikor elemezgette őket. A leghibbantabb Holt Emberekkel, amilyen a tizennégyes és az ötvenhetes, az ember sohasem lehetett teljesen tisztában. Ritkán reagáltak a hívásra, és rendszerint akkor sem a kérdésnek megfelelően. Az ember nem tehet mást, mint vagy végighallgatja, amit éppen összehordanak, vagy kikapcsolja őket.

Már-már itt volt az idő az indulásra, mégis úgy döntött, hogy tesz még egy utolsó kísérletet: betáplálta az egyetlen háromjegyű számot, Cingár Jim nevű legjobb barátjáét.

– Helló, Wan! – szólalt meg egy kedvesen szomorkás hang. Úgy csendült meg a tudatában, mint a Vének közelében rátörő félelem hirtelen érintése. – Wan, te vagy az, ugye?

– Micsoda buta kérdés! Hát ki más lehetne?

– Az ember mindig reménykedik, Wan. – Rövid szünet következett, majd Cingár Jim váratlanul megszólalt: – Azt már meséltem neked, amikor a tisztelendő, a rabbi és a dervis élelme egyszer csak elfogy egy disznóhúsból álló bolygón?

– Azt hiszem, igen, Cingár Jim, és most különben sem vagyok kíváncsi holmi idétlen viccekre.

A láthatatlan hangszóró egy pillanatra fölcsipogott, kattant néhányat, azután újból megszólalt a Holt Ember hangja:

– Akkor talán a régi jó sztorit, Wan? Megint kedved lenne a szexről beszélgetni?

A fiú megőrizte nyugodt viselkedését, de hasának alsó részén azonnal föltámadt a már jól ismert bizsergés.

– Jól van, Cingár Jim, éppen arról is beszélgethetünk.

– Elég rakoncátlan csődör vagy a korodhoz képest, Wan – jegyezte meg a Holt Ember, majd így folytatta: – Elmeséljem azt az esetet, amikor szexuális bűncselekményért kis híján bekasztliztak? Éppen pokolian fickós voltam. A késő esti vonaton tartottam hazafelé a Roselle Parkba, amikor fölszállt az a lány. Leült a másik oldalon, föltette a lábát a szemközti székre, és legyezgette magát a szoknyájával. Te mit tettél volna a helyemben? Csak bámultam, érted? Ő meg csak folytatta, én meg lestem tovább, aztán egyszer csak, a Highlands állomás körül panaszt tett a kalauznak, az meg szépen lependerített a vonatról. És tudod-e, mi a legkülönösebb az egészben?

Want majd szétvetette a kíváncsiság. – Nem tudom, Cingár Jim – sóhajtotta.

– Az volt a vicces a dologban, hogy lekéstem a megszokott vonatomat. Lett egy csomó agyonütni való időm, hát beugrottam egy pornóbutikba. Két óra alatt, te jóisten, annyi figurát láttam, hogy még elképzelni is sok! Annál többet már csak egy végbéltükörrel leshettem volna ki, egyszóval miért ficánkoltam volna ott a vonaton az ő vacak kis fehér bugyija miatt? És azt tudod-e, mi volt még ennél is mulatságosabb?

– Nem tudom, Cingár Jim.

– Az, hogy igaza volt! Tényleg meresztettem rá a szemem. Már többhektárnyi asszonyi ölet meg popsit láttam, mégis leselkedtem, mint egy félbolond. De mégsem ez a legcifrább az egészben. Akarod, hogy elmondjam a folytatást is?

– Igen, Cingár Jim, akarom. Kérlek!

– Nos, ő is leszállt velem együtt. Elvitt magával a lakására, aztán ott csináltuk, ami csak belefért, egész éjszaka. És még csak a nevét sem tudtam meg! Szóval, Wan, ehhez mit szólsz?

– Azt, hogy tényleg megtörtént mindez, Cingár Jim?

Szünet.

– Izé... szóval nem. Te aztán minden viccet képes vagy elrontani.

Wan morcosan dünnyögte:

– Nem vagyok kíváncsi kitalált sztorikra, Cingár Jim. A valóságot akarom megismerni. – Wan komolyan megmérgedt, és már azon volt, hogy büntetésből kikapcsolja a Holt Embert, csak abban nem lehetett biztos, kinek lenne ez nagyobb büntetés. – Igazán viselkedj rendesen, Cingár Jim – zsörtölődött.

– Hát akkor... – A testetlen tudat egy pillanatig magában pusmogott és kattogott, keresgélve a társalgás témafoszlányai között. Majd belevágott: – Hát az érdekel-e, hogy a vadkacsa gácsérok miért erőszakolják meg a párjukat?

– Nem!

– Márpedig én biztos vagyok benne, hogy tudni akarod, Wan. Különben is érdekes. Nem értheted meg a főemlősök viselkedését, ha nem vagy tisztában a szaporodási stratégiák egész skálájával. Minden lehetséges változattal. Még a horgas fejű galandférgekével is. Náluk sem ritkaság a nemi erőszak. No és sejted-e, mit művel a Moniliformis dubius? Azok nemcsak a nőstényeiket erőszakolják meg, hanem a vetélytárs hímeket is. És közben mintha begipszelnék őket. Szóval a szerencsétlen másik féreg még csak nem is tiltakozhat.

– Semmi ilyesmire nem vagyok kíváncsi, Cingár Jim!

– De Wan! Mikor olyan mulatságos! Biztos pontosan ezért kapták a „dubius” nevet. – És a Holt Ember gépiesen fölkuncogott: – Hehhehheh!

– Ebből elég, Cingár Jim! – De Wan már egyáltalán nem volt mérges rá. Bekapta a csalit. Ez volt a kedvenc témája, és Cingár Jimet is azért kedvelte a legjobban a Holt Emberek közül, mert mindig készen állt a kérdés hosszas taglalására. Kibontott hát egy élelmiszercsomagot, és rágcsálás közben mormogta: – Tudod, arra vagyok igazán kíváncsi, hogyan kell megszédíteni őket, érted, Cingár Jim? Kérlek!

Ha a Holt Embernek lett volna arca, akkor látszott volna rajta az erőfeszítés, hogy visszafojtsa kacagási ingerét. De most csak így szólt:

– Oké, fiacskám. Értem én, hogy még mindig reménykedsz. No, lássuk csak... azt már mondtam neked, hogy szemezni kell velük?

– Igen. És azt is mondtad, hogy a pupillájuk kitágul, az a szerelmi fölajzottság jele.

– Így van. És megemlítettem-e az agyban lévő, szexuálisan dimorfikus rendszereket?

– Nem vagyok benne biztos, hogy értem, mit jelent ez.

– Az nem baj, hisz én sem értem, de az biztos, hogy anatómiailag így van. Ezek a rendszerek különbözőek, Wan, odabent és idekint egyaránt.

– Kérlek hát, Cingár Jim, mesélj még ezekről a különbségekről! – A Holt Ember szót fogadott, a fiú pedig elrévedve hallgatta. A hajóra akármikor elmehet, a barátja pedig ezúttal szokatlanul összeszedett volt. Mindegyik Holt Embernek megvolt a maga speciális témája, amelyről vég nélkül képes lett volna beszélni, mintha valamennyiük tudatába beledermedt volna egy-egy mindennél fontosabb gondolat. De még a kedvenc témájuk terén sem várhatta el tőlük az ember, hogy minden alkalommal értelmesen beszéljenek. Wan félrerúgta az útból a mozgó egységet, amellyel általában elfogták – már amikor működött –, végignyúlt a padlón, állát a tenyerébe támasztotta, úgy hallgatta, amint a Holt Ember fecseg: visszaemlékezik, elmagyarázza neki az udvarlás, az ajándékozás és a szerelmi taktikázás alapszabályait.

Lenyűgöző volt a dolog, még így is, hogy már nem először hallja. Csak hallgatta, míg a Holt Ember hangja le nem lassult, megremegett, majd végleg megállt. Ekkor a fiú biztató szavakkal próbálta tovább ösztökélni:

– Taníts engem, Cingár Jim! Olvastam egy könyvet, amelyikben egy férfi és egy nő szerelmeskedett egymással. A férfi fejbe vágta a nőt, aztán szerelmeskedett vele, mialatt az eszméletlen volt. Úgy érzem, ez elég hatékony módja a „szerelemnek”, Cingár Jim, más történetekben viszont sokkal inkább elhúzódik a dolog. Mi ennek az oka?

– Az nem szerelem volt, fiacskám. Pontosan az volt, amiről az előbb beszéltem neked. Nemi erőszak. Az ilyen erőszak pedig ronda dolog az emberek világában, ha a vadkacsa gácsérnak megfelel is.

Wan bólintott, de csak tovább faggatózott:

– És miért van így, Cingár Jim?

Szünet.

– Megpróbálom matematikai példával érzékeltetni, Wan. – A Holt Ember kissé tétovázott. – A vonzó szexuális objektumnak tekinthető nők nem lehetnek nálad öt évnél többel fiatalabbak és tizenötnél többel idősebbek. Ezek a számok a mostani életkorodhoz képest érvényesek és csupán megközelítőlegesek. A vonzó szexuális objektumok ezenkívül meghatározhatók a látás, a szaglás, a tapintás és a hallás segítségével érzékelhető tulajdonságaik szerint, csökkenően súlyozott jelentőséggel a mindenkori elérhetőségük mértékének megfelelően. Eddig érted, amit mondok?

– Nem igazán.

Szünet.

– Nos, akkor ebből talán egyelőre elég. Most pedig figyelj ide. Ezeknek az elsődleges sajátosságaiknak az alapján bizonyos nőneműek vonzóak lesznek számodra. A valós kapcsolat létrejöttéig nem lehet tudomásod egyéb tulajdonságaikról, amelyek elriaszthatnak, bánthatnak, vagy lelohaszthatják az érdeklődésedet. A szubjektumok 5/28-ad része általában menstruál. 3/87-ede gonorrheás, 2/95-öde pedig vérbajban szenved. 1/17-edük túlságosan szőrös, rút anyajegyei vagy egyéb, ruházat által álcázott testi fogyatékosságai vannak. Végezetül 2/71-edük agresszívan lép föl közösüléskor, 1/16-oduk kellemetlen illatot áraszt, 3/7-edük olyan hevesen tiltakozik bármilyen enyhe erőszak ellen, amivel megfoszt minden élvezettől. Ezek olyan szubjektív értéktartományok, amelyeket végső soron a te ismert pszichológiai tulajdonságaid határoznak meg. Ha mindezeket a tényezőket összesítjük, akkor több mint hat az egyhez annak az esélye, hogy nem számíthatsz maximális gyönyörre a nemi erőszak útján.

– Ezek szerint nem szerelmeskedhetek egy nővel udvarlás nélkül?

– Így van, fiam. Arról nem is szólva, hogy az erőszak törvényellenes.

Wan egy percig elgondolkodva hallgatott, majd eszébe jutott, hogy most is megkérdezze:

– És ez mind így igaz, Cingár Jim?

Vidám kuncogás.

– Ezúttal fején találtad a szöget, kölyök. Az utolsó szóig!

Wan fölfújta a képét, akár egy békapofájú.

– Hát ez nem volt valami mulatságos, Cingár Jim. Tulajdonképpen alaposan lelohasztottál.

– Mégis mit vártál, fiacskám? – dörmögte Cingár Jim kissé sértődötten. – Azt mondtad, hogy ne etesselek kitalációkkal. De miért szontyolodtál el annyira?

– Lassan itt az ideje, hogy menjek. Már nem maradhatok sokáig.

– Pedig alig van másod, mint időd! – kuncogott Cingár Jim.

– Te meg semmi olyasmit nem tudsz mondani, amit hallani szeretnék – mordult vissza Wan kíméletlenül. Kikapcsolta az összes Holt Embert, odaügetett a hajójához, és nekiesett az indítóberendezésnek. Még csak eszébe sem jutott, hogy durván bánt az egész világegyetemben föllelhető egyetlen barátjával. Sohasem gondolt arra, hogy az ő érzéseik is számíthatnak valamit.

2.

ÚTBAN AZ OORT-FELHŐ FELÉ

Az Oortfelhő felé tartó, teljes költségtérítéses kéjutazásunk ezerkétszáznyolcvankettedik napján a posta megérkezése jelentette számunkra az örömmámort. Vera önfeledt vidámsággal csipogott, mi pedig nyargaltunk, hogy összekapkodjuk a küldeményeinket. Kis, szexis félunokahúgom hat levelet kapott híres filmcsillagoktól; no jó, azért nem mind volt igazi sztár. Csak afféle nevezetes és jóképű fickók, akiket a leveleivel bombáz, mivel még csak tizennégy éves, és szüksége van valamiféle férfiakra, akiket bálványozhat, és akik válaszolnak is neki; vélhetően azért, mert a sajtóügynökeik szerint ez jót tesz a népszerűségüknek. Egy levél a régi hazájából érkezett Payternek, az apósomnak. Jó hosszú levél, németül. Arra buzdítják, hogy menjen vissza Dortmundba, és induljon a helyhatósági vagy bürgermeisteri választásokon vagy micsodán. Föltéve persze, hogy még életben lesz, amikor visszaér, ami egyébként mind a négyünk esetében pusztán föltételezés lehet. Mégsem adják föl semmiképp. A feleségem, Lurvy is kapott két magánlevelet, gondolom, a volt fiúitól. Aztán jött egy levél mindnyájunknak címezve a szegény Trish Bover özvegyétől vagy talán férjétől, attól függően, hogy Trish elevennek vagy holtnak volt tekinthető.

„Bukkantatok-e Trish hajójának bármi nyomára?

Hanson Bover”

Rövid és kellemes levél. Azt hiszem, ez volt minden, amit egyáltalán mondhatott nekünk. Utasítottam Verát, hogy küldje el neki az ilyenkor szokásos választ: „Sajnos nem.” Bőségesen volt rá időm, hogy a válaszadással bajmolódjak, mivel semmi sem érkezett Paul C. Hall számára, aki egyébként én vagyok.

Általában nem sok minden akad számomra, és ez az egyik oka, hogy annyit sakkozom. Payter azt mondja, szerencsém, hogy egyáltalán az expedícióval tarthatok, és bizonyára tényleg nem lehetnék itt, ha ő nem fekteti bele a saját pénzét, biztosítva így az egész családja részvételét. No meg a képességeit, de ezen már lényegében túl vagyunk. Payter élelmiszervegyész. Én szerkezeti mérnök vagyok. A feleségem, Dorema... de jobb, ha nem így emlegetem, mivel általában Lurvynak szólítjuk, pedig pilóta. Mellesleg igazán kiváló a maga nemében. Lurvy fiatalabb nálam, de hat évet töltött kinn az Átjárónál. Komolyabb baja sosem esett, csak a saját árnyéka volt, amikor visszajött, viszont rengeteget tanult. És nem csupán mint pilóta. Néha ránézek Lurvy karjára az öt „kinti” karperecével – mindegyiket egy-egy küldetéséért kapta az Átjáróhoz. Elnézem a kezét, amint keményen és biztosan markolja a hajónk kormányát, s amely olyan meleg és úgy melegít, amikor megérintjük egymást. Nem sokat tudok róla, miken ment keresztül odakint az Átjárónál, és talán jobb is így.

Aztán itt van a kis, zsenge húsú féltestvére, Janine. Igen, Janine... aki néha tizennégy éves, máskor meg egyenesen negyven. Amikor betöltötte a tizennégyet, érzelgős leveleket írkált a filmsztár haverjainak, és a játékszereivel bíbelődött: egy ütött-kopott, kitömött tatuval, egy (valódi) hícsí imalegyezővel és egy (hamis) tűzgyönggyel, amellyel az apja próbálta elcsábítani a jelenlegi utazásra. Mikor viszont negyvenéves volt, leginkább velem játszadozott volna. Szóval ezek vagyunk mi. Már három és fél éve egymás tyúkszemét taposva. Azon igyekezve, hogy ne vetemedjünk gyilkosságra.

Nem voltunk egyedül az űrben. Tekintélyes időközönként üzeneteket kaptunk a legközelebbi szomszédainktól, a Triton bázisról vagy attól a földerítőhajótól, amely azután nyomtalanul eltűnt. De a Triton és a Neptunus jóval előttünk járt a pályáján: egy üzenetváltási ciklus teljes három hetet vett igénybe. A földerítőknek meg nem volt ránk pazarolható energiájuk, bár mindössze ötven fényórányira voltak tőlünk. Nem olyasmi volt ez, mint valami barátságos csevegés a kerti sövény fölött.

Ezért aztán jobb híján folyton sakkoztam a hajónk fedélzeti számítógépével.

A játékon kívül igazán nem sok tennivaló akad az Oort felé vezető úton, másrészt ez volt a legjobb megoldás arra, hogy az ember ne keveredjen bele a kis hajónkat szakadatlanul dúló két nő közötti háborúba. Az apósommal még csak kijövök valahogy, ha muszáj. Ő leginkább visszavonul a magányába, már amennyire ezt megteheti egy négyszáz köbméternyi zárt térben. A két hibbant lányát viszont nem mindig bírom ki, függetlenül attól, hogy mindkettőjüket szeretem.

Mindezzel sokkal könnyebben megbirkózhatnánk, ha több tér állna rendelkezésünkre – mondogatom néha magamnak –, de egy űrhajón lévén az ember nem tehet időnként frissítő sétát a háztömb körül. Néha egy-egy gyors űrséta a kinti rakomány ellenőrzésére, az még elmegy, és akkor körülnézhetek egy kicsit. Látom a Napot, amely még most is a legfényesebb pont a saját csillagképében, de éppen hogy csak; előttünk a Szíriusz már jóval fényesebb, éppen úgy, mint oldalvást az Alpha Centauri, közvetlenül az ekliptika alatt. De alkalmanként ez csak egy-egy óra, azután vissza a hajóba! És nem egy luxuscirkálóba. Egy emberkéz alkotta, őskori űrbárkába, amelyet nem terveztek hat hónaposnál hosszabb utakra, s amelyben egymás hegyén-hátán kell eltöltenünk jó három és fél évet. Édes istenem! Nem lehettünk normálisak, amikor aláírtuk a szerződést. Mit ér kétmillió dollár, ha megszerzése által az ember elveszíti a józan eszét?

A fedélzeti műagyunkkal sokkal egyszerűbb volt a dolog. Amikor fejemen a fülhallgatóval a konzol fölé görnyedve sakkoztam vele, Lurvy és Janine torzsalkodását kirekeszthettem az életemből. Az agy neve Vera volt, tulajdonképpen én adtam neki, és igazából semmi köze nem volt hozzá, mármint a neméhez. Persze a hűségességéhez sem, hiszen úgy programoztam be, hogy olykor kedve szerint meg is tréfálhatott. Amikor Verát összekapcsoltuk a pályán keringő vagy a Földön lévő nagy komputerrel, akkor igazán briliáns elmének mutatkozott A huszonöt napos kommunikációs ciklus miatt persze így nem lehetett eltársalogni vele, amikor pedig nem volt összekapcsolva, akkor bizony elég butácskának bizonyult.

– Gyalog a királybástya négyesre, Vera.

– Köszönöm... – Sokáig vacakolt, míg fölmérte a paramétereimet, hogy megállapítsa, kivel áll szemben, és mit várnak el tőle. – Paul. Futó leüti huszárt. – Sakkjátékban bármikor alaposan eltángálhattam volna Verát, hacsak nem csalt. No de hogyan csalhatott? Nos, miután vagy kétszázszor megvertem, ő is nyert egyszer. Majd ötven győzelmem után vert meg kétszer. Ezután úgy húsz játszmán keresztül váltakozó eredménnyel ment a dolog, végül pedig már szinte minden alkalommal egyszerűen lesöpört a tábláról. Egész addig, míg rá nem jöttem, mit művel. Az állást és a lépéseket továbbította a nagy, földi számítógépeknek, aztán, mikor fölfüggesztettük a játszmát – és ezt néha meg kellett tennünk, amikor Payter vagy valamelyik nő kipenderített a székemből –, akkor elegendő ideje volt rá, hogy kapcsolatait fölhasználva fölülbírálhassa terveit és elképzeléseit, tökéletesítse a stratégiáját. A nagy komputerek megsúgták Verának, mik lehetnek az én terveim, és milyen lépéseket kell tennie velük szemben. És amikor az összekapcsolt Vera helyesen következtetett, a fedélzeti Vera szépen a fejemre koppintott. De sohasem vetettem gátját kisded üzelmeinek. Csak éppen nem voltam hajlandó fölfüggeszteni a játszmákat. Később meg, amikor már túlságosan messzire voltunk hozzá, hogy segítségért folyamodhasson, újra minden játékot megnyertem.

Hanem ez alatt a teljes három és fél év alatt a sakk volt az egyetlen, amiben bármiféle játszmát megnyerhettem. Semmiféle győzelemre nem számíthattam abban a nagy játszmában, amely a feleségem, Lurvy és cserfes féltestvére, Janine között zajlott. Az öreg Payter már jó ideje csak úgy lebegett az ivadékai között, ezért Lurvy megpróbálta eljátszani Janine anyjának a szerepét, Janine pedig Lurvy ellenfeléét. És persze sikerült is neki. És még csak nem is pusztán Janine hibájából. Mondjuk Lurvy bekapott egy-két pohárral – általában így próbált megszabadulni az unalomtól –, és akkor észrevette, hogy Janine használta a fogkeféjét, vagy gondatlanul végezte el a rábízott feladatot, és ugyan kitakarította az ételelőkészítő szektort, mielőtt még elárasztott volna bennünket a bűz, de nem tette bele a szerves anyagokat a lebontóba. Akkor aztán kitört a vihar. Néhanap rendeztek holmiféle, robbanásokkal tarkított szertartásos női beszélgetést, de...

– Igazán tetszik ez a kék nadrágod, Janine. Nem akarod, hogy egy kicsit kiengedjek abból a varrásból?

– Oké, szóval dagadt vagyok! Ugye ezt akarod mondani? Nos, ez még mindig jobb, mint ha állandóan bugyutára innám magamat. – A következő pillanatban meg már egymás haját szárítgatták, mintha mi sem történt volna. Ilyenkor menekültem Verához és a sakkhoz. Ez volt az egyetlen biztonságos megoldás számomra. Valahányszor megpróbáltam beleavatkozni a patvarkodásukba, azonnal elértem, hogy egyesült erővel forduljanak ellenem:

– Mocskos disznó, férfisoviniszta! Miért nem te súrolod föl inkább a konyhát?

Az a legfurcsább az egészben, hogy mégis mind a kettőjüket szeretem. Más-más módon persze, de az utóbbit egyáltalán nem volt könnyű megmagyaráznom Janine-nak.

Igaz, megmondták, mi vár ránk, amikor elvállaltuk a küldetést. A hosszú utazások előtti mindenkori pszichiátriai eligazításon túl mind a négyünknek vagy tucatnyi speciális foglalkozáson kellett részt vennie az indulás előtt, de mindaz, amit a szakorvos elmondott, visszavezethető volt arra, hogy „csináljanak mindent a legjobb tudásuk szerint”. Kiderült, hogy a „családiasítás” folyamatában meg kell tanulnom az apa szerepét. Payter már túl öreg volt ehhez, még ha ő volt is a nemzőatya. Lurvy egyáltalán nem volt házias, ami nem is csoda az Átjáró korábbi pilótájának részéről. Ez tehát az én feladatköröm lesz. A doki ezt egészen világosan kifejtette, csak azt nem, hogyan is csináljam.

Itt vagyok hát negyvenegy évesen, ki tudja, hány millió kilométerre a Földtől, jóval túl a Plútó pályáján, tizenöt foknyira elhajolva az ekliptikától, és igyekszem, hogy ne bújjak ágyba a fél-sógor-nővéremmel, megőrizzem a békességet a feleségemmel és a kölcsönös bizalmat az apósommal. Ezek a nagy föladatok álltak előttem, valahányszor fölébredtem (amikor rám került az alvás sora), hogy átvészeljünk még egy napot. Hogy valamelyest eltereljem róluk a figyelmemet, arra a kétmillió dollárra gondoltam, amit fejenként kapunk a küldetés sikeres elvégzése után. Amikor már ez sem segített, akkor a missziónk hosszú távú hasznára gondoltam, nem csupán a magunk, hanem minden élő ember számára. Ez elég valóságos érv volt. Ha minden rendben megy végbe, akkor az emberi faj túlnyomó részét megmenthetjük az éhhaláltól.

Nyilvánvalóan ez volt a legfontosabb. Néha még belülről is lényegesnek tűnt. De az emberi faj volt az is, amely bepréselt mind a négyünket ebbe az örökkévalónak látszó koncentrációs táborba. S ha hiszik, ha nem, olyan pillanataim is voltak, amikor majdnem reméltem, hogy végül mégiscsak éhen döglenek.

Az 1283. nap. Éppen ébredeztem, amikor meghallottam Vera csipogását és kattogását, pontosan úgy, mint olyankor, amikor bejövő üzenet érkezik. Lehúztam a privát zsákunk lepedőburkának cipzárát, ám az öreg Payter már ott tüsténkedett a printer fölött.

Rekedt hangon káromkodott:

– Gott sei dammt! Pályát kell módosítanunk. – Elkaptam egy kapaszkodót, és odafelé cincáltam magam, hogy megnézzem a dolgot, de Janine, aki egy pillanattal ezelőtt még buzgón nyomkodta képén a pattanásokat a falitükör előtt, valahogy megelőzött. Fejét odaszuszakolta Payteré elé, elolvasta az üzenetet, majd arcán méla megvetéssel odébb húzódott. Payter jó percig csak vonogatta a száját, aztán dühödten rámordult: – Ez téged nem érdekel?! – Mire Janine még csak rá sem nézve, hanyagul megrántotta a vállát.

Lurvy is kikecmergett utánam a zsákunkból a trikóját gombolgatva.

– Hagyd őt békén, papa! – vetette oda. – Paul, vegyél föl valami ruhát. – Jobb, ha megteszem, amit mondott, hiszen végül is igaza volt. A puritán viselkedés volt az egyetlen módja, hogy Janine-nal bajba ne kerüljek. Mire a nadrágomat előhalásztam a lepedőink közül, már Lurvy is elolvasta az üzenetet. Teljesen jogosan: mégiscsak ő a pilótánk. Elfintorodó képpel fordult felém. – Paul! Körülbelül tizenegy órányi idő alatt végre kell hajtanunk egy pályamódosítást, amely talán a legutolsó lesz. Engedj oda! – mordult Payterre, aki még mindig a terminál fölé görnyedt, és nyomban nekilátott Vera számítóberendezése csépelésének. Nézte, amint kialakulnak a jelkombinációk, benyomta a válaszgombot, és kinyilatkoztatta: – Hetvenhárom óra nyolc perc a kapcsolatig.

– Ennyit még én is ki tudtam volna deríteni – méltatlankodott az apja.

– Ugyan, papa, ne zsörtölődj! Még három nap, és ott is leszünk. Ja, amikor fordulunk, a kémlelőnyíláson át már meg is pillanthatjuk.

Janine már megint az arcát piszkálva vetette oda a válla fölött:

– Már hónapok óta láthatnánk, ha valaki nem vágja haza a nagy teleszkópot.

– Janine! – Lurvy lenyűgözően vissza tudta fogni az indulatait, már amikor egyáltalán képes volt ilyesféle erőfeszítésre, de ez alkalommal tökéletesen megőrizte az önuralmát. A bölcs érvelés nyugodt hangján mondta: – Nem gondolod, hogy ez inkább örvendezésre és nem veszekedésre való alkalom? Biztos vagyok benne, hogy így van, Janine. Javaslom, hogy erre mindnyájan igyunk egyet... te is!

Nadrágom övét igazgatva ekkor gyorsan közbevágtam. Nagyon is jól ismertem ennek a műsornak a folytatását.

– És most a vegyi rakétákat akarod használni, Lurvy? Rendben. Akkor Janine meg én kimegyünk, hogy ellenőrizzük az oldalrakományt. Talán inkább akkor igyunk egyet, ha majd visszajöttünk.

Lurvy fényesen rám mosolygott.

– Ragyogó ötlet, drágám. De talán a papa meg én máris bekaphatnánk egy kortyocskát. Aztán majd veletek is egy kört, ha nincs ellene kifogásotok.

– Beöltözni! – parancsoltam a lányra, próbálván megakadályozni, hogy bármilyen, a nyelve hegyén lévő gyúanyaggal elmérgesítse a helyzetet. Úgy látszik, ki akart engesztelni ezúttal, mert szó nélkül engedelmeskedett az utasításnak. Megvizsgáltuk egymás öltözékének szigetelését, megvártuk, míg Payter és Lurvy még egyszer ellenőrzik, azután egyenként beszálltunk a kijárati zsilipbe, és zsinórjainkon csüngve kiröppentünk az űrbe. Első dolgunk az volt, hogy egy pillantást vessünk hazafelé... nem túl nagy megelégedésünkre. A Nap csupán egy fényesebb csillag volt, a Földet pedig egyáltalán nem lehetett látni, bár Janine rendre kijelentette, hogy ő bizony látja. Második pillantásunkat a tápanyaggyár felé vetettük, de én ott sem láttam semmit. Az egyik csillag majdnem olyan, mint a másik, különösen az alacsonyabb fényességi kategóriákban és olyankor, amikor vagy hatvanezernyi van belőlük az égen.

Janine gyorsan és hatékonyan dolgozott: ellenőrizte a hajónk oldalához erősített nagy ionsugárvetők rögzítőcsavarjait, miközben én az acélhevederek feszességét vizsgáltam meg. Janine tényleg nem volt rossz kölyök. Tizennégy éves volt, és szexuálisan kissé túlfűtött, az igaz, de az végképp nem az ő hibája volt, hogy nincs mellette olyan személy, akin igazán kipróbálhatná nőiessége erejét. Kivéve persze engem, s még csekélyebb mértékben az apját. Minden kielégítő rendben volt, ahogy egyébként előre is biztosak lehettünk benne. Már a nagy teleszkóp rögzítőnyergének csonkja mellett várt rám, és jó kedélyállapotáról tanúskodott, hogy egy szót sem szólt arról, ki oldotta ki és hagyta elúszni a műszert a semmibe a téboly idején. Hagytam, hogy ő térjen vissza elsőként a hajóra. Magam még kint maradtam vagy két percig. Nem mintha olyan fenemód élveztem volna a látványt. Csak azért, mert az elmúlt három és fél év alatt ez a néhány űrben töltött perc volt minden idő, amikor legalább megközelítőleg egyedül érezhettem magam.

Még most is másodpercenkénti jó három kilométeres sebességgel haladtunk, de ezt persze nem érzékelheti az ember, amikor nincs mihez viszonyítania. Inkább úgy tűnt, mintha egyáltalán nem haladnánk. Igen gyakran volt ez az érzésem a három és fél év alatt. Az egyik történet, amelyet számtalanszor hallottunk valamennyien az öreg Petertől – ő maga ejtette úgy a nevét, hogy Payter –, az apjáról szólt, aki SS-farkas volt annak idején. Annak a farkasnak aligha lehetett több tizenhat évnél a háta mögött, amikor a nagy vezért elérte a vég. Az volt a feladata, hogy hajtóműveket szállítson a Luftwaffe egyik repülőzászlóaljának, miután éppen alaposan befűtöttek nekik az ME-210-esek. Payter azt mondja, hogy az apja bűntudattal ment a halálba, mert nem ért oda idejében a motorokkal, hogy a zászlóalj szétkenhesse a Lanc és a B-17-es gépeket, és ezzel megváltoztassa a háború kimenetelét. Eléggé mulatságosnak találtuk a történetet, legalábbis amikor először hallottuk. De nem ez volt igazán a legmulatságosabb. Hanem az, hogyan szállította őket a jó öreg náci. Fogattal. Még csak nem is lovakkal, hanem ökrös fogatokkal. És még csak nem is szekereken, hanem szántalpakon. A korszak, legtökéletesebb sugárhajtóművei, amint a bevetés helyszíne felé egy busa fejű kamasz kölyök terelgeti őket, kezében fűzfavesszővel és térdig tehénlepényben gázolva.

Odakint kóvályogva az űrben, lassan araszolva előre egy olyan úton, amelyet egy hícsí hajóval egyetlen nap alatt megtehetnénk, ha lenne ilyen hajónk, és rá tudnánk venni, hogy azt csinálja, amit elvárunk tőle – valami halvány rokonszenvet éreztem Payter néhai öregével szemben. A mi helyzetünk sem volt más. Egyedül a tehénlepények hiányoztak.

Az 1284. nap. A pályamódosítás a lehető legsimábban ment végbe, miután mindnyájan belenyomakodtunk a létfenntartó rendszereinkbe, és elhelyezkedtünk gyorsulási székeinkben, amelyeket úgy alakítottak ki, hogy kényelmesen elférjenek bennük légtartályaink és életjelkijelző egységeink is. Ha a meglehetősen csekély szögelhajlásra gondolunk, az egész hókuszpókusz aligha érte meg a fáradságot. Arról nem is beszélve, hogy nem sok hasznát vehettük volna a létfenntartó egységeknek, ha bármi oly mértékben meghibásodik, hogy tényleg szükségünk lesz rájuk jó ötezer csillagászati egységnyire hazulról. De mindent elvégeztünk, ahogy a nagykönyvben megvan írva, mivel a három és fél év alatt máskor is mindig így csináltuk.

Miután elfordultunk, a vegyi rakéták megtették a kötelességüket, és leálltak, majd az ionsugárvetők léptek ismét üzembe, s miután Vera sűrű csuklások és nyekergések közepette tétován megállapította, hogy látszólag minden rendben van, jelezve persze, hogy néhány héten belül a Földről is várja állítása igazolását – végre megpillantottuk! Elsőként Lurvy pattant ki üléséből, és igyekezett a vizuális megfigyelőhöz, amelyet sikerült pár másodperc alatt beállítania.

Mind odasereglettünk, és csak bámultunk bele. A tápanyaggyár! Idegesítően szökdécselt a szűk látótérben, csak nehezen sikerült fókuszban tartani. Még az ionrakéta is kölcsönöz némi vibrációt az űrhajónak, mi pedig még jókora távolságban voltunk a céltól. Halványkéken fénylett a csillagokkal telehintett sötétségben egy különös alakú tárgy. Akkora volt, mint egy közepes irodaház, és sokkal szögletesebb, mint eddig bármi más. Az egyik vége mégis le volt kerekítve, az oldalán pedig úgy nézett ki, mintha hosszúkás, görbe hasadás lenne.

– Gondoljátok, hogy beleütközhetett valami? – kérdezte Lurvy izgatottan.

– Ó, nem! A legkevésbé sem! – vágta rá az apja. – Pontosan ilyenre tervezték! Különben is, mit tudunk mi a hícsí formatervezésről?

– Akkor te meg honnan tudod? – kérdezte Lurvy, de az öreg nem válaszolt neki. Nem is kellett, hiszen valamennyien tisztában voltunk vele, hogy nincs honnan tudnia, hogy csak a reménykedés beszél belőle, mert ha bármi baja esett, akkor igazán nagy bajban vagyunk. Amit eddig kaptunk, csak arra volt elég, hogy kijussunk oda, de az igazi fizetség, a hétévnyi gyötrelmes körutazásért valamelyest is kárpótló fizetség reménye teljes mértékben a tápanyaggyár működőképességétől függött. De legalábbis attól, hogy kellően tanulmányozható és lekoppintható legyen.

– Paul! – kiáltott föl váratlanul Lurvy. – Nézd csak azt az oldalát, amelyik éppen most fordul el tőlünk! Nem hajók azok ott?

Összehunyorítottam a szemem, úgy próbáltam meg kivenni, amit ő lát. Vagy fél tucat kidudorodás éktelenkedett a műtárgy hosszú, egyenes oldalán. Három vagy négy kisebb – és két egészen nagy. Azokra a képekre emlékeztettek, amelyeket az Átjáró aszteroidjáról láttam, eléggé hasonlítottak hozzájuk, már amennyire megállapíthattam. Csakhogy...

– De hát te vagy a veterán földerítő – mormoltam. – Te mit gondolsz róluk?

– Azt hiszem, hogy hajók. De istenem! Láttad azt a két utolsót? Hogy azok mekkorák voltak! Voltam már Egyesekben és Hármasokban. Jó csomó Ötöst is láttam. De ilyesmit még sohasem! Azokban... nem is tudom... talán még ötven ember is elférne! Ha nekünk olyan hajóink lennének, Paul!... Ha nekünk olyan hajóink lennének!

– Ha... ha – dörmögte az apja. – Ha nekünk olyan hajóink lennének, és oda tudnánk irányítani őket, ahová akarjuk, akkor mi lennénk a világ urai! Reménykedjünk benne, hogy még működnek! Reméljük, hogy ott még egyáltalán működik valami.

– Persze hogy működik, papa – pötyögte egy csicsergő hang a hátunk mögött, és megfordulván megpillantottuk, amint Janine egyik térdét a lebontó cilindere alá szorítva előrenyújt egy horpadt palacknyit a legfinomabb, házi készítésű, visszaforgatott, eredeti gabonamentes pálinkánkból. – Amondó vagyok, hogy ezt valóban meg kell ünnepelnünk! – És csak mosolygott.

Lurvy elgondolkodó pillantást vetett rá, de mivel az önkontrollja a helyzet magaslatán volt, csak ennyit mondott:

– Oké! Pompás gondolat, Janine. Lökd csak körbe!

Janine előkelő hölgy módjára belekortyintott, majd továbbadta apjának a palackot.

– Gondoltam, hogy Lurvy meg te jó néven vennétek egy „hálósipkát” – dünnyögte, miután megköszörülte a torkát. Csak a tizennegyedik születésnapján kóstolhatta meg először a karcos löttyöt, még nem kedvelte meg, csak azért erőltette, mert olyan felnőttes volt a dolog.

– Jó ötlet – bólintott Payter. – Már vagy... mennyi is?... jó húsz órája talpon vagyok. Mindnyájunkra ráfér majd a pihenés, mihelyt leszálltunk – tette hozzá, feleségemnek nyújtva az italt, aki jól edzett torkába löttyintett vagy kétkupicányit, és kijelentette:

– Én még nem vagyok igazán álmos. Tudjátok, mihez lenne a leginkább kedvem? Szeretném még egyszer lejátszani Trish Bover szalagját.

– Te jó ég, Lurvy! Már vagy millió alkalommal láttuk!

– Tudom, Janine. Neked nem is kell megnézned, ha nem akarod, de egyre csak az jár a fejemben, hátha Trish hajója az egyik azok közül, és... szóval szeretnék még egy pillantást vetni rá.

Janine ajka elkeskenyedett, de a génjei működésbe léptek, és az akaratereje is fölért a nővéréével, ha éppen úgy tartotta kedve. Ez volt az egyik dolog, amit alaposan szemügyre vettek, mielőtt aláírhattuk a szerződést.

– Mindjárt le is hívom – mondta, és Vera billentyűzetéhez lépett. Payter megcsóválta a fejét, visszavonult a magánzsákjába, és elhúzta a harmonikaszerű térelválasztót, hogy kirekesszen bennünket, miközben mi a konzol köré gyűltünk. Olyan szalag volt, amely képet és hangot egyaránt produkálhatott. Néhány másodperc alatt életre is zizegte magát, és mi megpillanthattuk szegény, dühös Trish Bovert, amint a kamera felé fordulva kimondja az utolsó szavakat, amelyeket valaha valaki még meghallhat a szájából.

Bármely tragédia csak egy darabig lehet igazán tragikus, mi pedig ezt számtalanszor végighallgattuk már a három és fél év alatt. Időnként előhívtuk a szalagot, és végignéztük a képsorokat, amelyeket kézi kamerájával fölvett. Néztük meredt szemmel. És nem azért bámultuk dermedten és zaklatottan, mert arra számíthattunk, hogy valamivel is többet megtudhatunk belőle, mint amit már az Átjáró Társaság szakemberei megtudtak, ámbár sohasem tudhatja igazán az ember. Inkább azért, mert újabb bizonyosságra volt szükségünk arról, hogy az egész buli megéri a fáradságot. Az igazi tragédia ugyanis abban rejlett, hogy Trish nem is sejtette, mit talált tulajdonképpen.

„Itt a nulla hetven négy D tizenkilences misszió beszámolója – kezdődött a szöveg eléggé nyugodt hangon. – Úgy érzem, bajba kerültem. Eljutottam egy hícsí műtárgyhoz vagy micsodához, dokkoltam rajta, és most nem tudok fölszállni. A leszállórakétáim működnek. Viszont a főhajtómű nem. És semmi kedvem itt maradni, míg föl nem fordulok éhen.” Még hogy éhen! Miután a műszakiak kielemezték Trish fotóit, megállapították, hogy a „műtárgy” nem egyéb, mint az általuk oly régen keresett CHON tápanyaggyár!

De az még korántsem volt egyértelmű, hogy megéri-e a fáradságot, az pedig egészen világos volt, hogy Trish szerint nem érte meg. Ő csak arra gondolt, hogy odakint kell elpusztulnia, méghozzá semmiért, még csak a küldetése fejében neki járó summát sem söpörheti be. Végső elkeseredésében azután arra az elhatározásra jutott, hogy megkísérli a visszatérést a leszállóegységén.

Beült a fülkébe, a Nap felé irányozta, bekapcsolta a hajtóműveket, és bekapott egy tablettát. Vagyis egy csomó tablettát... amennyije csak volt. Azután maximumra állította a fagyasztószekrényt, belebújt, és magára csukta az ajtót.

– Olvasszatok ki, majd ha megtaláltok – mondta –, és ne feledkezzetek meg a honoráriumomról!

És még az is lehet, hogy egyszer így lesz. Ha végül tényleg megtalálja valaki. Ami nagyjából olyan tízezer éven belül valószínű. Akkortájt még bárki foghatta halvány rádióüzenetét, akár az ötszázadik automatikus ismétlést is, de mire tényleg befogták, Trish már nem láthatta semmi hasznát. Sohasem válaszolt.

Miután Vera lejátszotta a szalagot, nyugodtan visszahelyezte a tárolójába, amint a képernyő elsötétedett.

– Ha Trish valódi pilóta lett volna, és nem azoknak az átjáróbeli földerítő go-go görlöknek az egyike, akik csak zsupsz! beugranak a buliba, megnyomják a gombot, aztán a hajó csinálja, amit csinálnia kell – mondta Lurvy, szintén nem először –, akkor jobban értett volna a dolgához. Azt a kevés delta-V hajtóanyagot, ami a leszállóegységben a rendelkezésére állt, a szögsebesség leküzdésére kellett volna fölhasználnia, ahelyett hogy arra a fejesugrásra pocsékolja el egyenest a Naprendszer közepébe.

– Köszönöm szépen, rakétapilóta-szakértő – feleltem... én sem először. – Így számíthatott volna rá, hogy jóval előbb suttyan be az aszteroidák közé, ugye? Az egészre talán hat-hétezer év is elegendő lett volna!

Lurvy megvonta a vállát.

– No, én megyek, lefekszem – mondta, még egy utolsót húzva a palackból. – És te, Paul?

– Ó, add egy kicsit kölcsön nekem! – vágott közbe Janine. – Megkértem Pault, hogy magyarázza el röviden az ionhajtóművek gyújtásmechanizmusát.

Lurvy védőreflexei azonnal működésbe léptek.

– Biztos vagy benne, hogy csak azon akarsz végigfutni vele? Ne játszd az eszed, Janine! Már eddig is ki tudja, hányszor végigvettétek azt az anyagot, és az egész amúgy is Paul területe.

– No és mi van, ha Paul kidől a sorból? – tiltakozott Janine. – Honnan tudjuk, hogy nem köszönt ránk a téboly ideje éppen menet közben?

Hát persze, ezt senki sem tudhatta biztosan, és már magam is arra a következtetésre jutottam, hogy ilyesmi igencsak előfordulhat velünk. Úgy százharminc naponta bukkant föl a dolog, tíz-tizenkét napnyi plusz-mínusz eltéréssel. Most éppen közeledtünk a határidőhöz, de azért azt mondtam:

– Tulajdonképpen egy kicsit fáradt vagyok, Janine. Megígérem neked, hogy holnap majd megcsináljuk. – Vagy bármikor, amikor a másik kettő valamelyike is ébren van; csak az volt a fontos, hogy ne maradjak egyedül Janine társaságában. Olyan hajóban, amelynek egész szabad tere egy motelszobányi, meglepetéssel vennék tudomásul, milyen nehéz ilyesmit megszervezni. Nem is csak nehéz. Egyszerűen lehetetlen.

De valójában nem voltam fáradt, és amikor Lurvy elnyúlt mellettem, és elcsöndesedett, túl simán lélegezve ahhoz, hogy horkolásnak lehessen nevezni, de ugyanakkor világos jeleit mutatva az alvásnak, én csak tekeregtem a lepedőim között, teljesen éberen, és azon töprengtem, vajon milyenek az esélyeink. Úgy éreztem, hogy ezt naponta legalább egyszer el kell végeznem. Legalábbis, amikor egyáltalán fölcsillant valami kis remény.

Most éppen volt valami, amiben megkapaszkodhatok. Négyezernél több csillagászati egység igazán hosszú út... ez pedig itt olyan, mint a varjak röpte. Vagy éppen, mint a fotonsugáré, mert mondanom sem kell, nem túl sok varjú röpdös odakint, a szomszédos csillagközi űrben. Ha úgy háromtrillió kilométerre becsüljük, közel járunk az igazsághoz. Mi pedig ráadásul spirális pályán haladtunk, ami azt jelenti, hogy jórészt a Nap körül kóvályogtunk, mielőtt igazán kijutnánk. Az utunk tehát nem is annyira 25 fénynapnyi lehetett, sokkal inkább hatvan körül. És ha egész úton teljes hajtóerővel haladunk, akkor is még messze járunk a fénysebességtől. Három és fél év... és egész idő alatt az jár az eszünkben: „Eegen, tegyük föl, hogy valaki rájön a hícsí hajtómű titkára, mielőtt mi odaérnénk. Ez a legcsekélyebb mértékben sem lenne a hasznunkra. És jóval több, mint három és fél évbe telne, mielőtt minden szükséges munkálatot elvégezhetnek a nagy fölfedezés után. És mit gondolnak, milyen hátul lenne a rangsorban az a feladat, hogy utánunk jöjjenek?”

Egyszóval azzal vigasztaltam magamat, hogy nem veszhet kárba minden igyekezetünk, hiszen már csaknem a célnál járunk.

Már csak annyi van hátra, hogy rászíjazzuk a nagy ionhajtóműveket, meggyőződjünk róla, hogy működőképes-e, meginduljunk a lassú visszaúton, az egész cókmókot magunkkal vonszolva a Föld felé.

Visszatértem az agyondédelgetett gondolathoz, hogy máris majdnem ott vagyunk.

A gondolat, hogy az üstökösökből próbáljunk élelmet előteremteni, nem igazán új. Egészen Krafft Ehricke ötletéig nyúlik vissza, legalább az 1950-es évekig, csak az ő elgondolásának az volt a lényege, hogy gyarmatosítsuk őket. Nem is lett volna értelmetlen a dolog. Vinnénk magunkkal némi vasat meg nyomelemeket. A vasat, hogy valami lakóhelyet építsünk magunknak, a nyomelemekkel pedig a CHON-mócsingokból lotaringiai mártást vagy hamburgereket gyárthassunk... és akkor a végtelenségig eléldegélhetünk a körülöttünk föllelhető ennivalón. Merthogy az üstökösök csupa ilyesmiből állnak. Egy kis porból, néhány szikladarabból és rengeteg jéggé fagyott gázból. Méghozzá milyen gázok azok? Oxigén. Nitrogén. Hidrogén. Szén-dioxid. Víz. Metán. Ammónia. Ugyanaz a négy elem újra meg újra. CHON. Carbon, hidrogén, oxigén, nitrogén... és mit is jelent végül ez a CHON?

Nem jó. Az üstökösök pontosan azokból az elemekből állnak, mint mi magunk, a C-H-O-N pedig azt jelenti: „ennivaló”!

Az Oortfelhő sok millió, megatonnás nagyságrendű kajaadagból áll össze. Odalent a Földön vagy tíz-tizenkét milliárdnyi éhes ember mereszti rá a szemét a nyálát csorgatva.

Afölött máig késhegyre menő viták zajlanak, mi keresnivalójuk van az üstökösöknek odakint, abban a felhőben? Még azt sem sikerült eldönteni, vajon csoportokba rendeződtek-e. Öpik jó száz évvel ezelőtt kijelentette, hogy a valaha észlelt üstökösöknek több mint a fele körülhatárolható családokba szerveződött, és attól fogva a követői is csak ezt hangoztatják. Whipple azt mondta, locsogás az egész, és még egyetlen olyan csoportot sem határoztak meg eddig, amelyben három üstökösnél több lett volna. És ugyanezt szajkózták az ő követői. És akkor jött Oort, aki megpróbálta gatyába rázni a dolgokat. Az volt az elképzelése, hogy az üstökösök hatalmas kagylóhéjként ölelik körül az egész Naprendszert, a nap pedig időnként kinyúl, hogy elkapjon és a perihéliumba magához szippantson egyet-egyet. És ilyenkor megpillantjuk a Halley-üstököst, vagy éppen azt, amelyet akkoriban a betlehemi csillag néven emlegettek. Ekkor aztán egy csomó fickó azon kezdett rágódni, hogy miért éppen így kell végbemennie az egésznek. Kiderült, hogy a dolog lehetetlen, legalábbis akkor, ha elfogadjuk, hogy az Oortfelhő a maxwelli elvek szerint épül fel. Valójában, ha elfogadjuk a normális felépülés tételét, azt is tudomásul kellene vennünk, hogy semmiféle Oortfelhő nem is létezik. A kis híján szabályosan parabolikus röppályákat sehogy sem vezethetjük le valamiféle Oortfelhőből. Ez volt R. A. Lyttleton korszakalkotó megállapítása. Ekkor azonban nagy merészen megjegyezte valaki: és ki állítja, hogy az eloszlás nem lehet eltérő a maxwellitől? Így nyertünk végre némi bizonyosságot. Az egész nem más, mint zagyvaság. Léteznek viszonylag sűrű üstököscsoportok, közöttük pedig tágas űrszelvények, ahol szinte egyáltalán nem fordulnak elő.

És míg a hícsík a gépezetüket gazdag üstökösmezőkre csapták ki legelni, ennek ma már sok százezer éve, és azok a térdarabok azóta üstökössivatagokká váltak. Amennyiben a szerkezet működik, nem sok tennivaló marad körülötte. (Az is lehet, hogy mára már mindet fölfalta.)

Elalvás közben azon járt az eszem, vajon milyen íze lehet a CHON-eledelnek. Nem lehet sokkal rosszabb annál, amin három és fél éve élünk, és ami javarészt saját visszaforgatott anyagunkból áll.

Az 1285. nap. Janine ma kis híján elkapott. Éppen Verával sakkoztam, mindenki más aludt. Majdnem teljesen elégedett voltam, amikor a keze körülsiklott a nagy fülhallgatón, és eltakarta a szememet.

– Ne marháskodj, Janine – mondtam, s amikor megfordultam, láttam, hogy fölhúzta az orrát.

– Csak éppen Verát akartam használni – motyogta.

– Ugyan mire? Levélkéhez, amit valamelyik filmcsillagodnak írsz?

– Úgy bánsz velem, mint egy gyerekkel – panaszkodott. Nagy meglepetésemre teljesen föl volt öltözve. Az arca ragyogott, nedves haja szorosan odatapadt a tarkójához. Úgy nézett ki, mint a komoly gondolkodású serdülő mintapéldánya. – Amit igazán akartam – mondta komoran –, hogy Verával átfussuk még egyszer a hajtóművek sajátosságait, mivelhogy te nem óhajtasz nekem soha segíteni.

Az egyik ok, amiért Janine velünk jöhetett, hogy nagyon okos volt. Mindnyájan azok voltunk. Azoknak kellett lennünk, hogy fölfogadjanak bennünket erre az expedícióra. S az egyik dolog, amire az éles eszét használta, az volt, hogyan cserkésszen be engem.

– No, rendben van – adtam meg magam –, igazad van, de most mit csináljak? Vera! Töröld a játékot, és hívd le nekünk a tápanyaggyárhoz vezető utazás legfontosabb műszaki adatainak programját.

– Máris – reagált a gép – ...Paul. – A sakktábla eltűnt, és a helyén gyorsan fölépült a tápanyaggyár hologramja. Teleszkopikus képeink alapján Vera kiegészítette információit, így az objektum ábrája kiegészült a körülötte lévő porfelhővel és az egyik oldala közelében bukdácsoló piszkos hólabdával.

– Töröld a porfelhőt, Vera – utasítottam, mire a folt eltűnt, és a tápanyaggyár képe mérnöki tervrajz pontosságával bontakozott ki a képernyőn. – Tessék, Janine. Most mi legyen az első lépés?

– Dokkoljunk – vágta rá azonnal. – Reméljük, hogy a leszállóegység fantomképe jól illeszkedik és simán beállítható a dokkba. Ha ez mégsem menne, valamilyen horgonyokkal rögzíthetjük a felület egy bizonyos pontján. Akárhogy is, a hajónk a szerkezet stabil részévé válik, s így a letapogatóinkat használhatjuk a helyzet fölmérésére.

– A következő?

– Az első számú előegységünket leválasztjuk, és hozzáerősítjük az objektum hátuljához... oda ni! – Ezzel rámutatott a hologram egy bizonyos pontjára. – Ott szépen rögzítjük a felülethez, és mihelyt a helyére illeszkedett, aktiváljuk.

– Vezérlés?

– Vera megadja majd a szükséges koordinátákat... hoppá!... Bocsáss meg, Paul! – Kibillent a Vera és közöttem lévő szilárd helyzetéből, és megmarkolta a vállamat, hogy visszanyerje egyensúlyát. Nem vette el rólam a kezét. – Azután megismételjük a folyamatot a másik öttel is. Mikorra mind a hatot kilőttük, akkorra szögmásodpercenként kétméternyi delta-V-vel rendelkezünk majd a Pu-239-es generátorunk felől. Akkor hozzáfogunk a tükörfólia kiteregetéséhez...

– Nem jó!

– Hát persze! Először megvizsgáljuk az összes rögzítőkábelt, hogy meggyőződjünk róla, szilárdan tartanak-e. Oké, de most adottnak veszem a dolgot. Akkor ráhajtunk a szoláris energiaforrással, és mire azt fölhasználjuk, úgy két egész egynegyed méternyire leszünk...

– Először is, Janine: minél közelebb jutunk hozzá, annál nagyobb lesz az energia. Ez eddig rendben van. Most fussunk végig a gyakorlati részen. Tehát a hajónkat hozzáerősítjük a hícsí objektum fémfelületéhez. Ezt hogyan oldanád meg?

Ekkor hozzáfogott a téma részletes kifejtéséhez, és istenemre, mindent pontosan tudott. Közben a vállamra tett keze lassan a karom alá csúszott, megindult a mellkasom felé lágy, simogató mozdulatokkal. Mellesleg egész idő alatt duruzsolta a fülembe a hideghegesztés helyes föltételeit, a hajtóműirányzékok beállításának szabályait, teljesen komoly és koncentrált arckifejezéssel, miközben ujjaival már a hasamat birizgálta. Tizennégy éves! De nem látszott, nem érződött tizennégynek, még az illata sem olyan volt: Lurvy maradék unciányi Chaneljének felhőjébe burkolózott. Vera mentette meg a helyzetet. Ügyes szerkezet, mindent figyelembe vesz, amikor bennem már szertefoszlik a menekülés iránti vágy. Miközben Janine még egy löketet préselt ki az egyik hajtóműből, a hologram kimerevedett, és Vera megszólalt:

– Vezérlőüzenet beérkezése. Fölolvassam neked... Paul?

– Nosza rajta! – Janine könnyed mozdulattal visszahúzta a kezét, amint a hologram elhalványodott, és a helyén megjelent az üzenet szövege:

Utasítást kaptunk, hogy kérjünk önöktől egy szívességet. A 130 napos szindróma legközelebbi kitörése a következő két hónap során várható. Az egészségügy úgy véli, hogy a tápanyaggyár önök által körvonalazott tulajdonságainak teljes vizuális megjelenítése, a helyzet kedvező alakulásának kihangsúlyozása és az ügy jelentőségének bemutatása jelentősen csökkenthetné a feszültségeket és a várható károk mértékét. Kérem, kövessék a mellékelt előírást. A lehető leghamarabbi teljesítést kérjük, hogy rögzíthessük és a maximális hatékonysággal széles körű adásba tehessük az üzenetet!

– Adjam ki a szöveget? – kérdezte Vera.

– Rajta, gyerünk... nyomtatásban – tettem hozzá.

– Azonnal... Paul. – A képernyő kiürült és elhalványodott, gépünk pedig nyomtatott lapok szalagkígyóját lökte ki magából. Összehajtogattam, hogy kényelmesen elolvashassam, és megkértem Janine-t, hogy menjen és ébressze föl nővérét és apját. Nem tiltakozott. Szívesen benne volt a hazai népségnek szóló tévéadások készítésében, az ilyesmi mindig legyezőnyi levelet jelentett híres emberektől a derék kis űrhajóslány számára.

Az írás azt tartalmazta, amit várhattunk. Megkértem Verát, hogy soronként írja ki a képernyőre, így alig tíz perc alatt kényelmesen beolvashattuk volna. De a sors nem így rendelkezett. Janine követelte, hogy a nővére szedje rendbe a frizuráját, még Lurvy is úgy döntött, hogy szüksége van egy kis sminkre, Payter meg a szakállát akarta megigazíttatni. Méghozzá velem. Summa summárum, a műszaki hibákat is beszámítva vagy hat órán keresztül vacakoltunk, és akkor még a teljes havi, tévézésre pocsékolt energiamennyiséget nem is említettem. Összesereglettünk a kamera előtt, családias, de elhatározott képet vágva, és elkántáltuk, minek a véghezvitelére készülünk... egy olyan közönségnek, amely egy jó hónapig még semmit sem láthat az adásból, mi meg akkorra már igencsak a helyszínen leszünk. De ha ez a legcsekélyebb segítséget is jelenti számukra, akkor megéri a fáradságot. A 130 napos láznak már nyolc vagy kilenc rohamán estünk át, mióta úton vagyunk. Minden alkalommal más-más tünetekkel jelentkezett: szexmámor vagy depresszió, mélabú vagy könnyed jókedv kísérte. Egyszer éppen kint tartózkodtam, amikor lecsapott, akkor ment taccsra a nagy teleszkóp, és ráadásul nagyjából egyforma esélyem volt rá, hogy visszakerülök a hajóra vagy sem. Egyszerűen nem érdekelt a kérdés. Azt képzeltem, hogy magányos vagyok, és eláraszt a düh, hogy majomszerű lények üldöznek, és inkább a halált választom. Odalent pedig, a milliárdok által telezsúfolt Földön, akiket ilyen vagy olyan mértékben és formában szinte kivétel nélkül elkapott a kór, minden egyes alkalommal szó szerint pokoli volt a helyzet. Már tíz éve, hogy kezdett kibontakozni. Eleinte visszatérő természeti csapásnak minősítették, de senki sem volt tisztában az igazi okával.

Persze mindenki arra vágyott, hogy egyszer vége szakadjon.

Az 1288. nap. A dokkolás napja! Payter kezelte az irányítópultot, ilyen kényes feladatot semmiképp sem bízott volna Verára, Lurvy meg nyakig benne volt a pályamódosítások meghatározásának keserves munkájában. Csak akkor kerültünk viszonylag megnyugtató helyzetbe, amikor áthatoltunk a tápanyaggyártól nem egész egy kilométernyire terjedő, apró részecskékből és gázokból álló felhőn.

Onnan, ahol Janine társaságában ültünk, létfenntartó rendszerünkbe zárva, alig követhettük figyelemmel, mi is megy végbe odakinn. Payter feje és Lurvy szélesen gesztikuláló keze mellett föl-fölvillant a hatalmas, ősrégi gépezet képe, de csak egy-egy pillanatra. Nem több a kékesen csillogó fémfelületnél, néha egy dokkolónyílásnál vagy valamelyik özönvíz előtti hajó körvonalainál...

– Hogy a pokol tüze!... Félrecsúszom!

– Dehogyis, Payter! Az a nyavalyás vacak gyorsult föl egy picit.

...vagy egy kósza csillagnál. Az életmentő készülékekre nem volt igazán szükségünk. Payter finoman taszigált bennünket ide-oda, mint valami medúzákat egy akváriumban. Meg akartam kérdezni, honnan és hogyan keletkezett az a fölgyorsulás, de a két pilóta teljesen elmerült a munkájában, és különben sem voltam biztos benne, hogy tudják a választ.

– No, az elkapta! Most tuszkold be abba a középső dokkolónyílásba, ott, a három közül!

– Miért pont abba?

– És miért ne? Azért, mert azt mondtam!

Aztán két vagy három percig tartott, míg beékelődünk, majd ismét viszonylagos nyugalom következett. Az orrcsúcson elhelyezkedő hícsí kapszula pontosan illeszkedett az ősrégi nyílásba.

Lurvy lenyúlt, és kikapcsolta a vezérlőpultot. Egymás képébe bámultunk. Megérkeztünk!

Illetve, más szemszögből nézve, félúton jártunk. Félúton... hazafelé.

Az 1290. nap. Nem is volt meglepő, hogy a hícsí légkör számunkra is belélegezhető. Inkább az volt a csoda, hogy még egy morzsányi is maradt itt belőle azóta, hogy többtucatnyiszor százezer évvel ezelőtt valaki is szippantott belőle. És nem ez volt az egyetlen meglepetés. A többiek csak ezután következtek, és mindegyik élesebb és kellemetlenebb volt az előzőnél.

És nem csak a légkör volt, ami épségben maradt. Az egész szerkezet ép volt... teljesen működőképes állapotban! Erre azonnal rájöttünk, amint behatoltunk, és az elemzőink jelezték, hogy levehetjük a sisakjainkat. A kékesen fénylő fémfalak érintésre langyosak voltak. Mindemellett enyhe, folyamatos rezgést érzékeltünk. A hőmérséklet tizenkét fok körüli lehetett, eléggé hűvös, de nem rosszabb egynémely földi lakóházénál, amelyekben megfordultam. Kíváncsiak rá, mely szavakat ejtett ki először emberi lény a tápanyaggyár falain belül? Paytertől származtak, és a következőképpen hangzottak:

– Tízmillió dollár! Még az is lehet, hogy száz!

És ha ő nem mondja ki, valamelyikünk előbb-utóbb biztosan megtette volna. Várhatóvá vált, hogy díjazásunk csillagászati összegekre rúg majd. Trish beszámolójában egy szó sem esett arról, vajon működőképes-e a tápanyaggyár vagy sem. Az egészről annyit tudtunk csupán, hogy talán valami üres hüvely lehet, semmi figyelemre érdemes nincs benne. Most pedig egy komplett és nagyméretű hícsí műtárgy állt előttünk, működő állapotban! Semmi olyasmit nem ismertünk, amivel összehasonlíthattuk volna. A Vénusz alagútjait, a régi hajókat, még magát az Átjárót is gondosan kiürítették vagy félmillió évvel ezelőtt. Ez a hely viszont be volt rendezve! Meleg, lakható és zümmög, halvány mikrohullámú sugárzásban fürdik, egyszóval eleven! És ráadásul egyáltalán nem látszik öregnek.

Csekély volt az esélyünk, hogy alaposan földeríthetjük. Minél hamarabb megmozdítjuk a Föld felé, annál előbb besöpörhetjük az általa ígért javadalmunkat. Megengedtük magunknak, hogy egy jó órányit kószáljunk az élvezhető levegővel teli térben, be-bekukkantva nagyméretű szürkés és kékes fémtárgyakkal teli helyiségekbe, átcsusszanva a szűk folyosókon, menet közben lakmározva a talált élelemből, zsebkommunikátorainkon keresztül cseverészve egymással (miközben mindezt Vera továbbította a Földre), részletesen beszámolva róla, mit találtunk. Azután: munkára! Ismét felöltöttük védőruhánkat, és nekiláttunk az oldalrakomány kiszabadításának.

Ekkor ütköztünk az első komolyabb nehézségbe.

A tápanyaggyár nem szabad pályán mozgott. Volt bizonyos gyorsulása. Valamiféle hajtómű terelte előre. Nem volt ez jelentős erő: egyszázaléknyi g-nél is kevesebbnek bizonyult.

Ugyanakkor az elektromos rakétamotorok darabonként többet nyomtak tíz tonnánál. Ez még a valóságos tömeg egy százaléka mellett is több mint száz kilogrammot jelentett, ha nem számoljuk is a tíztonnás tehetetlenségi nyomatékot. Amint hozzáláttunk az első leszereléséhez, egyik végén kiszabadította magát, és távolodni kezdett. Payter ugyan ott volt, hogy megragadja, de a súly több volt annál, amit huzamosan megtarthatott volna. Odavonszoltam magam, és egyik kezemmel megragadtam az oldalrakományt. A huzaljai összekapcsolták a mellette levővel, ezáltal a helyén tarthattuk, míg Janine odaér és körülkanyarítja egy biztosítókábellel.

Akkor visszamentünk a hajóra, hogy ismételten átgondoljuk a helyzetet.

Máris kimerültünk. Több mint háromévnyi bezártság után szokatlan volt számunkra a kemény fizikai munka. Vera bioellenőrző rendszere is jelezte, hogy fölgyülemlenek bennünk a kimerültség méreganyagai. Egy darabig egymásra vicsorogtunk és morogtunk, azután Payter és Lurvy nyugovóra tért, mialatt Janine társaságában megpróbálkoztunk egy olyan rögzítőrendszer kidolgozásával, amelynek segítségével oldalrakományunk darabjait legalább addig biztonságba helyezhettük, míg teljesen le nem választottuk őket. Körülvezettünk a tápanyaggyáron három masszív kábelt, vezérlősodronyokkal kísérve őket úgy, hogy ne hasítsanak bele a héjazat menetirány szerinti túlsó végébe, és biztonságosan összeszedhetők maradjanak. Tíz óránkba került, mire egyetlen rakétát a megfelelő helyzetbe kényszerítettünk. Első nekifutásra ez eltartott vagy három napig. Mire nagyjából helyretettük a dolgokat, begörcsölt, meredt szemű roncsokká váltunk, a szívünk eszeveszetten kalapált, izmainkat eluralta a mindent betöltő sajgás. Megengedtünk magunknak egy teljes alvásciklust, majd néhány órás céltalan csámborgást a tápanyaggyár belsejében, mielőtt visszatértünk volna a rakéták indításához szükséges, megbízható beállításához. Payter volt közülünk a legtevékenyebb: négykézláb kúszva bejárta a hozzáférhető folyosók jó részét, vagy féltucatnyit.

– Mindegyik zsákutcába vezet – közölte visszatérve. – Úgy tűnik, az egész objektumnak csak a tizedrészéhez férhetünk hozzá, hacsak nem vágunk nyílásokat a falakba.

– Most még semmiképpen – mondtam.

– Sohasem! – jelentette ki Lurvy határozottan. – Mindössze annyi a dolgunk, hogy leszállítsuk ezt a micsodát. Ha bárki föl akarná darabolni, erre csak a visszatérésünk után kerülhet sor! Amikor már megkaptuk a pénzünket. – Ezzel megfeszítette az izmait, karba tette a kezét, és zordan hozzátette: – Mellesleg itt lenne az ideje, hogy hozzálássunk a rakéta rögzítéséhez!

Még jó két napunkba beletelt, mire ezzel végeztünk, de végül csak a helyére került. A rendelkezésünkre bocsátott hegesztőkészülékek, amelyekkel úgymond a hícsí fémhez tapaszthattuk az acélt, végül is beváltak. Amennyire legalábbis statikus nézőpontunkból megállapíthattuk, szilárdan tartottak. Visszamentünk a hajóra, és fölszólítottuk Verát, hogy kapacitásának tíz százalékát fordítsa erre a kérdésre.

Abban a pillanatban enyhe billenést éreztünk: a rendszer működött! Egymásra vigyorogtunk, én pedig benyúltam a legintimebb rejtekhelyemre, azért az üveg pezsgőért, amelyet kifejezetten erre az alkalomra tettem félre.

Még egy rendülés...

Hipp-hopp, hipp-hopp, a mosoly egymás után lehervadt az arcunkról. Úgy tűnt, mintha meglódult volna az egész szerkezet.

Lurvy a kibernetikus táblához szökkent.

– Vera! Jelentést kérek a delta-V-ről!

A kivilágosodó képernyőn megjelentek a kívánt erővonalak. A középpontban a tápanyaggyár állt, az erőnyilak kétfelé sugároztak elő belőle. Az egyik a mi hajtóművünké volt, amint nekifeszült a héjazat ellenállásának. A másik nem volt látható.

– További nyomóerő kell a röppálya módosításához, Lurvy – csipogott Vera. – A vektormutatók ugyanazt az irányt és magnitúdót jelzik, mint az előző delta-V esetén.

Rakétánk tovább nyomakodott előre a tápanyaggyár felé, de ez sem jelentett valóságos előrehaladást: a szerkezetnek erős ellennyomása volt.

Az 1298. nap. Megtettük, amit nyilvánvalóan meg kellett tennünk. Minden lehetséges készüléket kikapcsoltunk, és üvöltve kértünk segítséget.

Aludtunk, ettünk, és látszólag végtelen ideig lófráltunk az objektum körül, kívánva, hogy ne is létezzen a 25 napos várakozási idő. Vera sem lehetett igazán a segítségünkre.

– Adják le a teljes telemetrikus adatsort – mondta, majd: – Várjanak a következő utasításokra! – De hát eddig is csaknem mindig ezt csináltuk.

Egy vagy két nap múltán mégiscsak úgy döntöttem, hogy előhúzok egy üveg pezsgőt, hogy legalább igyunk egy jót. A 0,1-es gravitáció mellett a szénsavnak nagyobb volt az ereje, mint a tömegvonzásnak, s így az ujjamat a palack szája és minden pohár fölött ott kellett tartanom, hogy megakadályozzam az ital szétspriccelődését. Némi erőfeszítés után mégiscsak pohárköszöntőt mondhattunk.

– Nem is olyan rossz – mormolta Payter, miután nagy keservesen felhörpölte az italt. – Legalábbis, mivel mindannyian legkevesebb egy pár milliócskára számíthatunk.

– Mármint ha megérjük, hogy zsebre vághassuk a summát – mordult föl Janine.

– Ne légy már ilyen kishitű, te lány! Valamennyien tudtuk, hogy a küldetés kudarcba is fulladhat, amikor aláírtuk a szerződést. – És valóban ez is volt a helyzet. A hajót ugyan úgy tervezték, hogy saját energiaforrásával visszaindulhasson, azután belőhessük a fotonhajtóműveket, amelyek négy, ha nem több év alatt hazaröpíthetnek.

– No és akkor mi van, Lurvy? Én addigra tizennyolc éves aggszűz leszek! Egy komplett kudarc!

– Te jóisten! Janine, menj és kutass föl még valamit, jó? Belefáradtam a képed látásába.

És így voltunk valamennyien: sokkal jobban idegesítettük egymást, és egyre kevesebb volt a türelmünk, sokkal kevesebb, mint amikor még a hajó szűk kalickájában rostokoltunk. Most, amikor több terünk volt rá, hogy elkerülhessük egymást, a végső határig legalább negyed kilométer, mégis sokkal durvábbak voltunk egymással, mint bármikor. Minden huszadik órában, vagy valahogy így, Vera kis buta agya végigfésülte a rendelkezésére álló programokat, és előállt valami új kísérlet javaslatával: csináljunk teszteket egyszázalékos, harmincszázalékos vagy akár százszázalékos, teljes energiával! Ahhoz pedig elég hosszú időre össze vagyunk zárva, hogy elrendezzük és értékeljük is a feladatokat. De mindig csak ugyanaz ismétlődött. Teljesen mindegy volt, milyen energiával rontunk a tápanyaggyárra, a nyavalyás műtárgy mindig ugyanakkora energiát érzékelt, ugyanúgy válaszolt reá, és pontosan ugyanakkora nagyságrendű ellenerővel válaszolt és ugyanabban az irányban, hogy lassú mozgással haladjon a csak általa ismert cél felé. Vera egyetlen hasznos terméke egy bizonyos elmélet volt: a gyár földolgozta az üstököst, amelyet éppen elemésztett, és most egy másik felé indul tovább. De ez is csupán elméletileg volt érdekes. Gyakorlatilag semmilyen segítséget sem nyújtott. Így tehát csak csámborogtunk tovább, magunkkal cipelve a kamerákat minden elérhető helyiségbe és folyosóra. Amit láttunk, a kamerák is látták, és nyomban továbbították is az idősugáron a Földre, de mindez semmi segítséget sem nyújtott nekünk.

Megtaláltuk a helyet, ahol Trish Bover viszonylag könnyedén behatolhatott az üzembe. Payter volt az, aki rálelt arra a helyre, és mindnyájunkat odahívott, hogy nézzük meg. Össze is futottunk, hogy tanulmányozzuk egy rég elporladt reggeli maradványait, egy szétszaggatott harisnyanadrágot és az általa a falra fölfirkált szavakat:

ITT JÁRT TRISH BOVER

és

AZ ÚR SEGÍTSEN MEG ENGEM!

– Lehet, hogy az Úr megteszi – mondta Lurvy egy idő után –, de azt nem látom, hogy bárki más mit tehetne érte!

– Valószínűleg tovább tartózkodott itt, mint gondoltam volna – állapította meg Payter. – Egész csomó szemét van szétszórva néhány szomszédos helyiségben.

– És miféle szemét?

– Összeszáradt élelmiszerek leginkább. Odalent, a másik dokkolófedélzet felé, tudod, amerre azok a fények vannak! – Tudtam, miről van szó, ezért Janine társaságában elmentem, hogy megnézzük. Az ő ötlete volt, hogy együtt menjünk, ami engem eleinte nem töltött el túl nagy lelkesedéssel. De lehet, hogy a 12 fokos hőmérséklet és bármi olyasminek a hiánya, ami távolról is ágyra emlékeztetne, letörte az érdeklődését, de az is lehet, hogy túlságosan depressziós és csalódott volt hozzá, hogy most is a szüzessége elveszítésén fáradozzon. A szétszórt ételmaradványokra hamar rábukkantunk. Nekem nem úgy tűntek, hogy az Átjáró élelmiszer-egységcsomagjaiból származnak. Úgy látszott, hogy most is csomagolva vannak, párat meg sem próbáltak kinyitni. Három nagyobb, akár egy jó szelet kenyér, valami vöröses, selymes anyagba vagy micsodába volt csomagolva. Két másik kisebb zöld volt, egy pedig ugyanolyan piros, mint az előzőek, csak rózsaszín pöttyökkel. Kísérleti céllal fölbontottunk egyet. Romlott halszaga volt, már nyilvánvalóan ehetetlen. De valamikor finom lehetett.

Hátrahagytam Janine-t, hogy menjen vissza, és keresse meg a többieket. Ők aztán kinyitották a kis zöld csomagot. Nem tűnt romlottnak, de kemény volt, akár a szikla. Payter megszagolta, megnyalta, azután a falhoz csapva letört belőle egy morzsányit, és elgondolkodva rágcsálni kezdte.

– Semmi íze sincs – jelentette ki, majd kíváncsi tekintettel ránk meredt és elfintorodott. – Talán azt várjátok, hogy holtan rogyjak össze? – kérdezte. – Csalódnotok kell. Ha az ember egy darabig rágja, egészen fölpuhul. Olyasminek tűnik, mint valami kissé avas ropi.

Lurvy is elfintorodott.

– Ha tényleg élelem lehetett valaha... – Itt megtorpant és elgondolkodott. – Ha tényleg eledel volt, és Trish csak úgy itthagyta... nos, miért nem maradt itt tovább? Vagy miért nem szólt róla egy szót sem?

– Nyilván elbambult a rémülettől – vélekedtem.

– Biztosan így történt. De mégis küldött egy üzenetet. Abban sem ejtett egy szót sem valami élelemről. Az Átjáró mérnökei voltak, akik legelőször megállapították, hogy ez tápanyaggyár, emlékeztek? És addig az egyetlen, amit találtak, az a bizonyos üzemképtelen volt, odakint a Phyllis világa tájékán.

– Lehet, hogy egyszerűen csak megfeledkezett róla.

– Nem hinném, hogy ilyesmiről megfeledkezhetett – mormolta lassan Lurvy, de semmi mást nem fűzött hozzá. Valójában nem is volt semmi hozzátennivaló. Viszont a következő egy-két napon nem volt módunk az ilyesféle magányos fölfedezésekre.

Az 1311. nap. Vera néma csöndben fogadta az élelmiszercsomagokról szóló beszámolókat. Egy idő után kilökött valami utasítást arról, hogy a csomagok tartalmát vessük alá vegyi és biológiai elemzésnek. Mi ezt már a magunk esze után is megtettük, ha pedig ő levont bármiféle következtetést, azt nem kötötte az orrunkra.

A magunk részéről mi is pontosan így viselkedtünk. Akkor, amikor mindnyájan egyszerre voltunk ébren, leginkább arról beszéltünk, vajon mit csináljunk akkor, ha a bázis nem tud tanácsot adni, hogyan mozdítsuk ki helyéről a tápanyaggyárat. Vera már előállt a javaslattal, hogy szereljük föl rá a többi öt oldalrakétát, gyújtsuk be őket teljes tolóerővel egyszerre, és nézzük meg, vajon az objektum képes lesz-e egyszerre leküzdeni hat hajtómű erejét. Vera tanácsai nem számítottak parancsnak, és Lurvy valamennyiünk nevében szólt, amikor kijelentette:

– Ha mindet maximális erőre kapcsoljuk, és csődöt mondanak, akkor legközelebb csak képességeiket meghaladó erőfeszítésre ösztökélhetjük őket. Akkor pedig tönkremehetnek, mi meg ki leszünk ütve teljesen.

– És akkor mit csinálunk, ha befut a földi üzenet, és megparancsolja, hogy éppen így tegyünk? – vetettem föl a kérdést.

Payter a lányát megelőzve közbevágott:

– Akkor alkuszunk – szögezte le, bölcsen bólogatva. – Ha azt akarják, hogy külön kockázatot vállaljunk, extra díjat kell fizetniük érte.

– És te kész vagy ilyesféle alkudozásra, papa?

– Az biztos, hogy igen. És ide figyeljetek! Tegyük föl, hogy mégsem működik. Mi van, ha vissza kell mennünk? Akkor tudjátok, mit csinálunk? – És megint jelentőségteljesen felénk bólintott. – Akkor telerakjuk a hajót mindennel, amit csak el tudunk cipelni. Akadnak itt kisebb gépek, amelyeket kiszerelhetünk. Kihajigálunk minden nélkülözhetőt. Majd meglátjuk, mi lehet jó közülük. A külső rakomány jó részét itt hagyjuk, kívülről meg nagy gépeket kötözünk magunkra, értitek? És akkor, istenem, nem is tudom, talán további húsz-harminc millió dollár értékű holmival térhetünk vissza!

– Olyasmivel, mint az imalegyezők! – kiáltott föl Janine tapsikolva. Kupacokban álltak abban a helyiségben, ahol Payter az ennivalót találta. Voltak ott más dolgok is: valami fonott vaságyféle, tulipán alakú tárgyak a falakon, amiket gyertyatartónak véltek, s ezenkívül százszámra az imalegyezők! Gyors számvetésem szerint darabonként ezerdolláros áron legalább félmillió dollárt érő imalegyező hevert abban az egyetlen szobában, mármint ha Chicago vagy Róma piacain értékesítjük őket. És persze ha megérjük, hogy eljutunk azokra a piacokra. Nem is számolva az egyéb tárgyakkal, amelyeket futtában mértem csak föl gondolatban a helyiségben körülnézve. És e leltározást tekintve nem voltam egyedül!

– Az imalegyezők érik a legkevesebbet – mormolta Lurvy elgondolkodva. – De mindez nincs benne a szerződésünkben, papa!

– Az a szerződés! Ugyan mit csinálhatnának velünk, talán főbe lőnek? Megvesztegetnek? Miután erre áldoztunk nyolc évet az életünkből? No nem! Megadják, ami jár nekünk!

Minél többet töprengtünk a dolgon, annál szebben hangzott. Lefekvéshez készülődve azon járt az eszem, hogy a csecsebecsék és egyéb hogyishívjákok közül mit szeretnék igazán magammal vinni, melyik tűnik közülük a legértékesebbnek, és az első kellemes álom köszöntött rám, amióta kipróbáltuk a hajtóművet.

És ezek után Janine sürgető suttogására ébredtem:

– Papa? Paul? Lurvy? Hallotok engem?

Ülő helyzetbe tápászkodtam és körülpillantottam. Nem is ő suttogott a fülembe, hanem a rádiókészülékem. Lurvy már ébren feküdt mellettem, és Payter is sietve került meg valami sarkot, hogy csatlakozhasson hozzánk. Mindkettőjüknek szintén szólt a rádiója. Megszólaltam:

– Halljuk az adásodat, Janine! Mi...

– Elhallgassatok! – jött a suttogás sziszegve, mint amikor a beszélő ajka szorosan a mikrofonhoz tapad. – Ne válaszoljatok, csak hallgassatok meg! Itt van valaki!

Egymásra meredtünk.

– De hát hol vagy? – suttogta Lurvy.

– Azt mondtam, hallgassatok! Kint vagyok a legtávolibb dokkolótéren. Tudjátok, hol van? Ahol azt az ennivalót találtuk. Körülnéztem valami után, amit magunkkal vihetnénk, ahogy a papa mondta, csakhogy... Nos, akkor megpillantottam valamit a padlón. Valami almafélét, csak mégsem az volt... valami, aminek vörösesbarna a külseje, a belseje meg zöld, és olyan szaga van... nem is tudom megmondani, milyen szaga van. Mint a földieper! És igazán... nem is volt százezer éves! Teljesen friss! És akkor meghallottam... most várjatok egy pillanatot!

Mukkanni sem mertünk, csak hallgattuk a lihegését egy hosszú pillanatig. Amikor ismét megszólalt, a suttogása rémültnek tűnt:

– Errefelé jön! Itt van, közöttem és közöttetek, és teljesen meg vagyok döbbenve. Én... még most is azt gondolom, hogy egy hícsí, közben meg kiderül, hogy...

Janine hangja elhalt. Hallottuk, amint kapkodja a levegőt. Aztán fölkiáltott megint:

– Hé, ne gyere közelebb!

Nekem ennyi pontosan elég volt.

– Gyerünk! – kiáltottam a folyosó felé ugorva. Payter és Lurvy a nyomomban haladt, amint rohantunk, hosszú, elnyújtott léptekkel a kék falú alagúton végig. A dokkok közelébe érve megtorpantunk, és határozatlanul tekingettünk körös-körül.

Mielőtt bármiféle döntésre juthattunk volna, merrefelé is keressük tovább, ismét fölcsendült Janine hangja. Nem volt az suttogás, sem rémült sikoly.

– Meg... megállt, amikor azt mondtam neki – mondta Janine hitetlen hangon. – És nem hiszem, hogy egy hícsí lenne! Úgy látom, hogy teljesen közönséges személy... persze egy kicsit maga is zavarodott. Csak áll ott, rám meresztett szemmel, és úgy néz ki, mintha szimatolná a levegőt!

– Janine! – ordítottam a rádiókészülékbe. – Itt vagyunk a dokkoknál, mondd meg, merre menjünk tovább!

Szünet. Azután... eléggé különösen, valami meglepett vihogás.

– Csak gyertek egyenesen tovább! – mondta Janine reszkető hangon. – És igyekezzetek! Nem hiszitek el, mit művel éppen!

3.

A SZERELMES WAN

A külső állomáshoz vezető út a szokásosnál hosszabbnak tűnt Wan számára, mivel valami zavart érzett az agyában. Nagyon hiányzott neki a Holt Emberek társasága. És még jobban hiányzott neki valami, amivel sohasem rendelkezett: egy nőnemű ember! A szerelmes Wan képzete merő fantázia volt számára, de olyan fantázia, amelyet szeretett volna valóra váltani. Hány, de hány könyv segítette előre ezen az úton! A Rómeó és Júlia, az Anna Karenina, no és a régi, romantikus kínai klasszikusok!

Tudatából a külső állomás képe űzte el a fantáziaszüleményeket. Irányítópultján megjelentek a dokkolási manőverek kezdetét jelző utasítások és az állomás képe a képernyőn, amint szertefoszlottak annak eddig folyamatos vonalai. Hanem ez a kép nem olyan volt, mint máskor. Az egyik dokkolónyílásba új hajó illeszkedett, a héjazat egyik oldalához pedig különös, hegyes szerkezet lapult.

Vajon mit jelenthet mindez? Miután maga is végrehajtotta a dokkolást, Wan kidugta a fejét a bebújónyíláson, körülszaglászott, és figyelmesen hallgatózott.

Bizonyos idő múltán arra a megállapításra jutott, hogy senki sincs a közelében. A könyveit és egyéb kincseit nem cipelte ki a hajóból. Úgy döntött, hogy készen kell lennie az első gyanús jelre elmenekülni, de mégis úgy érezte, hogy muszáj körülnéznie. Egyszer, valamikor nagyon régen megjelent egy másik személy a külső állomáson, akire úgy emlékezett, mintha nőnemű lett volna. Akkor Cingár Jim segített neki azonosítania a ruházata alapján. Talán ezúttal is Cingár Jimhez kellene fordulnia tanácsért? Egy gyümölcsbogyót rágcsálva, könnyedén ráncigálta magát előre, az alvószoba felé, ahol a kényelmes heverő várta, körülötte az olvasógépekkel.

Egyszer csak megtorpant.

Talán valami hang volt az? Egy kacagás vagy kiáltás, valahonnan messziről?

Eldobta a bogyógyümölcsöt, és egy pillanatra minden érzékét megfeszítve megállt. A hang nem ismétlődött meg. De mégis volt ott valami... egy illat, nagyon halvány, de elég kellemes és egészen különös. Hasonlított annak a régen talált ruhának az illatához, amelyet oly sok napon át magával cipelt, amíg már egyáltalán nem érezte, s akkor visszavitte oda, ahonnan fölvette.

Talán visszatért az a személy?

Wan reszketni kezdett. Egy ember! Már vagy tucatnyi év elmúlt azóta, hogy utoljára másik ember illatát érezte, testét érintette. És azok is csak a szülei voltak. Meglehet, nem is ember lesz az, talán valami más! Meglódult a felé a dokk felé, ahol az a másik személy fölbukkant, ügyesen kerülgetve a főbb átjárókat, szűkebb, kevésbé közvetlen folyosókon surrant végig, ahová úgy gondolta, nem valószínű, hogy egy idegen belépne. Wan ismerte a külső állomás minden négyzetcentiméterét, legalábbis addig, ameddig elmehetett anélkül, hogy a lezárt zsákutcák végéig érjen, amelyek nyitját nem ismerte. Csak néhány perc kellett hozzá, hogy odaérjen, ahol gondosan összerakta az állomás egyetlen látogatója által hátrahagyott holmikat.

Minden a helyén volt. De nem! Rögtön észrevette, hogy nem ugyanúgy, ahogyan otthagyta. Néhány dolgot fölvettek, majd hanyagul visszadobtak megint.

Wan tudta, hogy ezt nem ő csinálta. Attól a magára kényszerített fegyelemtől eltekintve, hogy a külső állomást pontosan úgy hagyja, ahogy találta, s így senki ne vehesse észre, hogy ő is ott van, ezúttal még gondosabban pontosan úgy rendezte el azokat a tárgyakat, ahogyan otthagyták. Tehát mégiscsak van valaki más is az állomáson.

És ő közben jó pár percnyire eltávolodott a hajójától.

Elővigyázatosan, de sebesen visszatért a túlsó oldalon lévő dokkokhoz, minden kereszteződésnél megállva, hogy körülnézzen, szaglásszon és hallgatózzon. Odaért a járművéhez, és bizonytalanul nyúlt a bebújónyílás fedele felé. Meneküljön, vagy jobban nézzen körül?

Az illat most erősebb és ellenállhatatlanabb lett.

Lépésről lépésre végigaraszolt az egyik vakfolyosón, mindig készen az azonnali megfutamodásra.

Egy hang! Alig hallhatóan suttog. De itt van biztosan a közelben. Kikukkantott egy ajtónyílás szélén, és menten megdobbant a szíve. Egy ember! A falnak támaszkodik, egy fémtárgyat tart a szája előtt, és rémült tekintettel mered rá. A személy hirtelen fölkiáltott:

– Egy lépéssel se gyere közelebb! – De nem is lett volna rá képes, még ha akarja is. Teljesen ledermedt. Nem egyszerűen egy másik személy volt az. Hanem egy nőnemű személy! Az ismérvei teljesen nyilvánvalóak voltak, ahogyan Cingár Jim elmagyarázta: két kidudorodás a mellkasán, a dereka felé elvékonyodik, a szemöldöke sima, nem ugrik előre a szemhéja fölött... igen, nőnemű. És fiatal! És valami olyasmit visel, ami szabadon hagyja a csupasz lábát és ó, a karját is! Puha haja hosszú farokban összefogva a tarkóján, nagy, tágra nyílt szeme egyenesen rámered.

Wan úgy reagált, ahogy tanulta. Lassan térdre ereszkedett, kibontotta a ruháját, és a nemi szervéhez nyúlt. Már jó pár napja elmúlt, hogy utoljára maszturbált, méghozzá ilyen ösztönző nélkül. Azonnal hatalmas erekciója támadt, és reszketett a gyönyörtől.

Nem is igen hallotta, amint három másik személy bukkan föl futva a háta mögött. Csak akkor állt föl, amikor befejezte, megigazgatta a ruháit, és udvariasan rájuk mosolygott, amint ott nyüzsögtek a fiatal női személy körül, izgatottan, csaknem hisztérikusan kiabálva egymás között.

– Helló! – mondta. – Wan vagyok. – Miután nem kapott választ, megismételte a köszöntést spanyolul és kínaiul, és megpróbálta volna bizonyára a többi nyelven is, ha a másik nőnemű személy elő nem lép, hogy így szóljon hozzá:

– Helló, Wan! Én Dorema Herter-Hall vagyok, a többiek Lurvynak szólítanak. Nagyon örülünk, hogy találkoztunk veled.

Wan eddigi életének teljes tizenöt esztendeje alatt még sohasem volt része tizenkét ilyen izgalmas, ijesztő és szívszorongatóan félelmetes órában. Mennyi kérdés! Mennyi mindent kell elmondania és meghallgatnia! Milyen borzongatóan kellemes más személyeket megérinteni, illatukat érezni, jelenlétüket érzékelni! Olyan hihetetlenül keveset és ugyanakkor olyan lenyűgözően sokat tudnak! Nem tudták például, hogyan szerezhetnek élelmet a rekeszekből, nem használták az álmodóheverőt, még sohasem találkoztak egy Vénnel vagy beszélgettek egy Holt Emberrel. És mégis: mennyit tudnak az űrhajókról és városokról, a szabad ég alatti sétákról (ég? – sok idő kellett hozzá, hogy Wan egyszerűen megértse, miről beszélnek), no és a szerelmeskedésről! Azt látta, hogy a fiatalabbik nőnemű kész lenne többet is megmutatni neki, de az idősebbiknek nem tetszik a gondolat. Milyen különös! Az idősebbik hímneműn látszott, hogy már nemigen szerelmeskedik senkivel. Ez még furcsább. Az egész helyzet rendkívül különös volt, és Wan teljesen elmerült a töméntelen furcsaság örömeiben és félelmeiben. Miután jó hosszan elbeszélgettek, ő megismertette vendégeit az állomás néhány trükkjével, azok meg őt hajójuk egynémely csodáival (például egy Holt Emberhez hasonló dologgal, amely viszont sohasem élt, a földi emberek képeivel, az angolvécével), szóval mindeme csodák után a Lurvy nevű személy kiadta az utasítást, hogy mindnyájan pihenjenek egy kicsit. Azonnal meg is indult az álmodóheverő felé, de a nő felszólította, hogy maradjon a közelükben, és neki nem volt ereje a tiltakozáshoz, viszont gyakran fölriadt álmából, reszketve, szaglászva és körültekingetve a halvány, kékes fényben.

Ennyi izgalom nem tett jót neki. Mikor újra valamennyien fölébredtek, még mindig reszketett, teste úgy sajgott a fáradtságtól, mintha semmit sem aludt volna. De nem számít. A kérdezősködés és a csevegés azonnal újrakezdődött:

– És kik azok a Holt Emberek?

– Nem tudom. Talán kérdezzük meg őket? Izé... néha „földerítőknek” nevezik magukat. Valami „Átjáró” nevű helyről.

– És ez a hely, ahol most vannak, nem egy hícsí műtárgy?

– Hícsí? – Elgondolkodott. Valamikor régen hallotta ezt a szót, de akkor nem tudta, mit jelent. – Talán a Vénekre gondolnak?

– Hogy néznek ki azok a Vének? – De Wan nem tudta szavakkal leírni őket, hát adtak neki egy jegyzettömböt, és ő megpróbálta lerajzolni nagy, széles állkapcsukat, bozontos szakállukat. Amint elkészült egy rajz, nyomban kivették a kezéből, és a Vera nevű gép elé tartották.

– Ez a gép olyan, mint egy Holt Ember – magyarázta, amire megint csak kérdés volt a válasz:

– Úgy érted, hogy a Holt Emberek számítógépek?

– Mi az, hogy számítógép?

Most egy darabig ellenkező irányban záporoztak a kérdések, miközben elmagyarázták neki a „komputer” lényegét, az elnökválasztást és a 130 napos lázat. Utána hosszú ideig tanulmányozták a hajóját, ő pedig próbálta megértetni velük azt, amit tudott róla. Lassacskán teljesen kimerült. Nem volt sok tapasztalata a fáradtságot illetően, mivel időtlen életében, ha elálmosodott, akkor lefeküdt, és föl sem ébredt, míg ki nem pihente magát. Nem volt kedvére való az érzés, sem a torkában érződő kaparás, sem a fejfájás. De túlságosan izgatott volt ahhoz, hogy leálljon, különösen akkor, amikor a Trish Bover nevű nőnemű személyről beszéltek neki.

– Itt járt? Itt, a külső állomáson? És nem maradt itt?

– Nem, Wan. Nem tudta, hogy te majd eljössz egyszer. Azt hitte, hogy meghal, ha itt marad. – Milyen borzasztó kár! Ámbár, számolt magában, ő még csak tízéves volt, amikor a nő itt járt, mégis biztosan a társa lehetett volna. És ő is neki. Táplálta és gondját viselte volna, magával vitte volna, hogy megmutassa neki a Véneket meg a Holt Embereket, és rettentő boldog lett volna!

– És hová ment innen? – kérdezte végül.

Valamely oknál fogva ez a kérdés fölzaklatta őket. Egymásra tekintettek. Egy pillanat múltán Lurvy szólalt meg:

– Beszállt a hajójába, Wan.

– És visszament a Földre?

– Nem. Még nem. Nagyon hosszú út az egy olyan hajónak, amilyen neki volt. Sokkal tovább tart, mint amennyit ő élhet.

Ekkor a fiatalabbik férfi, Paul, aki Lurvy társa volt, vette át a szót:

– Még most is úton van. Nem tudjuk, e pillanatban éppen hol jár. Abban sem lehetünk biztosak, hogy egyáltalán él-e még. Megfagyasztotta magát.

– Akkor tehát meghalt?

– Nos, lehet, hogy már nincs életben. De ha megtalálják, talán életre tudják kelteni. A hajója fagyasztókamrájában van, mínusz negyven fokon. A teste még egy jó darabig nem bomlik le, gondolom. Legalábbis ő maga úgy gondolta. Mindenesetre azt hitte, ez számára a legjobb esély.

– Én jobb esélyt kínálhattam volna neki – jelentette ki Wan magabiztosan. Azután hirtelen földerült. Itt van a másik nőnemű személy, Janine, aki nincs lefagyasztva. Jó benyomást akarván kelteni benne, kijelentette: – Ez egy áldatlan szám.

– Micsoda? Hogy milyen szám?

– Áldatlan szám, Janine. Cingár Jim beszél ilyenekről. Amikor azt mondod, mínusz negyven fok, nem kell hozzátenned, hogy Celsius vagy Fahrenheit, mivel a kettő ugyanaz. – Jót kuncogott a saját tréfáján.

A többiek ismét egymásra pillantottak. Wan érezte, hogy valami nem jól alakul, de minden pillanatban egyre különösebben, egyre zsibbadtabbnak és kimerültebbnek érezte magát. Arra gondolt, hogy talán nem értették meg a tréfát, ezért hozzátette:

– Kérdezzük meg talán Cingár Jimtől. Könnyűszerrel eljuthatunk hozzá ezen a folyosón, amely az álmodóheverőhöz is vezet.

– Elérhető? Hogyan? – kérdezte izgatottan Payter, az öregember.

Wan nem válaszolt. Nem érezte elég jól magát ahhoz, hogy megbízzon saját szavaiban, s különben is egyszerűbbnek látszott megmutatni az utat. Váratlanul megfordult, és nekiiramodott az álmodószoba felé. Mire utolérték, már be is kapcsolta a szerkezetet, és hívta a száztizenkettes számot.

– Cingár Jim? – szólongatta a gépet, és hátraszólt a válla felett: – Előfordul, hogy nincs kedve beszélgetni. Kérem, legyenek türelemmel. – Ám ezúttal szerencséje volt: elég hamar megszólalt a Holt Ember hangja:

– Wan? Te vagy az?

– Természetesen, Cingár Jim, én vagyok. Szeretnék újra hallani azokról a számokról.

– Nagyon helyes, Wan. Ezek olyan számok, amelyek egynél több mennyiséget jelölnek, ezért, amikor rádöbbensz a jelentésükre, fölkiáltasz: „Az áldóját!” Néhány ilyen áldatlan szám egészen közönséges. Másoknak esetleg természetfölötti jelentősége van. Egyes vallásos emberek az áldatlan számokat Isten létezése bizonyítékának tekintik. Arról, hogy Isten létezik-e vagy sem, csak egész nagy vonalakban mondhatom, hogy...

– Neem, Cingár Jim! Kérlek, foglalkozzunk most csak ezekkel az áldatlan számokkal!

– Rendben van. Akkor most fölsorolok neked néhányat a legegyszerűbb áldatlan számok közül. Nulla egész öt tized fok. Mínusz negyven fok. Egy harminchét. Kétezer-huszonöt. Tíz a harminckilencediken. Kérlek, mindegyikről írj rövid magyarázatot, bemutatva azon tulajdonságaikat, amelyek alapján áldatlan számoknak tekinthetők, aztán...

– Törölni! Törölni! – visította Wan egész magas hangon a méregtől. – Nem valami leckére vagyok kíváncsi!

– Phű, rendben – mondta a Holt Ember sötéten –, jól van, na! Nulla egész öt tized fok a Nap és a Hold szögátmérője, a Földről nézve. Az áldóját! Milyen különös, hogy ezek egyformák, mégis milyen szerencsés dolog, mert ezáltal lehetségesek a „földfogyatkozások”. Mínusz negyven fok az a hőmérséklet, amely szám szerint a Celsius-és a Fahrenheit-skálán megegyezik. Az áldóját! Kétezer-huszonöt az összetevők köbeinek értéke: egy a köbön, kettő a köbön, három a köbön... és így tovább, egészen kilenc a köbönig... valamennyi összeadva. És ez egyszersmind az összegük négyzete. Az áldóját! Tíz a harminckilencediken a gravitációs erő gyöngülésének mértéke az elektromágneses erőhöz képest. Ez ugyanakkor a világmindenség kora, abszolút számban kifejezve. Mellesleg a megfigyelhető univerzumban előforduló részecskék számának négyzetgyöke. Vagyis a világmindenség azon részének, amelyben a Földről nézve a Hubble-állandó kevesebb, mint nulla egész öt tized. És még... de ne is törődj vele! Az áldóját! Az áldóját! Áldóját! Áldóját! Mindezeknek a furcsaságoknak az alapján dolgozta ki P. A. M. Dirac a nagy számok hipotézisét, amiből levezette, hogy a gravitációs erőnek az univerzum kora növekedésével arányosan kell csökkennie. Nesze, itt van neked az újabb „az áldóját”!

– Kihagytad az egy harminchetet – panaszkodott a fiú.

A Holt Ember fölvihogott.

– Egy pont a javadra, Wan! Csak arra voltam kíváncsi, vajon figyelsz-e rám. Az egy harminchét Eddington finomszerkezeti állandója, természetesen és lépten-nyomon beleütközünk a magfizika területén. De ennél is többről van szó. Tegyük fel, hogy inverz számban gondolkodsz, tehát egy plusz egy harminchétben, amit tizedes törtként fejezel ki. Az első három szám akkor nulla nulla hét, vagyis James Bond ölésre is följogosító ügynöki száma. Tessék, itt áll előtted a világegyetem halálos voltának bizonyítéka! Az első nyolc szám Clarke palindrómája: nulla nulla hét kettő kilenc kilenc kettő hét nulla. Látod, milyen szimmetrikus? Halálosan s ráadásul kétoldalúan, mármint a finomszerkezeti állandó! Vagy – élvezte Jim a helyzetet – talán úgy is mondhatnám, hogy a saját inverz száma. Ami viszont fölveti a kérdést: vajon az univerzum minek az inverze? Vagyis hogy kellemes és egyben kellemetlen? Segíts, Wan! Nem vagyok biztos benne, hogyan értelmezhetném ezt a szimbólumot!

– Ó, törölni, törölni! – kiáltotta Wan ingerülten. – Törölni és kikapcsolni! – Idegesnek és bizonytalannak érezte magát, s ugyanakkor sokkal betegebbnek, mint addig bármikor, beleértve a Holt Emberektől kapott injekciók következményeit is. – Mindig ilyesformán locsog – szabadkozott a többiek előtt. – Ezért nem szívesen beszélek vele általában innen.

– Nem valami jól néz ki – mondta Lurvy a férjének, majd Wan felé fordult. – Mondd, jól érzed magad? – A fiú csak megrázta a fejét, mert nem tudta, hogyan válaszolhatna helyesen.

– Pihenésre van szükséged – jelentette ki Paul. – De mit értesz azon, hogy „innen”? Hát hol van ez az izé... Cingár Jim?

– Ó, hát a főállomáson van – mormolta Wan gyönge hangon, ásítva.

– Úgy érted, hogy... – Paul nagyot nyelt. – De hiszen azt mondtad, hogy hajóval negyvenöt napnyira van innen. Hát, ez igazán nem csekély távolság.

Payter, az öregember fölkiáltott:

– Rádió? Talán rádión érintkezel vele? Valami fénysebességen túli rádión?

Wan megvonta a vállát. Paulnak igaza volt: pihennie kell, és itt van a heverő, a legmegfelelőbb hely ahhoz, hogy jól érezze magát és valóban pihenjen.

– Ki vele, fiú! – üvöltötte az öreg. – Ha tényleg van egy működőképes FTL rádiód... A tiszteletdíjunk...

– Nagyon fáradt vagyok – vetette oda Wan nyersen. – Aludnom kell! – Érezte, hogy elvágódik. Elvétette az utánanyúló kezeket, elsuhant közöttük, és a heverőre hanyatlott, elmerülve annak kényelmes, pókhálószerű burkában.

4.

ROBIN BROADHEAD KONSZERN

Essie meg én éppen vízisíztünk a Tappan-tavon, amikor megszólalt a gégerádióm, és jelezte, hogy valami idegen bukkant föl a tápanyaggyárban. Nyomban utasítottam a csónakot, hogy forduljon vissza, és vigyen bennünket a Robin Broadhead Konszern által birtokolt széles partszakaszra, csak azután mondtam meg Essie-nek, miről van szó.

– Egy fiú?! – kiáltotta, túlszárnyalva a hidrogénmotor és a szél zaját. – Honnan az ördögből kerülhet egy fiú a tápanyaggyárba?

– Éppen ez az, amit ki kell derítenünk! – üvöltöttem vissza. A csónak rutinosan kanyarított bennünket a sekély vízre, és megvárta, amíg kiugrunk és végigszaladunk a gyepen. Amikor meggyőződött róla, hogy elmentünk, berregve megindult lefelé a part mentén.

Azon csuromvizesen berohantunk az agyközpontba. Máris előkerítettük a nézőkéinket, miközben a hologramtárból előkerült egy vékony, inas, valamiféle szétnyíló szoknyát és elkoszolódott zekét viselő kamasz fiú képe. Semmiképpen sem tűnt veszedelmesnek, de az égre, semmi keresnivalója sem volt ott!

– Hangot! – rendelkeztem, mire az eddig is mozgó ajkak megszólaltak. Remegő, vékony és magas hangon, viszont eléggé érthető angolsággal:

– ...a főállomásról, igen. Hét hétnapnyira, úgy értem, hétre van innen. Elég gyakran elmegyek oda.

– De az isten szerelmére, hogyan?! – Nem láthattam a közbeszólót, de férfi volt, és akcentus nélkül beszélt; Paul Hall lesz az.

– Nyilvánvalóan egy hajón. Hát nektek nem hajótok van? A Holt Emberek csak hajóutakról beszélnek, és én nem is ismerek más megoldást.

– Hihetetlen – suttogta Essie a vállam fölött. Hátralépett, szemét le nem véve a holotárról, és egy frottírköpennyel jött vissza, hogy a vállamra terítse. Magának is hozott egyet. – Mit gondolsz, mi lehet az a „főállomás”?

– Adná az isten, hogy tudjam! Harriet?

A holotárból szóló hangok elhalkultak, és megszólalt a titkárnőm:

– Igen, Mr. Broadhead?

– Mikor jött ez a fölvétel?

– Körülbelül hét egész négy tized perce, Mr. Broadhead. Plusz a tápanyaggyártól számítandó idő természetesen. Janine Herter talált rá. Abban a pillanatban nem volt vele kamera, így csak hangot kaptunk, míg a társaság valamelyik másik tagja oda nem ért. – Mihelyt a titkárnő hangja elhallgatott, a holotárbeli képé ismét fölerősödött. Harriet kiváló program, Essie egyik legjobb alkotása.

– ...sajnálom, ha nem megfelelően viselkedtem – hallatszott a fiú hangja. Szünet. Majd az öreg Peter Herter szólalt meg:

– Ugyan, az istenért, ne is törődj vele! És azon a főállomáson vannak más emberek is?

A fiú lebiggyesztette az ajkát.

– Az – mondta filozofikusan – attól függ, ugyebár, miként határozzuk meg a „személy” fogalmát. Ha a fajtánk élő képviselőjét értjük rajta, akkor nincsenek. Legközelebb a Holt Emberek állnak hozzájuk.

Női hang szólt közbe, Dorema Herter-Hallé:

– Nem vagy éhes? Nincs szükséged valamire?

– Nem. Miért lenne?

– Harriet! Mit jelent itt az, hogy nem megfelelő viselkedés? – vetettem közbe a kérdést.

Harriet hangja habozott:

– Hm, izé, a fiú orgazmust idézett elő magánál, Mr. Broadhead. Janine Herter szeme előtt.

Nem tudtam megállni, hogy hangosan föl ne kacagjak.

– Essie! – fordultam a feleségemhez. – Hogy te micsoda dámát alkottál nekem! – De tulajdonképpen nem is ezen nevettem. A dolog totális abszurditása derített föl annyira. El tudtam volna képzelni... akármit. Tényleg, bármit, csak ezt nem. Egy hícsít, egy űrkalózt, valami marslakót, csak az isten tudja, még mit nem, no de egy bujálkodó kamasz fiút!

Acélkarmok kaparászását hallottam hátulról, és valami a vállamra szökkent.

– Lefelé, Spicces! – mordultam oda ingerülten.

Essie védelmébe vette:

– Ugyan, hagyd, hogy incselkedjen egy kicsit. Utána magától is elmegy.

– Nem valami illedelmesek az egyéni szokásai – mérgelődtem. – Nem szabadulhatnánk meg tőle valahogy?

– No, noo, golubka – mondta Essie engesztelőn, miközben fölállva megcirógatta a fejem búbját. – Teljes orvosi kivizsgálást akarsz talán? Spicces is jöhet. – Ezzel megcsókolt, és kilibegett a szobából, otthagyva engem, hogy eltöprengjek a dolgon, amely a legkülönbözőbb apró, de kellemetlen rezdüléseket váltotta ki a bensőmben. Találkozás egy hícsível! No jó, most nem került rá sor... de mi lesz majd, ha igen?

Amikor a Vénusz kutatói fölfedezték a hícsík által hátrahagyott nyomokat: a kékes fénnyel megvilágított alagutakat, az orsó alakú üregeket, nagy volt a megdöbbenés. Azután néhány különös tárgy... újabb sokk: vajon mire valók? Valami fémtekercsek voltak, amelyeket valaki „imalegyezőknek” nevezett el; de vajon imádkoznak-e egyáltalán a hícsík, és ha igen, kihez? Aztán ott voltak az apró, világító golyócskák, amelyeket „tűzgyöngyöknek” neveztek, de nem voltak gyöngyök, és nem is volt bennük tűz. Aztán egyszer csak fölfedezték az Átjáró aszteroidát, és ez lett a legnagyobb sokkoló meglepetés, mivel vagy kétszáz működőképes hajót is találtak rajta. Csak éppen senki sem értett az irányításukhoz. Be tudtunk szállni beléjük, még mentünk is velük, de ez volt az egész... aztán amikor valahol kiszálltunk, nem várt ránk más, csak újabb sokk, sokk meg sokk.

Tudom, miről van szó. Volt ilyen sokkokban részem a három, nem is, csak két tébolyult küldetésem során. Azután egy borzalmas, de kevésbé tébolyult. Ez utóbbi gazdaggá tett, de megfosztott valakitől, akit szerettem; és ugyan miféle butaság rejtőzhet ebben a két utóbbi dologban?

És attól az időtől fogva a már vagy félmillió éve kihalt hícsík, akik egyetlen írott szót sem hagytak maguk után, amivel megmagyaráznák, hogy kicsodák-micsodák, fokozatosan behálózták az egész világunkat. De mindezek csak kérdések, amelyekre nagyon kevés válasz akad. Még csak azt sem tudtuk, ők hogyan nevezik magukat, nyilvánvalóan nem „hícsíknek”, mivel ezt az elnevezést a fölfedezők ragasztották rájuk. Fogalmunk sem volt róla, hogyan hívhatják magukat ezek a távoli és istenszerű teremtmények. De persze arról sincs tudomásunk, hogy az Isten vajon miként nevezi magát. Jehova, Jupiter, Baal, Allah: ezeket a neveket mind az emberek alkották. Ugyan ki tudhatná, milyen néven szólítják őt a saját pajtásai?

Éppen azon igyekeztem, hogy elképzeljem, hogyan érezném magamat, ha a tápanyaggyárban fölbukkant idegen valóban hícsí lenne, amikor fölzubogott a vécé, Essie előjött, Spicces meg a tálkája felé vetette magát. Vannak bizonyos kellemetlenségek, amelyek a teljes egészségügyi programozással járnak, és ezek egyike egy komplett, hordozható bioelemző készülék.

– Csak pocsékolod a programidőmet – sziszegte Essie, én pedig rájöttem, hogy Harriet türelmesen várja a tározóban az utasítást a figyelmemet lekötő újabb információk feltárására. A tápanyaggyárból befutott beszámolót minden eshetőségre készen teljes terjedelmében rögzítettük és betároltuk, Essie tehát visszamehetett a saját részlegébe, hogy egyéb fontos dolgaival foglalkozzék. Harrietet utasítottam, hogy állítsa rá a szakácsot az ebédkészítésre, azután végezze el titkárnői feladatait.

– Megállapodása van arról, Mr. Broadhead, hogy holnap a szenátus módszertani bizottsága előtt tanúként megjelenik.

– Tudok róla. Ott is leszek.

– Ezen a hétvégén esedékes a kivizsgálása. Kérjek végleges időpontot?

Ez a teljes körű egészségügyi ellátással járó egyik büntetés, amit mellesleg Essie erőltet rám, jó húsz évvel fiatalabb nálam, és erre rendszeresen figyelmeztet is.

– Rendben van, essünk túl rajta.

– Egy bizonyos Hanson Bover akar eljárást indítani önnel szemben, és Morton szeretné megbeszélni ezt az ügyet. A következő negyedévi összesített jövedelembevallása elkészült, és ott van az íróasztalán, kivéve az élelmiszerbánya érdekeltségeit, amelyek elkészülte csak holnapra várható. És akad még egy sor kisebb üzenet is, amelyek jó részével kapcsolatban már intézkedtem, az ön konferenciabeszámolóját illetően.

– Köszönöm. Ezúttal ennyi elég. – A tároló átlátszóvá vált, én pedig hátradőltem a székemben, hogy elgondolkozzam a dolgokon.

Az összesített jövedelembevallást nem kellett személyesen látnom, úgyis nagyon jól tudtam, hogy valószínűleg mit tartalmaz. A tőkeberuházások egész megnyugtatóan alakultak. Az a kevés, amit meghagytam a tengerművelésben, erre az esztendőre rekordnyereséget ígért. Minden szilárdan állt a lábán, kivéve a tápanyagbányákat. A 130 napos láz nem csekély veszteségeket okozott nekünk is. Nem vádolhatom semmivel a fiúkat ott Codyban, őket sem terheli nagyobb felelősség, mint saját magamat, ha egyszer kitör a láz. De valahogy elveszítették az ellenőrzést a termálfúrások fölött, s ezért vagy ötezer acre-nyi olajpalánk égett éppen a föld alatt. Jó három hónapba került, mire újra üzemképessé tehették a bányákat, de még most sem voltunk teljesen tisztában vele, végül is mennyibe kerül majd nekünk ez az egész. Nem is csoda, hogy az ő negyedéves beszámolójuk valamelyest késlekedik.

De ez csupán némi kellemetlenség, nem igazi sorscsapás. Ahhoz eléggé szerteágazók az érdekeltségeim, hogy bármelyik szektor csődje leterítsen. A tápanyagbányákba be sem társultam volna, ha Morton nem tanácsolja. Persze a kiaknázási engedély elég jó eredményeket hozott, legalábbis az adózás szempontjából. (Viszont a tengerművelési ingatlanjaim jó részét el kellett adnom, hogy a bányákat megvehessem.) Akkor Morton kitalálta, hogy további adóernyőre is szükségünk van még, így hoztuk létre az Extraszoláris Kutatóintézetet. Az intézet formálisan minden tőkém birtoklója, de az én szavazatom a döntő, és természetesen mindig úgy szavazok, hogy azt csinálhassam, amit akarok. Társtulajdonosa lettem az Átjáró Konszernnek is, amely finanszírozta négy fölfedezett, de még meg nem látogatott hícsí fémforrás kivizsgálását a Naprendszeren belül vagy annak közelében. Ezek egyike volt a tápanyaggyár. Mihelyt megteremtődött a kapcsolat, azonnal útnak indítottak egy önálló földerítőcsapatot, hogy nézzen ott körül, és ez a program most valóban kezdett érdekessé válni.

– Harriet! Kérem újból a tápanyaggyári közvetlen üzenetet – szóltam.

A hologram előugrott. A fiú még mindig izgatottan magyarázott valamit magas, sipító kappanhangján. Megpróbáltam elcsípni a mondanivalója fonalát. Beszélt valami Holt Emberről, aki nem lehetett férfi, mivel Henrietta volt a neve, s aki azt mondta neki (tehát akkor mégsem volt halott?) az Átjáró-küldetésről, amiben maga is részt vett (mikor? és én miért nem hallottam róla?), hogy az nagyon érdekes. Az egész eléggé zavarosnak tűnt, ezért jobb ötletem támadt.

– Kérem Albert Einsteint – mondtam, mire megjelent előttem a kedves, öreg, ráncos arc hologramja, és felém fordította tekintetét.

– Tessék, Robin – szólalt meg a tudományos programom, miközben a pipája és dohányzacskója után kotorászott, mint majdnem mindig, amikor beszélgetünk.

– Valami jobban kidolgozott föltevést szeretnék hallani tőled a tápanyaggyárról, és az ott talált fiúról.

– Hát persze, Robin – reagált, hüvelykujjával nyomkodva a dohányt. – A fiú neve Wan. A kora tizennégy és tizenkilenc év közötti lehet, nagyobb valószínűséggel az intervallum alsó része felé, és föltevésem szerint genetikailag teljes értékű emberi lény.

– És honnan került oda?

– Ó, erről csak találgathatunk, Robin. Beszél valami „főállomásról”, amely föltehetően szintén valami hícsí objektum, olyasmi, mint az Átjáró, az Átjáró Kettő és maga a tápanyaggyár, csak éppen nincs valami magától értetődő funkciója. Rajta kívül, úgy tűnik, nincs ott több élő ember. Beszél valamiféle Holt Emberekről, akik talán olyan komputerprogramok, amilyen én is vagyok, bár az is lehetséges, hogy az eredetüket tekintve teljesen másmilyenek. Azután beszámolt valamilyen élő teremtményekről is, akiket „Vénekként” vagy „békapofájúakként” emleget. Utóbbiakkal nincs számottevő kapcsolata, tulajdonképpen igyekszik őket elkerülni, és az sem világos, hogy ezek a lények honnan származnak.

Mély lélegzetet vettem.

– Hícsík?

– Nem tudom, Robin. Még csak találgatni sem merek. Occam tételéből kiindulva azt gondolhatná az ember, hogy egy hícsí műtárgyat elfoglaló nem emberi élőlények leginkább hícsík lehetnek, de nincs rá közvetlen bizonyíték. Hiszen tudod, hogy fogalmunk sincs arról, milyen lehet egy hícsí külseje.

Ezzel tisztában voltam. Pezsdítő volt a gondolat, hogy esetleg hamarosan kideríthetjük ezt is.

– Bármi egyéb? Meg tudod mondani például, hogy alakulnak a kísérletek a tápanyaggyár elszállítására?

– Természetesen, Robin – vágta rá, égő gyufaszálat emelve a pipájához. – De attól tartok, nem szolgálhatok valami jó hírekkel. Úgy tűnik, hogy az objektumot meghatározott pályára állították, és máig ellenőrzés alatt áll. Bármit próbálunk csinálni vele, azonnal ellenszegül.

Heves vita alakult ki akörül, hogy hagyják-e a tápanyaggyárat odakint az Oort-felhőben, és az élelmet próbálják valahogy a Földre szállítani, vagy magát az objektumot juttassák valahogy közelebb. Most már úgy tűnik, nincs más választásunk.

– Vannak ott... úgy értem, vajon a hícsík ellenőrzése alatt áll?

– Erről még nincsenek meggyőző adataink. Dióhéjban: úgy vélem, hogy nem. A reagálása automatikusnak látszik. Ámbár – folytatta nagyokat pöffentve pipájából – akad azért valami bátorító is. Mutassak néhány képet a gyárról?

– Igen, kérlek – mondtam, de nem is kellett volna. Albert egy merész és ugyanakkor nagyon értelmes program. Az alak eltűnt, és máris megpillantottam egy jelenetet, amelyben a Wan nevű fiú éppen Peter Herternek mutatta meg, hogyan nyithat ki valamit, ami a folyosó falába illeszkedő rekeszfélének látszott. Lapos, puha csomagocskákat húzott elő belőle fényes, élénkpiros csomagolásban.

– A műtárgy funkciójáról alkotott elképzelésünk bizonyítottnak látszik, Robin. Az ott nyilvánvalóan valami ehető dolog, és Wan állítása szerint folyamatosan újratermelődik. Eddigi életében javarészt ilyesmit fogyasztott, és minden jel szerint kitűnő egészségnek örvend, bár azt hiszem, jelenleg éppen egy kis nátha fenyegeti.

A válla fölött lévő órára pillantottam, a kedvemért mindig a pontos időre állítja be.

– Nos, egyelőre ennyi érdekelt. Azonnal tájékoztass, ha a véleményedet befolyásoló bármilyen körülmény fölmerül.

– Magától értetődik, Robin – válaszolta, miközben képe szertefoszlott.

Fölkeltem a székemből. A tápanyagokról való beszélgetés eszembe juttatta, hogy az ebédnek lassan el kell készülnie, s azonkívül, hogy éhes voltam, egy kis ebéd utáni kikapcsolódást is elterveztem magamnak. Megkötöttem a köntösöm övét, s közben eszembe jutott a peres ügy lehetőségére utaló üzenet. Az ilyesmi nem valami különleges jelenség egy gazdag ember életében, de ha már Morton is beszélni óhajt róla velem, akkor azt hiszem, jobb lesz, ha meghallgatom.

Azonnal megjelent a képernyőn, amint íróasztala mögött ülve izgatottan előredől.

– Vád alá vagyunk helyezve, Robin – jelentette ki. – A Tápanyaggyár-földerítő Konszern, az Átjáró Konszern, Paul Hall, Dorema Herter-Hall, Peter Herter propria persona és úgy is, mint a gyámságuk alatt álló, kiskorú Janine Herter gondviselői. Ezenkívül az Alapítvány és te is személyesen.

– Úgy tűnik, nem panaszkodhatom, hogy nincs elég társaságom. Mondd, van-e okom az izgalomra?

Szünet. Majd elgondolkodva:

– Úgy vélem, igen, legalábbis egy kicsit. A keresetet Hanson Bover nyújtotta be. Trish férje vagy özvegye... attól függ, honnan nézzük a dolgot. – Morton alakja kissé reszketett. Ez a programja meghibásodásának következménye, és Essie állandóan ígéri, hogy megjavítja, bár a jelenség nem befolyásolja jogi fölkészültségét, nekem pedig valahogy még tetszik is egy kicsit. – Trish vagyonkezelőjének nyilváníttatta magát, és annak alapján, hogy az asszony szállt le legelőször a tápanyaggyáron, teljes jogú expedíciós részarányt követel mindabból, ami kijöhet belőle.

Ez nem volt valami mulatságos. Még ha nem tudjuk is majd elmozdítani azt a nyavalyás objektumot, a dolgok jelenlegi állása szerint nem kis összegekről lehet szó.

– És Bover hogy tudta ezt megcsinálni? Hiszen Trish közönséges szerződést írt alá, vagy nem? Tehát mindössze annyi a dolgunk, hogy előkerítsük azt a papírt. Mivel nem tért vissza, a részesedését sem veheti föl.

– Igen, Robin, ez lenne az eljárásmód, ha bíróság elé teregetnénk az ügyet. De már eddig is előfordult egy-két ellentmondásos eset. Sőt talán nem is olyan kétértelmű, az ügyvédje szerint nagyon megfelelőek, még akkor is, ha öregecskék egy kicsit. A legfontosabb egy fickóé, aki ötvenezer dolláros szerződést kötött arról, hogy drótkötélen átmegy a Niagara-vízesés fölött. Ha nem teljesíti, nincs fizetség sem. Félúton lezuhant. A bíróság úgy döntött, hogy a bemutató mégis megvolt, így azután fizetni kellett.

– De hát ez téboly, Morton!

– Ez a törvény igéje, Robin. De azt mondtam, hogy csak egy kis izgalomra van okod. Lehetséges, hogy teljesen rendben vagyunk, csak arról van szó, hogy nem vagyok biztos benne. Két napon belül be kell nyújtanunk a magunk anyagait. Azután majd meglátjuk, hogy alakulnak az események.

– Akkor rendben van. Vibrálj ki a képből, Morton. – Fölkeltem a helyemről, mert ekkorra már abszolúte biztos voltam benne, hogy itt az ideje az ebédnek. Éppen ekkor lépett be az ajtón Essie, és számomra kiábrándító volt, hogy teljesen felöltözött.

Essie nagyon szép nő, és ötévi házasság után számomra az a legnagyobb öröm, hogy a szememben minden évben még jobban néz ki, mint az előzőben. Átkarolta a vállamat, amint az ebédlőterasz felé sétáltunk, és fejét úgy fordította, hogy láthassa az arcomat.

– Mi a baj, Robin? – kérdezte.

– Semmi baj sincs, kedves S. Ya. – válaszoltam. – Csak éppen eszembe jutott, hogy ebéd után meghívlak egy közös zuhanyozásra.

– Buja vén kecske vagy, öregfiú – mormolta szigorúan. – Mi rossz van abban, ha naplemente után zuhanyozunk, amikor természetesen és nyilvánvalóan úgyis lefekvéshez készülődünk?

– Sötétedésre Washingtonban kell lennem. Holnap meg te mégy Tucsonba, arra a konferenciára, a hétvégén pedig nekem jön be az egészségügyi rendbetétel. De... ne is törődj vele!

Essie letelepedett az asztalhoz.

– Olyan szánalomra méltóan rossz hazudozó vagy, tudod – állapította meg. – No, táplálkozz gyorsan, öregúr. Az ember végül is nem viheti túlzásba a zuhanyozást, nem igaz?

Ránéztem.

– Tisztában vagy vele, Essie, milyen végtelenül érzéki lény rejtőzködik benned? És ez az egyik legnagyszerűbb tulajdonságod.

A tápanyagbánya-érdekeltségeim negyedéves kimutatása már reggeli előtt washingtoni lakásom dolgozószobájának íróasztalán hevert. Rosszabbnak bizonyult, mint amit vártam. Legkevesebb kétmillió dollár égett hamuvá Wyoming hegyei alatt, és naponta további ötvenezer, ha nem több megy füstbe, míg teljesen nem lokalizálják azt a tüzet. Ha egyáltalán valaha sikerül nekik. Nem állítom, hogy súlyos bajban vagyok, de az lehetséges, hogy bizonyos, könnyen hozzáférhető hitelek ezután már nem hullanak olyan simán az ölembe. És nem csak én tudtam minderről. Mire a szenátus előcsarnokába értem, úgy láttam, hogy egész Washington tisztában van vele. Gyorsan megtettem a nyilatkozatomat, ugyanolyan szellemben, mint ezelőtt mindig, s amikor befejeztem, Praggler szenátor elnapolta a meghallgatást, és elcipelt villásreggelizni.

– Sehogy sem tudom kiismerni, Robin – fordult felém. – Ez a tűzesete semmiről sem változtatta meg a véleményét?

– Nem. Miért változtatta volna? Én hosszú távon gondolkodom.

Megrázta a fejét.

– Itt van valaki, tekintélyes arányú részesedéssel a tápanyagbányákban – igen, maga –, és a bányák magasabb megadóztatását követeli. Ez teljesen érthetetlen.

Újból elejétől végig elmagyaráztam neki a dolgot. Általánosságban a tápanyagbányák könnyűszerrel fölajánlhatnák, mondjuk, a bevételük tíz százalékát a Sziklás-hegység helyreállítására, miután kikotorták alóla az olajpalát. De egyetlen vállalat sem teheti meg ezt egymagában. Ha például mi megpróbálnánk, teljesen elveszítenénk a versenyképességünket, bárki alánk mehetne az áraival.

– Egyszóval, ha keresztülviszi a javaslatot, Tim – fűztem hozzá –, mi egyszerűen kénytelenek leszünk megtenni. Az élelmiszerárak persze fölmennek majd, de nem olyan vészesen. A kalkulátoraim szerint ez személyenként nem jelentene többet évente nyolc-kilenc dollárnál. És csaknem ép tájat is visszanyerhetnénk ráadásul.

Fölnevetett.

– Különös alak maga. A sok jótékonykodása, a rengeteg pénze mellett, azokról a holmikról nem is beszélve – intett a karpereceim felé, amelyeket máig viseltem, mind a hármat, annak a három kiküldetésnek az emlékére, amelyek során az Átjáró földerítőjeként a poklok kínjait szenvedtem el –, miért nem indul a szenátusi választásokon?

– Mert semmi kedvem hozzá, Tim. Különben is, ha New Yorkban indulnék, önnel vagy Sheilával kerülnék szembe, amit igazán nem óhajtok. Hawaiin kevés időt töltök ahhoz, hogy egyáltalán labdába rúghatnék. Arra pedig nem is gondolok, hogy visszatérjek Wyomingba.

Megveregette a vállamat.

– Ez alkalommal – mormolta – készen állok egy kis régimódi politikai ökölharcra. Megpróbálom keresztülvinni a javaslatát, Robin, de annak csak Isten a megmondhatója, mire készülnek a versenytársai, hogy megakadályozzanak benne.

Miután elköszöntem tőle, visszaporoszkáltam a szállodába. Nem volt rá különösebb okom, hogy igyekezzem vissza New Yorkba, míg Essie Tucsonban van, ezért úgy határoztam, hogy a nap hátralevő részét washingtoni szállodai lakosztályomban töltöm, ami, mint később kiderült, igen rossz döntés volt, de arról akkor sehogy sem tudhattam. Azon gondolkodtam, vajon kedvemre való-e, hogy „jótevőnek” titulálnak, vagy sem. Jó öreg pszichoanalitikusom elsegített addig a pontig, hogy hitelt adjak olyan dolgoknak, amelyek hitelt érdemlőnek tűnnek, de cselekedeteim nagyobbik része mégiscsak a saját javamat szolgálta. A rekultivációs javaslat egy fillérembe sem kerül. Amint már említettem, az árak emelésével majd kompenzáljuk a költségeit. Az űrkutatásba fektetett pénzem szép dollárnyereséget is hozhat – ahogy lelkem mélyén számítottam is rá, különben is azért kerül oda, mert az űr az a hely, ahonnan a vagyonom származik. És mellesleg akad még odakint egy-két befejezetlen üzleti vállalkozásom. Valahol messze. Letelepedtem a szálloda tetőszintjén lévő lakosztályom ablaka elé, negyvenöt emeletnyi magasságban, kibámultam a Capitolium és a Washington-emlékmű felé, és eltöprengtem rajta, vajon ezek a befejezetlen ügyeim sínen vannak-e még. Reméltem, igen. Még akkor is, ha a nő máig gyűlöl.

A lezáratlan üzletek körüli gondolatok Essie-t idézték emlékezetembe, akinek már meg kellett érkeznie Tucsonba, és ettől elkenődtem egy kicsit. A közeljövőben várható volt a 130 napos láz következő rohama. Lám, ez nem jutott eszembe idejében. Nem tetszett a gondolat, hogy a feleségem háromezer kilométerre van tőlem, ha ezúttal komisz rohamra számíthatunk. És bár nem vagyok alapvetően féltékeny természetű, de ha most ugyan gyenge, ám buja és orgiasztikus lázroham várható, amint az utóbbi időben ez egyre gyakrabban előfordult, akkor jobban örülnék neki, ha Essie velem rendezne buja orgiát.

Nos, miért ne? Hívtam Harriet kódját, és rendeltettem vele egy jegyet a délutáni tucsoni légijáratra. Onnan éppen olyan hatékonyan intézhetem az ügyeimet, mint bárhonnan, ha nem is olyan kényelmesen. Most is hozzáláttam némi ilyen tevékenységhez. Először is mit mond Albert? Semmi lényeges újdonság nincs, mondta, azonkívül, hogy a legényke bizonyára alaposan meghűlt.

– Utasítottuk a Herter-Hall-expedíciót, adják be neki a szokványos antibiotikumokat, és részesítsék őt tüneti kezelésben – folytatta –, de nyilvánvalóan még jó pár hétig nem kapják meg az instrukciókat.

– Komoly?

Pipájából pöfékelve elfintorodott.

– Wan eddig sohasem volt kitéve a legtöbb baktérium és vírus támadásának. Ezért semmilyen végleges következtetést nem vonhatok le – mondta. – De nem. Nem hiszem, hogy túl komoly lenne a dolog. Mindenesetre az expedíciónak rendelkezésére állnak a szükséges gyógyszerek és a legtöbb kóreset kezelésére alkalmas orvosi berendezések.

– Megtudtál-e róla valami mást is?

– Meglehetősen sokat, de semmi olyasmit, ami megváltoztathatná a korábbi véleményemet, Robin. – Pöff-pöff. – Az anyja spanyol volt, az apja anglo-amerikai, mindketten Átjáró-földerítők. Legalábbis úgy látszik. Valószínűleg bizonyos értelemben ilyenek lehettek azok a személyek is, akiket „Holt Emberekként” emleget, bár az még nem egyértelmű, hogy éppenséggel mifélék lehetnek azok.

– Albert – vetettem közbe –, nézz át néhány korábbi Átjáró-expedíciót, legalább úgy tíz évre visszamenőleg. Derítsd ki, volt-e közöttük egy amerikai férfiból és spanyol nőből álló páros, amely nem tért vissza!

– Természetesen, Bob. – Egy szép napon figyelmeztetnem kell, hogy térjen át valami korszerűbb szóhasználatra, de pillanatnyilag így is kifogástalanul működik. Csaknem azonnal jött a válasz: – Nincs adat ilyen expedícióról. Ugyanakkor volt egy utasszállító, amelyen tartózkodott egy állapotos spanyol asszony. Erről eddig nem kaptunk jelentést. Óhajtod a pontos adatokat?

– Természetesen, Albert. – De arra persze nincs beprogramozva, hogy ilyen kis piszkálódásokat érzékeljen. Az adatok ugyan nem sokat mondhatnak. Nem ismerhettem azt az asszonyt. Még az én időm előtt történt az eset. Viszont a nő kapott egy első osztályú karperecet, miután túlélt egy küldetést, amelynek során a férje, a legénység másik három tagjával együtt odaveszett egy ötszemélyes hajóban. Azóta semmi hír felőle. Az az expedíció egy egyszerű „menjetek és lássátok, mit találtok” jellegű vállalkozás volt. Ami neki jutott, egy gyerek volt, akit valami furcsa helyen kellett megszülnie.

– Mindez nem vonatkozik a Wan fiú apjára, vagy tán igen?

– Nem, Robin. De lehetséges, hogy éppen egy másik úton járt akkor. Ha viszont föltételezzük, hogy a Holt Emberek valahogy kapcsolatban állnak az elveszett expedíciókkal, akkor jó páran kell lenniük.

– Azt állítod tehát, hogy a Holt Emberek tulajdonképpen földerítők voltak? – faggattam.

– Természetesen, Robin.

– De mégis, hogyan? Úgy érted, hogy az agyukat valamiképpen konzerválták?

– Lám, ebben kételkedem, Robin – felelte, gondosan újratömve a pipáját. – Erről nincs elégséges adat, de azt mondanám, hogy a teljes agykonzerválás esélye nem több egy százaléknál.

– Akkor végül is miről lehet szó?

– Talán az emlékezet vegyi elraktározódásának valamilyen leképezéséről... ugyan ez sem túlságosan valószínű, de az esélye legalábbis három százalék körüli. És ez a legmagasabb arány, amire eddig jutottunk. Az érintettek részéről való önkéntes részvétel, például hogy valami módon szalagra rögzítették minden emléküket, valójában igen kevéssé valószínű. Legjobb esetben nulla nulla egy lehet. A közvetlen mentális kapcsolat, amit esetleg valamiféle telepátiának is nevezhetnénk, körülbelül ugyanennyire lehetséges. Ismeretlen eszközök alkalmazása nulla egész öt tizednyi esélyű. De persze, Robin – tette hozzá sietve –, tisztában vagy vele, hogy mindezek a becslések elégtelen adatokon és bizonyítatlan föltételezéseken nyugosznak.

– Gondolom, többre juthatnál, ha közvetlenül érintkezhetnél azokkal a Holt Emberekkel.

– Magától értetődik, Bob. Készülök is rá, hogy ilyesféle kapcsolatot igényelek a Herter-Hall-misszió fedélzeti számítógépén keresztül, de ehhez alapos előprogramozás szükséges. Az pedig nem valami éles elméjű komputer, Robin. – Itt kissé elbizonytalanodott. – Hanem akad itt még egy érdekes kérdés.

– Éspedig?

– Nyilván tudod, hogy jó néhány nagyobb hajó dokkolt a tápanyaggyárnál, miután fölfedezték. Állandó megfigyelés alatt tartották, viszont a hajók száma nem változott, természetesen figyelmen kívül hagyva a Herter-Hall-expedícióét és azt, amelyiken két nappal ezelőtt Wan érkezett oda. Az viszont nem biztos, hogy ugyanazokról a hajókról van szó.

– Hogyan?

– Ez nem teljesen biztos, Robin – hangsúlyozta. – A hícsí hajók rendkívül hasonlítanak egymásra. Ám a közeli fölvételek tanulmányozása alapján úgy tűnik, hogy – legalábbis a nagyobbak – másfelé vannak beirányozva. Talán mind a három. Mintha az ott lévő hajók elmentek volna, hogy újabbaknak adjanak helyet.

Hideg borzongás futott végig a gerincemen.

– Albert! – nyögtem ki végül, nehezen találva a kellő szavakat. – Tisztában vagy vele, mit sugall ez nekem?

– Magától értetődik, Robin – jelentette ki méltóságteljesen. – Azt jelzi, hogy a tápanyaggyár még most is működik. Hogy az üstökösök gázanyagait CHON-élelemmé dolgozza föl. És el is szállítja onnan valahová.

Nagyot nyeltem, miközben Albert rendületlenül folytatta:

– Ezenkívül rendhagyóan magas ionsugárzás érzékelhető a környezetében. El kell ismernem, sejtelmem sincs róla, honnan származhat.

– És ez veszélyes lehet a Herter-Hall társaság számára?

– Nem, Robin. Úgy vélem, nem. Nem nagyobb mértékben, mint mondjuk egy piezovíziós adás hat rád. Nem is a benne rejlő veszély, inkább a forrása foglalkoztatja a fantáziámat.

– Nem kérheted meg Herter-Hallékat, hogy próbálják meg kideríteni?

– De, magától értetődik, Robin. Máris megtettem. Ám legalább ötven napba kerül, míg valami válaszra számíthatunk.

Elbocsátottam Albertet, és székemben hátradőlve elgondolkodtam a hícsík és különös eljárásmódjaik fölött.

És ekkor beütött a baj.

A forgószékeim a lehető legkényelmesebbek és legszilárdabbak, de most kis híján fölborítottam az éppen alattam lévőt. Egy másodperc törtrésze alatt elborított a fájdalom. És nem is csupán a fájdalom: zsibbadás vett rajtam erőt, elveszítettem a tájékozódóképességemet, sőt még hallucináltam is. Úgy éreztem, hogy a fejem nyomban szétrobban, a tüdőm meg égett, mintha a pokol tüze gyulladt volna ki benne. Még sohasem éreztem magam ennyire nyomorultnak, testileg és lelkileg egyaránt, ugyanakkor azon kaptam magam, hogy a lehető leghihetetlenebb szexuális hőstettekről fantaziálok.

Megpróbáltam fölállni, de sehogy sem sikerült. Teljesen magatehetetlenül hanyatlottam hátra a karosszékben.

– Harriet! – nyögtem ki végül. – Keríts gyorsan orvost!

Jó három másodpercbe került, mire válaszolt, és a képe még jobban vibrált, mint az előbb Mortoné.

– Mr. Broadhead – makogta, láthatóan szörnyű zavarodottsággal –, nem tehetek róla, de minden áramköröm foglalt. Én... én... én... – És nem csupán a hangja ismételte folyton ugyanazt, hanem a feje és a teste is úgy viselkedett, mint valami végtelenített rövid videoszalag, amint újra meg újra ugyanabba a szóba kezd, majd visszakapcsol, hogy folytassa elölről.

Kizuhantam a székből a padlóra, és az volt az utolsó értelmes gondolatom:

– Ez a láz!

Már megint itt volt. Ráadásul sokkal komiszabb, mint ezelőtt valaha. Talán olyan borzasztó, hogy túl sem élem, olyan kegyetlen, fájdalmas, rémisztő és pszichotikusan rendellenes, hogy nem is tudtam, túl akarom-e élni!

5.

JANINE

A tíz-és tizennégy éves kor közötti különbség fölbecsülhetetlen. Egy fotonrakéta által hajtott űrhajóban megtett három és fél éves utazás után Janine már nem az a gyereklány volt, aki annak idején útnak indult. Persze azért még mindig gyerek volt. Csak éppen elérte azt a fejlődési szintet, amikor a mindenkori egyén rájön, hogy még milyen sokat kell nőnie. Janine nem is siettette saját felnőtté válását. Csak éppenséggel munkálkodott a feladat elvégzésén. Minden egyes nap. Szakadatlanul. És minden, számára hozzáférhető eszköz segítségével.

Amikor a többiektől elvált a Wannel való találkozás napján, nem valami konkrét dolog keresésére indult. Mindössze egyedül akart lenni. Még csak nem is valami valóságos, egyéni célból. És nem is azért, vagy nem csupán azért, mert már fárasztotta a családja. Vágyott valamire, ami kizárólag az övé, egy meg nem osztható élményre, egy olyan döntésre, amelynek meghozatalában nem segítik a mindenütt mellette lévő felnőttek. Vágyakozott a tápanyaggyár különösségének látványára, érintésére, szagának érzékelésére, és azt akarta, hogy mindez kizárólag az övé legyen.

Így minden terv nélkül kószált a folyosókon, időnként kortyintva egyet a kávés termoszából. Vagyis abból a folyadékból, ami számára kávénak tűnt. Ezt a szokást az apjától leste el, bár ha nekiszegeznénk a kérdést, bizonyára tagadná, hogy bármit is tanult tőle.

Minden érzékével új impulzusok után kutatott. A tápanyaggyár számára az eddig látott legcsodálatosabban izgató és legkellemesebben borzongató hely volt. Még annál is izgalmasabb, mint a Földről való kilövésük, hiszen akkor még kisgyerek volt. Izgatóbb, mint az elszíneződött nadrágocska, ami azt jelezte, hogy nővé érett. Sokkal izgalmasabb, mint bármi egyéb. Még a folyosók csupasz falai is rejtélyesek voltak, hiszen hícsí fémből készültek, hihetetlenül régen, mégis sugározták a készítőik által beléjük épített halványkék fényt. (Miféle szemek használhatták vajon ezt a fényt újkorában?) Könnyedén szökdécselt egyik helyiségből a másikba, csak lábbelije hegyével érintve a padlót. Az egyik szobában gumiszerű polcok sorakoztak (vajon mit tarthattak valaha?), egy másikban hatalmas, horpadt gömb lapult: a tetejét és az alját mintha lemetszették volna, tükörfényes krómnak látszott, érintésre szemcsésen porosnak tűnt... ugyan mire használhatták? Egyes tárgyak rendeltetését legalább sejtette. Az az asztalszerű valami bizonyára valóban asztal lehetett. (A szélén körbefutó perem nyilvánvalóan azt akadályozta, hogy a tápanyaggyár gyönge gravitációs terében lepotyogjanak róla a dolgok.) Más tárgyak mibenlétét Vera határozta meg számukra, miután a nagy földi adatbankokban utánanézett a betáplált ismereteknek a rendelkezésre álló hícsí tárgyi emlékekről. A falakban elhelyezkedő, pókhálószerű függönnyel ellátott fülkékről például úgy vélték, hogy alvóhelyek lehettek. De ki tudhatná biztosan, vajon a butácska Vera valóban helyesen következtete? No de mit számít? Ezek a holmik önmagukban is izgalmasak voltak. Ugyanígy földobta a tágas tér, amelyben szabadon mozoghatott. Sőt még az is, hogy esetleg eltévedhet benne. Hiszen mindaddig, míg ezt a tápanyaggyárat el nem érték, Janine számára sohasem kínálkozott lehetőség arra, hogy bárhol, bármennyire eltévedjen. A gondolat kellemesen borzongató halvány félelmet ébresztett benne. Már csak azért is, mert tizennégy esztendős agyának már felnőtt módra működő része azt súgta, hogy bármennyire eltéved is, az objektum egyszerűen nem elég nagy hozzá, hogy reménytelenül elvesszen.

Tehát egész biztonságos kis rémület volt ez. Vagy legalábbis annak látszott.

Mindaddig, míg a túloldali dokkoknál sarokba nem szorult valami – egy hícsí?... talán holmi űrszörny? vagy tán egy késsel hadonászó tébolyult, vén száműzött? – nem bújt elő a homályos járatokból, és haladt imbolyogva feléje.

És akkor hirtelen kiderült, hogy nem valami ilyesmiről van szó, hogy Wan az az alak.

Akkor még természetesen nem tudta a nevét.

– Hé, ne gyere közelebb! – vinnyogta torkában dobogó szívvel, rádióját markolászva és karját keresztbe téve apró, új mellecskéi előtt. Az alak nem közeledett tovább. Megállt. Csak nézett rá kimeredő szemmel, leesett állal, kis híján kilógó nyelvvel. Magas volt és sovány. Az arca háromszögletű, hosszú, horgas orral. Valami szoknyaféle volt rajta meg holmi kabát, mindkettő alaposan bepiszkolódva. Valahogy férfiszaga volt. Reszketett, amint beleszaglászott a levegőbe. Különben fiatal volt. Biztosan nem lehetett sokkal idősebb nála, és Janine már évek óta nem látott senkit, aki ne lett volna legalább háromszor öregebb. S amikor a fiú térdre ereszkedett, és olyasmit művelt, amit ő még soha, senki mástól nem látott, akkor kényszeredetten vihorászva felnyögött... egyszerre tört rá a nevethetnék, a megkönnyebbülés, a sokk és a hisztéria. A sokkot nem a másik viselkedése váltotta ki. Inkább az, hogy egy fiúval találkozott. Alvás közben Janine elég vad álmokat látott, de ilyesmit soha!

A következő néhány napon Janine még a gondolatát sem tudta elviselni, hogy Wan esetleg eltűnjön a szeme elől. Úgy érezte, hogy egyszerre az anyja, a játszótársa, a tanítómestere és a felesége.

– Ne úgy, Wan! Lassan szopogasd, nagyon forró!... Te Wan, azt állítod, hogy hároméves korod óta egyfolytában egyedül voltál?... Szép a szemed, Wan, de igazán... – Nem bánta, hogy a fiú nem eléggé kifinomult ahhoz, hogy válaszul az ő szeme szépségét is megdicsérje, hiszen anélkül is világosan látta, hogy minden porcikájával sikerült teljesen lenyűgöznie a legénykét.

No persze, ez a többiek figyelmét sem kerülhette el. De Janine ezzel sem törődött. Wan nem szűkölködött éles érzékeit, kíváncsi szemét, ámuló csodálatát megosztó jelenségekben. Még a lánynál is kevesebbet aludt. Janine eleinte örült ennek, mert így nagyobb „rész” jutott neki a fiúból, de hamarosan rájött, hogy lassan teljesen kimerül szegény. Sőt talán meg is betegszik. Amikor meglátta, hogy Wan erősen verejtékezik és reszket a csillogó, ezüstös gubófélét rejtő helyiségben, ő volt az, aki először fölkiáltott:

– Lurvy! Azt hiszem, megbetegszik! – Amint a fiú a heverő felé támolygott, odarohant hozzá, hogy szárazon tüzelő homlokára szorítsa a tenyerét. A gubó lecsapódó teteje csaknem odacsípte a kezét, hosszú, mély karcolást ejtve az alkarján, könyöktől egészen a keze fejéig. – Paul – kiáltotta, visszarántva a kezét –, meg kell...

És ebben a pillanatban rájuk tört a 130 napos láz. Kegyetlenebbül, mint eddig bármikor. Másképpen, mint korábban valaha. Janine, szívének két dobbanása között, egyszerre rosszul lett.

Eddig még sohasem volt beteg. Néha egy-egy horzsolás, gyomorrontás vagy nátha. Semmi több. Élete java részében teljes orvosi ellenőrzés alatt állt, semmi betegség egyszerűen nem fordulhatott elő nála. Nem is értette, most mi történik vele. Testét láz emésztette, és mindene fájt. Hallucinált: különös, félelmetes alakokat látott, némelyek valami torz családra emlékeztették, mások csupán furcsák és ijesztőek voltak. Még saját magát is látta: hatalmas mellekkel és vaskos csípővel... de mégis ő volt az... valami téboly fészkelte be magát a zsigereibe, ami ennek a beteges fantáziavalóságnak minden látható és láthatatlan üregébe be akart hatolni; olyasmi, ami valójában még ebben a lázálomban sem lehetett az ő része. És ezek a dolgok nem voltak világosak. Semmi sem volt igazán érthető. A kínzó fájdalom és a téboly hullámokban tört rá. Közben, egy-két rövid másodpercre olykor földerengett a valóság. A falakból áradó, acélosan kékes fény. Lurvy mellette összegörnyedve fetrengő alakja. Apja, amint valamelyik folyosón öklendezik. A krómozott, kékes gubó, amelyben Wan hánykolódott lihegve, káoszának rabjaként. Nem a tudata vagy ép akarata késztette, hogy puszta körömmel essen neki a fedélnek, és századszor, ezredszer is próbálja kinyitni. De nem hagyott föl vele, és végül sikerült. Kicincálta a reszkető és vinnyogó fiút.

A hallucinációk azonnal semmivé váltak.

Valamivel lassabban a fájdalom, a hányinger és a rémület is elmúlt. Az egész véget ért. Még mindannyian remegtek és támolyogtak, a fiú kivételével, aki eszméletlenül feküdt, és hatalmas, rekedt horkantásokkal vette a levegőt, halálra rémítve vele a lányt.

– Lurvy, segíts! – sikoltotta. – Haldoklik!

Nővére azonnal ott termett mellette, ujja a legényke pulzusán, miközben a fejét rázva próbálta kiűzni magából a kábulatot, homályos tekintettel vizsgálva a fiú szemét.

– Kiszáradt. A láztól. No, gyere már! – kiabálta Wan karját ráncigálva: – Segíts visszacipelni őt a hajóra! Sóoldat kell neki, antibiotikumok, valami lázcsillapító, esetleg egy kis gamma-globulin...

Legalább húsz percükbe belekerült, mire Want a hajóhoz vonszolták, és Janine közben minden lassú, botladozó lépésüknél attól rettegett, hogy a beteg azonnal meghal. Az utolsó száz méteren Lurvy előrefutott, és mire Paul, Janine segítségével átpréselte a fiút a zsilipen, már sikerült fölnyitnia az egészségügyi csomagot, miközben kiabálva adta ki utasításait.

– Fektessétek le! Ezt adjátok be neki! Vegyetek tőle vért, és végezzétek el a baktérium-meg a vírustesztet! Meg az antitestét is! Küldjetek sürgős üzenetet a bázisra! Mondjátok meg nekik, hogy orvosi tanácsokra van szükségünk! Már ha megéri, amíg ideérnek!

Paul segített nekik lecibálni Wan ruháit, miután a fiút becsavarták Payter egyik meleg takarójába. Azután elküldte az üzenetet. De tudta, mindnyájan tisztában voltak vele, hogy Wan életének vagy halálának dilemmáját nem a Földről oldják majd meg. Úgy semmiképpen, hogy az üzenetváltás teljes hét hetet vesz igénybe! Payter káromkodva küszködött a hordozható életmentő egységgel. Lurvy és Janine magával a beteggel foglalatoskodott. Paul egy szót sem szólt senkihez, csak felöltötte űrszkafanderét, ahol másfél órás kimerítő munkával beállította a leadó parabolaantennákat. A legnagyobbat a fényes pároscsillag: a Neptunusz és holdja felé, a másikat pedig az űr azon szelvényének irányába, ahol a Garfeld állomás tartózkodott. Ekkor a külső héjazathoz tapadva utasította Verát, hogy ismételje meg az S. O. S. hívást mindkét célpont felé, méghozzá maximális erővel. Lehet, hogy éppen pásztázzák az eget, de az is lehet, hogy nem. Amikor Vera jelezte, hogy végzett az adással, ismét visszafordította a nagyobbik antennát a Föld felé. Mindez kerek három órába telt, és nem lehetett biztos benne, hogy bármelyik célállomás valóban veszi majd az üzenetet. Az is hasonlóképpen bizonytalan volt, vajon akármelyik képes-e fölajánlani a szükséges segítséget. A Garfeld állomás még az ő hajójuknál is kisebb és gyatrábban fölszerelt volt. A Triton bázison dolgozók pedig újoncok voltak. De ha valamelyikük elcsípi az adást, akkor reménykedhetnek valami segítségben... vagy legalább együttérzés kinyilvánításában, sokkal hamarabb, mint a Földről.

Egy óra múltán Wan láza is csökkenni kezdett. Tizenkét óra elteltével vonaglása és a görcsei is elcsitultak, és a fiú már normálisan aludt. De még változatlanul nagyon beteg volt.

Janine, az anya és játszópajtás, tanítómester és legalább-fantáziafeleség ettől fogva ápolónővér is lett Wan számára. Az első gyógykezelést követően már azt sem engedte, hogy Lurvy adja be neki a gyógyszereit. Álmatlanul ült mellette, és törölgette homlokáról a verejtéket. Az eszméletlen fiút, kényeskedve bár, de tisztába tette. Bármi másra képtelen volt igazán odafigyelni. Családja csodálkozó vagy éppen aggódó pillantásaira ügyet sem vetett, míg Wan összetapadt, lucskos haját félre nem fésülte az arcából, és meg nem hallotta Paul valamelyik atyáskodó megjegyzését. Janine féltékenységet érzett sógora hangjában, és ingerülten fölcsattant:

– Paul! Az idegeimre mégy! Wannek szüksége van rá, hogy ápoljam!

– Te meg kifejezetten élvezed a dolgot, nem igaz? – mordult vissza a férfi. Valóban mérges volt. Ezzel persze még inkább fölpaprikázta a lányt. Ekkor azonban meglepően kedvesen közbevágott az apja:

– Hagyd, Paul, hogy a lány az legyen, ami. Te talán sohasem voltál fiatal? Gyere, inkább nézzük meg még egyszer, mi is tulajdonképpen ez a Träumenplatz...

Janine maga is meglepődött rajta, hogy hagyta érvényesülni a békeközvetítőt. Micsoda lehetőség lett volna ez egy jó kis veszekedésre! De most nem ezt diktálták az érdekei. Megengedte magának, hogy gúnyos fintorral méltányolja Paul féltékenykedését, hiszen ez új stráfot jelentett a rangjelzésén, azután visszatért Wan ápolásához.

Ahogy lassan fölépült, még érdekesebbé vált a szemében. Néha szólt is hozzá, amikor magához tért. Alvás közben pedig nyugodtan tanulmányozhatta. Milyen sötét az arca, olajbarna a bőre! De a törzse a lehető legfehérebb, akár a frissen kelesztett tészta, bár szorosan tapad a csontjaihoz. A testszőrzete gyér. Az arcán szinte semmi, egy-két pihétől eltekintve, ami igazán kevés ahhoz, hogy bajusz legyen.

Janine tudta, hogy Lurvy és az apja jókat mulat rajta, Paul pedig hiányolja azt a hízelkedést, amelyet oly sokáig elhárított magától. Csodálatos volt ez a változás. Igazi tekintélyre tett szert. Életében először az ő tevékenysége volt a legfontosabb a csoportban. A többiek tőle kértek engedélyt, hogy kérdéseket tehessenek föl a fiúnak, és amikor úgy vélekedett, hogy az fáradt, elfogadták az elutasítását, és békén hagyták.

Mindemellett Wan egyszerűen lenyűgözte őt. A férfiakról nyert minden korábbi tapasztalatával összevetve, a legényke győzedelmeskedett. Még a levelezőpartnereivel szemben is: Wan jóképűbb volt, mint a korcsolyabajnok, eszesebb, mint a színészek, és majdnem olyan magas, mint a kosárlabdázó. És valamennyivel, különösképpen azzal a kettővel szemben, akik évek óta több tízmillió kilométeren belül a legközelebb álltak hozzá, Wan olyan csodálatosan fiatal volt. Paul és pláne az az öreg apja viszont nem. A vén Peter keze fején szabálytalan, karamellszínű, az ő szemében undorító foltok éktelenkedtek. De az öregember legalább tisztán tartotta magát. Még valahogy elegáns is volt, legalábbis kontinentális értelemben... kis ezüstollóval a fülében nőtt szőröket is kicsipkedte, amint Janine rajtakapta egyszer. Viszont Peter egyik összecsapásukkor oda is vetette Lurvynak:

– És te ezzel az alakkal bújsz az ágyba? Egy szőrös fülű majommal? Én elhánynám magam!

Egyszóval etette a fiút, fölolvasott neki, és gondosan őrizte az álmát. Megmosta a haját, és gombafrizurát csinált neki, kivételesen megengedve, hogy Lurvy is segítsen egyenesre vágni, azután hajszárítóval fényesre szárította. Kimosta a ruháit, és amiért Lurvyt legorombította, megfoltozta őket, sőt még Pauléból is beszűkített egyet-kettőt, hogy Wan viselhesse őket. A beteg mindezt elfogadta, sőt határozottan élvezte.

Amint erősödött, egyre kevésbé lett szüksége Janine istápolására, s a lány is egyre sikertelenebbül védhette meg őt a többiek kérdezősködésétől. De ők is gondját viselték a betegnek. Még az öreg Peter sem volt kivétel. Vera beásta magát orvosi programjaiba, és hosszú listát állított össze a fiún kipróbálandó tesztekből.

– Gyilkos! – tiltakozott Peter. – Hát nem érti meg, hogy a szerencsétlen olyan közel járt a halálhoz? Utóbb még bevégzi a sorsát! – Ebben persze nem csupán aggodalom rejlett. Neki is megvoltak a maga kérdései, és föl is tette őket, amikor Janine megengedte; morogva duzzogott, ha elutasították. – Ott van az az ágy, Wan, mondd csak, mit érzel, amikor benne fekszel? Mintha valahogyan több millió emberhez tartoznál egyszerre? És ők is tehozzád, így van? – Ám amikor Janine szemrehányást tett neki, hogy akadályozza a fiú fölgyógyulását, az öregember visszakozott. Igaz, sohasem hosszú időre.

Végül Wan elég jól volt már ahhoz, hogy Janine egy egész éjszakát végigalhasson a saját gubójában. Amikor fölébredt, a nővére Vera konzolján munkálkodott éppen. Wan a székének támlájára dőlve fintorgott és vigyorgott a szokatlan szerkezet láttán, mialatt Lurvy egészségügyi zárójelentését olvasta föl neki:

– Az életfunkcióid normálisak, a súlyod gyarapodik, az antitestszinted a normális határok között mozog; azt hiszem, Wan, hamarosan teljesen rendbe jössz.

– Nos, akkor végre elbeszélgethetünk?! – kiáltott föl az apja. – Arról a fénysebességnél gyorsabb rádióról, a gépekről, a helyről, ahonnan idejött, az álmodószobáról! – Janine közéjük furakodott.

– Hagyd őt békén! – förmedt az öregre. De Wan megrázta a fejét.

– Hadd kérdezzenek, amit csak akarnak, Janine – mondta vékony, lihegő hangján.

– Most?

– Igen, most rögtön! – erősködött az öreg. – Ebben a szent pillanatban! Paul, gyere ide és magyarázd meg ennek a kölyöknek, mire vagyunk kíváncsiak!

Janine rájött, hogy ezek hárman mindezt jó előre kitervelték. De Wan nem tiltakozott, ő pedig már nem hivatkozhatott arra, hogy még mindig gyönge a kikérdezéshez. Odalépett hát, és letelepedett mellé. Ha már nem akadályozhatja meg ezt a faggatózást, legalább ott legyen, hogy szükség esetén megvédhesse. Hűvösen megadta hát a formális engedélyt:

– Tessék, Paul. Mondd el, amit akarsz, de ne fáraszd ki nagyon!

Paul csúfondáros pillantást vetett rá, de szavait a fiúhoz intézte.

– Vagy tizenkét éve – mondta –, körülbelül minden százharmincadik napon a Föld egész népe megbolondult. Lehetséges, hogy ez a te hibád, Wan.

A beteg elfintorodott, de nem szólt semmit. „Nyilvános védője” szólalt meg helyette:

– Mondd, miért piszkálod?! – csattant föl Janine.

– Ugyan, ez nem piszkálódás! De valamennyiünket elkapott már a láz. Ez nem lehet véletlen egybeesés! Amikor Wan bebújik abba a burokba, az egész világmindenséget elárasztja. – Paul megcsóválta a fejét. – Kedves fiam, el tudod képzelni egyáltalán, mennyi bonyodalmat okoztál már eddig? Mióta csak elkezdtél ide járni, sok millió ember osztotta meg veled az álmaidat. Sőt sok milliárd! Néha nyugodt voltál, az álmaid is nyugodtak voltak, és ez nem csinált olyan nagy galibát. Máskor viszont zaklatott voltál. Nem kívánom, hogy vádold magad – tette hozzá, mintegy elébe menve Janine várható megjegyzésének –, de emiatt emberek ezrei és ezrei haltak meg. Ami pedig az anyagi veszteségeket illeti, Wan, az minden képzeletet felülmúl.

Wan védekezőn összerázkódott.

– Én sohasem bántottam senkit! – Nem fogta föl a maga teljességében, mivel vádolják, de Paul hangjából kiérezte a szemrehányást.

– Szeretném, ha tényleg így lenne, Wan – mondta. – De csak az a fontos, hogy többé ne csinálj ilyesmit.

– Hogy ne álmodjak többé a heverőn?

– Így van. – Janine felé fordult támogatásért, de aztán csak megvonta a vállát.

– Van itt még egyéb is – vetette közbe Paul. – Segítened kell nekünk! Mondj el mindent, amit csak tudsz! Arról a heverőről. A Holt Emberekről. A fénysebességnél gyorsabb rádióról, a tápanyag...

– És miért tenném? – fortyant föl Wan.

Paul türelmesen folytatta:

– Mert így készíthetsz föl a láz ellen. Nem hiszem, hogy tudod, mennyire fontos vagy. A fejedben meglévő tudás sok embert menthet meg az éhhaláltól. Sok millió életet, Wan!

A fiú eltöprengett egy percig a hallottakon, de a „sok millió ember” fogalma semmit sem jelentett neki, még az „öt ember” valóságát sem fogta föl egészen.

– Dühítő, amit mondasz – acsargott.

– Nem szándékosan teszem, Wan.

– Mit számít, hogy mi a szándékod, a lényeg az, mit teszel. Pont most mondtad magad is ugyanezt – méltatlankodott a legényke. – No, rendben van. Végül is mit akarsz?

– Azt akarjuk, hogy mondj el mindent, amit csak tudsz – vágta rá Paul azonnal. – Vagyis nem mindent egyszerre. Először csak, amire emlékezel. Azután gyere velünk végig ezen a tápanyaggyáron, és magyarázz el mindent. Persze amennyire képes vagy rá, úgy értem.

– Hogy itt? Nincs itt semmi, csak az álmodó szoba, és azt sem engeditek használni!

– Itt nekünk minden teljesen új, Wan.

– De itt semmi sincs! A csapból nem folyik a víz, nincs könyvtár, a Holt Emberekkel alig lehet beszélni, és nem is terem semmi. Otthon meg mindenem megvan, majdnem minden működik, magatok is meggyőződhettek róla.

– Mintha csak a mennyországról beszélnél!

– Nézzétek meg magatok! Ha nem álmodhatok, semmi értelme itt rostokolnom.

Paul tétován pillantott a többiek felé.

– Gondoljátok, hogy megtehetnénk?

– Hát persze! A hajómmal elmehetünk oda, vagyis nem mindnyájan – visszakozott –, de egypáran igen. Itt hagyhatjuk az öregembert. Úgysincs asszonya, tehát nem fosztanánk meg a párjától. Vagy éppen – tette hozzá incselkedőn – elmehetünk, Janine meg én. Akkor több hely jut nekünk a hajóban. És hozhatunk ide nektek gépeket, könyveket, kincseket...

– Ezt máris felejtsd el, Wan – szólt közbe Janine bölcsen. – Ilyesmibe sohasem mennének bele.

– Ne siesd el, lányom – vágott közbe az apja. – Nem a tiéd itt a döntő szó. Érdekes, amit a fiú beszél. Ha kinyithatja előttünk a mennyország kapuját, majd bolondok lennénk kint maradni! A hidegben!

Janine fürkésző pillantást vetett az öregre, de annak arca kifejezéstelen maradt.

– Szóval nem bánod, ha Wan meg én egyedül megyünk oda?

– Nem erről van szó – szögezte le az öreg. – A lényeg az, hogyan végezhetnénk el a leghamarabb ezt az átkozott föladatot és térhetnénk vissza a jutalmunkért! Más egyéb mit sem számít!

– Nos – szólalt meg Lurvy egy kis idő után –, nem kell azonnal eldöntenünk ezt a kérdést. A mennyország várhat még ránk, egy egész életen át.

Apja elgondolkodott.

– Hm, ez igaz, igen. De ha igazságosak akarunk lenni, egyeseknek kevesebb maradt már hátra az életéből, mint másoknak.

Nap mint nap új üzenetek futottak be a Földről. Dühítő módon mindez már a régi helyzetre volt csak érvényes, a Wan előtti időre, semmi köze nem volt ahhoz, amit most csináltak vagy terveztek: „Adják meg ennek vagy annak a vegyelemzését! Röntgenezzenek meg ezt vagy azt! Adják meg ezeknek a tárgyaknak a méreteit!” Mostanra azok a lassú fotonlöketek, amelyek a tápanyaggyár fölfedezésének hírét vitték, talán megérkeztek az odalenti, földi „Verához”, és meglehet, már a válasz is úton volt feléjük. De még jó néhány hétig nem érkezik meg. A Triton bázisnak Veránál értelmesebb komputere volt, ezért Paul és Lurvy erőltette, hogy minden adatukat küldjék el oda is elemzés és tanácskérés végett. Az öreg Peter dühödten utasította el az ajánlatot:

– Még hogy azoknak a vándorcigányoknak! Miért adnánk nekik, ami nekünk olyan sokba került?

– De senki sem akar elvenni tőlünk semmit, papa! – tiltakozott Lurvy. – Mindez jogosan a miénk. A szerződésekben pontosan benne van!

– Nem és nem!

Így azután mindent betápláltak fedélzeti Verájukba, és annak lassú, szűk intelligenciája gyötrődve rendezte szabályos mintákká a töredékeket. Még ábrákat is készített. Például azét a helyét, ahonnan Wan érkezett – lehet, persze, hogy nem valami pontosan adta vissza a külső valóságot, mert a fiú nyilvánvalóan nem túl nagy figyelmet szentelt az objektum alapos tanulmányozásának. A folyosókét. A gépezetekét. Magukét a hícsíkét, miközben Wan rendre helyreutasította:

– Ó, nem jó! Mindegyiknek szakálla van, a hímneműeknek és a nőneműeknek is. Már egész fiatal koruktól fogva. A nőneműek melle meg... – és a kezével mutatta, mennyire mélyre csüng, egészen a bordáik alá. – És nem jól határozod meg a szagukat sem!

– A hologramoknak nincs semmiféle szaguk, Wan – jegyezte meg Paul.

– Az meglehet. Nekik viszont van, az már biztos. Őszintén szólva elég ocsmány szaguk van.

Vera eközben halkan duruzsolt és vinnyogott az új adatok fölött, reszketeg vonalakkal vázolva föl a kívánt kiigazításokat. Órák múltával a kezdetben játéknak tűnő tevékenység igazi kínszenvedéssé vált Wan számára. Amikor egyszer csak kijelentette: – Igen, ez így tökéletes, a Holt Emberek szobája pontosan így néz ki – mindnyájan hirtelen megértették, hogy már akármit jónak elfogadna, csak egy időre megszabadulhasson ettől a tehertől, hogy végre pihenhessen egy kicsit. Akkor Janine elcipelné egy sétára a folyosókon, vállán a hang-és képfelvevővel. Minden eshetőségre, ha esetleg valami érdemleges vagy tán értékes kerülne a szemük elé. Közben elmélyülten beszélgettek. Wan tudása és tudatlansága egyformán lenyűgöző volt. És egyik sem volt előre kiszámítható.

És nem csupán Wan volt méltó a tanulmányozásra. Az öreg Peter vagy Lurvy óránként állt elő újabb ötletekkel, hogyan lehetne letéríteni kiszabott pályájáról a tápanyaggyárat, hogy ezáltal valóban teljesíthessék eredetileg vállalt feladatukat. De egyik sem vált be. Napról napra egyre több üzenet érkezett a Földről. De még mindig nem voltak időszerűek. Még csak érdekesek sem voltak. Janine a levelezőpajtásaitól kapott küldemények garmadáját Vera memóriájában hagyta porosodni, még azt sem tette meg, hogy megnézze őket, mivel a Wantól kapott információk tökéletesen kielégítették a kíváncsiságát. Időnként egészen különös hírek is érkeztek. Lurvy esetében például az, hogy a kollégiuma fölterjesztette az Év Asszonya címre. Az öreg Peternek egy hivatalos petíció a szülővárosából. Elolvasta, és hangos kacajra fakadt.

– Dortmundban még mindig azt akarják, hogy induljak a polgármester-választáson. Micsoda értelmetlenség!

– Miért, igazán szép dolog – mondta Lurvy kedveskedőn. – Valódi megtiszteltetés.

– Ez egy nagy semmi! – igazította helyre az öreg, rosszallóan. – Még hogy Bürgermeister! Azzal, amink van, akár a Szövetségi Köztársaság elnökségéért is ringbe szállhatnék, vagy még... – Váratlanul elhallgatott, majd komoran kijelentette: – Mármint ha egyáltalán visszajutok még a Szövetségi Köztársaságba. – Ismét elnémult, és átnézett a többiek feje fölött. Ajka némán mozgott egy darabig, majd megszólalt: – Talán jobb lenne, ha azonnal visszafordulnánk.

– Ó, papa!... – kiáltott föl Janine. Aztán elhallgatott, mert az öregúr olyan pillantást vetett rá, mint egy éhes farkas a kisbárányra. Hirtelen feszültség keletkezett közöttük, mígnem Paul megköszörülte a torkát, és megszólalt:

– Háát, ez valóban az egyik megoldás lehetne számunkra. Persze ott van a szerződés jogi problémája...

Peter megrázta a fejét.

– Már én is gondoltam erre. De olyan sokkal tartoznak nekünk! Csupán azért is, hogy megfékeztük a lázat. Ha csak a valószínű kár egy százalékát kifizetnék, már az is milliókat, mit milliókat, milliárdokat jelentene! Ha pedig nem fizetnének... – Itt elbizonytalanodott, azután folytatta: – No nem, az föl sem merülhet, hogy nem fizetnek. Csak beszélnünk kell velük. Beszámolunk róla, hogy kiküszöböltük a lázat, hogy nem tudjuk elmozdítani a tápanyaggyárat, hogy hazamegyünk. Mikorra a válaszüzenet megérkezhet, már hetek óta úton leszünk hazafelé.

– No és mi lesz Wannel? – kérdezte Janine.

– Ő is velünk jön, hát persze. Újra a saját fajtája körében élhet majd, és kétségkívül ez lesz számára a lehető legjobb.

– Nem gondolod, hogy esetleg Wanre kellene bíznunk a döntést? És ha mégis elmennénk egypáran, hogy földerítsük a mennyországát?

– Az csak egy kósza álom volt – mondta az öreg hűvösen. A valóság az, hogy nem tehetünk meg mindent mi magunk. Kutassa ki az ő paradicsomát valaki más. Minden feladatra annyi jelentkező lenne! Mi pedig ismét otthon lehetnénk, fürödnénk a gazdagságban és hírnévben. Ez nemcsak egy vacak szerződés függvénye – folytatta már-már panaszos hangon. – Mi valóságos Megváltók vagyunk. Előadókörutakat teszünk majd, egekig csapnak a reklámozásunk hullámai. Óriási hatalom lesz a kezünkben!

– Nem, papa – vélekedett Janine –, ide figyelj! Mindnyájan arról prédikáltatok, hogy kötelességünk segíteni a világon. Táplálnunk kell az embereket, új dolgokat kell vinnünk nekik, amelyekkel szebbé tehetik az életüket. Hát nem kell teljesítenünk ezt a kötelességünket?

Peter dühödten fordult a lány felé.

– Kis taknyos! Mit tudsz te egyáltalán a kötelességről? Nélkülem ott csücsülnél valamelyik chicagói nyomortanyán, és várnád a jótékonysági utalványt. A magunk javára is kell gondolnunk!

Már azon volt, hogy visszavág, amikor Wan tágra meredt szeme, rémült tekintete megállította.

– Hogy gyűlölöm ezt az egészet! – kiáltotta. – Gyere, Wan, menjünk, sétáljunk egyet! Itt hagyunk benneteket a fenében!

– Igazából nem is olyan rossz ember – magyarázta a fiúnak, mikor már hallótávolságon kívül voltak. Nyomukban hömpölyögtek a veszekedés hangjai. Wan, akinek édeskevés tapasztalata volt a nézeteltéréseket illetően, láthatóan fölkavarodott.

Nem is reagált közvetlenül. Egy kidudorodásra mutatott a kékes fénnyel világító falon.

– Ez itt egy víznyerő hely – magyarázta –, de már régen bedöglött. Többtucatnyi van belőlük, de a legtöbb már nem működik.

Janine fölületesen megvizsgálta, ráirányította a vállához rögzített kamerát, miközben előre-hátra billegtette kerekded födelét. A tetejénél volt valami orrszerű kitüremkedés, alul pedig olyasmi, ami csak leeresztőcsap lehetett. Majdnem olyan tágas volt, hogy belebújhatott volna, de teljesen száraz.

– Ugye azt mondtad, hogy az egyik még működik, de a vize ihatatlan?

– Igen, igen! Akarod, hogy megmutassam?

– Nos, talán igen. – Janine témát váltott: – Igazán ne engedd, hogy lehengereljenek. Csak túlságosan izgatottak különben.

– Rendben, Janine. – De a fiú láthatóan nem volt beszédes kedvében.

A lány folytatta hát:

– Amikor kicsi voltam, mindig történeteket mesélt nekem. Legtöbbször dögfárasztóak voltak, de néha nem. Beszélt például valami Schwarze Peterről, aki... már amennyire el tudom képzelni, olyasféle lehetett, mint a Mikulás. Azt mondta, ha jó kislány leszek, Schwarze Peter hoz nekem egy szép babát, de ha nem, akkor csak egy darab szenet kapok tőle karácsonyra. Ezért aztán őt is így neveztem: Schwarze Peter! De sohasem adott nekem széndarabot. – A fiú figyelmesen hallgatta, amint tovább-ballagtak a folyosón, de semmit sem válaszolt. – Akkor meghalt az anyám. Paul és Lurvy közben összeházasodtak, így egy időre odaköltöztem hozzájuk. De a papa valójában sohasem volt olyan rossz ember. Amilyen gyakran csak tehette, meglátogatott... legalábbis azt hiszem. Wan! Érted te egyáltalán, amiről beszélek?

– Nem – felelte a fiú. – Mi az a Mikulás?

– Óóó, Wan!

Így azután elmagyarázta neki a Mikulást, a karácsonyt, utána kénytelen volt beszélni a télről, a hóról és az ajándékozás szokásáról. Wan arca kisimult, a végén már nyíltan mosolygott. Különös módon, ahogyan a fiú kedve javult, úgy romlott el egyre jobban a lányé. Miközben igyekezett megmagyarázni Wannek mindent a maga világáról, fölrémlett előtte az, ami hamarosan vár rá. Talán mégiscsak az lenne a legjobb, amit Peter javasolt, hogy szedjék a sátorfájukat, és térjenek vissza a maguk valós életébe. Minden más lehetőség ijesztőnek tűnt. Félelmetes a hely, ahol vannak, ha hagyja, hogy minden eljusson a tudatáig... valamiféle műtárgyban, amely csökönyösen tör előre az útján az űrön át, valami ismeretlen cél felé. És mi lesz, ha egyszer megérkezik? Ott mi várhat rájuk? Ha pedig visszakísérik Want a paradicsomába, ott mi lesz? Hícsík? Hícsík! Ott is csak a félelem vár rá. Janine egész fiatal életét végigkísérték, igaz kívülről, a hícsík... ijesztők, ha valósággá válnak, de inkább misztikusak, mint valóságosak! Éppen úgy, mint Schwarze Peter vagy a Mikulás. Mint maga az Isten. Minden istenség vagy mítosz elviselhető, amíg csak hiszünk bennük, de mi történik akkor, ha megelevenednek?

Tudta, hogy a családja éppen úgy tele van félelemmel, mint ő maga, bár ez a szavaikból sohasem derült ki. Janine előtt mindig a bátorság példáját mutatták. Csak érezte valahogy. Rájött, hogy Paul és a nővére is fél, de a tudatukat megkeményítve szembefordulnak ezzel a félelemmel, és inkább arra a jóra gondolnak, ami kijöhet belőle. Az ő rettegése valahogy egészen speciális volt; kevésbé félt attól, mi történhet vele, mint attól, vajon hogyan viselkedik majd, ha valami történik. Amit az apja érzett, az nyilvánvaló volt mindenki előtt. Dühös volt és félt egyszerre, de amitől félt, az mindig szertefoszlott, még mielőtt kipróbálhatta volna rajta a bátorságát.

És mit érezhet Wan? Olyan egyszerűnek tűnt, ahogy végigkalauzolta őt a birodalmán, mint amikor az egyik gyerek mutatja meg a másiknak a játékosdobozát. De Janine jobban tudta, milyen. Ha valamit egyáltalán megtanult tizennégy esztendeje alatt, az az volt, hogy senki sem igazán egyszerű. Wan bonyolultsága csupán teljesen más volt, mint az övé, amint azonnal rájött, amikor a fiú bemutatta neki a működő víznyerőt. Miután már ihatatlan volt számára a vize, Wan latrinának használta a helyet. Janine a Nyugati Világ nagy álszent összeesküvésének szellemében nevelkedett, amely szerint az ürítkezés igazából nem is létező dolog, s ezért egy ilyen mocskos és bűzös zugot sohasem mutatott volna meg valaki másnak, de Want a legcsekélyebb mértékben sem zavarta a dolog. Sőt még ha akarta volna, sem tudta volna zavarba hozni őt.

– Mégiscsak járnom kellett valahova – dörmögte a fiú értetlenül, amikor számon kérte tőle, hogy miért nem a hajó mellékhelyiségét használta erre a célra, mint minden más normális ember.

– No persze, de ha a megfelelő helyen végzed a dolgodat, Vera megállapíthatja, mikor vagy beteg, nem érted? Ugyanis mindig elemzi a mi... izé... fürdőszobai ügyeinket.

– Biztosan van erre más megoldás is.

– Biztosan van. – Ott volt például a hordozható egészségügyi berendezés, amely bármikor apró mintákat vehetett akármelyiküktől... amelyik Want is kezelésbe vette, amikor szükségessé vált. De Vera nem volt valami lángelméjű számítógép, ezért eszébe sem jutott, hogy mozgó klinikáját a fiúra uszítsa, míg nem mondták neki, egyébként egy kissé megkésve. – De mi a baj?

Látszott, hogy Wan kissé kényelmetlenül érzi magát.

– Amikor a Holt Emberek orvosi vizsgálatnak vetnek alá, mindenféle dolgokat döfködnek belém. Azt pedig nagyon utálom.

– De hiszen az csak a javadat szolgálja – mondta a lány szigorúan. – Hé! Ez egy pompás gondolat! Gyerünk, beszéljünk a Holt Emberekkel!

Itt viszont Janine jellembeli komplikációi mutatkoztak meg. Valójában nem sok kedve volt hozzá, hogy a Holt Emberekkel beszélgessen. Csak azt akarta, hogy minél hamarabb menjenek tovább erről a zavarba ejtő helyről. Mire azonban odaszökdécseltek a Holt Emberek tartózkodási helyére, amely közvetlenül a Wan álmodóheverőjének szomszédságában volt, Janine elhatározta, hogy valami más kívánsággal áll elő.

– Hé, Wan – súgta a fiúnak –, szeretném kipróbálni a heverőt!

Wan hátrafordította a fejét, és hosszú orra fölött összeszűkült szemmel nézett a lányra.

– Lurvy azt mondta, hogy többé sohase feküdjek bele!

– Tudom, hogy azt mondta. No, hogy jutok bele?

– Először is mondd meg, nekem mindenben engedelmeskednem kell akármelyikőtöknek? – panaszkodott Wan. – Ráadásul mindnyájan más-más utasításokat adtok. Nagyon zavaros ez, a dolog.

De Janine már be is bújt a gubóba, és kinyújtózkodott a heverőn.

– Elég, ha egyszerűen magamra húzom a fedelét?

– Hát – mondta vállvonogatva –, ha végképp így döntöttél, akkor igen. Ott záródik be, ahol a kezed van éppen, és ha ki akarsz jönni, csak meg kell taszítanod.

A lány a szövetborítású fedél után nyúlt, és maga felé húzta, föltekintve Wan ingerült és gondterhelt arcára.

– És... nem fog fájni?

– Fájni? Nem! Micsoda ötlet!

– Akkor jó. És mit érzek majd?

– Janine! – dörrent rá a fiú. – Hogy te milyen gyerekes vagy! Miért nyaggatsz ilyen kérdésekkel, mikor mindent megtudhatsz magadtól is! – Ezzel megtaszította a csillogó drótfödelet, mire a lefelé félúton lévő zár kattant és becsukódott. – Az lesz a legjobb, ha elalszol – szólt még be a kékesen fénylő huzalrácson keresztül.

– De nem vagyok álmos – tiltakozott Janine józanul. – Nincsen semmi kívánságom. Te, én nem érzek semmit!

Aztán egyszer csak megérezte.

Nem olyasmi volt, amire gondolt a lázzal kapcsolatos élményei alapján. Nem merült el saját személyiségének rejtelmeiben, és a rátörő érzéseknek sem volt határozott forrása. Csak valami meleg, átható izzást érzékelt. Teljesen elmerült. Egyetlen atom volt az érzések tengerében. A többi atomnak nem volt határozott formája vagy bármilyen egyéni vonása. Nem voltak szögletesek vagy élesek. Ha kinyitotta a szemét, láthatta Wan gondterhelt arcát a rácson túl, és ezek a többiek – szellemek? – egyáltalán nem tűntek valóságosnak vagy közelinek. De érzékelhette őket, és mintha sohasem érzékelt volna bármi mást. Maga körül. Maga mellett. Magán belül. Melegek voltak. Igazán kellemesek.

Amikor Wan végül fölrántotta a dróthálót, és a karja után nyúlt, Janine csak feküdt ott, tekintetét ráemelve. Nem volt sem ereje, sem csöppnyi vágya arra, hogy fölemelkedjen. A fiúnak kellett kisegítenie, és visszafelé menet is a vállára kellett támaszkodnia.

Még félúton sem jártak a Herter-Hall hajó felé, amikor a család többi tagja durván és rettentő haragosan rájuk támadt.

– Ostoba kölyök! – dühöngött Paul. – Csak csinálj még egyszer ilyesmit, én dagadtra verem azt a rózsaszín kis seggedet!

– Biztos, hogy nem tesz ilyet – vigyorodott el Peter –, arról most rögtön gondoskodom, kegyeddel pedig, ifjú hölgyem, később foglalkozom majd.

Hogy mindenki milyen összeférhetetlenné vált! Senki sem náspángolta el Janine fenekét az álmodóheverő kipróbálása miatt. És egyáltalán nem büntette meg senki. Helyette egymás büntetésével foglalkoztak, méghozzá szünet nélkül. A szál, amelyet magukra erőltettek, és így egybefűzte őket, mivel a másik esély egymás legyilkolása lett volna, most elszakadt. Paul és az öregember két napig nem is szóltak egymáshoz, amiért Peter szó nélkül szétszerelte az álomheverőt. Lurvy és az apja sziszegve fújtak egymásra, mivel Lurvy túl sok sót programozott az ételükbe; pár nap múlva, mikor apja volt a soros, a túl kevés só robbantott ki belviszályt. Ami pedig Paul és Lurvy esetét illeti: már nem aludtak együtt. Alig beszéltek egymással. Egész biztos a házasságukat is fölbontják, ha ötezer csillagászati egységen belül találnak egy bontóbíróságot.

Persze ha bármilyen hatóság lett volna ötezer CsE-n belül, legalább a vitás kérdéseket meg lehetett volna oldani talán. Valaki meghozhatta volna helyettük a döntéseket: Térjenek vissza? Próbálják meg leküzdeni a tápanyaggyár mozgatóerejét? És ha igen, ki menjen és ki maradjon hátra? Menjenek és kutassák át Wan másik tartózkodási helyét? A nagy kérdésekben sehogy sem vergődtek zöld ágra. Még ezeknél mindennapibb problémákban sem tudtak közös nevezőre jutni: szedjenek szét valami gépezetet, kockáztatva ezzel, hogy esetleg tönkreteszik, vagy hagyják békén, föladva valami csodálatos, a világmindenség sorsát megváltoztató fölfedezés reményét? Nem tudtak megállapodni abban, ki beszéljen rádión a Holt Emberekkel, és mit kérdezzenek tőlük. Wan ugyan elég készségesen megmutatta nekik, hogyan csábíthatják legjobban egy kis beszélgetésre őket, és Vera hangosítóberendezését össze is kapcsolták azzal a „rádióval”, de a komputer nem bizonyult igazán megfelelő társalkodónőnek: amikor a Holt Emberek nem értették meg a kérdéseit, nem óhajtottak együttműködni, vagy teljesen értelmetlen és haszontalan dolgokat motyogtak csupán. Vera teljesen magába roskadt.

Mindez rettenetesen bántotta Janine lelkét, de a legrosszabbnak mégis Wan bizonyult számára. Az örökös zsinatolás megzavarta a fiút, dacossá tette őt. Már nem járt állandóan a nyomában. Az egyik alvás után pedig, amikor Janine fölébredvén körülpillantott utána, döbbenten látta, hogy nyoma veszett.

A lány büszkeségén csak azért nem esett nagyobb sérelem, mert a többiek sem voltak ott. Paul és Lurvy kimentek, hogy megigazítsák a hajó antennáit, apja aludt valahol, így maradt elég ideje, hogy megbirkózzon marcangoló féltékenységével. Hogy válna disznóvá! – gondolta magában. Micsoda butaság a részéről, hogy nem fogta föl: neki sok jó barátja van, míg számára ő az egyetlen lehetőség. No de majd rájön! Éppen elhanyagolt partnereinek körmölt hosszú leveleket, amikor meghallotta a visszatérő Paul és nővére közeledésének zajait. Amikor közölte velük, hogy Wan legalább egy órája eltűnt valahová, nem várt reakciót tapasztalt.

– Papa – kiabált Lurvy, apja alvógubójának függönyét ráncigálva –, ébredj! Wan elment!

Mialatt az öreg, szemét dörgölve előkászálódott, Janine megrökönyödötten kérdezgette:

– Most meg mi történt veletek?

– Hát nem érted magadtól, te? – kérdezte Paul hűvösen. – Mi van akkor, ha elvitte a hajót?

Ez a lehetőség még csak eszébe sem jutott a lánynak, és most súlyos ökölcsapásként érte.

– Azt nem tehette!

– Már miért ne tehette volna?! – förmedt rá az apja. – Különben is honnan tudod, te kis csibész? És ha megteszi mégis, akkor mi lesz velünk? – Végre behúzta kezeslábasának minden cipzárját, és villogó tekintetét rájuk vetve, talpra emelkedett. – Hát nem megmondtam mindnyájatoknak?! – dörögte, de csak Paul és Lurvy felé nézett, amiből Janine rájöhetett, hogy ő nem tartozik a „mindnyájuk” közé. – Nem megmondtam, hogy határozott döntésre kell jutnunk? Ha vele kell mennünk, az ő hajóját kell használnunk. Ha meg nem, akkor nem vállalhatjuk a kockázatot, hogy esetleg az a hóbortos gondolat támad abban a kis, dilis agyában, hogy szó nélkül visszamegy! Ez a leghatározottabb véleményem.

– És most hogyan tovább? – kérdezte Lurvy élesen. – Túlságosan gyanakvó vagy, papa. Nem őrizhetjük a hajót éjjel-nappal!

– Igen, és lám a húgod sem tudott vigyázni arra a fiúra – bólintott az öreg. – Tehát vagy a hajót, vagy a fiút kell mozgásképtelenné tennünk.

Janine nekiugrott.

– Ti szörnyetegek! – visította. – Ezt akkor terveltétek ki, mikor nem voltunk itt! – A nővére elkapta, és magához szorította.

– Nyugodj meg, Janine – szólt rá határozottan. – Igen, valóban beszéltünk valami ilyesmiről... kénytelenek voltunk. De semmit sem döntöttünk el végleg, azt pedig végképp nem, hogy Wannek bármi baja essék!

– Akkor döntsünk végre! – harsogta Janine. – Én arra szavazok, hogy menjünk vele!

– Hacsak még nem kelt útra egymagában – vetette közbe Paul.

– Nem ment el!

– Ha mégis megtette, akkor késő bármit is fontolgatnunk ezzel kapcsolatban – jegyezte meg Lurvy tárgyilagosan. – Ettől eltekintve, Janine mellett vagyok. Menjünk! Te mit mondasz, Paul?

A férfi tétovázott.

– Azt hiszem, mennünk kellene – dörmögte végül. – Peter?

Az öreg méltóságteljesen fölszegte a fejét.

– Ha mindnyájan egyetértetek benne, mit számít, hogyan szavazok én? Már csak egyetlen kérdés maradt megválaszolatlanul: végül is ki menjen és ki maradjon? Azt javasolnám...

Lurvy közbevágott: – Papa – fordult hozzá –, sejtem, mit akarsz mondani, de az nem kivihető. Legalább egyvalakire szükségünk van itt, aki tartja a kapcsolatot a Földdel. Janine túl fiatal hozzá. Én nem lehetek, mert én vagyok közülünk a legjobb pilóta, és most esélyem nyílik rá, hogy megtanuljak valamit egy hícsí hajó irányításáról. Paul nélkül viszont nem indulok útnak. Így egyedül te maradsz...

Egységenként részeire szedték Verát, és elhelyezték a tápanyaggyár különböző részein. A memóriablokk, a bejövő és a kimenő üzenetek blokkjai az álmodószobába kerültek, a lassú adattár a mellette lévő folyosóra, az adóberendezés a régi hajójukon maradt. Peter némán és komoran segédkezett. Mesterkedésük lényege az volt, hogy a fontos üzenetek ezután a Holt Emberek rádiórendszerén érkeznek majd be a felderítőegységtől. Peter lényegében a saját leírásában működött közre, és ezzel tisztában is volt. A hajón bőségesen van élelem, mondta korábban Wan. De Paul nem bízott a tápanyaggyár isten tudja, miből készített, automatikusan ölükbe potyogó falatjaiban, ezért fölcipeltek a hajóra annyi saját gyártmányú egységcsomagot, amennyit csak el tudtak helyezni. Mivel Wan ahhoz is ragaszkodott, hogy vételezzenek elég vizet, a hajó újraforgató berendezését beindítva megtöltötték a plasztikzsákokat, és azokat is berakodták. Wan hajójában nem voltak ágyak. Nem is volt rájuk szükség, mivel a fiú szerint a gyorsulási gubók elegendők a manőverezés idején biztonságuk megvédelmezésére és annak megakadályozására, hogy az út hátralévő részében álmukban ide-oda sodródjanak. Paul és Lurvy megvétózta ezt a javaslatot, hát alvósejtjeikből kiszerelték a fekhelyeket, és azokat is fölállították a másik hajó fedélzetén. Ami a személyes tárgyakat illeti: Janine illatszereket és könyveket tartalmazó titkos dobozkáját, Lurvy zárható poggyászzsákját, Paul pasziánszkártyáját akarta vinni. Hosszú és kimerítő munka volt, bár rájöttek, hogy valamelyest könnyíthetnek rajta, ha a vizestömlőket, kisebb puha, sőt keményebb tárgyakat is elnyújtott „vödörláncban” dobva juttatnak végig a hosszú folyosón. Végül csak a helyére került minden. Peter savanyú ábrázattal üldögélt a folyosó falának támaszkodva, és a többiek zsivajgását szemlélve azon gondolkodott, vajon miről feledkezhettek meg. Janine szemében úgy tűnt, hogy máris mintegy távollévőként kezelik szegényt, ha nem éppen halottnak, ezért gyöngéden megszólította:

– Papa! Ne vedd annyira a szívedre! Valamennyien visszajövünk, amilyen hamar csak tudunk.

– Ami annyit tesz – mondta az öregember bólogatva –, negyvenkilenc nap mindegyik irányba, plusz az az idő, amit ott töltötök. – Ekkor fölemelkedett és megengedte, hogy Lurvy és Janine búcsúzóul megcsókolják. Csaknem kedélyesen mondta: – No, jó utazást! Biztos, hogy nem felejtettetek el semmit?

Lurvy elgondolkodva körülpillantott.

– Azt hiszem, nem... hacsak a te barátaidnak nem kell jeleznünk az érkezésünket, Wan.

– A Holt Embereknek?! – kiáltotta a fiú vigyorogva. – Ők nem tudnak semmiről. Nem élő emberek, érted, ők nem érzik az idő múlását.

– Akkor miért kedveled őket annyira? – faggatta Janine.

Wan megérezte szavaiban a féltékenység mellékízét, ezért ridegen vetette oda:

– Mert a barátaim. Sokszor nem lehet komolyan venni őket, és előfordul, hogy hazudnak. De sohasem tesznek olyasmit, hogy félnem kelljen tőlük.

Lurvy visszafogta a lélegzetét.

– Ó, Wan – érintette meg a fiú vállát –, tudom, nem voltunk mindig olyan rendesek veled, mint lehettünk volna. De tudod, mindannyian olyan nagy feszültségben élünk. Valójában sokkal különb emberek vagyunk, mint amilyennek te láthatsz bennünket.

Öreg Peter megsokallta a dolgot.

– No, menjetek már! – mordult rájuk. – Bizonyítsátok be neki, hogy így van, ne csak a szátok járjon állandóan. Azután gyertek vissza, és bizonyítsátok be nekem is!

6.

A LÁZ UTÁN

Még két óra sem volt... még sohasem fordult elő ilyen rövid lázroham. De ennyire heves sem volt még soha. A népesség legfogékonyabb egy százalékát négyórányi időre teljesen kiütötte, és csaknem mindenkire igen erős hatással volt.

Én a szerencsések egyike voltam, mivel a vész elmúltával a szobámban találtam magamat kinyúlva, és minden bajom egy búb volt a fejemen, amit akkor szereztem, amikor elestem. Nem szorultam valami fölborult buszba, nem zuhantam le repülőgéppel, nem ütött el egy ámokfutó autó, és nem véreztem el a műtőasztalon, miközben a sebészek és a nővérek magatehetetlenül fetrengenek a padlón. Mindössze egy óra, ötvenegy perc és negyvennégy másodperc önkívületi delíriumban voltam, és az igazán semmiség volt, hiszen megosztottam másik tizenegymilliárd emberrel.

Ez a tizenegymilliárd ember természetesen azonnal kapcsolatba akart lépni egymással, mindenki mindenkivel és lehetőleg egyszerre, ezért a hírközlő eszközök teljesen bedugultak. Harriet is megjelenítette magát a hololejátszóban, és tudomásomra hozta, hogy legalább huszonöt hívásom érkezett. Jelentkezett a tudományos programom, a jogi programom, három vagy négy beszámoló program különböző érdekeltségeimtől és egypár valóságos, élő személy. Kérdésemre válaszul bocsánatkérő hangon jelentette, hogy egyikük sem Essie volt. A tucsoni vonal e pillanatban még egyáltalán nem működött onnan, és én sem tudtam fölhívni a magam csatornáin. Egyetlen gépnek sem ártott a jelenség közvetlenül. Ilyesmi azelőtt sem fordult elő. Csak akkor következhetett be valami meghibásodás, ha élő személy lépett be az áramkörbe valamit megjavítandó vagy a program átalakítása céljából. De mivel ilyen beavatkozás a statisztikák szerint percenként milliószor is előfordul a világon valahol egyik vagy másik géppel, egyáltalán nem meglepő, hogy egyes berendezések beindításához kell egy kis idő.

Az első parancs az üzlet parancsa volt. Össze kellett kotornom a törmeléket. Harriet számára összeállítottam egy rangsort, ennek megfelelően kezdte elém teregetni az üzeneteket. Gyorsjelentés a tápanyagbányákból: nincs jelentékeny kár. A birtokokról: néhány kisebb tűzeset vagy éppen gátszakadás, semmi komolyabb. Valaki nyitva hagyott egy zsilipet a haltelepen, és hatszázmillió ivadék kisurrant a nyílt tengerre, de ebben az üzletágban én magam is csak kis halacska voltam. Összegezve a helyzetet, úgy tűnt, hogy fütyörészve jöttem ki a lázrohamból, legalábbis sokkal csekélyebb kár ért, mint annyi mást. A vész éjfél után valamivel csapott le az indiai szubkontinensre, ahol azon a napon már végigsöpört egy borzalmas hurrikán, amilyet a Bengáli-öböl is csak úgy ötvenévente képes produkálni. Iszonyú sok volt a halálos áldozatok száma. A mentési munkálatok pedig közben két órára teljesen leálltak. Emberek tíz-, de lehet, hogy százmilliói egyszerűen nem tudtak magasabb helyekre mászni. Banglades egész déli része egy hullákkal teli mocsár lett. Tegyük hozzá egy kaliforniai olajfinomító fölrobbanását, a nagy walesi vonatszerencsétlenséget és még néhány, eddig közelebbről nem ismert katasztrófát. A számítógépekbe még nem táplálhatták be az áldozatok végleges számát, de a hírügynökségi jelentések szerint az eddigi legmagasabb lehetett.

Mikorra végeztem a legeslegsürgősebb anyagok áttekintésével, ismét megindultak a liftek. Tehát már nem voltam fogoly. Az ablakon kinézve megállapíthattam, hogy Washington utcái is elég normálisan festenek. A tucsoni utam viszont alaposan összekutyulódott. Mivel a levegőben lévő repülőgépek jó fele két óráig robotpilótával haladt, alaposan fölemésztve üzemanyagkészletét, ott kellett leszállniuk, ahol éppen tudtak, és a járatok legtöbb gépe a lehető legrosszabb helyeken volt éppen. A menetrendek fenekestül felborultak. Harriet elintézte a hozzáférhető legjobb kombinációt, de így is csak másnap dél körülre kínálkozott az első szabad hely. Telefonon sem érhettem el Essie-t, mivel a központok még mindig kaotikus állapotban voltak. De ez csak némi bosszúságot jelentett, nem volt igazi probléma. Ha valóban nagyon el akartam volna érni a célomat, voltak bizonyos előjogaim; a gazdagoknak mindig akadnak ilyen kapcsolatai. De a gazdagoknak megvannak a maguk örömforrásai is, és én úgy határoztam, hogy jó mulatság lesz, ha váratlanul pottyanok Essie ölébe.

És így némi szabadidőm is maradt.

Előzőleg a tudományos programom már hosszú ideje jelezte, hogy mondanivalója van számomra. Ezt szántam édességnek a spenót és resztelt máj után. Addig tartalék pályára állítottam, míg nem nyílott mód egy kellemes, hosszú csevegésre. Most elérkezett ez az idő.

– Harriet – szóltam – kapcsold be! – Albert Einstein formát öltött a holotankban, és izgatottan előredőlt. – No mi van, Al – kérdeztem –, valami jó hír?

– Természetesen, Robin. Kiderítettük, honnan jön a láz. A tápanyaggyárból!

Az én hibám volt az egész. Ha hagytam volna, hogy Albert az elején megmondja, mit forgat a fejében, nem én lettem volna az egyik legutolsó, aki megtudja, hogy a baj forrása az én tulajdonomban van. Legelőször ezt ismertem föl, rögtön a lehetséges felelősségem jutott az eszembe, és a belőle fakadó előnyökre gondoltam egész idő alatt, míg a helyzetet föltárta előttem. Első és utolsó szempont volt természetesen a tápanyaggyárból befutott közvetlen adás. De az egészet sejtenünk kellett volna már előre.

– Ó, ha idejében a helyükre tettem volna a befutott információkat – vádolta önmagát Albert –, már évekkel ezelőtt meghatározhattuk volna ezt a kiindulópontot! És egész csomó más ötlet is kínálkozott, már csak a fotonikus természetükből adódóan is.

– Miféle természetükből?

– Elektromagnetikus jellegűek, Robin – magyarázta. Dohányt tömött a pipájába, és gyufa után kotorászott. – Bizonyára érted, hogy mindez a közvetítési idő problémájával függ össze... a téboly bekövetkeztét okozó jelzéseket gyakorlatilag ugyanabban a pillanatban észleltük, amikor maga az „adás megkezdődött”.

– Várj egy percet! Ha a hícsíknek van fénysebességnél gyorsabb rádiójuk, ez nem ugyanazt jelenti?

– Ó, Robin! Ha mi tudtunk volna erről! – és hunyorítva pipára gyújtott. – De csupán találgathatok – pöff, pöff, pöff –, hogy ez a bizonyos effektus nem vethető össze egyéb adásmódjaikkal, de az okait jelen pillanatban még csak nem is sejthetem! És természetesen – folytatta – mindez seregnyi olyan kérdést is fölvet, amelyekre még nem tudhatjuk a választ.

– Hát persze – feleltem, de nem kérdeztem meg, mire gondol pontosan. Valami egészen más járt az eszemben. – Albert! Játszd be azokat a hajókat és állomásokat, ahonnan az ismereteid származnak!

– Természetesen, Robin! – A lobogó hajkorona és a látszólag kedélyes arc eltűnt, és a holotankot azonnal kitöltötte a Nap körüli űrszelvény ábrázolása. Ott a kilenc bolygó. Egy porcsík, ami az aszteroid-övet jelzi, és odakint egy kagyló formájú folt, ami nem más, mint az Oortfelhő. Mindemellett vagy negyven színes pont. Az ábra logaritmikus volt, hogy minden egyszerre beleférjen, a bolygók és a műtárgyak képe óriásira kinagyítva. Albert hangja magyarázni kezdett: – Az a négy zöld hajó a miénk. A tizenegy kék pötty hícsí objektumokat jelöl. A kerek formájúakat csak fölfedezték, a csillag alakúakon már jártak is, és legtöbbjükön emberek is tartózkodnak. A többiek más kereskedelmi érdekeltségek vagy kormányok hajói.

Áttekintettem a képet. Nem sok szikra mutatkozott a tápanyaggyárat jelképező zöld hajó és kék csillag közelében.

– Albert! Ha bárki más hajót küldhetett a tápanyaggyárhoz, melyik az, amelyik a leghamarabb odaérhet?

Albert megjelent a képernyő alsó sarkában, fintorogva és a pipája szárát rágcsálva. A Szaturnusz gyűrűi közelében föl-fölvillant egy aranyszínű pontocska.

– Ott van egy brazíliai cirkáló, amely éppen a Thetiszről távozik, és tizennyolc hónapon belül odaérhet – magyarázta. – Csak azokat a hajókat játszhattam be, amelyek a rádiókészülékem hatósugarán belül esnek. De van még egy csomó másik is – a holotank felületén új fénypöttyök villantak föl –, amelyek jobb eredményre juthatnak, föltéve, hogy van elég energiájuk és egyéb ellátmányuk. De egyikük sem érhet oda egy éven belül.

Fölsóhajtottam.

– Takarítsd el őket, Albert – utasítottam. – A helyzet az, hogy valami egészen váratlan dologba csöppentünk.

– És mi lenne az, Robin? – kérdezte, ismét kitöltve a képernyőt, és karját kényelmes pózban összekulcsolta a hasán.

– Az a gubó. Sejtelmem sincs, mit kezdhetnénk vele! Még a rendeltetése sem világos előttem. Mire való lehet, Albert? Van róla valami halvány elképzelésed?

– Természetesen, Robin – válaszolta élénken bólogatva. – A legközelebbi elképzelésem is meglehetősen kevéssé valószínű, de ez csupán a nagyszámú ismeretlen tényező következménye. No de nézzük csak meg közelebbről! Tegyük föl, hogy te egy hícsí vagy, valami antropológusféle, az ő fogalmaik szerint, aki érdekelt egy fejlődőképesnek mutatkozó civilizáció megfigyelésében. Az evolúció olyan sok időt vesz igénybe! Ezért semmi kedved csak ott ülni és megfigyelni a végbemenő folyamatokat. Az tetszene a legjobban, ha gyorsmintákat vehetnél, mondjuk úgy ezeréves időközönként afféle szúrópróbákat végezhetnél. Nomármost, egy ilyen gubó birtokában megtehetnéd, hogy időnként, mondjuk éppen ezerévenként odaküldesz valakit a tápanyaggyárba. Az illető bebújik a gubóba, és egy pillanat alatt áttekinti, mi történt az elmúlt időszak alatt. Az egész csupán néhány percet jelentene. – Egy pillanatra megállt és elmélázott, mielőtt folytatta volna. – És akkor... de ez még egy föltételezésnél is sokkal gyöngébb lábon álló elgondolás, még a valóságértékének megközelítő becslésére sem vállalkoznék... ha találsz valami figyelemre méltót, akkor folytatod csak tovább a vizsgálatot. Persze más lehetőséged is van, de ez, ha lehet, még kevésbé valószínű. Bizonyos dolgokat akár szuggerálhatsz is! Az a gubó ugyanis éppoly mértékben adó, mint vevő, és pontosan ebből fakadnak a járványok! Az sem lehetetlen, hogy elgondolásokat is továbbíthat. Tudjuk például, hogy az emberiség történelmében számos sorsdöntő jelentőségű találmány egyszerre jelent meg az egész világon, látszólag egymástól függetlenül, gyakorlatilag ugyanabban a történelmi pillanatban. Lehetséges, hogy ezek hícsí sugallatok, azon a heverőn keresztül?

Albert pipájából pöfékelve és mosolyogva ült a helyén, míg én megpróbáltam valahogy megemészteni az elhangzottakat.

De a világ minden töprengése sem kovácsolhatott volna mindebből valami tiszta, vidám tréfát. Rémtörténetet talán igen. Viszont semmi igazán megnyugtatót. A világunk alapvetően megváltozott, mióta az első asztronauták a Vénuszon fölfedezték a hícsí turkálások nyomait, és minél többet ismertünk meg ezt követően, annál inkább elmélyültek ezek a változások. Egy számára is teljesen érthetetlen dologgal játszadozó elhagyott kölyök az egész emberiséget több mint tíz esztendőn keresztül rendszeresen az őrületbe kergette. Ha továbbra is folytatjuk ismeretlen dolgokkal való kisded játékainkat, vajon miféle ismétlés lehetőségére számíthatunk a hícsík részéről?

Nem is beszélve Albert azon elképzelésének fölkavaró voltáról, hogy ezek a lények esetleg több százezer éve kémkednek utánunk? Néha talán löknek is elénk néhány morzsát, hogy megfigyeljék, vajon mire megyünk általuk?

Utasítottam Albertet, hogy adjon naprakész tájékoztatást mindarról, ami számára hozzáférhető a tápanyaggyárban végbemenő eseményekről, s mialatt ő a rendelkezésére álló konkrét információkat elemezte, beütöttem Harriet kódját. Titkárnőm megjelent a holotank alsó sarkában, hogy fölvegye ebédrendelésemet, és kérdő tekintettel várakozott, miközben Albert tovább folytatta bemutatóját és beszámolóját. Folyamatosan közvetítette az adásokat beszéd közben is, válogatott jeleneteket tálalva a fiúról, a Herter-Hall-csoport tevékenységéről, a rejtélyes műtárgy belsejéről. Az az átkozott vacak még mindig rendületlenül haladt előre kiszabott útján. A legmegbízhatóbb becslések szerint egy újabb üstökösmező felé igyekezett, jó pár millió mérföldnyire odébb, és a dolgok jelenlegi állása szerint pár hónapon belül kell odaérnie.

– No és akkor mi lesz? – vetettem föl a kérdést.

Albert csak bocsánatkérőn vonogatta a vállát.

– Föltehetően mindaddig ott marad, Robin, míg ki nem aknázza a bennük föllelhető összes CHON alkotóelemet.

– És akkor elvontathatjuk?

– Megállapíthatatlan, Robin. De éppenséggel lehetséges. S ha már itt tartunk, van egy elméletem a hícsí hajók irányíthatóságáról. Amikor valamelyikük megközelít egy működő objektumot, a tápanyaggyárat, az Átjárót vagy bármi mást, a vezérlőberendezése fölszabadul, és akkor kormányozhatóvá válik. Mindenesetre úgy vélem, hogy valami ilyesmi következhetett be Mrs. Patricia Bover esetében is, és ez a maga módján újabb elgondolásokat tesz lehetővé – kacsintott rám Albert.

Nem kedvelem, ha egy számítógépes program okosabban kombinál, mint jómagam.

– Úgy érted, hogy jó csomó átjárói asztronauta kószálhat galaxisszerte, mivel a vezérlőberendezésük elszabadult, és nem tudták, hogyan térhetnének vissza?

– Magától értetődik, Robin – bólogatott jóváhagyólag. – Ez megmagyarázhatja azok létét, akiket Wan a „Holt Emberek” néven emleget. Apropó, van néhány fölvételünk a velük folytatott beszélgetésekről is. Nyilatkozataik olykor teljesen ésszerűtlenek, és persze komoly hátrányt jelent számunkra a beavatkozás lehetőségének hiánya. Viszont úgy tűnik, hogy emberi lények, vagy legalábbis azok voltak valaha.

– Azt akarod mondani, hogy valóban élhettek egykor?

– Magától értetődik, Robin. Legalábbis abban az értelemben, ahogy Enrico Caruso valamely fölvétele nem más, mint egy valaha valóban élt nápolyi tenorista hangjának rögzítése. Hogy jelen pillanatban „élnek-e”, az már megközelítés kérdése. Ugyanazt a kérdést – pöff, pöff – éppenséggel velem kapcsolatban is föltehetnéd.

– Húú – gondolkodtam el egy pillanatra –, de miért annyira irracionálisak?

– Tökéletlen átjátszás következtében, gondolom. De nem ez a leglényegesebb velük kapcsolatban. – Várakoztam egy darabig, míg pipáját szorcsogtatva fölkészül rá, hogy előrukkoljon az igazán fontos koncepcióval. – Eléggé valószínűnek tűnik, Robin, hogy az átjátszás az érintett földerítők valódi agyának valamiféle vegyi letapogatása segítségével készülhetett.

– Úgy érted, hogy a hícsík végeztek velük, azután palackba zárták az agyukat?

– A legkevésbé sem, Robin. Először is megkockáztatom a föltételezést, hogy azok az emberek inkább természetes véget értek, és nem ölték meg őket. Az ugyanis leépítené az agy vegyi tárolóképességét, és így a potenciálisan elérhető információ durva csökkenéséhez vezetne. És természetesen nem valami palackokba dugták őket. Esetleg bizonyos értelemben analóg vegyi környezetbe kerülhettek. De a fő kérdés az, hogyan kerülhetett sor minderre?

Ingerülten felhördültem:

– Azt akarod, Albert, hogy kikapcsoljam a programodat? Erre a következtetésre egyszerű vizuális megfigyelés útján könnyebben eljuthattam volna!

– Magától értetődik, Robin, hogy megtehetted volna, de – kacsintott – bizonyára nem ilyen szórakoztatóan. Mindenesetre az a fő kérdés: honnan lehetett a hícsíknek megfelelő berendezésük az emberi agy leolvasásához? Ezt gondold végig, Robin! Nagyon kevéssé valószínű, hogy a hícsík biokémiája ugyanaz, mint az embereké. Az, hogy hasonló, lehetséges. Bizonyos általános ismereteink erre utalnak. Például hogy mit ettek és mit lélegeztek be. A biokémiájuk tehát alapvetően nem tért el a miénktől. A peptidek viszont meglehetősen bonyolult molekulák. A legkevésbé valószínű például, hogy az az összetevő, amelynek birtokában valaki gyönyörűen játszhat egy Stradivarius hegedűn, vagy éppen lebonyolítja az anyagcseréjét, ugyanaz lenne az ő szervezetükben, mint a miénkben. – Elbabrált a pipája újragyújtásával, de meglátva ingerült tekintetemet, gyorsan hozzátette: – Mindennek alapján tehát arra következtetek, hogy azokat a berendezéseket nem hícsí agyak számára tervezték.

Ezzel alaposan meglepett.

– Akkor eszerint emberek részére? De miért? Hogyan? Honnan a fenéből tudhatták?... Mikor...?

– Kérlek, Robin! Kívánságaidnak megfelelően a feleséged úgy programozott be engem, hogy széles körű következtetéseket vonhassak le kevés tényszerű adatból. Ennélfogva nem vagyok képes minden állításom megvédelmezésére. De – bólogatott elgondolkodón – ez a leghatározottabb meggyőződésem.

– Jézusom! – sóhajtottam. Az előbbiekhez látnivalóan nem volt semmi további hozzáfűznivalója, ezért ejtettem a témát, és továbbléptem a következő problémához. – No és mi van azokkal a Vénekkel? Talán azok is emberek? Mit gondolsz?

Kiverte pipájából a hamut, és a dohányzacskója után nyúlt.

– Inkább azt mondanám, hogy nem – jelentette ki végül.

Nem kérdeztem meg tőle, milyen más eshetőség jöhetne szóba. Semmi kedvem sem volt megtudni.

Amikor Albert egy pillanatra kiürültnek látszott, szóltam Harrietnek, hogy kapcsolja be a jogi programomat. Nem láthattam neki nyomban a kifaggatásának, mert ebben a pillanatban megérkezett az ebédem, és a pincér emberi lény volt. Megkérdezte tőlem, hogyan vészeltem át a rohamot, hogy elmondhassa a vele kapcsolatos saját élményeit, és ez beletelt egy kis időbe. Végül azért csak visszatelepedhettem a holotank elé, nekiláttam a sült csirke fölszeletelésének, és közben a készülékhez fordultam.

– Rajta, Morton! Miféle kellemetlen hírekkel szolgálhatsz?

– Ismered ezt a Bover-féle esetet? – kérdezte bocsánatkérőn.

– Miféle Boverről van szó?

– Trish Bover férjéről. Vagy özvegyéről. Attól függ, honnan nézzük a dolgot. Benyújtottuk a dokumentumainkat, de a bírót nagyon csúnyán elkapta a láz, és... Nos, jogilag nincs igaza, de mégis elutasította a keresetünket, elnapolást rendelt el egy újabb meghallgatás időpontjának meghatározása érdekében, miközben általános végzést hozott ellenünk.

Abbahagytam a rágcsálást.

– Hát még ezt is megteheti?! – ordítottam első osztályú csirkehússal teli szájjal.

– Szóval igen. Vagyis hogy... végül is megtette. Természetesen fellebbezéssel élünk, de ez egy kissé bonyolultabbá teszi a dolgot. Trish ügyvédje szót kapott és rámutatott, hogy védence benyújtott egy expedíciós beszámolót. Fölmerül tehát annak a lehetősége, hogy a küldetése akár lezártnak is tekinthető. Érted? Ezen túlmenően...

Néha úgy érzem, hogy Mortont túlságosan is emberszerűre programozták. Nagyon jól ért hozzá, hogyan húzhat el hosszan egy ilyen beszélgetést.

– Nos, mi van ezen túlmenően, Morton?

– Szóval a legutolsó, khm, epizód után, úgy látszik, újabb bonyodalmak merültek föl. Az Átjáró Társaság le akar állni, míg ki nem deríti, hol is tart ennek a járványdolognak a föltárásában, és erre vonatkozóan meg is szerezte a megfelelő végzést. Ezek szerint sem te, sem a Tápanyaggyár Tröszt nem folytathatja jelenleg az objektum föltárását.

Fölordítottam:

– A francba, Morton! Úgy érted, hogy nem vehetjük használatba, miután bevonszoltuk ide a pályájáról?

– Attól tartok, ennél is többről van szó. – Morton hangja bocsánatkérő volt. – A végzés szerint a beszállítását is le kell állítanod. Súlyos ítélet terhe mellett arra szólítanak föl, hogy mondj le normális működésének bármiféle befolyásolásáról. Ez Bover keresete alapján történt, mivel szerinte, ha megakadályozod, hogy egy új üstökösmezőre érve továbbra is tápanyagot állíthasson elő, ezzel mintegy az ő érdekeltségét sérted meg. Nos, ezt a döntést semmissé tehetjük, de addigra az Átjáró Konszern elérheti, hogy mindennemű tevékenységet leállítsanak, míg ők nem képesek biztosítani az ellenőrzést a láz fölött.

– Te jóisten! – Letettem a villát. Teljesen elment az étvágyam. – Egyetlen jó oldala a dolognak – morfondíroztam –, hogy ezt az ítéletet nem érvényesíthetik erőszakkal.

– De csak azért, Robin, mert olyan hosszú időbe telik a megfelelő utasítás eljuttatása a Herter-Hall-csoporthoz – bólogatott Morton. – Más...

Morton ábrázata ekkor eltűnt. Átlós irányban haladva kisiklott a holotankból, és Harriet jelent meg a helyén. Rémítő képet vágott. Igazán nagyszerű programjaim vannak a számítástechnikai munkám elősegítéséhez! Viszont nem mindig a legjobb hírekkel szolgálnak.

– Robin! – visította Harriet. – Üzenet érkezett az arizonai Mesa General Kórházból... a feleségedről van szó!

– Essie! Essie-ről? Talán beteg?

– Ó, annál is rosszabb, Robin! Teljes szomatikus leállás. Meghalt egy autóbalesetben. Életfenntartó berendezésre kapcsolták, de... Nincs semmiféle prognózis, Robin. Egyszerűen nincsenek reakciói.

Nem éltem az előjogaimmal. Nem akartam rájuk fecsérelni az időt. Egyenesen elrohantam az Átjáró Konszern washingtoni irodájába, ahonnan a Honvédelmi Minisztériumhoz utasítottak. Azok segítségével helyet szorítottak számomra egy mentőjáratra, amelynek huszonöt perc múlva kellett indulnia a Bolling repülőtérről. Hálásan elfogadtam a lehetőséget.

A repülőút három órát vett igénybe, s én egész idő alatt fölfüggesztett létállapotban voltam. Az utasok nem rendelkeztek kommunikációs lehetőséggel azon a gépen. De nem is követeltem őket. Egyszerűen idejében ott akartam lenni. Amikor anyám meghalt és magamra hagyott, nagyon fájt nekem, de akkor szegény voltam, és talán túl zavarodott, és különben is hozzászoktam a fájdalmakhoz. Amikor életem nagy szerelme, illetve az a nő, aki életem nagy szerelmévé lehetett volna, miután biztonságba került... szintén elhagyott... nem is mondhatom, hogy meghalt, mert valami titokzatos asztrofizikai anomáliában tűnt el, végérvényesen hozzáférhetetlenül bárki számára... az szintén fájt. De akkoriban annyiféle fájdalom marcangolt állandóan! Nem szoktam még hozzá a boldogsághoz, nem nyertem még felőle igazi tapasztalatot. Gondoljunk csak Carnot tételére a fájdalomról. Nem abszolút mércével mér, hanem a forrás és a környezet közötti összefüggések alapján, és az utóbbi időben a környezetem oly biztonságos volt, és oly sokáig annyira kellemes, hogy ezt nem tudtam elviselni. Totális sokk vett rajtam erőt.

A Mesa General Kórház mezítlábas intézmény volt, valahol a Tucson melletti sivatag szélén, mélyen beásva. Felé közeledve az ember csak a tetején lévő napkollektorokat láthatta, de alattuk hatemeletnyi mélységben sorakoztak a kórtermek, laboratóriumok és sebészeti műtők. Valamennyi dugig tele volt. Tucson igazi közlekedési csomópont, és az őrület pontosan a csúcsforgalom idején sújtott le rá.

Amikor végre elkaphattam és szóra bírhattam egy osztályos nővért, annyit tudtam meg, hogy Essie még rá van kötve a szívgépre, de bármikor lekapcsolhatják róla. Mindez csupán viszonyítás kérdése. A berendezéseket esetleg más, nagyobb eséllyel rendelkező betegeknél alkalmazhatják több reménnyel.

Szégyenkezve kell bevallanom, hogy a tisztességes játék törvényeit milyen gyorsan elfújta a szél, amikor a saját feleségem élete függött azoktól a gépektől. Behatoltam egy orvos irodájába – most egy jó ideig úgysem használhatja –, kipenderítettem onnan az íróasztalát ideiglenesen használó társadalombiztosítási ügynököt, és rávetettem magamat a „drótokra”. Máris két szenátor volt a vonalban, még mielőtt Harriet jelentkezhetett volna egészségügyi programunk adatlapjaival. Közben Essie pulzusa újra beindult. Az orvosok szerint életben maradásának esélyei megnövekedtek annyira, hogy megkockáztathatják még egy ideig a gépek számára történő lekötését.

A totális orvoslás természetesen segített. A kinti váróban lévő padokon azonban szorosan kuporogtak egymás mellett a kezelésre várók, és a nyakpereceik alapján néhányukról megállapíthattam, hogy szintén totális ellátásra jogosultak. Az egész kórházat szó szerint elárasztották a betegek.

Nem juthattam be, hogy megnézzem őt. Az intenzív osztály nem volt látogatható, és ez a tilalom ezúttal még rám is vonatkozott. Az ajtó előtt egy tucsoni rendőr posztolt. Egy kimerítő nap után minden erejére szükség volt, hogy ébren maradjon, s ezért furcsa gőg kifejezése uralkodott el az arcán. Addig zongoráztam a távol lévő doktor asztali komputerén, míg nem találtam egy, az intenzív osztályra vezető közvetlen vonalat, amelyet nyilván bekapcsolva hagytam. Azt ugyan nem láthattam, milyen állapotban van Essie, de csak tovább bámultam a kijátszót. Harriet időnként belépett a vonalba, hogy tájékoztasson a legújabb fejleményekről. A rokonszenv-és részvétnyilvánításokat természetesen figyelmen kívül hagyta. Rengeteg volt belőlük, de Essie már régen csinált nekem egy speciális Robinette Broadhead-programot a szociális időpocsékolók számára, amelynek segítségével Harriet megajándékozta ezeket a hívókat egy „köszönömöt” rebegő, bánatos mosolyú képmásommal anélkül, hogy személyesen adásba kapcsolt volna. Essie kitűnően értett az ilyesféle programok készítéséhez.

Mi ez a múlt idő? Amikor ráébredtem, hogy múlt időben gondolok a feleségemre, akkor rohant meg igazán a kétségbeesés.

Egy óra múlva rám talált egy Szürke Nővér, adott egy csésze levest meg valami rágcsálnivalót, majd kis idő múltán negyven percet töltöttem el a férfimosdó előtti sorbaállással. Mindössze ennyi volt a Mesa General mínusz harmadik emeletén végrehajtott diverzióm, míg egy idő múltán valami kokós kinézetű alak nem dugta be a fejét az ajtón, mondván: – Señor Broad’ead? Por favor. – A zsaru még mindig ott állt az ajtóban, és átizzadt Stetsonjával legyezgette magát, hogy el ne aludjon, de mivel a narkós határozottan vezetett a karomnál fogva, nem állt az utunkba.

Essie egy túlnyomásos bura alatt hevert. Csak a feje tájékán volt egy áttetsző ablakocska, amelyen benézve láthattam, hogy valami cső lóg ki az orrából, és az arca bal oldalát vastag kötés takarja. A szeme csukva volt. Sáraranyszín haját valami kontyfélébe igazították. Nem volt eszméleténél.

Mindössze két percet engedélyeztek, és ez az idő nem lehetett elég semmire. Még arra sem, hogy kisilabizáljam, hogy az inkubátora kukucskálójában látható rendetlennek tűnő rongykupac vajon mit takar. Arra meg végképp kevés volt, hogy Essie fölüljön, eldumáljon velem, s hogy szép szemeket mereszthessünk egymásra. Vagy akár csak egyetlen szemet.

A váróban a kezelőorvosa hatvan másodpercet szánt rám. Alacsony, pókhasú, sötét bőrű férfi volt, kék színű kontaktlencsével, és egy darab papírt fürkészve próbálta megállapítani, kivel beszél éppen.

– Ó, igen, Mr. Blackhead – mormolta. – Feleségét a lehető legjobb kezelésben részesítjük, kedvezően fogadja a terápiát, van rá némi esély, hogy estefelé egy rövid időre magához tér.

Nem törődtem vele, hogy helyreigazítsam a nevemet illetően, helyette kiválasztottam a hosszú lista élén álló három legfontosabb kérdést:

– Nagy fájdalmai lesznek? Tulajdonképpen mi történt vele? Van bármi, amire szüksége lehet? Hangsúlyozom: bármi!

A doktor fölsóhajtott, és megdörgölte a szemét. Biztosan már rettentő hosszú ideje viseli azokat a lencséket.

– Ami a fájdalmait illeti, ezt kézben tudjuk tartani, és már eddig is totális ellátáson van. Jól tudom, milyen fontos ember ön, Mr. Brackett. De ebben az esetben igazán semmit sem tehet. Holnap vagy holnapután meglehet, hogy majd szüksége lesz valamire. Ma semmiképpen. A teljes bal oldala összeroncsolódott, amikor ráborult a busz. Hosszában csaknem kettéhajtotta, és ebben a helyzetben volt hat vagy hét óráig, mire valahogy kiszabadították.

Én nem vettem észre, hogy bármilyen hangot kiadtam volna, de a doktor fölfigyelt rá. Némi rokonszenv szűrődött át a kontaktlencséken, amint fölpillantott rám.

– Tudja, még ez volt a szerencséje. Lehet, hogy éppen ez mentette meg az életét. Az összepréseltség olyan volt számára, mint valami szorítókötés, anélkül egész biztosan elvérzett volna. – Lepillantott a kezében tartott cetlire. – Hmm. Szüksége lesz, lássuk csak, egy új csípőízületre. Két teljes bordapótlásra. Nyolc, tíz, tizenkettő, tizennégy... egyszóval körülbelül húsz négyzethüvelyknyi új bőrre. Ezenkívül jelentős szövetkárosodás érte a bal veséjét. Úgy vélem, itt átültetést kell javasolnunk.

– Ha bármi lehet, amiben én...

– Az égvilágon semmi, Mr. Blackett – felelte a kis orvos, összehajtogatva a céduláját. – E pillanatban semmi. Most kérem, távozzék. Ha óhajt, jöjjön vissza hat után, akkor lehetséges, hogy egy percig beszélhet is vele. De ebben a pillanatban még arra a helyre is szükségünk van, amit most ön elfoglal.

Harriet időközben már elintézte, hogy Essie holmiját szállítsák a szállodából egy tetőlakásba, sőt még arról is gondoskodott, hogy készítsenek be némi tisztálkodóeszközt és kétváltásnyi ruházatot. Ott húzódtam meg. Semmi kedvem nem volt kijönni. Semmi örömömet nem leltem volna a bárbeli spicces népség látványában, sem az utcákéban, teli a lázrohamot épen megúszott emberekkel, akik nagy hévvel magyarázzák egymásnak, milyen közel csapott be hozzájuk a mennykő.

Magamba erőltettem némi ennivalót. Azután magamra kényszerítettem egy rövid szunyókálást. Az elalvás még csak sikerült valahogy, de nem tudtam hosszabb ideig aludni. Vettem egy hosszú, forró pezsgőfürdőt, egy kis kellemes háttérzenével fűszerezve. Maga a hotel egész kiválónak bizonyult. De amikor Sztravinszkijról Carl Orff zenéjére váltottak át, az a buja, érzéki, catullusi poézis az emlékezetembe idézte, mikor hancúroztam utoljára az én érzéki, buja és e pillanatban a szó szoros értelmében alaposan megtört feleségemmel.

– Kikapcsolni! – vetettem oda, és a mindig szolgálatkész Harriet egy taktus kellős közepén megszakította a muzsikát.

– Óhajtod, Robin, hogy bejátsszam az üzeneteket? – kérdezte ugyanabból a hangszóróból.

Alapos gondossággal megtörülköztem, és csak utána válaszoltam:

– Egy perc múlva éppenséggel megnézhetem őket. – Szárazon, megfésülködve, frissen váltott ruhában telepedtem le a lakás kommunikációs rendszerének konzolja elé. Annyira azért nem voltak jók, hogy teljes értékű hologramot biztosítsanak, de Harriet így is elég ismerősnek látszott, amint figyelmesen felém fordult a kétdimenziós, lapos képernyőről. Tájékoztatott Essie állapotáról. Állandóan figyelemmel követte a kezelését, és minden rendben, ha nem is a legtökéletesebb módon zajlott körülötte. Mindenesetre nem rosszul. Essie eleven, hús-vér kezelőorvosa jelent meg a képen, miközben Harriet bejátszotta a tőle származó fölvételt. A lényege annyi volt, hogy „ne izgulj, Robin”! Vagy pontosabban: „Ne izgulj annyira, amennyire úgy érzed, hogy izgulnod kellene!”

Harriet ezenkívül egész kupacnyi üzleti információt és üzenetet zúdított elém. Jóváhagytam még egy félmilliós összegű költségvetést a tápanyagbányában zajló tűzoltási munkálatokra, utasítottam Mortont, hogy szervezze meg a találkozó időpontját brazíliai ügynökünk és az Átjáró Konszern emberei között, megmondtam a brókeremnek, mit adjon el a még pontosan föl nem mért lázveszteségek kompenzálásához szükséges extra likviditás biztosítására. Azután kerítettem sort a legérdekesebb programokra, a legvégén Albert legutolsó összefoglalójára a tápanyaggyárral kapcsolatban. Tudniuk kell, hogy mindezt a lehető legtisztábban és leghatékonyabban hajtottam végre. Örömmel vettem a tényt, hogy Essie esélyei az életben maradásra percről percre erősödnek, így nem kellett külön energiát fordítanom a szomorkodásra. Nem engedtem meg magamnak, hogy pontosan fölfogjam, mennyi és mekkora hús-és csontdarabokat szakítottak ki kedvesem szerelemre termett testéből, és a maga módján ez is komoly megtakarítást jelentett számomra, amit nem kellett ily módon érzelmeimre fordítanom.

Volt egy időszak, amikor számos hosszú évet töltöttem meglehetős nélkülözésben, s amelynek során egész csomó olyan mozzanatot derítettem föl a fejemben, amelyek jelenléte csöppet sem volt kívánatos számomra. Eddig rendben is van. De ha az ember egyszer kiszedi onnan és alaposan megvizsgálja őket, akkor... ugyan eléggé kellemetlen a dolog, de végre kint vannak, és nem mérgezik továbbra is az ember szervezetét odabent a mélyben. Jó öreg pszichiátriai programom, Sigfrid von Ideg azt mondta, hogy ez olyasmi, mint a belek mozgása.

Ez igaz is volt a maga módján, de az egyik legkellemetlenebb sajátossága éppen az volt Sigfridnek, hogy túlságosan sokszor derült ki, milyen dühítően igaza van. Azt viszont már nem mondta ki, hogy az ember sohasem állíthatja le a belei mozgását. Egyre újabb adag excrementumok sűrűsödtek össze bennem, és nyilvánvaló, ugyebár, hogy bármennyire tisztában van is az ember a lényeggel, e termékét sohasem kedvelheti meg igazán.

Kikapcsoltam Harriet programját, csak ügyeleti részét hagytam élve, minden rendkívüli eshetőségre készen. Egy darabig piezovíziós vígjátékok nézésével vigasztaltam magam. Kevertem magamnak egy italt a lakosztály igazán tisztességes készletéből. Aztán még egyet. De nem figyeltem oda a PV-re, és nem élveztem igazán az italt. Valójában azzal foglalkoztam, hogy valahogy megküzdjek a fejemből előzúduló szellemi fekália újabb áradatával. Drága és szeretett feleségem apróra törve fekszik az intenzív osztályon, én pedig itt valaki mással foglalkozom!

El is zavartam a képernyőről a táncoslányokat, és előhívtam Albert Einsteint. Lobogó hófehér hajkoronával és kezében jó öreg pipájával szökkent elém.

– Mit tehetek érted, Robin? – udvariaskodott.

– Kérlek, mesélj valamit a fekete lyukakról – szólítottam föl.

– Természetesen, Robin. De erről már annyi mindent összedumáltunk, emlékszel...

– Cseszd meg, Albert! Csak rajta, ne beszélj mellé! Hanem ha lehet, a magas matematika nélkül, magyarázd el a dolgot olyan egyszerűen, ahogy csak tudod. – Egyszer a közeljövőben át kell íratnom Essie-vel Albert programját, hogy ne legyen olyan ideoszinkretikus.

– Magától értetődik, Robin! – Kedélyesen túltéve magát az én kedélyállapotomon, rám vigyorgott, majd összevonta bozontos szemöldökét. – Üh-hüm – jelentette ki. – Ah-ha. No jól van, lássuk csak!

– Ez a kérdés ilyen komoly gondot okoz neked? – néztem rá inkább meglepetten, mint gúnyosan.

– Természetesen csöppet sem, Robin. Csak azon gondolkodtam el egy kicsit, mennyire menjek vissza. Nos, jól van, kezdjük talán a fénnyel: Jól tudod, hogy a fény fotonoknak nevezett részecskékből áll össze. Tömege van, és nyomást fejt ki...

– Azért ennyire talán mégse, kérlek, Albert!

– Rendben van. De a fekete lyuk keletkezése valahol a fény nyomásának hiányával kezdődik. Vegyünk például egy nagy csillagot, mondjuk egy kék O osztályút. Tízszer akkora tömegűt, mint a Nap. Nukleáris fűtőanyagát oly sebesen égeti föl, hogy alig egymilliárd évig él. Ami az összeomlástól visszatartja, az a radiációs nyomás, nevezzük inkább „fénynyomásnak”, amely a belsejében végbemenő hidrogén-hélium magfúziós reakcióból származik. De egyszer csak elfogy a hidrogénkészlete. A nyomás megszűnik. A csillag összeroppan. És ez iszonyú gyorsan megy végbe, Robin. Meglehet, alig néhány óra alatt. És a csillag, amelynek átmérője nemrég több millió kilométer volt, most hirtelen harminc kilométeres átmérőjűvé zsugorodik. Eddig világos a dolog, Robin?

– Azt hiszem, igen. Gyerünk tovább!

– Helyes – mormolta, meggyújtotta a pipáját, és pöffentett egyet-kettőt. Nem győzök csodálkozni rajta, mennyire élvezi ezt a szertartást. – Szóval ez az egyik módja a fekete lyukak keletkezésének. Úgy is mondhatnánk, a klasszikus módja. Ezt tartsd emlékezetben, és most menjünk egy lépéssel tovább. A szökési sebesség.

– Tisztában vagyok vele, mi a szökési sebesség!

– Magától értetődik, Robin – bólogatott –, egy olyan jó öreg Átjáró-földerítő, mint te! Nos. Amikor ott voltál, az Átjárónál, képzeld el, hogy földobtál volna egy kődarabot. Lehetséges, hogy visszatért volna, hiszen még egy aszteroidának is van némi tömegvonzása. De amennyiben elég nagy sebességgel hajítottad el, mondjuk, óránként negyven-ötven kilométeressel, akkor nem jön vissza. Akkor eléri a szökési sebességet, és szépen elrepül örökre. A Holdon már jóval nagyobb, mondjuk, másodpercenként két-három kilométeres sebességgel kellene elhajítanod. A Földön még ennél is nagyobbal: másodpercenként több mint tizenegy kilométerrel. No mármost – dőlt előre, hogy pipájából kiverje a hamut, és ismét rágyújtson – ha egy – kopp-kopp – olyan objektum felszínén vagy, amelynek igen-igen nagy a felszíni gravitációja, a helyzet még sokkal nehezebbé válik. Tegyük föl, hogy akkora gravitációról van szó, amely már rettenetesen nagy szökési sebességet követel, úgy háromszáztízezer kilométert másodpercenként. Egy követ sehogy sem tudsz ilyen sebességgel elhajítani. Sőt még a fény sem terjed ilyen gyorsan! Szóval még a fény sem – pöff-pöff – képes onnan megszökni, mivel ahhoz a másodpercenkénti háromszázezer kilométeres sebessége túlságosan kevés. Az pedig világos, hogy ahonnan a fény nem szökhet meg, onnan semmi sem szökhet meg! Ez Einstein tétele. Elnézést kérek az ízetlenkedésért. – Ezzel hamiskásan rám kacsintott füstölgő pipája fölött. – Íme, itt van előtted a fekete lyuk. S azért fekete, mert egyáltalán nem sugározhat ki semmit.

– No és mi a helyzet a hícsí hajókkal? – vetettem föl. – Azok gyorsabbak a fénysebességnél!

Albert ingerülten elfintorodott.

– Most megfogtál, Robin, viszont azt nem tudjuk, hogyan mehetnek sebesebben! Lehetséges, hogy egy hícsí kimászhatna egy fekete lyukból, ki tudhatja? De arról semmiféle megbízható ismeretünk nincs, hogy akár egy is valaha ezt megtette volna.

Egy jó percig emésztettem a hallottakat.

– Eegen – mormoltam végül.

– Pontosan, igen, Robin – hagyta jóvá. – A fénysebességnél gyorsabb haladás problémája és a fekete lyukból való távozás kérdése lényegét tekintve egy és ugyanaz. – Itt elhallgatott. Hosszasan. Majd bocsánatkérőn: – Azt hiszem, jelen pillanatban körülbelül ez minden, amit az adott témával kapcsolatban elmondhatunk.

Fölkeltem, rátöltöttem az italomra. Hagytam, hadd üljön ott magában, türelmesen pöfékelve a pipájából. Néha nehezen jut el az ember tudatáig, hogy tulajdonképpen nincs is ott semmi, csak párhuzamosított fénysugarak néhány tonnányi fémszerkezet segítségével egybetartott, formába rendezett interferenciája.

– Albert! – szólítottam meg végül. – Árulj el nekem valamit. Úgy tartják, hogy ti, komputerek villámgyorsak vagytok. Miért van az, hogy néha olyan nehezen nyögsz ki valamilyen választ? Csupán a drámai hatás kedvéért?

– Nos, Bob, előfordul, hogy erről van szó – mondta egy pillanat múltán –, mint például most. De nem vagyok biztos benne, hogy tudod-e, milyen nehézségeket okoz nekem, ha „társalognom” kell. Ha mondjuk a fekete lyukakról követelsz valamilyen információt, semmi gondot nem jelent előteremtenem. Másodpercenként hatmillió bitnyi sebességgel, ha így jobban tetszik. De mindezt olyan formába önteni, hogy meg is értsd, ezen túlmenően pedig még nyelvileg is megfogalmazni, ez sokkal többe kerül, mint az adatbank megszondázása. Mindenekelőtt meg kell keresnem a megfelelő szavakat az irodalomból és mindenféle hangfelvételekről. Olyan analógiákat és metaforákat kell kovácsolnom, amelyek megfelelnek a te tudatodban lévő képzeteknek. Olyan pontos képeket kell alkotnom, amelyeket a te elképzelésed követel meg az én viselkedésemmel kapcsolatban úgy, hogy közben az adott beszélgetés hangulati tényezőit se hagyjam figyelmen kívül. Ennemolyan-könnyű dolog ám, Robin!

– Albert, te sokkal okosabb vagy, mint amilyennek látszol – dörmögtem.

Kiverte pipájából a hamut, és fölpillantott rám torzonborz ősz szemöldöke alól.

– Megbocsátasz, Bob, ha azt mondom: te is?

– Pompás öreg gépezet vagy, Albert – biztattam a folytatásra. Kinyújtóztam a vízmatracos heverőn, és félálomba merültem, kezemben a poharammal. Legalább egy időre elterelte a figyelmemet Essie sorsáról, de ugyanakkor egy gyötrő kérdés marcangolta a tudatomat. Valahol, valaha már mondtam ugyanezt egy másik programnak, de sehogy sem jutott eszembe, hol és mikor.

Harriet ébresztett föl azzal, hogy személyes hívás érkezett az orvosunktól; nem a programtól, hanem a valódi, eleven dr. Med. Wilma Liedermantól, aki eljött néha, hogy megnézze, tisztességesen működnek-e a berendezéseink.

– Úgy tűnik, Robin – mondta –, hogy Essie túl van az életveszélyen.

– Ez csodálatos! – kiáltottam, közben arra gondolva, hogy jobb lenne az ilyen szavakat akkorra tartogatnom, amikor valóban megfelelően érzek, mivel ebben az esetben nem fejezték ki valóságos lelkiállapotomat. A programunk azóta nyilvánosan megérkezett a Mesa General Kórházba. Wilma legalább annyit tudott Essie állapotáról, mint a kis fekete emberke, akivel beszéltem, és persze már régen betáplálta az összes szükséges adatot a Mesa General komputerének memóriájába. Azt is fölajánlotta, hogy személyesen iderepül, ha úgy kívánjuk. Azt válaszoltam neki, hogy ő az orvos, nem én, mire közölte, hogy szól a tucsoni évfolyamtársának, hogy ő nézzen Essie után helyette.

– De ma este semmiképpen se látogassa meg, Robin – tanácsolta. – Beszéljen vele telefonon, ha mindenáron akar, föltételezem, hogy így van, de ne fárassza ki. Holnapra, legalábbis gondolom, már sokkal jobban lesz.

Így azután fölhívtam Essie-t, és három percig elbeszélgettem vele. Kábult volt még, de tudta, mi történik körülötte. Azután úgy döntöttem, hogy folytatom az alvást, és már szenderegve jutott eszembe, hogy Albert Bobnak szólított.

Volt egy programom, amelyikkel hasonlóan baráti viszonyba kerültem valamikor régen. Az is hol Robinnak, hol Bobnak szólított, sőt az is előfordult, hogy egyenesen Bobbynak! Már jó ideje elmúlt, hogy nem fordultam ahhoz a programhoz, mivel nem éreztem szükségét, de az is lehet, hogy hamarosan megint szükségem lesz rá.

A totális kezelés... egyszóval: totális kezelés. Egyszerre minden. Ha egyáltalán van rá mód, hogy az ember egészséges maradjon, vagy egyszerűen megőrizze az életét, hát ez annak az eszköze. Persze akadnak azért más eszközök is. A totális kezelés több százezer dollárba kerül évente. Nem sokan engedhetik meg maguknak. Még a legfejlettebb országokban is jó, ha a népesség egy százalékának egytized része alatt. Viszont fölbecsülhetetlen az értéke. Másnap, közvetlenül ebéd után például visszaszerezte nekem Essie-t.

Wilma azt mondta, hogy minden rendben van, és hasonlóképpen nyilatkozott mindenki más is. Tucson is egész tisztességesen helyre rázódott, hogy így legyen. Túljutott a lázroham előidézte szükségállapoton. A szervezetek szokásos menetrendjüknek megfelelően működtek, ami azt jelenti, hogy képesek voltak megadni azt, amiért az emberek megfizettek. Délben tehát megjelent egy teljes mozgó ambulancia, ágyastul, műszívvel és vastüdővel, művesével és a szükséges perifériákkal együtt. Tizenkettő harminckor csapatnyi ápolónővér csörtetett be a hallon át, negyed háromkor pedig magam mentem föl a teherliften, vagy hat köbméter mindenféle szerkentyű társaságában, amelynek közepén ott lapult az én szívem, vagyis a feleségem.

Egyebek mellett a totális kezelés biztosította a szükséges fájdalomcsillapítókat, vegetatív szabályozókat, sejtfalbontókat, amelyek elősegítették a regenerálódást; és folyamatmérséklőket, amelyek megakadályozták, hogy az előbbiek szétzúzzák Essie sejtjeit, négyszáz kilogrammnyi vezetékhálózat az ágy alá szerelve, hogy megbirkózzon Essie minden termékével, elő is segítve annak előállítását, ha magától nem ment volna. Csupán a mozgó ambulanciából a nagy hálószobába való áthelyezése jó másfél órát vett igénybe, miközben Wilma említett évfolyamtársa vezényelte az asszisztensek és segédcsapatok hadműveleteit. Engem kizavartak, mikor ez a tevékenység zajlott, hát lementem az előcsarnokba, és fölhajtottam vagy két bögre kávét, figyelve, hogyan surrannak föl és alá a belső falfelülethez simulva a könnycsepp alakú felvonófülkék. Amikor úgy éreztem, hogy már visszamehetek, az előszobánkban a kórházi orvossal futottam össze. Úgy látszott, valahogy kiszoríthatott magának pár percnyi alvást, és a kontaktlencsék helyett kaméleon szemüveget viselt.

– Nehogy kifárassza! – kötötte a lelkemre.

– Magam fáradok bele, hogy mindig ezt hallom!

Elfintorodott és meghívatta magát, hogy fogyasszunk el együtt még egy csésze kávét. Kiderült, hogy egész rendes fickó, és mellesleg a legjobb alacsony kosárlabdázó középcsatár, aki valaha megfordult a Tempe egyetemen, vagy legalábbis az volt diákkorában. Van valami számomra rokonszenves egy olyan, százhatvan centis emberben, akit bevesznek a kosárlabdacsapatba, egyszóval barátokként váltunk el egymástól. Az egész zűrzavarban ez volt a legmegnyugtatóbb mozzanat. Biztosan nem engedett volna meg magának ennyi lazítást sem, ha nem meggyőződése, hogy Essie megbirkózik a helyzettel.

Akkor még sejtelmem sem volt róla, mi mindennel kell majd még megbirkóznia szegénykémnek.

Még most is a túlnyomásos buborék alatt feküdt, és ez megmentett attól, hogy látnom kelljen, mennyire lerobbant állapotban is van. A nappalos nővér visszavonult a pihenőszobába, miután nyomatékosan megkért, hogy ne fárasszam ki a beteget, s akkor végre beszélgethettünk egy keveset. Valójában nem is igen beszéltünk egymással. S. Ya. nem az a szószátyárfajta. Csak annyit kérdezett, mi újság a tápanyaggyár körül, s amint harminc másodpercben összefoglaltam neki a helyzetet, arra volt kíváncsi, mi lett a lázroham következménye. Mivel egymondatos kérdéseire rendre négy-ötezer szavas válaszokat adtam, rájöttem, hogy a beszéd az igazán kimerítő, és egyáltalán nem én fogom elfárasztani őt.

Az volt a legfontosabb, hogy tudott beszélni, méghozzá összefüggően, és nem is látszott különösebben elkenődöttnek. Így azután hamarosan visszaballagtam a konzolomhoz, és munkához láttam.

A szokásos beszámolóhegyen kellett átrágnom magamat, és meg kellett hoznom a szükséges döntéseket. Ezzel végezvén meghallgattam Albert legutóbbi híreinek egy részét a tápanyaggyárról, és akkor rádöbbentem, hogy ideje nekem is nyugovóra térnem egy kicsit.

Jó darabig csak hevertem az ágyon. Nem voltam nyugtalan. Nem voltam kimerült sem. Csak hagytam, hogy a fölgyülemlett feszültség lassan elillanjon belőlem. Hallottam, amint az éjszakás nővér tesz-vesz a pihenőszobában. A másik oldalról, Essie szobájából áthallatszott a gépezetek ritmikus sziszegése, sóhajtozása és kattogása, amint próbálták életben tartani a feleségemet. A világ dolgai közben elsuhantak fölöttem. Nem sokat foglalkoztam velük. Még az sem jutott el igazán a tudatomig, hogy Essie negyvennyolc órával ezelőtt gyakorlatilag halott volt. Kaput. Kipurcant. Nem létezett. Ha nem áll rendelkezésemre a totális kezelés lehetősége és egy nagy adag szerencse, most éppen alighanem azzal kellene foglalkoznom, hogy a temetésére kiválasszam a legmegfelelőbb öltözéket.

Odabent a fejemben, agysejtjeim egy parányi csoportja pedig úgy fogta föl a dolgokat és úgy gondolkodott: „tudod, meglehet, hogy éppenséggel tisztább is lehetne a helyzet, ha nem hozták volna vissza őt az életbe.”

Ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy valóban szerettem Essie-t, nagyon is szerettem, kizárólag jót akartam neki, és megrendítő sokkban volt részem, amikor tudomást szereztem a szerencsétlenségéről. Agyamnak az a kis darabkája csak a maga nevében beszélt. Valahányszor fölmerült a kérdés, a túlnyomó többség Essie iránti ragaszkodásom mellett foglalt állást, bármely szemszögből nézzük is a dolgokat, és akárhogy bukkan is elő a probléma.

Abban ugyan sohasem voltam teljesen biztos, mi is a „szerelem” szó igazi jelentése. Különösen, ha a magam érzelmeiről volt szó. Közvetlenül elalvás előtt eszembe villant, hogy talán föl kellene hívnom Albertet, és megkérdeznem tőle. De nem tettem meg. Albert nem volt erre alkalmas program, és nekem semmi kedvem nem volt rá, hogy a megfelelőhöz forduljak.

A jelentések rendre érkeztek egymás után. Követtem a tápanyaggyár lassan föltárulkozó történetét, és egyre inkább eleven anakronizmusnak éreztem magam. Pár évszázaddal ezelőtt az angol és spanyol világutazók általában egy-két hónapi járóföldre haladtak az ismert világ határai előtt. Nem volt sem telefonjuk, sem műholdjuk. Az utasításokat vitorlás hajókon küldték utánuk, a válaszaik jöttek, amikor jöttek. Jó lett volna, ha én is bírom a hozzáértésüket. A bennünket a Herter-Hall-csapattól elválasztó ötvennapos hírközlési ciklus egész örökkévalóságnak tűnt. Mondjuk én itt vagyok Ghentben, ők meg ott valahol, Andy Jackson pedig a brit gyorsfutárokból szorítja ki a szuszt, hetekkel a háború befejezése után, New Orleans mellett. Természetesen azonnal utasításokat röpítettem utánuk, mit és hogyan csináljanak. Milyen kérdéseket tegyenek föl annak a Wan kölyöknek. Milyen erőfeszítésekkel próbálják a tápanyaggyárat letéríteni a pályájáról stb. Ők viszont, ötezer csillagászati egységnyire innen azt tették, ami éppen eszükbe jutott, s mikorra az utasításaim odaértek hozzájuk, már minden kérdés elveszítette igazi értelmét.

Ahogy Essie állapota javult, úgy billent helyre az én lelkem is. A szíve már magától vert. A tüdeje tisztességesen ellátta levegővel. A túlnyomásos burkot levették róla, s így már megérinthettem, megcsókolhattam az arcát, és láthattam, hogy érdekli, mi történik körülötte. Közben is érdekelte. Amikor sajnálkoztam fölötte, hogy nem vehetett részt a konferenciáján, fölsomolygott rám.

– Szalagon megvan az egész, Robin. Már le is játszottam, mikor dolgoztál.

– De nem tarthattad meg a saját előadásodat...

– Azt hiszed? Miért ne tehettem volna? Amikor megcsináltam a te „Robinette Broadhead”-programodat, tudod, magamnak is készítettem egyet. Az egész konferenciát holografikus módszerrel bonyolították le, és S. Ya. Lavorovna-Broadhead képmása is teljes értékű beszámolót tartott. Méghozzá meglehetős sikerrel. Még a föltett kérdésekre is válaszolt – büszkélkedett Essie –, a te Albert-programod bevonásával.

Oké, mindig is tudtam, hogy a feleségem lenyűgöző személyiség. A baj csak az, hogy ezt el is vártam tőle, de a kórházi orvosa egészen lelombozott, amikor szót váltottam vele. Útközben kaptam el a lakosztály és a Mesa General között, és megkérdeztem tőle, hazavihetem-e Essie-t. Bizonytalan tekintetet vetett rám kék színű kontaktlencséin keresztül.

– Igen, lehetséges – jelentette ki. – De egyáltalán nem vagyok benne biztos, Mr. Broadhead, hogy tisztában van vele, milyen súlyosak a sérülései. Jelen pillanatban annyi az egész eredmény, hogy mozgósítja a meglévő erőtartalékait. És istenemre, szüksége is lesz rájuk!

– Rendben van, ezzel tisztában vagyok, doktor. Szükség lesz még egy komoly műtétre...

– Nem. Nem csupán egyre, Mr. Broadhead. Tartok tőle, hogy a feleségének a következő pár hónap jó részét műtétek és lábadozási időszakok között kell eltöltenie. Nem óhajtanám abban a hitben ringatni önt, hogy az eredmények eleve pozitívnak tekinthetők. – Hanghordozása kioktató volt. – Minden egyes procedúrának megvan a maga kockázata, ő pedig kézzel-lábbal tiltakozik némely beavatkozás ellen. Próbálja megnyugtatni, Mr. Broadhead. Jelentős kardiális sokkot követően reanimáltuk őt. De azt nem garantálhatom, hogy ezt minden alkalommal megtehetjük.

Így azután enyhén szólva földúlt lelkiállapotban mentem be Essie-hez, hogy eleget tegyek a megnyugtatására vonatkozó fölszólításnak.

A nővér az ágya mellett állt, és mindketten Essie szalagjait nézték a számítógépes konferenciáról az előttük lévő lapos képernyőn. Mivel Essie monitorját rákapcsoltattam az én szobámban lévő holografikus interaktív készülékre, az egyik sarokban ott villogott egy nekem szóló figyelmeztető jelzés. Bizonyára Harrietnek volt valami fontos mondanivalója számomra. Ez persze várhatott egy kicsit. Amikor viszont a fénypont vibrálni és fényesedni kezdett, majd pirosra váltott, megértettem, hogy valóban fontos dologról van szó, de ebben a pillanatban Essie volt számomra a legfontosabb.

– Most egy időre magunkra hagyhat bennünket, Alma – szólalt meg a feleségem.

A nővér rám nézett, és „miért is ne?” arckifejezéssel megvonta a vállát, ezért közelebb húztam az ágy mellett álló széket, és kinyúltam Essie keze után.

– Igazán nagyszerű, hogy ismét megérinthetlek – mormoltam.

Essie rekedtes, mélyről jövő kuncogással válaszolt. Még ez a hang is örömet szerzett.

– Pár hét múlva már többet is megérinthetsz – mondta. – De most sem tilt semmilyen szabály egy csókot.

Természetesen nyomban megcsókoltam, méghozzá nyilván elég erősen ahhoz, hogy a kinti mesegépen megjelenjen valami jelzés, mivel a nappalos nővér bedugta a fejét az ajtón, hogy megnézze, mi történik idebent. Mellette szól, hogy nem avatkozott közbe. Magunktól is abbahagytuk. Essie fölemelte a jobb kezét – a balja még mindig vastag gipszkötésben volt, ami isten tudja, mit rejtegetett magában –, és csatakos, sötétszőke haját félresöpörte a szeme elől.

– Pompás! – sóhajtotta. – Meg akarod tudni, mi lehet Harriet mondanivalója?

– Nem különösebben.

– Nem igaz – szögezte le. – Biztosan beszéltél Ben doktorral, és ő fölszólított rá, hogy légy kíméletes velem. De te mindig is az voltál, Robin, csak éppen nem mindenki vette észre. – Rám mosolygott, azután a fejét a képernyő felé fordította. – Harriet! – szólalt meg. – Robin itt van!

Mindeddig nem tudtam róla, hogy a titkárnőm programja éppúgy engedelmeskedik a feleségem utasításainak, mint az enyémnek. No persze azt sem, hogy a tudományos programomat is bármikor igénybe veheti. Különösképpen a tudomásom nélkül. Amikor Harriet kedves, ám aggódó arca betöltötte a képernyőt, így szóltam hozzá:

– Ha üzleti ügyről van szó, majd később foglalkozom vele..., ha csak nem kivételesen sürgős a dolog!

– Ó, nem, semmi ilyesmiről nincs szó – csipogta Harriet. – De Albert mindenáron beszélni óhajt önnel. Valami kedvező híreket kapott a tápanyaggyár felől.

– Majd a másik szobában fogadom – mondtam, de Essie a karomra tette szabad kezét.

– Nem, Robin. Inkább itt. Engem is érdekel a dolog!

Utasítottam tehát Harrietet, hogy kapcsolja be, miután azonnal megszólalt Albert hangja. De az arca nem tűnt föl.

– Ezt nézd meg! – mondta Albert, és a képmezőt betöltötte egy amerikai gótikus stílusban készült családi felvétel. Egy férfi és egy nő, helyesebben egy hímnemű és egy nőnemű emberi lény állt egymás mellett. Volt arcuk, kezük és lábuk, sőt a nőneműnek mellei is voltak. Mindkettőnek sűrű, bozontos szakálla és copfokba font, hosszú haja volt, testükre csavart, száriféle öltözéket viseltek, amelynek szürkéssárga szövetén élénk színfoltok csillogtak.

Elakadt a lélegzetem. A kép teljesen váratlanul ért.

A monitor alsó sarkában megjelent Albert.

– Ezek nem valóságosak, Robin – mondta. – Csupán a fedélzeti számítógép által Wan elbeszélése alapján összeállított fantomképek. Viszont a fiú véleménye szerint egészen jól megfelelnek a valóságnak.

Nagyot nyeltem, és Essie felé fordultam. Vissza kellett fognom a lélegzetemet, hogy egyáltalán hang jöhessen ki a torkomon.

– Ezek... szóval valahogy így néznek ki a hícsík?

Albert elfintorodott, és elmélyülten rágcsálta pipája szárát. A képernyőn lévő alakok lassan elfordultak, mintha valami népi táncot lejtenének, így minden oldalról láthattuk őket.

– Fölmerülnek bizonyos kételyek, Robin. Itt van például a hícsík ülepének nevezetes kérdése. Rendelkezünk egynémely hícsí bútordarabbal, például a hajóik irányítópultja előtti ülőalkalmatosságokkal. Ezek alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy a hícsík feneke egészen másmilyen, mint az embereké, mivel az ülésekben helye van valami terjedelmes, lecsüngő szerkezetnek. Lehet, hogy olyasféleképpen osztott a testük, mint a darazsaké, és ez a rész csípőtájékról csüng le a lábuk közé. A számítógépes ábra viszont még csak nem is utal semmi ilyesmire. De... a fűzfánfütyülőjét, Robin!

– Ha elegendő időt kapsz rá, biztosan meg tudod magyarázni az egészet – jegyeztem meg.

– Magától értetődik, Robin, de fölmerül annak a logikai törvénynek a problémája, amelyet te is bizonyára jól ismersz. Bizonyíték híján legcélszerűbb a lehető legegyszerűbb teória kiválasztása. Mindeddig csupán kétféle intelligens lényről tudunk a világmindenségben. Ezek az alakok aligha tartozhatnak a mi fajtánkhoz, a koponyaformájuk és különösen az állkapcsuk alakja teljesen eltérő. Háromszögletű homlokereszük van, ami sokkal inkább a majmokhoz, mintsem az emberekhez teszi hasonlatossá őket, és a fogaik is teljességgel rendellenesek. Ennél fogva elképzelhető, hogy a másik faj képviselői.

– Eléggé félelmetesek – jegyezte meg Essie. És valóban az volt a jelenség. Különösen nekem, hiszen bárki rám háríthatja a felelősséget. Én adtam ki az utasítást, hogy a Herter-Hall-csapat keljen útra, nézzen jól körül, és amennyiben a hícsík nyomára bukkannának közben...

Nem készültem föl arra, hogy megválaszoljam, vajon mit jelenthet mindez.

– És mi van a Holt Emberekkel? Megtudtál róluk bármi újat?

– Magától értetődik, Robin – válaszolta, sűrűn bólogatva behavazott fejével. – Ide süss!

A kép elhomályosult, és a monitoron megjelent a következő szöveg:

EXPEDÍCIÓS BESZÁMOLÓ

Hajó száma: 5-2; küldetés száma: 08D31. Legénység: A. Meacham, D. Filgren, H. Meacham.

A küldetés célja tudományos kísérlet; a személyzet száma elegendő a berendezések és számítógépes rendszerek kezeléséhez. Maximálisan várható életben maradási idő: 800 nap. A hajó az 1200. napig nem jelentkezett. Föltehetően elpusztult.

– A kitűzött díjuk mindössze ötvenezer dollár volt, nem túl sok, de ők voltak az egyik legelső expedíció az Átjárótól. – Albert rám pillantott a szöveg fölött. – A H. Meacham néven szereplő valószínűleg az a Holt Ember, akit Wan Henrietta néven emleget. Afféle D. K. M. asztrofizikus volt, érted, Robin: Diplomán Kívül Minden. Elzúgott a diplomamunkájával. Amikor meg akarta védeni, azzal utasították el, hogy inkább pszichológiai, mintsem fizikai témájú. Erre fogta magát, és elszegődött az Átjáróhoz. A pilóta keresztneve Doris volt, ami beleillik a képbe, a harmadik személy pedig Henrietta férje, Arnold.

– Ezek szerint egyiküket sikerült azonosítanod. És ők legalább tényleg valódiak voltak?

– Magától értetődik, Robin, legalábbis nulla kilencvenkilences valószínűséggel. Ezek a Holt Emberek néha teljesen ésszerűtlenek – panaszkodott Albert, ismét teljesen betöltve a képernyőt. – Persze nem volt rá módunk, hogy közvetlenül kikérdezzük őket. Az ottani fedélzeti komputer nem felel meg igazán erre a feladatra. Viszont az expedíció a nevek azonosíthatóságán túl is azonosíthatónak tűnik.

Asztrofizikai kutatások képezték a célját, és Henrietta szövege is visszatérő utalásokat tartalmaz különféle asztrofizikai témákra. Úgy értem, ha kihámozzuk őket szexuális lamentálásai közül – kacsintott rám Albert, pipaszárával vakargatva az arcát. – Például: „Sagittarius A Nyugat”... egy rádióforrás a galaxis közepe táján. „NGC 1199”... egy hatalmas, elliptikus galaxis, egy nagyobb csillagváros része. „A gömbalakzatok átlagos sugársebessége”... a mi galaxisunkban ez körülbelül 50 kilométer másodpercenként. „Magas spektrumú vörös OSO színváltozások”...

– Nem szükséges valamennyit fölsorolnod – szóltam közbe ingerülten. – Azt tudod, hogy mindez mit jelenthet? Úgy értem, mit mondanál róluk, miután részletesen megvizsgáltad őket?

Szünet. Szerencsére ezúttal nem hosszú. Nem a témával kapcsolatos szakirodalmat fürkészte Albert, azt már korábban megtette.

– Kozmológia – jelentette ki. – Közelebbről, azt hiszem, a klasszikus Hoyle-Öpik-Gamow-kontroverzióról kellene beszélnem. Vagyis arról, hogy az univerzum vajon zárt, nyitott vagy ciklikus természetűe. Állandónak tekinthető-e az állapota, vagy nagy bummal kezdődött a léte?

Ismét elhallgatott, de ezúttal nekem adott némi gondolkodási időt. Ki is használtam, de nem valami fényes eredménnyel.

– Nekem nem valami ízletes falatnak tűnik az egész – morfondíroztam hangosan.

– Lehet, hogy nem is az, Robin. Ámbár bizonyos értelemben jól kapcsolódik a fekete lyukakkal kapcsolatos kérdéseidhez.

Ó, a fene enné meg azt az örökké számítgató szívedet! – gondoltam magamban, de nem mondtam ki. Olyan ártatlan képet vágott, mint egy ma született bárány, csak pöfékelt ódon pipájából, nyugodtan és komoly arckifejezéssel.

– Jelen pillanatban ennyi elegendő – utasítottam őt, és még jó darabig bámultam a kiüresedett monitort, miután eltűnt, gondolva rá, hogy Essie esetleg megkérdezi, mi végre érdeklődtem a fekete lyukak iránt.

De nem tette. Csak feküdt ott hanyatt, a mennyezeten csillogó tükrökre nézve. Kis idő múltán megszólalt:

– Robin drágám, tudod-e, mit szeretnék?

– Mit, kedvesem? – kérdeztem szolgálatkészen.

– Azt szeretném, ha tudnék vakarózni!

Csak annyit tudtam kinyögni válaszul:

– Ó! – Teljesen leeresztettem... nem is, úgy éreztem, mint akit hasba rúgtak. Készen álltam a védekezésre, nyájas törődéssel telve természetesen, mármint Essie pillanatnyi állapota miatt. És tessék, nincs rá semmi szükség! Megfogtam a kezét.

– Aggódtam miattad – mondtam.

– Én is magam miatt – felelte gyakorlatiasan. – Hanem mondd csak, Robin, igaz, hogy a láz valamiféle hícsí tudatsugárzásból ered?

– Valami ilyesmiről lehet szó, azt hiszem. Albert szerint elektromagnetikus a dolog. Ez minden, amit tudok róla. – Végigsimítottam a keze fején kidudorodó ereket, mire megremegett, de csak a nyakán fölül.

– Aggasztanak engem ezek a hícsík, Robin – mormolta.

– Milyen finom vagy. Sőt visszafogott. Én magam úgy félek, hogy belém fagy a kula. – És valóban ez volt az igazság. Tényleg reszkettem. Ekkor a képernyő sarkában fölvillant a sárga fényfolt.

– Valaki beszélni akar veled, Robin.

– Várhat. E pillanatban éppen azzal az asszonnyal beszélgetek, akibe szerelmes vagyok.

– Igazán köszönöm. Robin? Ha éppúgy tartasz a hícsíktől, mint én, hogyan lehetséges, hogy mégis folytatod a kutatást?

– Miért, talán van más választásom? Ötvennapnyi az információs holtidő. Amit éppen most tudtunk meg, már régi dolog, jó huszonöt napos. Ha arra utasítanám őket, hogy hagyják abba az egészet, és azonnal induljanak haza, leghamarabb huszonöt nap múlva jutna tudomásukra.

– Ez bizony így van. De ha tudnád, leállítanád a témát? – Nem válaszoltam. Nagyon különösen éreztem magamat; féltem is egy kicsit, mintha nem a saját bőrömben lennék. – És mi lesz, ha a hícsík nem kedvelnek bennünket? – kérdezte Essie.

– Micsoda találó kérdés! – Hányszor föltettem magamnak is! Attól a pillanattól fogva, hogy először beültem egy hícsí hajóba az Átjárónál, és magam is földerítőútra indultam. Mi lesz, ha összefutunk a hícsíkkel, és nem tetszünk meg nekik? Mi lesz, ha agyoncsapnak, mint egy legyet, megkínoznak, rabszolgává tesznek, kísérleteznek rajtunk..., vagy mi lesz, ha egyszerűen észre sem vesznek? Szememet a lassan pulzálni kezdő sárga fényfoltra függesztve, anyáskodó hangon fordultam hozzá. – Nos, valójában nem túl nagy rá az esély, hogy bármi kárt tegyenek bennünk...

– Semmi szükségem nyugtatgatásra, Robin! – Érezhetően ingerült volt, akárcsak jómagam. Valamit biztos megint mutattak a monitorjai, mert a nappalos nővér ismét bekukkantott, egy pillanatig bizonytalanul megállt az ajtóban, majd csöndesen távozott.

– Túlságosan nagy a tét, Essie – mondtam. – Emlékszel, mi történt tavaly Kalkuttában? – Az egyik szemináriumán voltunk éppen, de kénytelenek voltunk otthagyni, mivel nem bírtuk elviselni a kétszázmillió nyomorultat magába foglaló szerencsétlen város borzalmas látványát.

Rám emelte a szemét, arca elfintorodott.

– Igen, tudom, éhínség volt. De ott mindig is éhínség volt, Robin.

– De nem ilyen! Nem olyan, amilyen hamarosan bekövetkezik mindenütt, ha nem tudunk idejében tenni ellene valamit. Máris recsegnek a világ eresztékei. Albert azt mondja... – elbizonytalanodtam. Valójában nem akartam elárulni neki, mit is mondott Albert. Szibériában máris csődöt mondott az élelmiszer-termelés. A túlzott igénybevétel miatt törékeny talaja máris úgy nézett ki, akár a Góbi sivatag. Az amerikai Középnyugat termőföldjének vastagsága alig pár hüvelyknyire zsugorodott, és még a tápanyagbányák is csak nagy nehezen tettek eleget a növekvő követelményeknek. Albert azt mondta, hogy legföljebb talán tíz évünk van még hátra.

A jelzőfény kipirosodott, és sebesen pislogott, de nem akartam félbeszakítani a mondókámat.

– Essie – folytattam –, ha működésbe hozhatjuk a tápanyaggyárat, minden éhezőt elláthatunk CHON-táplálékkal, és ez azt jelenti, hogy soha többé nem lesz éhínség. És ez még csak a kezdet. Ha arra is rájövünk, hogyan építhetünk magunknak hícsí hajókat, és tetszésünk szerint kormányozhatjuk őket, akkor más bolygókat is meghódíthatunk. Egész csomót! Még annál is többet! A hícsí technológia segítségével megszállhatjuk a Naprendszer összes aszteroidáját, és mindegyikből Átjárót csinálhatunk. Egész űrbéli világokat létesíthetünk. Föld típusú bolygókat teremthetünk. Paradicsomot hozhatunk létre a Föld mai népességének milliószorosa számára a következő millió évre!

Elhallgattam, mert rájöttem, hogy dadogva beszélek. Szomorúnak és kábultnak, elkeseredettnek és... fickósnak éreztem magam. Essie arcáról ítélve, ő is valami különöset érezhetett.

– Ezek valóban nagyon jó érvek, Robin – szólalt meg, de egy szóval sem jutott tovább. A jelzőfény már ragyogó rubinpiros volt, és úgy lüktetett, akár egy pulzár. Azután eltűnt, és a képernyőn Albert Einstein földúlt arca jelent meg. Eddig még sohasem fordult elő, hogy hívás nélkül jelentkezett volna.

– Robin! – kiáltotta. – Megint kitört egy újabb lázroham!

Reszketve emelkedtem talpra.

– De hiszen még nincs itt az ideje! – tiltakoztam ostobán.

– Mégis bekövetkezett, Robin, ráadásul eléggé különös. A csúcspontját... lássuk csak, pontosan száz másodperccel ezelőtt érte el. Azt hiszem... igen – bólogatott, mintha valami hallhatatlan hangra figyelne –, már csökkenőben van.

Be kell vallanom, hogy máris kevésbé furcsán éreztem magam. Eddig még egyetlen roham sem tartott ilyen rövid ideig, és még sohasem kísérték ilyen különös érzések. Nyilvánvalóan valaki más kísérletezik azzal a heverővel!

– Albert – rendelkeztem –, azonnal küldj sürgős üzenetet a tápanyaggyárhoz! Add ki a parancsot, és ismételd is meg azonnal, hogy többé soha senki, semmilyen célból ne használja az álmodóheverőt! Bontsák is le, ha lehet helyrehozhatatlan károkozás nélkül! Minden fizetséget és jutalmat kilátásba helyezhetsz, illetve leállíthatsz, ha bárki megszegné ezt az utasítást. Világos?

– Az üzenet máris úton van, Robin – mondta Albert, és eltűnt a képből.

Essie-vel egy pillanatra némán néztünk egymás arcába.

– De azt nem üzented nekik, hogy fejezzék be az expedíciót, és azonnal térjenek haza! – szólalt meg végül a feleségem.

Megvontam a vállam.

– Az már úgysem változtatna semmin – mormoltam.

– Nem – ismerte el ő is. – És igazán meggyőző érveket soroltál föl emellett. De vajon a te érveid-e azok?

Nem feleltem.

Tudtam, mit gondol Essie, mik az én indokaim a hícsí űrkutatás további folytatására, lázrohamoktól, költségektől és egyéb kockázattól függetlenül. Azt gondolta, hogy az indokaimnak egyetlen neve van, mégpedig: Gelle-Klara Moynlin! És én néha nem voltam biztos benne, hogy nincs igaza.

7.

A HÍCSÍ MENNYORSZÁG

Bárhová mozdult is el a hajóban, Lurvynak mindig a szeme előtt volt a képernyőn látható kusza szürkés ábra. Semmi fölismerhetőt nem mutatott ugyan, de pontosan olyan semmi volt, amit már hosszú hónapok óta oly sokszor látott.

Miközben fénysebességnél gyorsabban száguldottak a Hícsí Mennyország felé, teljesen egyedül voltak. Az univerzum üres volt körülöttük, eltekintve ettől a sóderszerűen vibráló szürkeségtől. Ők maguk voltak a világmindenség. Még a tápanyaggyárhoz vezető hosszú, unalmas utazás alatt sem vette körül őket ilyen magány. Legalább ott voltak a csillagok. Sőt a bolygók is. De a tau űrben vagy miféle őrült térben száguldoztak a hícsí hajók, merültek alá, vagy oldalaztak fürgén... nem volt semmi. Utoljára akkor járt Lurvy ebben a kopár ürességben, amikor Átjáró-pilótaként végzett földerítő feladatokat, de azok egyáltalán nem jelentettek kellemes emléket számára.

Ez a hajó messze a legnagyobb volt, amelyet eddig látott. Az Átjáró legnagyobb hajójában öten fértek el. Ebben húsz vagy akár több személynek is jutott volna hely. Nyolc elkülönülő részre tagolódott. Három teherszállításra szolgált (és Wan beszámolója szerint automatikusan töltődött fel). A tápanyaggyár termékei kerültek bele, mialatt ott dokkolt. Kettő pihenőhelyiségnek látszott, de nem emberi lények számára. Ha a falakból előgördíthető „priccsek” valóban fekvőhelyek lehettek, mindenesetre kicsik lettek volna egy felnőtt embernek. Az egyik szobát Wan sajátjaként mutatta be, és fölajánlotta, hogy Janine ossza meg vele. Miután Lurvy megvétózta a gondolatot, Wan kelletlenül elfogadta a helyzetet, s így különváltan kvártélyoztak be: a fiúk az egyik, a lányok a másik helyiségbe. A hajó matematikai középpontjában elhelyezkedő legtágasabb térség lekerekített végű hengerre emlékeztetett. Nem volt padlója vagy mennyezete, az irányt a vezérlőpult elé rögzített három ülőalkalmatosság határozta meg. Mivel a felület ívelt volt, az ülések enyhén egymás felé dőltek. Eléggé egyszerűek voltak, ugyanolyan formájúak, amilyeneket Lurvy korábban már hónapokig használt: két lapos fémlemez V alakban egymáshoz illesztve.

– Az átjárói hajókon hevedereket feszítettünk ki közöttük – jegyezte meg Lurvy.

– Mi az a „heveder”? – érdeklődött Wan. Miután elmagyarázták neki, „Milyen nagyszerű ötlet!” fölkiáltással méltatta a megoldást. – A következő útra magam is megcsinálom. Lophatok hozzá némi anyagot a Vénektől.

Mint mindegyik hícsí hajóban, a vezérlés itt is csaknem teljesen automatikusan működött. Vagy tucatnyi bütykös kerék sorakozott egymás mellett, és mindegyikhez egy bizonyos színű fényjelzés tartozott. Ha a kerekeket elforgatták (amit útközben senki sem tett volna meg, hacsak nem forgatja fejében az öngyilkosság szándékát), a fények színe és ereje megváltozott, önálló pászmákra és közöttük húzódó sötét spektrális sávokra bomlott. A pályára vonatkozó információk rejlettek ebben, de még Wan sem ismerte a jelentésüket, nemhogy a többiek. Viszont Lurvy Átjárónál eltöltött ideje óta, a földerítők közül jó párnak az élete árán a nagy, központi agyak számottevő ismereteket szedtek össze. Bizonyos színek jelenthettek valami figyelemre érdemeset. Mások a röppálya beállításából adódó célhoz vezető út hosszúságát mutatták. Megint másokat, méghozzá jó sokat abszolút tilalom övezett, mivel akik azok beállításával léptek be a fénysebességen túli térbe, örökre ott is maradtak. Vagy valahol másutt. Mindenesetre sohasem tértek többé vissza az Átjáróhoz. Szokásos tevékenységétől és parancsnoki helyzetétől megfosztva, Lurvy lefényképezte az irányítófények minden színelváltozását és a képernyő ábráit. Az utóbbit még akkor is fotózásra érdemesnek tartotta, amikor nem volt rajta semmi. Egy órával azután, hogy elhagyták a tápanyaggyárat, a csillagok hamarosan egyetlen villódzó fényponttá sűrűsödtek össze. Ekkor érték el a fénysebességet. Valamivel később még az a pontocska is eltűnt. A képernyőn megjelent az esőcseppek szabdalta sártenger ábrája, és úgy is maradt ezután végig.

Wan számára a hajó nem volt több holmi iskolabusznál, amelyet oda-vissza furikázásaira használt, mióta csak elég nagy volt hozzá, hogy meghúzhatta az indítókart. Paul ezelőtt még sohasem járt hícsí hajó fedélzetén, ezért az első néhány nap során teljesen magába roskadt. Persze Janine esetében is ez volt a helyzet, de mit számított még egy csoda az ő tizennégy esztendős életében? Lurvy esete egészen más volt. Ez nagyobb változata volt azoknak a hajóknak, amelyeken utazva a „külső” karpereceit megszolgálta, és még egy s más kisebb értékes holmit, ám ezáltal ijesztő is volt a szemében.

Ez ellen nem tehetett semmit. Képtelen volt meggyőzni magát arról, hogy végül is ez sem több egy szokványos kiruccanásnál. Ehhez túl sok félelemmel telt el a szíve, amikor Átjáró-pilótaként száguldozott odakint a nagy ismeretlenben. Körbe-körbe vonszolta magát tágas, viszonylag tágas (csaknem százötven légköbméternyi) terében, és szorongott. Nem csupán a homokos képernyő kötötte le a figyelmét. Ott volt az az aranyszínben fénylő, embernyinél nagyobb rombusz, amelyről föltételezték, hogy az FTL hajtóművet foglalja magában, s amelyről tudták, hogy nyomtalanul megsemmisül egy robbanásban, ha fölnyitják. Ott volt az a kristályos, üvegszerű spirál is, amely (senki sem tudta, mitől) időnként fölmelegedett, és apró, forró szikrákat szórt magából minden utazás elején, végén és közben is egy-két nagyon fontos pillanatban.

Lurvy most pontosan ezt a közelgő pillanatot várta. És amikor pontosan huszonnégy nap, öt óra és ötvenhat perccel a tápanyaggyártól való távozásuk pillanatát követően az aranyspirál fölszikrázott és világítani kezdett, nem tudott magába fojtani egy nagy, megkönnyebbült sóhajtást.

– Mi az, mi a baj?! – visított föl Wan gyanakvón.

– Semmi, csak éppen félúton vagyunk – felelte Lurvy, rögtön rögzítve az időpontot a hajónaplóban. – Ez a fordulópont, amit az ember mindig olyan szorongva vár egy hícsí hajó fedélzetén. Ha eléred ezt a felezőpontot úgy, hogy a létfönntartási tartalékaidnak csak a negyedét használtad el, akkor már tudhatod, hogy nem fogy majd el idő előtt, és nem halsz éhen a hazafelé vezető úton.

Wan láthatóan megsértődött.

– Hát nem hiszel nekem, Lurvy? Mondtam, hogy nem halunk éhen.

– Az azért mégiscsak jó, hogy látja is az ember – vigyorgott rá Lurvy, azután lefagyott arcáról a mosoly, mert arra gondolt, vajon mi várhat rájuk ennek az utazásnak a végén!

Így haladtak tovább, élve, ahogyan tudtak, napjában és fejenként legalább ezerszer mászva egymás idegeire. Paul sakkozni tanította Want, hogy figyelmét elterelje Janine felől. A fiú pedig türelmesen – és egyre gyakrabban türelmetlenül – újra meg újra elszajkózta nekik mindazt, amit a Hícsí Mennyországról és annak lakóiról tudott.

Annyit aludtak, amennyit csak bírtak. A Paulé melletti kifeszített hálózsákban Wan kamasznedvei zubogtak és fortyogtak. Izgett-mozgott és forgolódott a hajó szabálytalanul bekövetkező rándulásaikor, vágyva utána, hogy egyedül lehessen, és azt csinálhassa, amit úgy látszik, társaságban nem szabad... vagy éppenséggel arra vágyott, hogy Janine társaságában legyen, és vele művelhesse azokat a még kellemesebb dolgokat, amelyekről Cingár Jim és Henrietta mesélt neki. Számtalan alkalommal megkérdezte már Henriettától, mi a nő szerepe ebben az együttlétben. Erre a kérdésre mindig válaszolt, még akkor is, ha különben nem volt beszédes kedvében. Viszont a legtöbbször oly módon, ami semmi segítséget nem jelentett a legényke számára. Akárhogyan kezdődtek is a mondatai, csaknem mindig könnyes hangú nyavalygással végződtek, aljas megcsalatásairól a férje és Doris, az a lotyó által.

Még azt sem tudta egészen biztosan, miben rejlik a fizikai különbség a férfi és a nő között. A látott képek és a hallottak nem adtak róla megfelelő magyarázatot. Az utazás vége felé kíváncsisága legyőzte a civilizáltságát, és könyörögve kérte Janine-t és Lurvyt, hogy akármelyikük, csak mutassa meg neki a maga valóságában. Megígéri, hogy hozzájuk sem ér.

– És mi a fenének, te szutykos állat? – kérdezte Janine tárgyilagosan. Egyáltalán nem haragudott. Sőt mosolygott. – Várd ki az időt, fiacskám, te is megkapod majd a magad esélyeit.

De Lurvy nem szórakozott a dolgon, és amikor Wan méltatlankodva elvonult, hosszú beszélgetésbe elegyedett a húgával. Olyan hosszúba, amilyet Janine csak hajlandó volt elviselni.

– De Lurvy, kedves – mondta végül a lány –, tudom én! Tudom, hogy még csak tizenöt éves vagyok... izé, leszek nemsokára... és Wan sem sokkal idősebb. Tisztában vagyok vele, hogy nem szabad teherbe esnem, többévnyire a legközelebbi orvostól, mindazokkal a lehetséges bonyodalmakkal, amelyek fölmerülhetnek, és nem tudnánk mit kezdeni velük... egyszóval mindezzel tisztában vagyok. Azt hiszed, hogy még mindig csak az a kis kölyökhúgod vagyok! Nos, igazad van. De ugyanakkor a te kis okos kölyökhúgod is vagyok ám! Ha olyasmit mondasz, amire érdemes odafigyelnem, én oda is figyelek. Egyszóval hátrább az agarakkal, kedves Lurvy! – Elégedetten somolyogva odébb lökte magát, és Wan nyomába eredt, majd megfordult és visszasietett, hogy csókot nyomjon Lurvy képére. – Te meg a papa! – dünnyögte. – Néha igazán falra mászik tőletek az ember. De azért mégis nagyon szeretlek benneteket, és Pault úgyszintén.

Mindez nem kizárólag Wan hibája. Lurvy jól tudta ezt. Mindannyiuknak rendkívül erős volt az illata. Verejtékük és mirigyváladékaik elegendő feromont tartalmaztak ahhoz, hogy akár egy szerzetest is fickóssá tegyenek, nemhogy egy ártatlan kamasz kölyköt! És ez egyáltalán nem Wan rovására írandó, sőt éppen ellenkezőleg! Ha a fiú nem erősködik, nem cipelnek annyi vizet a fedélzetre. És ha nem így tesznek, még koszosabbak és izzadtabbak lennének, mint így, szigorúan kiporciózott szivacsmosakodásaik mellett. Ha jobban meggondoljuk, nagyon is sebtében hagyták maguk mögött a tápanyaggyárat. Payternek végül is igaza volt.

Nagy meglepetésére Lurvy rádöbbent, hogy valójában hiányzik neki az öreg. Ebben a hajóban teljesen el voltak vágva bárminemű kommunikációs lehetőségtől. Vajon mit csinálhat éppen most? Jól van-e még? Magukkal kellett hozniuk a hordozható biogenerátort... csak az az egy volt belőle, és négy embernek mégiscsak több szüksége lehet rá, mint egynek. De ha jobban megnézzük, ez így nem is igaz, mivel a fedélzeti számítógép híján mozdulatlan, csillogó csomagként hevert, és mindaddig úgy is marad, míg a Hícsí Mennyországból rádiókapcsolatot nem teremthetnek Verával. És vajon időközben mi lesz az apjukkal?

Az volt a különös az egészben, hogy Lurvy szerette az öreget, és biztos volt benne, hogy az is viszontszereti őt. Minden jelét megadta ennek a szeretetnek, a nyílt szavak kivételével. Legelőször is az ő pénze és lelkesedése tette lehetővé, hogy így csapattá formálódjanak, és nekivágjanak a tápanyaggyárhoz vezető útnak. Ő vásárolta meg a részvételi lehetőségeiket, utolsó fillérjét is összekaparva, no és persze az ambíciói. Már az átjárói elhelyezkedését is az ő pénze tette lehetővé, s amikor a szerencse ellene fordult, az öregnek nem volt hozzá egyetlen rossz szava sem. Legalábbis nem közvetlenül, és közvetve sem nagyon.

Miután hat hetet eltöltött rajta, Lurvy kezdte otthonosabban érezni magát Wan hajóján. A szagokat, súrlódásokat és más bajokat nem számítva, egész kényelmesnek tűnt a szemében. Legalább annyira, hogy nem jutottak olyan gyakran eszébe az öt karperecét adó Átjáró-őrjáratok. Nagyon kevés jó dolog volt bármelyikben, amire szívesen emlékezhetett. Tizennégy hónapos oda-vissza út azért, hogy körülrepülhessen egy novakitörés által csupaszra égetett bolygót. Valaha talán lehetett is rajta valami. De amikor odaért, nem talált semmit, és a kínzó magánytól már önmagával beszélgetett az egyszemélyes hajón. Ez alaposan elijesztette a magányos utaktól, így a következőre már csak egy háromfős járműben vállalkozott. Az sem volt jobb. Egyik sem volt jobb. Hírnévre tett szert az Átjárónál, kíváncsiság tárgyává lett... harcos versenytárs, aki a legtöbb útra vállalkozott, és a legkevesebb hasznot hozta. Nem hajszolta a népszerűséget, és nem is volt olyan igazán rossz a dolog a legutolsó útjáig.

Az viszont maga volt a borzalom.

Még mielőtt célhoz értek volna, valami szörnyűségre ébredt fölszínes, nyugtalan álmából. A nő, akivel a legjobban összebarátkozott, ott lebegett mellette vérbe fagyva, a másik kissé odébb hevert, szintén holtan, a legénység két férfitagja pedig eltorzult képpel üvöltözve élethalálharcot vívott egymással.

Az Átjáró Konszern szabályai szerint minden utazás bére egyenlő arányban oszlott meg a túlélők között. Útitársa, egy bizonyos Stratos Kristianides nyilvánvalóan úgy döntött, hogy ezúttal ő lesz az egyetlen túlélő.

Végül azután mégsem maradt életben. Elvesztette a küzdelmet másik útitársával és Lurvy szeretőjével, Hector Possanbee-vel szemben. A győztes, Lurvy társaságában folytatta az utat, hogy ezúttal se találjanak semmit. Egy csöndesen izzó vörös óriás. Szánalomra méltóan kicsiny, M osztályú kék kísérőcsillagával. Az egyetlen földeríthető bolygó pedig teljesen megközelíthetetlen. Hatalmas, Jupiter-féle, metán légkörrel rendelkező óriásbolygó. Csak az életük árán férkőzhettek volna a közelébe.

Ezek után Lurvy behúzott farokkal sompolygott vissza a Földre, és még csak kilátása sem volt a folytatásra. Payter tette lehetővé számára az eddigieket is, és nem is gondolt rá, hogy kínálkozhat még számára valamilyen esély. Az a több mint százezer dollár, amennyibe a lánya utazása került az Átjáróig, gyógyíthatatlan sebet ejtett hatvan vagy tán hetven év alatt összekuporgatott megtakarításain. Lurvy maga sem volt vele tisztában, mennyi idejét jelentette ez apjának. És lám, milyen rútul cserbenhagyta! És nemcsak őt. És Lurvy, kedvessége és gyűlölködésének hiánya alapján tényként fogadta el, hogy az öreg valóban szereti a lányát, sőt a jóindulatú, de határozatlan Pault és a csacska kis Janine kölyköt is. Bizonyos értelemben Payter valóban mindannyiukat szerette.

És mindebből igazán édeskevés haszna származott, gondolta Lurvy.

Büszkén végigsimított a karkötőin. Igen nagy áron jutott hozzájuk.

Apja és az előttük álló lehetőségek körül kószáló gondolatai egyáltalán nem voltak könnyűek.

A szerelmeskedés Paullal segített eltölteni az időt, legalábbis olyankor, amikor biztosak lehettek benne, hogy a fiatalok vagy egy negyedóráig nem leshetik őket. Lurvy számára ez nem volt összehasonlítható Hector szerelmével, azéval a férfiéval, akivel közösen élték túl legutolsó útjukat, a férfiéval, aki meg is kérte, hogy legyen a felesége. A férfiéval, aki fölajánlotta, hogy ismét induljanak útnak együtt, és közösen építsék tovább életüket. Alacsony, széles vállú, mindig tevékeny ember volt, az ágyban valóságos dinamó, kedves és türelmes, ha ő beteg volt, ingerült vagy bánatos... egyszóval százegy oka is volt rá, hogy feleségül menjen hozzá. És valójában csak egyetlenegy, ami ellene szólt. Amikor azon a hajón fölébredt lidérces álmából, Stratos és Hector halálos küzdelmet vívott egymással, és miközben nézte a harcot, Stratos valóban meg is halt.

Hector úgy magyarázta neki a dolgot, hogy Stratos elvesztette az önuralmát, és mindnyájukat le akarta mészárolni. De ő maga aludt, amikor az összetűzés elkezdődött. A férfiak egyike nyilvánvalóan végezni akart útitársaival.

De azt sohasem tudhatta meg teljes bizonyossággal, melyikük volt az.

Akkor kapta tőle a házassági ajánlatot, amikor a helyzet a legnyomorultabb, legkilátástalanabb volt, egy nappal az Átjáró elérése előtt azon a szomorú visszaúton.

– Mi ketten valóban pompásan illünk egymáshoz, Dorema – mondta neki, miközben karja vigasztalón ölelte át. – Csak mi ketten és senki más. Nem hiszem, hogy ez megfogant volna bennem, körülöttünk a többiekkel. A következő alkalommal biztosan több szerencsével járunk. Egyszóval kérlek, házasodjunk össze!

Arcát a férfi kemény, meleg, kakaóbarna vállába fúrta.

– Ezen még gondolkodnom kell, kedvesem – miközben érezte, hogy a Stratos életét kioltó kéz az ő tarkóját simogatja.

Így azután Lurvy korántsem volt boldogtalan, amikor útjuk végére értek, és az izgalomtól és ijedtségtől reszkető Janine előhívta őt privát kuckójából. A nagy üveges spirált teljesen elborították az éles, tüzes, arany színű fénypöttyök, a hajó bizonytalanul ingadozott egyik oldaláról a másikra. A zavaros, szürke sár eltűnt a képernyőről, a helyét ismét elfoglalták a csillagok. És nem is csak a csillagok. Előttük lebegett egy alaktalan szürkeségén néhol kékes fényfoltokat fölvillantó titokzatos objektum. Alakja citroméra emlékeztetett, lassan forgott a tengelye körül, és Lurvy el sem tudta képzelni, mekkora lehet, amíg rá nem jött, hogy a felülete nem egészen tagolatlan. Kisebb-nagyobb kidudorodások türemkedtek elő belőle itt-ott, amelyek közül a legkisebbekben Átjáró típusú hajókat ismert föl. Egyeseket, Hármasokat, amott pedig egy Ötöst! Ez a citrom biztosan hosszabb, mint egy kilométer. Wan büszkén vigyorogva beletelepedett a középső pilótaülésbe. Fölösleges ruháikkal kipárnázták a kényelmetlen székeket (ez az ötlet eddig sohasem jutott Wan eszébe), és a fiú megragadta az irányítókarokat. Lurvy mindössze annyit tehetett, hogy távol maradt a művelettől. Hiszen Wan volt az, aki egész eddigi életében ezt a manővert gyakorolta. Hanyag hozzáértéssel leszállóspirálba buktatta a hajót, amely lassú keringéssel közelített a kék szemű, szürke „citromhoz”, megcélozta az egyik beállónyílást, dokkolt, leállította a gépeket, és büszkén körültekintett, mintha tapsra várna. Megérkeztek a Hícsí Mennyországba!

A tápanyaggyár akkora lehetett, mint egy felhőkarcoló, de ez itt egy egész világnak tűnt. Lehet, hogy az Átjáróhoz hasonlóan valaha szintén aszteroida lehetett, de ha így is volt, annyira megmunkálták és átalakították, hogy eredeti állapotának még csak nyoma sem maradt. Tömege több köbkilométerre rúgott. Olyan volt, mint egy forgó hegy. Mennyi fölfedeznivaló! Mennyi megtanulnivaló!

No és mennyi félnivaló! Hol lopakodva, hol magukat büszkén kihúzva vonultak végig az ősi termeken, miközben Lurvy azt vette észre, hogy szorosan markolja férje kezét. Paul ugyanúgy szorította vissza. Lurvy kényszerítette magát, hogy megfigyelje és megjegyezze a látottakat. A falakat vörösen fénylő vonalak hálózták be. Fejük fölött a már-már otthonos, kékes hícsí fémfelület izzott. A padlón pedig – és ez végre tényleg igazi padozat volt – érezték testük súlyát, igaz, alig tizedannyira, mint a Földön; a sokszögű dombocskák valami talajra emlékeztető anyagot tartalmaztak, amelyben növények tenyésztek.

– Bogyógyümölcs – szólt hátra Wan büszkén a válla fölött egy csípőmagasságú bokorra mutatva, amelynek smaragdszín levelei között pelyhes termésféleségek tűntek elő. – Megállhatunk és megkóstolhatjátok, ha van kedvetek hozzá.

– Ne siessük el annyira – intette őket Lurvy. Néhány lépésnyire odébb újabb lugasféle tűnt fel a folyosón, ez alkalommal salátazöld kacsokkal és karfiolra emlékeztető rügyekkel. – Az vajon mi lehet?

Wan megállt és visszanézett az asszonyra. Arcára volt írva, hogy értelmetlennek tekinti a kérdést.

– Azok nem jók a megevésre! – kiáltotta ingerülten. – Kóstoljátok meg inkább a bogyógyümölcsöt. Annak egészen kellemes az íze.

Így hát a kis csapat megállt ott, ahol két vörös csíkos folyosó összefutott, és az egyikük kék színben folytatódott tovább. Lehúzták a bogyógyümölcs szőrös, barnászöld héját, és beléharaptak – először óvatosan, azután növekvő élvezettel. Ezalatt Wan elmagyarázta a Hícsí Mennyország belső szerkezetét. Ezek itt a vörös szektorok, ahol legjobban érezheti magát az ember. Itt van elegendő ennivaló, és kitűnő alvóhelyek vannak. Mellesleg a hajó is itt van, és a Vének sohasem jönnek ide. De talán nem hagyják-e el néha megszokott területüket, hogy csemegézzenek a bogyógyümölcsből? Dehogynem, természetesen azt is megteszik! De – hangja vagy oktávnyira megemelkedett – ide sohasem lépnek be! Ilyesmi még nem fordult elő. Ott vannak, a kék vonalon túl. Most halkabbá és fojtottabbá vált a szava. A Vének gyakran eljárnak ide és a kék világ bizonyos területeire. De az a rész már teljesen halott. Ha a Holt Emberek helyisége nem éppen ott lenne, ő ugyan sohasem lépne be a kék területre. És Lurvy, amint végigtekintett a Wan által mutatott folyosón, megérezte a hihetetlenül ősi kor leheletét. Olyan benyomást keltett benne, mint a Stonehenge, Gizeh vagy éppen Angkor Wat. Arrafelé a mennyezet is halványabban világított, a növények pedig gyérebbek és csenevészebbek voltak. A zöld szín – folytatta Wan – megint csak jó, igaz, nem működik már teljesen megfelelően. A víznyerők például mind bedöglöttek. A növények kiszáradtak. Az aranyszínű pedig...

Öröme semmivé foszlott, amint az aranyló szektort megemlítette. Ugyanis ott élnek a Vének. Ha néha nem lenne szüksége némi ruházatra vagy könyvekre, ugyan sohasem lépne be az arany világba, bár a Holt Emberek folyton arra biztatják. Semmi kedve sincs találkozni a Vénekkel.

Paul megköszörülte a torkát, és megszólalt:

– De nekünk alighanem mégiscsak meg kell tennünk, Wan.

– De minek? – visítozott a fiú. – Egyáltalán nem érdekesek!

Lurvy a karjára tette a kezét.

– Ugyan mi a baj, Wan? – kérdezte lágyan, közben a legényke arcát fürkészte. Wan minden érzelme azonnal tükröződött az arcán. Soha nem volt rá szüksége, hogy kifejlessze magában az álcázás képességét.

– Rémültnek látszol – jegyezte meg Paul.

– Egyáltalán nem vagyok rémült – tiltakozott Wan. – Ti nem ismeritek ezt a helyet. Egyszerűen semmi érdekes nincs abban, ha behatolunk az arany részbe.

– De Wan, kedvesem – nyugtatta Lurvy –, a helyzet az, hogy bizonyos kockázatokat is érdemes vállalnunk, hogy minél többet megtudhassunk a hícsíkről. Nem tudom, megmagyarázhatom-e, mindez mit jelent a mi számunkra, de a legkevesebb, amit kaphatunk mindezért, az a pénz. Méghozzá nagyon sok pénz!

– Fogalma sincs róla, mi az a pénz – szólt közbe Paul türelmetlenül. – Wan! Figyelj ide egy kicsit! A következő az elképzelésünk. Csak annyit árulj el nekünk, hogy mi négyen hogyan deríthetjük föl a legbiztonságosabban az arany folyosókat?

– Négyesben nem tehetjük! Csak egyetlen személy teheti meg. Méghozzá én! – mondta a fiú kérkedőn. Mérges volt ezúttal, és nem is titkolta. Ez a Paul! Wan vegyes érzelmekkel viseltetett iránta, de ennek a keveréknek a túlnyomó része kedvezőtlen előjelű volt. Wanhez szólva Paul most is óvatosan beszélt, megfontoltan formálta a szavakat. Mintha azt gondolta volna, hogy Wan nem elég értelmes hozzá, hogy megértse. Amikor pedig Janine társaságában volt, Paul folyton ott lebzselt körülöttük. Ha Paul az emberiség hímnemű felének mintapéldánya, akkor ő egyáltalán nem büszke, hogy szintén közülük való. – Már rengetegszer jártam az arany részen – kérkedett –, könyvekért, bogyógyümölcsért vagy éppen csak azért, hogy meglessem az ostoba tevés-vevésüket. Olyan mulatságosak! De tudjátok, nem is teljesen buták. Én biztonságosan odamehetek. Egy személy megteheti. Talán még kettő is, de ha valamennyien odatódulunk, egész biztosan észrevesznek.

– És akkor mi lesz? – kérdezte Lurvy.

Wan védekezőn megvonta a vállát. Valójában nem tudta a választ erre a kérdésre. Csak annyira emlékezett, hogy ez a lehetőség félelmet ébresztett az apjában.

– Egyáltalán nem érdekesek! – ismételte meg, ellentmondva az imént elhangzottaknak. Janine megnyalta az ujjait, és az üres gyümölcshéjakat a bokor tövébe dobta.

– Ó, ti emberek! – sóhajtotta. – Teljesen lehetetlenek vagytok! Wan! És meddig jönnek el ezek a Vének?

– Az arany rész széléig. Néha belépnek a zöldbe vagy a kékbe.

– Nos, ha annyira szeretik ezt a bogyógyümölcsöt, és te tudod, hová járnak, hogy szedjenek belőle, akkor egyszerűen miért nem helyezel el ott egy kamerát? Akkor mi láthatjuk őket, miközben ők nem látnak bennünket.

Wan győzedelmesen fölrikoltott:

– Hát persze! Látod, Lurvy? Egyáltalán nem szükséges odamennünk! Janine nagyon helyesen beszél, csak... – tétován a lány felé fordult. – Janine! Mi az, hogy kamera?

Amint továbbhaladtak, Lurvynak minden alkalommal össze kellett szednie magát, ha egy kereszteződéshez értek, nem tudta megállni, hogy hosszan be ne lessen mindegyik folyosóba. De nem hallottak semmit, és nem tapasztaltak semmi mozgást. Nyugalom volt mindenütt, mint amikor legelőször a tápanyaggyár területére léptek. És pontosan olyan ijesztő. Vagy még ijesztőbb. A mindegyik falon fénylő csíkok, a rendszertelenül szétszórt növénycsomók, és mindenekfölött az a lehetőség, hogy valahol a közelben eleven hícsík tartózkodnak. Miután valóban elhelyeztek egy kamerát egy bokor tövében, ahol a zöld, kék és aranyszínű csíkok összefutottak, Wan elcipelte őket abba a helyiségbe, ahol Holt Emberek „éltek”. Ez volt a leglényegesebb: hozzáférni ahhoz a rádióhoz, amelynek segítségével ismét kapcsolatot teremthetnek a világ többi részével. Akkor is, ha ez jelen helyzetükben csupán a tápanyaggyár zegzugait fürkészve járó öreg Paytert jelenti számukra. Ha ezt nem tudják elérni, morfondírozott magában Lurvy, akkor semmi értelme annak, hogy tovább itt maradjanak. Akkor vissza kell menniük a hajójukhoz, hogy hazatérjenek. Mit sem ér az olyan fölfedezés, amelyről nem számolhatnak be az embereknek!

Wan tehát, a Vénektől való távolodás arányában, egyre bátrabban átkalauzolta őket egy zöld vonalon, jó néhány kék szinten, míg oda nem értek egy terjedelmes kék ajtó elé.

– No, lássuk csak, rendesen működik-e – mondta fontoskodva, és rálépett az ajtó előtt húzódó fémküszöbre. A szerkezet megremegett, szusszantott, majd nyikorogva föltárult előttük. Wan önelégülten beljebb tessékelte őket.

Ez a hely látszott a legkevésbé emberinek. Legalábbis nagyon különös volt. Igaz, volt némi „emberszaga”, mivel Wan oly sok időt töltött ott eddigi rövid életében. Lurvy átvette Paultól az egyik minikamerát, és gondosan a vállára illesztette. Az aprócska gépezet surrogva továbbította a szalagot lencséi előtt, és fölvette a nyolcszögletű helyiség képét, benne három ék alakú hícsí ülőalkalmatossággal (kettő törött volt közülük) és az idegenek gépezeteivel teli, piszokfoltos falakkal, amelyek különböző színekben pompáztak. A falak mögül halk, alig érzékelhető zajok, kattanások és zizzenések hallatszottak. Wan széles mozdulattal intett az egyik fal felé.

– Odabent – mondta –, ott laknak a Holt Emberek. Ha ugyan az ő esetükben helyes az a kifejezés, hogy „laknak” – tette hozzá viccelődve.

Lurvy a kamerát az ülésekre, az előttük sorakozó bütykös gombokra és a piszkos fal alatt álló karmos-kupolás objektumra irányította. A szerkezet körülbelül mellmagasságig ért, és a mozgathatóságát biztosító puha, lapos hengereken nyugodott.

– Áruld el, Wan, mi lehet az ott?

– Az az, amivel a Holt Emberek néha elfognak engem. De nem használják túl gyakran – motyogta a fiú. – Nagyon öreg szerkezet. Ha netán elromlik, egy örökkévalóságba telik, mire megjavítja magát.

Paul aggodalmas képpel megszemlélte a masinát, majd óvatosan távolabb húzódott tőle.

– Kapcsold be a barátaidat, Wan – rendelkezett.

– Természetesen. Nem nagy dolog – hencegett a legényke. – Figyeljetek meg jól, és magatok is meg tudjátok csinálni. – Hanyagul az egyetlen ép „székre” vetette magát, és széles vigyorral a gombok felé fordult. – Nos, téged idézlek meg, Cingár Jim – jelentette ki, és megnyomkodta a megfelelő billentyűket. A szutykos falon különféle fények villantak föl, majd megállapodtak. Wan megszólalt: – Cingár Jim, ébredj! Van itt valaki, aki beszélni akar veled.

Néma csönd.

Wan elvicsorodott, válla fölött hátrapillantott a többiekre, majd keményebben kiáltotta:

– Cingár Jim! Válaszolj azonnal! – Összecsücsörítette az ajkát, és hegyesen a falra sercintett. Lurvy most ismerte föl a piszokfoltok eredetét, de nem szólt semmit.

Valahol a fejük fölött megszólalt egy fáradt hang:

– Helló, Wan!

– Mindjárt jobb – nyerítette Wan, a mögötte állókra pillantva. – Ide figyelj, Cingár Jim! Mesélj valami érdekeset a barátaimnak, különben újból leköplek!

– Szeretném, ha valamivel tiszteletteljesebb lennél – sóhajtotta a hang –, de azért nagyon jól van. Nos, lássuk csak! A Saiph csillag kilencedik bolygóján létezik egy ősrégi civilizáció. Uralkodó rétegét a pöcések osztálya alkotja, akik csak azoknak az állampolgároknak a házából takarítják el az ürüléket, akik becsületesek, szorgalmasak, kellően értelmesek, és sohasem mulasztják el az adók befizetését. Legfőbb ünnepük alkalmával, amelyet Szent Guatama napjának neveznek, minden családban a legfiatalabb szűz napraforgóolajban megmosakszik, egy szem mogyorót szorít a fogai közé, azután szertartásosan...

– Cingár Jim! – szakította meg Wan. – Ez egy igaz történet?

Szünet.

– Átvitt értelemben igaz – mormolta Cingár Jim morcosan.

– Hogy te milyen bolond vagy! – utasította rendre Wan a Holt Embert. – Szégyellem magam miattad a barátaim előtt. No, figyelj csak ide! Itt van Dorema Herter-Hall, akit Lurvynak kell szólítanod, és a húga, Janine Herter. És itt van Paul is. Üdvözöld őket szépen!

Hosszú szünet.

– Hát más eleven emberi lények is tartózkodnak itt? – kérdezte a hang kételkedő hangsúllyal.

– Ebben a pillanatban mondtam, hogy igen!

Ismét, még hosszabb szünet.

– Akkor isten veled, Wan! – mondta a hang, és többé nem volt hajlandó megszólalni, bármilyen hangosan parancsolta is neki a fiú, vagy akármilyen dühödten köpködte a falat.

– Krisztusom! – dörmögte Paul. – Mondd, mindig így viselkedik?

– Neem! Nem mindig! – visította Wan. – De az is előfordul, hogy még rosszabb. Talán hívjam elő nektek valamelyik másikat?

– Azok talán jobbak?

– Nos, nem – ismerte el Wan. – Még Cingár Jim közöttük a legkülönb.

Paul reményvesztetten behunyta a szemét, majd ismét kinyitotta, és Lurvy felé vetett egy pillantást.

– Hogy ez milyen vérfagyasztóan csodálatos – mondta. – Tudjátok, milyen gondolat fogalmazódik meg bennem? Lassan kezdem elismerni, hogy apátoknak igaza volt. Ott kellett volna maradnunk a tápanyaggyárban.

Lurvy mély lélegzetet vett.

– De hát nem maradtunk ott – mutatott rá az igazságra. – Éppenséggel itt vagyunk. Szánjunk rá negyvennyolc órát, azután... azután döntsük el, mit tegyünk.

Sokkal hamarabb, mint a kiszabott negyvennyolc óra lejárt volna, eldöntötték, hogy maradnak. Legalábbis egy darabig. Túlságosan sok minden volt ebben a Hícsí Mennyországban ahhoz, hogy csak úgy elszeleljenek.

A leglényegesebb most az volt, hogy kapcsolat létesüljön közöttük és Payter között az FTL rádió segítségével. Senkinek sem jutott eszébe, hogy megkérdezze Wantól, vajon az ellenkező irányban is érvényese az a lehetőség, hogy a tápanyaggyárból „fölhívja” a Hícsí Mennyországot. Most pedig kiderült, hogy erre képtelen. Oka sem volt rá, hogy valaha is megpróbálja, hiszen ott soha nem volt senki, aki válaszolhatott volna a hívására. Lurvy rávette a húgát, hogy segítsen neki kihordani az élelmet és egynémely létfontosságú dolgokat a hajóból, egész idő alatt elkeseredéssel és depresszióval küszködve, és visszatérve Paul büszke és Wan diadalittas tekintetével találkozott. Megteremtették a kapcsolatot!

– Hogy van apa? – érdeklődött Lurvy nyomban.

– Ó, szóval az apád? Teljesen rendben van – mondta Paul. – Kissé morcosnak tűnt, de gondold csak meg, a bezártság érzése... legalábbis gondolom. És érkezett legalább egymilliónyi üzenet. Sebes adásban közvetítette őket, és mindet szalagra vettem. Legalább egy hétbe belekerül, mire valamennyit lejátsszuk. – Ezután beletúrt a Lurvy és Janine által összehordott holmiba, míg meg nem találta a keresett szerszámokat. Egy digitális képtovábbító fabrikálásán fáradozott, a csupán hangközvetítésre alkalmas FTL rádió alkatrészeinek fölhasználásával. – Most még csak különálló kockákat továbbíthatunk – mormolta, szemét le nem véve a képrögzítő berendezésről. – De ha elég hosszú ideig itt maradunk, összehozhatok egy folyamatos adót is. Addig is rendelkezésünkre áll a hangkapcsolat... Az öregúr különben csókoltat benneteket.

– Ezek szerint jó darabig itt maradunk még – találgatta Janine. Nővére jóváhagyólag bólogatott. – Wan? Hol aludjunk?

Mialatt Paul a hírközlési rendszer megteremtésén munkálkodott, Wan és a két nő összehordta a létfenntartáshoz szükséges legfontosabb dolgokat a piros falú folyosókra nyíló helyiségek egy csoportjába. Wan büszkén mutogatta nekik a megfelelő helyeket. Voltak ott falból kihúzható fekvőhelyek, jóval nagyobbak, mint a hajó fedélzetén, gyakorlatilag elég hosszúak ahhoz, hogy még Paul is alhasson rajtuk, ha nincs kifogása a térde fölhúzása ellen. Akadt egy mellékhelyiség is, igaz, nem egészen emberi használatra tervezve. Legalábbis nem a legmodernebb emberi kultúra igényeinek megfelelő. A rendszer alapját egyszerűen a padozatba vágott, fényes fémnyílások jelentették, akár a kelet-európai illemhelyek esetében. Sőt még valami fürdőszobafélét is találtak. Átmenetet képezett valami tocsogó és vályú között, olyasmivel fölszerelve, ami legjobban egy zuhanyrózsára emlékeztetett, mögüle előtörő parányi vízeséssel. Amikor oda beléptek, fölmelegített víz permetezett rájuk. Utána valamennyien jóval kellemesebben illatoztak. Ami Want illeti, ő hivalkodóan gyakran fürdött, néha már azelőtt hozzákezdett a következő tisztálkodáshoz való nekivetkőzésnek, hogy az előző zuhanyozás nedvessége megszáradt volna a tarkóján. Szappant persze nem használt. Cingár Jim mondta neki, hogy a fürdés a jól nevelt emberek szokása. Különben az is hatott rá, hogy Janine szintén rendszeresen mosakodott. Lurvy csöndesen elnézte őket, és eszébe jutott, mennyit kellett küszködnie a húgával, hogy megfelelően tisztálkodjon a Földről való fölszállást követő hosszú utazás során, de nem szólt semmit.

Pilóta és ennélfogva kapitány lévén, Lurvy az expedíció vezetőjének tekintette magát. Kijelölte Pault az összeköttetés megteremtésére a tápanyaggyárban maradt apjával, Wan segítségét biztosítva számára a Holt Emberek szolgálatainak igénybevételét illetően. Kijelölte húgát, hogy saját maga és Wan segítségével lássa el a házimunkákat, például ruháik kimosását a tocsogóvályúban. Kijelölte Want, hogy bárki éppen ráérő társaságában derítse föl és filmezze le a Hícsí Mennyország biztonságos részeit, hogy Payter közvetítésével a Földre továbbíthassák a megtudottakat. Wan kísérője e munka közben a legtöbbször persze Janine volt. Ha éppen valaki más is ráért, a fiatalok kíséretéül szegődött, de erre ritkán kerülhetett csak sor.

Janine egyik eshetőség ellen sem emelt kifogást. Még nem szabadult meg véglegesen a Wan társaságában érzett feszültségtől, és nem is nagyon igyekezett a kapcsolat továbbfejlesztésére, kivéve azokat az eseteket, amikor óvatlanul megérintették egymást. Vagy amikor észrevette, hogy a fiú meredten bámulja őt. De fantáziálása és álmodozása még ilyenkor is csaknem olyan tisztességes volt, mint a várható következő lépés, legalábbis a pillanatnyi helyzetben. Eljátszadozott a Holt Emberekkel, elnyámmogott a barna héjú, zöld belsejű bogyógyümölcsökön, elvégezte a rábízott háztartási munkát, és türelmesen várta, hogy nőjön még egy kicsit.

Alapvetően senki sem tiltakozott Lurvy vezető szerepe ellen, mivel gondosan ügyelt arra, hogy olyan feladatokat tűzzön ki, amelyeket a jelöltek amúgy is szívesen megcsinálnának, és ezáltal rámaradhatott a nyomatékos – Paytertől és a távoli Földről származó – utasítások és rendelkezések feldolgozásának munkája.

A kommunikációs rendszer távolról sem volt kielégítő. Lurvy nem méltányolta fedélzeti „Verájuk” igyekezetét, míg nem kényszerült a segítsége nélkül boldogulni valahogy. Eleinte nem tudott vele sürgős üzeneteket küldetni, vagy rávenni „őt” arra, hogy tartalmuk alapján válogassa szét az érkezetteket. Ezúttal semmiféle számítógép nem állt rendelkezésére, kivéve azt a túlterheltet, amelyet saját fejében hordozott. Az üzenetek valahogy ukmukfukk érkeztek be, s amikor válaszolt rájuk, vagy beszámolókat küldött le a földi reléállomásra, egyáltalán nem lehetett benne biztos, hogy azok pontosan a kívánt helyre érkeznek.

Úgy látszott, hogy a Holt Emberek nem többek leolvasható, bizonyos mértékig kommunikációképes, de mégis korlátozott memóriáknál. Az áramköreik ráadásul alaposan összekuszálódtak a kényszerű kísérletezések során, amikor a tápanyaggyárral való kapcsolatteremtésre kívánták fölhasználni őket, ami egyébként sohasem tartozott a feladataik közé. (Hanem tulajdonképpen mi is lenne az ő igazi feladatuk? És ki bízhatta meg vele őket?) Wan egy darabig pózolt és blöffölt a szakértő szerepében, de végül is szerencsétlen képpel bevallotta, hogy a halottak semmiképpen sem hajlandók arra, amire szerinte eredetileg szánták őket. Egyszer-egyszer megpróbálkozott azzal, hogy megszólaltassa Cingár Jim, Henrietta vagy éppen egy Willard nevű volt angoltanár hangját. Egyszer még egy korábban sohasem hallott hangra is rábukkant, amely reszketegen és suttogva, a hallásküszöb határán motyogott valami zagyva értelmetlenséget.

– Menj az aranysávba – sápítozott Henrietta hisztérikusan, mint mindig, és átmenet nélkül rátelepedett Cingár Jim vaskos tenorja:

– Vigyázz, még megölnek! Nem kedvelik a kitaszítottakat!

Mindez eléggé ijesztően hangzott. Különösen Wan azon állítása nyomán, hogy mindig is Cingár Jim volt a legkövethetőbb a Holt Emberek közül. Lurvy elcsodálkozott, hogy nem rémültebb, mint amilyen, de annyi ijesztő és megrázó élményben volt már része, hogy egészen hozzájuk szokott. Valahogy egyébként az ő belső áramkörei is összezagyválódtak.

No és az üzenetek! Az egyik, viszonylag tiszta ötperces adásszakaszban Paul vagy tizennégy órányit rögzített belőlük. Utasítások odalentről: „Számoljanak be az átjáróhajó irányítórendszerének pontos beállításáról! Kíséreljenek meg beszerezni minél több hícsí/vén szövetmintát! Fagyasszanak le és tároljanak levél-, termés-és szármintákat a bogyógyümölcsökből! Legyenek maximálisan óvatosak! ...” Azután vagy féltucat személyes üzenet az apjától: nagyon magányosnak érzi magát; rosszul érzi magát; nem részesülhet megfelelő orvosi ellátásban, mivel ők magukkal vitték a hordozható bioregenerációs egységet; már az idegeire mennek a Földről érkező végrehajthatatlan utasítások. Tájékoztató közlemények a Földről: első beszámolóik megérkeztek, elemezték és értelmezték őket, s ezek alapján most követendő, mindenképpen követendő programokat ajánlanak nekik. Próbálják meg felgöngyölíteni Henrietta kozmológiai jelenségekkel kapcsolatos ismereteit; fedélzeti „Verájuk” már tett erre némi kísérletet, de az odalenti „Vera” nem vehette az éppen megfelelő időpontban, az öreg Payter pedig nem rendelkezik kellő asztrofizikai ismeretekkel ahhoz, hogy föltehesse a megfelelő kérdéseket, ezért ez a feladat is rájuk hárul. Valamennyi Holt Embert ki kell kérdezniük az Átjáróval és a hozzá kapcsolódó küldetéseikkel összefüggő emlékeikről, föltéve, hogy egyáltalán emlékeznek még valamire. Próbálják meg kideríteni, mi módon válhattak valóságos földerítők konzervált számítógépes programokká; meg kell próbálniuk... egyszóval az égvilágon mindent meg kell kísérelniük. Mégpedig mindent egyszerre. És e feladatok közül csaknem mindegyik végrehajthatatlan volt! Szövetmintákat a hícsíktől! Abszurdum! Amikor egy-egy üzenet világosan érthető, személyes és világos jelentésű volt, Lurvy rögzítette.

Egyik-másik még meglepetéseket is tartalmazott. A Janine levelezőpajtásaitól származó bárgyú üzenetek és a Trish Bover lehetséges földi maradványai iránti már-már beteges érdeklődő kérdések között volt egy személyesen Lurvynak szóló üzenet is a nevezetes Robinette Broadhead részéről:

Dorema! Tudom, úgy érzi, összecsapnak feje fölött a hullámok. Egész küldetésük kezdettől fogva fontos és kockázatos volt, most pedig kiderül, hogy vagy milliószor fontosabb és kockázatosabb. Annyit várok el csupán, hogy megtegyenek minden maguktól telhetőt. Ahhoz nincs hatalmam, hogy fölülbíráljam az Átjáró Konszern döntéseit. Nem változtathatom meg expedíciójuk rögzített célkitűzéseit. De szeretném, ha tudná, hogy az oldalukon állok. Derítsenek föl mindent, amit tudnak! De ne menjenek olyan messzire, ahonnan már nincs visszatérés. Én pedig mindent megteszek, hogy olyan nagylelkű és bőkezű jutalomban részesüljenek, amilyet joggal elvárnak. Ezt komolyan mondom, Lurvy! Szavamat adom rá.

Különös és furcsán megható volt ez az üzenet. Az is meglepetés volt Lurvy számára, hogy Broadhead ismeri a becenevét. Nem voltak éppen bizalmas kapcsolatban egymással. Amikor családjával együtt elbeszélgettek velük a tápanyaggyár-expedíció kapcsán, jó párszor találkoztak Broadheaddel. De kapcsolatuk az alattvaló és az uralkodó kapcsolata maradt, nem alakult ki mellette számottevő személyes barátság. Még csak nem is kedvelte különösebben a férfit. Igaz, eléggé kedves és barátságos volt, egy nagyvonalú, fesztelen modorú multimilliomos, de fogához vert minden egyes dollárt, és rajta volt a szeme minden vállalkozásának bármely fejleményén. Lurvy számára nem volt nagy öröm, hogy egy szeszélyes pénzmágnás alkalmazottja lehet.

Az is az igazsághoz tartozik, hogy bizonyos előítélettel várta a találkozásaikat. Már azelőtt is hallott Robinette Broadhead felől, mielőtt bármely személyes szerepe lett volna az életében. Az Átjáró aszteroidáján és hajóin töltött szolgálat idején egyszer egy háromfős hajóval indultak útnak, amelynek fedélzetén velük volt egy idősebb asszony is, aki egyszer régebben Gelle-Klara Moynlin társaságában is utazott. Ettől a nőtől hallott Lurvy Broadhead legutolsó útjáról, arról, amely végül multimilliomost csinált belőle. Volt némi zavar a körül az expedíció körül. Az utazás alatt kilencen pusztultak el, Broadhead bizonyult az egyetlen túlélőnek. Az áldozatok egyike volt Klara Moynlin is, akivel (az idős asszony beszámolója szerint) Broadhead szerelmi viszonyban volt. Lehetséges, hogy Lurvy érzelmeit befolyásolta az az eset, amikor az ő legénységükből haltak meg annyian. Aggályai azért valóságosak voltak...

A Broadhead-expedíció esetében az a legkülönösebb, hogy a „meghaltak” szó talán nem is a legmegfelelőbb az áldozatokat illetően. Ez a Klara a többiekkel együtt egy fekete lyuk fogságába esett, talán még most is ott vannak, sőt életben maradtak... a lelassult idő rabjai, s meglehet, hogy csak alig pár órát öregedtek az azóta eltelt évek alatt.

Vajon mi lehet tehát Broadhead Lurvynak szóló levelében a rejtett üzenet? Talán arra biztatja őket, hogy próbálják meg kideríteni, hogyan hatolhatnának be Gelle-Klara Moynlin „börtönébe”? És vajon ő maga tisztában van-e ezzel? Lurvy nem tudhatta, viszont első ízben gondolt munkaadójukra mint eleven emberi lényre. Valahogy megható volt a fölismerés. Ettől ugyan nem csökkent Lurvy félelme, de talán valamivel kevésbé érezte magányosnak magát. Amikor a legutóbb készült fölvételcsomagot elvitte Paulhoz, a Holt Emberek termébe, hogy gyorsszalagra vegye és leadja, amint lehet, átkarolta és magához szorította a férfit, annak nem csekély meglepetésére.

Amikor Janine a Wan társaságában végrehajtott földerítőút végeztével szintén visszatért a Holt Emberek szobájához, valami azt sugallta neki, hogy óvatosan mozogjon. Bekukucskált úgy, hogy véletlenül se vegyék észre, és megpillantotta, amint sógora és nővére kényelmesen üldögél a falnak támaszkodva, fél füllel hallgatva a Holt Emberek zagyva locsogását, másrészt elmerülve valami bizalmas beszélgetésben. Visszafordult, mutatóujját a szájára téve, odébb vonszolta Want.

– Azt hiszem, most egyedüllétre vágynak – magyarázta. – Különben is elfáradtam. Tartsunk egy kis szünetet!

Wan megvonta a vállát. Pár lépésnyire onnan találtak egy megfelelő zugot a folyosók egyik kereszteződésében, ahol a fiú elszántan letelepedett a lány mellé.

– Éppen párosodnak? – kérdezte.

– Ejnye, Wan! Neked mindig csak azon az egy dolgon jár az eszed! – De Janine nem vette rossz néven ezt, és hagyta, hogy a fiú közelebb húzódjon hozzá. Egészen addig, míg a legényke keze rá nem kúszott a mellére. – Kotródj onnan! – suttogta a lány lágyan.

A fiú visszahúzta a kezét.

– Ugyan, Janine, miért vagy ilyen földúlt? – kérdezte Wan pöffeszkedve.

– Szállj le rólam, kérlek! – De amikor a fiú pár milliméternyire eltávolodott tőle, Janine apró mozdulatokkal ismét közelebb húzódott hozzá. Azzal teljesen tisztában volt, hogy a fiú kívánja őt, és közben arra is gondolt, hogy ha valami bekövetkezne, amiként nyilvánvalóan előbb-utóbb be is következik, arra akkor kerüljön sor, amikor ő maga is akarja. Az elmúlt, csaknem két hónap alatt Wan elérte, hogy megkedvelje őt, sőt meg is bízzon benne – a többi pedig várhat még egy kicsit! Mindeközben Janine valójában élvezte a fiú közelségét. Még akkor is, ha undok volt.

– Nem tisztességesen játszol! – panaszkodott például.

– Ugyan mire megy ki a játék itt, az isten szerelmére?!

– Beszélned kellene Cingár Jimmel – jelentette ki Wan szigorúan. – Majd ő jobban megmagyarázza neked, mi a legjobb stratégia a fajfenntartási küzdelemben. Azt teljesen világosan megmagyarázta nekem, mi lehet ebben a férfi szerepe, ennélfogva biztos vagyok benne, hogy jó eséllyel vehetek részt a versenyben. A te szereped természetesen egészen más. Alapvetően az a véleményem, hogy részedről az lenne a legjobb, ha hozzájárulnál ahhoz, hogy közösüljek veled.

– Igen, ezt már említetted. Tudod, mi a helyzet, Wan? Túlságosan sokat dumálsz!

A fiú egy pillanatra tétován elhallgatott. Nem tudta, mivel védekezzen ezzel a váddal szemben. Eddigi életében a leggyakrabban, csaknem kizárólagosan előforduló érintkezési lehetőség a beszéd volt. Most fölidézte magában mindazt a sok zagyvaságot, amit Cingár Jimtől megtanult, és nyomban fölvillanyozódott a tekintete.

– Ahá, most már értem! Először inkább csókolózni akarsz! – kiáltotta.

– Nem! Nem akarok csókolózni! És különben is, vedd le a térded a hólyagomról!

Kényszeredetten elengedte a lányt.

– Janine – próbált magyarázkodni –, a közvetlen kapcsolat nagyon lényeges a szerelem szempontjából. Ez egyformán igaz az alacsonyabb rendű létformákra és a miénkre egyaránt. A kutyák szaglásszák egymást. Az emberszabásúak tetvészkednek. A hüllők egymás köré fonódnak. Még a rózsahajtások is az anyanövény körül csoportosulnak, mondja Cingár Jim, bár azt nem hiszi, hogy ez valamiféle szexuális megnyilvánulás lenne. De te elveszítheted a fajfenntartási küzdelmet, ha nem vigyázol, Janine.

A lány fölvihogott.

– Ugyan kivel szemben? Talán a vén, halott Henriettával? – De a fiú elszontyolodott, a lány pedig megsajnálta őt. Fölemelkedett, és eléggé szigorúan kijelentette: – Meglehetősen rossz gondolatokat forgatsz a fejedben, tudsz róla? A legutolsó dolog, amit kívánok, ha egyszer netán sor kerülne a te vacak párosodásodra, az az, hogy egy ilyen nyavalyás helyen megfoganjak.

– Megfoganjál?

– Teherbe essek – magyarázta a lány. – Megnyerjem azt a vacak fajfenntartási küzdelmet. Kiüssem magamat! Ó, Wan – folytatta a fiú feje tetejét simogatva –, neked sejtelmed sincs róla, mire megy ki a játék. Én biztos vagyok benne, hogy előbb vagy utóbb a lelket is kipárosodjuk egymásból, esetleg még össze is házasodunk vagy valami ilyesmi, és olyan fényesen megnyerjük a jó öreg fajfenntartási küzdelmet, hogy még! De ebben a pillanatban csak egy taknyos orrú kölyök vagy, és az vagyok én magam is. Te nem a fajfenntartásra vágyakozol. Te egyszerűen szerelmeskedni akarsz.

– Nos, ez is igaz, igen... viszont Cingár Jim azt mondja...

– Elhallgatnál arról a Cingár Jimről?! – Ezzel Janine fölállt, és egy pillanatra rámeredt, majd kényeskedve kijelentette: – Tudod mit? Én most visszamegyek a Holt Emberek termébe. Te meg inkább olvass el valami könyvet, az majd lehűt egy kicsit.

– Tiszta hülye vagy – vicsorgott a fiú. – Itt nincs egy könyvem sem, sem olvasógépem.

– Ó, te jóságos isten! Akkor vonulj el valahová, és adj neki, míg jobban nem érzed magad!

Wan fölpillantott a lányra, majd le, frissen mosott tunikájára. Nem volt rajta kidudorodás, csak egy lassan terjedő nedves foltocska. Elvigyorodott.

– Azt hiszem, arra most már nem lesz semmi szükség – mondta csöndesen.

Mikorra visszaértek, Paul és Lurvy már nem turbékolt, mint valami fészkelő galambpár, de Janine valahogy megérezte, hogy a szokásosnál jobban megvannak egymással. Amit Lurvy érzett Janine és Wan körül, nehezebben volt meghatározható. Elgondolkodva nézett rájuk, fontolgatta, hogy megkérdezi, mi jár a fejükben, de lemondott róla. Paul a maga részéről inkább azzal volt elfoglalva, mit fedeztek föl legutoljára. Fölkiáltott:

– Hé, gyerekek, ide figyeljetek! – Beütötte Henrietta hívószámait, megvárta, míg panaszos hangján „helló”-t köszön, majd megkérdezte tőle: – Ki vagy te?

A vékony hang megerősödött.

– Számítástechnikai analóg vagyok! – mondta határozottan. – Amíg éltem, Mrs. Arnold Meacham volt a nevem, hetvennégyes pálya expedíció, tizenkilences nap. Bakkalaureátust és mesterfokozatot nyertem a Tulane egyetemen, a pennsylvaniai egyetemen doktoráltam, szűkebb szakterületem az asztrofizika. Utazásunk huszonkettedik napján dokkoltunk egy objektumon, ahol annak lakói foglyul ejtettek bennünket. Halálom pillanatában harmincnyolc éves voltam, két évvel fiatalabb, mint... – itt a hang megremegett – mint Doris Filgren, a pilótánk, aki... – újabb remegés – akivel a férjem, úgy tűnt... akivel viszonya volt... aki... – A hang ekkor keserves zokogásba fulladt, mire Paul lekapcsolta.

– Nos, nincs tovább – mormolta –, de ez is csak valami. Vén bolond Veránk kihámozott valami igazságmagot a locsogásából. És nemcsak a maga vonatkozásában. Szeretnéd tudni az anyád nevét, Wan?

A fiú kitágult szemmel meredt rá.

– Az anyám nevét?! – kiáltotta.

– Vagy bárki másét. Cingár Jimét például. Ő tulajdonképpen a légierő vénuszi pilótája volt, aki az Átjáróhoz, onnan pedig ide került. Az igazi neve James Cornewell. Willard angoltanár volt. A diákpénztárból sikkasztott némi pénzt, hogy megfizethesse az Átjáróhoz vezető útját, amiben természetesen nem sok örömét lelte. A legelső útja azonnal ide vezetett. Az odalenti kapcsolat föltáróprogramot szerkesztett Vera számára, amin egész idő alatt dolgozott, és... rosszul érzed magad, Wan?

A fiú lázasan nyalogatta az ajkát.

– Az anyám neve? – ismételgette.

– Ó, sajnálom! – Paul emlékeztette magát rá, hogy gyengédnek kell lennie. Az még csak eszébe sem jutott, hogy a kérdés Wan érzelmeit is érintheti. – Az ő neve Elfega Zamorra volt. De úgy tűnik, nem tartozik a Holt Emberek közé, Wan. Azt nem tudom, miért. Az apád pedig... nos, ez elég érdekes dolog. A nemzőatyád meghalt, még mielőtt anyád ideért. Az, akiről beszélsz, bizonyára valaki más lehetett, de fogalmam sincs róla, ki. Te legalább sejted, mi lehet e mögött? – Wan megvonta a vállát. – Arra gondolok, hogy anyád és... talán mostohaapádnak nevezhetnéd... vajon miért nincs a „betároltak” között? – Wan tanácstalanul széttárta a karját.

Lurvy ekkor közelebb húzódott hozzájuk. Szegény kölyök! Elszontyolodását érezve, a fiú vállára tette a kezét, és így szólt hozzá:

– Gondolom, ez elég komoly megrázkódtatás számodra, Wan. Biztos vagyok benne, hogy később sokkal többet kideríthetünk. – Ezzel odaintett a valaha üres helyiséget megtöltő felvevők, lejegyzők és lejátszók seregére. – Amit csak földerítünk, azonnal továbbítjuk a Földre. – A legényke ráemelte a tekintetét, de nem túl sok megértés tükröződött benne, miközben Lurvy megpróbálta megmagyarázni neki a földi információ-földolgozó hatalmas rendszer lényegét, azt, hogyan elemzi rendszeresen, veti össze és értelmezi a Hícsí Mennyországból származó közlemények legkisebb morzsáit is, nem is szólva a tápanyaggyárból és más forrásokból érkező adatok tömkelegéről. Végül Janine közbeszólt:

– Ugyan, hagyd őt békén! Szegény mindent megért – tette hozzá bölcsen. – Csak hagyd, hogy eméssze a dolgokat egy darabig. – Beletúrt a fölhalmozott élelmiszercsomagok közé, míg nem talált egy halványzöld színűt, és közben hányavetin odavetette: – Különben mi lehet ez a csipogó zaj?

Paul fölfigyelt, majd odaugrott szerkentyűinek halmazához. A kameráikhoz illesztett monitor halk „bip-bip-bip” hangokat hallatott. Magában zsörtölődve úgy fordította a képernyőt, hogy valamennyien láthassák.

Az a kamera volt, amelyet a legközelebbi bogyógyümölcsbokornál hagytak, hogy nyugodtan közvetítse a változatlan képet, és csak akkor adjon riasztójelzést, ha valami mozgást észlel.

Ez most bekövetkezett. Egy arc bámult rájuk a képernyőről.

Lurvy rémülten összerezzent.

– Egy hícsí! – lihegte.

De ha így is volt, az az arc nem úgy nézett ki, mintha egy galaxist meghódítani képes értelem rejtőzne mögötte. Úgy látszott, hogy négykézláb állva, aggodalmasan szemléli a kamerát, mögötte pedig négy-öt hasonló fizimiska bukdácsol. Az arcnak nem volt álla. Homloka göndör fürtök alól indult. A képén több volt a szőr, mint a koponyáján. Ha taraj húzódott volna rajta, leginkább úgy nézett volna ki, mint egy gorilla. Mindent összevetve nem állt messze a Wan leírása alapján készült számítógépes ábrától, csak valamivel durvább, állatszerűbb volt a külseje. De mégsem volt állat. Amint az arc egy kissé félrefordult, Lurvy megpillantotta, hogy a bokor körül csoportosuló többiek valami olyasmit viselnek, amit az állatok maguktól sohasem: fel voltak öltözve. Még szabása is volt a viseletüknek, az anyagra színes foltokat varrtak, ami bőrfelületen lévő tetoválásra emlékeztetett, sőt az egyik hím nyakában még valami hegyes szemekből álló gyöngysorféle is csüngött.

– Az a gyanúm – mondta Lurvy reszketegen –, hogy idővel még a hícsík is degenerálódhatnak. Ezeknek pedig volt éppen elég idejük.

A képernyőn látható arc hirtelen elmozdult.

– A fene egye meg! – kiáltott föl Paul. – Azért nem annyira degenerált, hogy ne venné észre a kamerát. Nézzétek, fölvette a nyavalyás. Wan! Mit gondolsz, tudhatnak az ittlétünkről?

A fiú minden érdeklődés nélkül vállat vont.

– Hát persze, hogy tudhatnak. Elejétől fogva tudtak rólunk, csak egyszerűen nem érdekeltük őket.

Lurvy szíve hevesen földobogott.

– Ezt hogy érted, Wan? Honnan tudod, hogy nem jönnek utánunk?

A kamera által közvetített kép megváltozott. A Vén, amelyik fölvette, most továbbadta egy másiknak. Wan is odapillantott, majd így folytatta:

– Már megmondtam, hogy szinte sohasem jönnek a kék szektornak erre a részére. De még a pirosba sem. Annak meg semmi értelme, hogy a zöldbe menjenek. Ott semmi sem működik, még az ételrekeszek és a könyvolvasók sem. Majdnem állandóan az arany részen tartózkodnak. Hacsak föl nem faltak ott minden bogyógyümölcsöt, és többet akarnak.

Bőgő hang szólalt meg a képernyő hangosítójából, és a kép is megint megremegett. Egy pillanatra megállt az egyik nőnemű Vénen, aki éppen az ujját szopogatta, azután tétován kinyúlt a kamera után. Az megpördült, és hirtelen eltűnt a kép.

– Paul! Mit művelnek? – kiáltott föl Lurvy.

– Összetörték, azt hiszem – mondta a férfi, miután a szerkezet gombjainak csavargatásával sem tudta visszaállítani a képet. – A kérdés inkább az: mi mit csináljunk most? Nem vagyunk itt már épp elég ideje? Nem kellene esetleg arra gondolnunk, hogy visszainduljunk?

Lurvynak is ez járt a fejében. Mindnyájan erre gondoltak. De bármilyen aprólékosan faggatták is Want, a fiú csak azt hajtogatta, hogy nincs mitől félniük. A Vének még sohasem zavarták meg őt a vörös csíkokkal ékes falú folyosókon. Sohasem látta őket a zöld részen; bár igaz, maga sem igen járt oda. A kékben is csak ritkán bukkantak föl. És igen, persze hogy tudnak az emberek ittlétéről. A Holt Emberek elmondták neki, hogy a Véneknek vannak gépeik, amelyek hallanak, és időnként mindenhová bekukkantanak, már ha nem romlottak el... Csak éppen semmivel sem törődnek igazán.

– Ha nem megyünk be az arany területre, sohasem bántanak bennünket – jelentette ki határozottan. – No persze ha nem jönnek ki onnan.

– Nem is tudom kifejezni, mennyire megnyugtattál, Wan – morogta bosszúsan Paul.

De kiderült, hogy mindezzel csak azt akarta kifejezni, hogy valóban jók az esélyeik.

– Magam is gyakran bemegyek az arany részre, ha kalandra vágyom – büszkélkedett. – No meg könyvekért. És amint láthatjátok, még sohasem fogtak el.

– No és mi van, ha a hícsík maguk jönnek ide kalandvágyból vagy könyvekért? – faggatózott Paul.

– Még hogy könyvekért! Ugyan mit kezdenének ők a könyvekkel? Bogyógyümölcsért még csak-csak... Néha a gépekkel is foglalkoznak... Cingár Jim szerint az a dolguk, hogy a gépeket megjavítsák. De nem mindig csinálják meg. A gépek meg úgy-ahogy működnek, és nem is mindig. Egyébként már messziről meghallani őket.

Egy pillanatig némán ülve néztek egymásra. Végül Lurvy szólalt meg elsőnek:

– Tudjátok, mit gondolok? Adjunk magunknak egy hetet. Persze nem tudom, sokkal megnöveli-e ez a szerencsénket. Maradt még... mennyi is, Paul?... öt kameránk. Rákapcsoljuk a monitorra, kirakjuk és otthagyjuk őket. Ha ügyesek vagyunk, talán úgy elrejthetjük őket, hogy a hícsík se vegyék észre. Teljesen földerítjük a biztonságos vörös folyosókat, a kékekből és a zöldekből pedig annyit, amennyit tudunk. Mintákat gyűjtünk. Képeket csinálunk; szeretném látni azokat a karbantartó gépeket is. Miután elvégeztünk minden tőlünk telhetőt, akkor meglátjuk, mennyi időnk marad még. És akkor eldöntjük, hogy belépjünk-e az arany részbe vagy sem.

– De nem tovább egy hétnél, mától fogva – jelentette ki Paul. Igaz, nem erőszakosan. Csak annyit jelzett vele, hogy megértette a helyzetet.

– Nem többet – egyezett bele Lurvy, Janine és Wan pedig némán bólintott rá.

Negyvennyolc óra múlva viszont mindannyian az arany területen voltak.

Úgy döntöttek, hogy kicserélik a tönkrement kamerát. Óvatos léptekkel mind a négyen megközelítették azt a hármas elágazást, ahol a gyümölcseitől megfosztott bokor nőtt. Wan haladt elöl, Janine kezét fogva. Odaérve a lány előresietett, hogy fölkapja a szétroncsolt kamerát.

– No, ezt aztán jól odacsapták – álmélkodott. – Azt nem is mondtad eddig, Wan, hogy ilyen erősek! Nézd csak, nem vér az ott?

Paul kikapta kezéből a szerkezetet, és fölfelé fordította, fintorogva nézte az egyik sarkán éktelenkedő sötét foltot.

– Úgy látszik, megpróbálták kinyitni – vélekedett. – Nem hiszem, hogy én erre képes lettem volna puszta kézzel. Biztosan megcsúsztak rajta az ujjai, úgy vághatta el a kezét.

– Hát igen – mormolta Wan közömbösen –, meglehetősen erősek. Figyelmét egyáltalán nem a kamera kötötte le. A hosszú folyosót leste a levegőbe szimatolva, és inkább a távoli neszekre figyelt, nem a többiekre.

– Határozottan idegesítesz – mondta Lurvy. – Hallasz egyáltalán valamit?

A fiú ingerülten megvonta a vállát.

– A szagukat hamarabb megérezni, mint ahogy hallanánk őket, de nem, most nem érzek semmit. Nincsenek nagyon közel. Különben sem félek tőlük. Gyakran eljövök ide könyvekért, vagy hogy megfigyeljem az ostoba ügyködésüket.

– Mindjárt gondoltam – mondta Janine, kivéve Paul kezéből a tönkretett kamerát, miközben a férfi új helyet keresett, ahová a másikat tehetné. Nem volt sok választása. A hícsí díszítmények nem voltak valami változatosak.

Wan elemében volt.

– Én már végigmentem azon a folyosón, ameddig csak a szemetek ellát – hencegett. – Még az a hely is elég messze van, ahol a könyvek hevernek, látjátok? Egypár egyenesen a folyosón hever.

Lurvy odanézett, de nem volt biztos benne, mire utal a fiú. Néhány tucat lépésnyire látott ugyan valami csillogó kupacot, de könyveket sehol. Paul egy tekercs ragasztószalaggal bíbelődött éppen, hogy minél magasabban rögzíthesse a kamerát a falon, úgy vetette oda:

– Ugyan, eredj már azokkal a vacak könyveiddel! Láttam őket. A Moby Dick meg Don Quijote kalandjai, ugyan mit kezdenének velük a hícsík?

Wan dühödten kiáltott föl:

– Ostoba vagy, Paul! Azokat csak a Holt Emberektől kaptam. Azok nem igazi könyvek. Az igazi könyvek ott vannak, ni!

Janine kíváncsian Wan szemébe nézett, maid néhány lépést előreóvakodott a folyosón.

– De hisz ezek nem is könyvek! – szólt vissza a válla fölött.

– Már hogyne lennének azok! Világosan megmondtam, hogy könyvek!

– Nem, nem azok! Gyertek, nézzétek csak meg! – Lurvy már nyitotta a száját, hogy visszahívja, de azután mégiscsak tétován utánament. A folyosó üres volt, és Wan sem látszott a szokásosnál izgatottabbnak. Mikor félúton járhatott a csillogó szemétdomb felé, rájött, hogy mit is lát tulajdonképpen. Gyorsan odaszökkent Janine mellé, és felkapott egyet.

– Wan! – kiáltott föl. – Én már láttam ilyeneket. Ezek hícsí imalegyezők! Több száz van belőlük a Földön is!

– Nem! Nem! – tiltakozott a fiú dühösen. – Miért mondod, hogy hazudok?

– Én nem állítom, hogy hazudsz, Wan. – Lurvy szétnyitotta a kezében tartott tárgyat. Úgy nézett ki, mint egy tekercs műanyag tapéta. Elég könnyen szétnyílt a kezében, de amint elengedte, ismét összecsukódott. A hícsí kultúra legközönségesebb tárgya volt, sokat találtak belőle a Vénusz elhagyott alagútjainak járataiban és az Átjáró földerítői is minden sikeres útjukról hoztak néhányat. Soha senki nem jött rá, mire használták a készítői, és hogy az általuk kitalált elnevezés megfelelt-e a valóságnak, azt is csak a hícsík mondhatták volna meg. – Ezeket imalegyezőknek nevezik, Wan!

– Nem! Nem! – visította a fiú hisztérikusan, kivette a tárgyat Lurvy kezéből, és bevonult vele egy fülkébe. – Ezekkel nem imádkozni kell. Olvasni lehet őket. Így ni! – A tekercset beleillesztette a falon lévő egyik tulipán alakú tartóba, rápillantott, és lehajította a földre. – Ez éppen nem jó – mondta, és turkálni kezdett a padlón szétszórt legyezők között. – Várjunk csak! Igen. Ugyan ez sem a legjobb, de legalább olyan, amit valahogy megérthet az ember. – Belecsúsztatta a tulipánba. Elektronikus zörejek rövid sorozatát hallották, majd a tulipán a tekerccsel együtt eltűnt. Citrom alakú színes fényburok képződött körülöttük, azután bekötött könyv alakját öltötte, amely szétnyílt, függőleges sorokban írt ideogramokat tárva elébük. Egy vékony – emberi! – hang kezdett deklamálni valami szöveget sebes, magas fekvésű nyelven.

Lurvy ugyan nem értette a szavakat, de az Átjárónál eltöltött két év valóságos kozmopolitát faragott belőle. Eltátott szájjal gondolkodott.

– Azt... azt hiszem, japánul beszél. A formája pedig, akár a haikué. Wan, mi az ördögöt csinálhatnak a hícsík japán nyelvű könyvekkel?

Wan fensőbbséges hanghordozással jelentette ki:

– Ezek nem is igazán régiek, Lurvy. Csak más könyvekről készített másolatok. Az igazán jók mind ilyesfélék. Cingár Jim azt mondja, hogy a Holt Emberek minden hangfelvétele és könyve, sőt maguk a Holt Emberek, még azok is, akik már nincsenek itt, ezekben benne vannak. Én rendszeresen olvasom őket.

– Te jóisten! – sóhajtott Lurvy. – Hányszor tartottam már ilyeneket a kezemben, és még csak nem is sejtettem, mire valók!

Paul csodálkozva csóválta a fejét. Belenyúlt a világító képbe, és kihúzta a tekercset tulipán alakú foglalatából. Könnyen kijött. A kép eltűnt, a hang szó közben elhallgatott, ő pedig a tenyerén szétterítette a tekercset.

– Teljesen kivagyok! – mormolta. – A világ minden valamirevaló tudósa foglalkozott már ezekkel a vacakokkal. Hogy lehet, hogy soha senki nem jött rá a rendeltetésükre?

Wan megvonta a vállát. Már egyáltalán nem volt dühös. Élvezte a dicsőséget, hogy bebizonyíthatta ezek előtt az emberek előtt, mennyivel többet tud náluk.

– Meglehet, hogy ők is ostobák – sipította. Majd valamivel engedékenyebben: – Vagy éppen olyanok kerültek a kezükbe, amelyeket senki sem ért meg... talán csak a Vének, ha egyáltalán eszükbe jutott valaha, hogy olvassanak valamit.

– És azokból a silányabbakból nem tudnál mutatni egyet? – kérdezte Lurvy.

Wan türelmetlen mozdulatot tett.

– Azokkal sosem pocsékolom az időt – magyarázta. – De azért, ha nem hisztek nekem... – ezzel beletúrt a kupacba, arckifejezésével tudatva, hogy csak az időt vesztegetik olyasmire, amit ő már kipróbált, és érdektelennek talált. – Igen. Azt hiszem, ez itt egy olyan értéktelen fajta.

Amikor becsúsztatta a tulipánba, az előbukkanó hologram fényes és meglepő volt. Éppoly reménytelennek látszott az elolvasása, mint a hícsí űrhajók vezérlőrendszerének megértése. Vagy még reménytelenebb. Különös, egymás köré tekeredő, oszcilláló vonalak, hirtelen színes legyezővé terültek, hogy azután egyesüljenek megint. Amennyiben ez valami írott nyelv volt, legalább annyira különbözött a nyugati jelrendszerektől, mint az ékírás. Vagy még jobban. Minden földi nyelvnek vannak közös tulajdonságai, rögtön azzal kezdve, hogy csaknem mindegyiket sík felületre fölvitt jelekkel írják. Ez itt láthatóan háromdimenziós szimbólumrendszer volt. Emellett vékony, szúnyogdöngicsélésre emlékeztető hang kísérte, mintha valaki véletlenül telemetrikus üzenetet fogna a zsebrádióján. Egészében véve rendkívül idegesítő volt.

– Nem is gondoltam, hogy élvezni fogjátok – jegyezte meg Wan csúfondárosan.

– Állítsd le, Wan – mondta Lurvy, majd határozottan kijelentette: – Magunkkal kell vinni ezekből a dolgokból, amennyit csak tudunk. Paul, vesd le az inged! Pakold tele, amennyire lehet, és vidd el a Holt Emberek szobájába! És vidd azt az összetört kamerát is. Tedd be a létfenntartó központba, és nézd meg, mire megy a hícsí vér elemzésével.

– És ti mit terveztek? – érdeklődött Paul. De közben már le is húzta az ingét, és dobálta bele a csillogó „könyveket”.

– Mi majd folytatjuk a kutatást. Te csak foglalkozz a magad dolgával! Wan! Te ki tudod válogatni őket? Úgy értem, kiszedni közülük azokat, amelyek téged nem érdekelnek?

– Hát persze, Lurvy. Azok nagyon régiek. Néha egy kicsit gyűröttek is, látod?

– Rendben van. Ti ketten szintén vegyétek le a felsőruhátokat, annyit, amennyiből csinálhattok valami zsákfélét. Rajta! Majd máskor leszünk illedelmesek. – Lurvy ezzel maga is kilépett a kezeslábasából. Ott állt melltartóban és bugyiban, miközben csomókat kötözött az öltözék ujjára és szárára. Fölbecsülte, hogy legalább ötven-hatvan legyezőt belegyömöszölhet. Wan zubbonyát és Janine ruháját is beszámítva, a tárgyak jó felét magukkal cipelhetik. Annyi elég is lesz. Nem szabad telhetetlennek lennie! Jócskán akad még belőlük a tápanyaggyárban is, bár azokat valószínűleg Wan szállította oda, így azután biztos csak olyanok lehetnek, amelyeket a fiú érthetőnek tekintett. – Vannak ilyen olvasók a tápanyaggyárban is, Wan?

– Persze hogy vannak! Különben mi a csudának vittem volna oda könyveket? – Idegesen turkált a legyezők között, magában morgolódva, amint Janine és Lurvy elé dobálta a szerinte „haszontalanokat”. – Fázom! – panaszkodott közben.

– Mindnyájan fázunk. Jobb lenne, ha viselnél melltartót, Janine – jegyezte meg Lurvy a húgára mosolyogva.

A lány méltatlankodva válaszolt:

– Arra nem is gondoltam, hogy majd le kell vetkőznöm itt. Wannek igaza van. Én is fázom.

– Nyugi, nem tart sokáig. Igyekezz, Wan! Te is, Janine! Lássuk, milyen gyorsan tudjuk kiválogatni a hícsí példányokat! – Lurvy kezeslábasa lassacskán megtelt, és büszkén vigyorogva pendelyében, nekilátott saját ruhájának teletöméséhez. Lurvynak eszébe ötlött, hogy néhány tucat legyező még a pendelybe is beleférne. Végül is a fiú visel alatta valami ágyékkötőt. De már így is elég szép eredményt értek el. Paul máris magával vitt harmincat-negyvenet. Az ő gúnyájába talán hetvenöt is belefér. Máskülönben később is akármikor visszajöhetnek a többiért, ha úgy látják jónak.

Lurvy persze nem gondolta komolyan, hogy emellett döntenének. Ami elég, az elég. Bármire jutnak is még itt, a Hícsí Mennyországban, máris fölbecsülhetetlen értékű tudásnak jutottak a birtokába. Az imalegyezők tehát könyvek! Ennek a ténynek a fölfedezése máris azt jelentette, hogy félig megnyerték a csatát. Ennek az ismeretében a tudósok egész biztosan megtalálják olvashatóságuknak rejtélyét. Ha kapásból nem menne a dolog, még mindig ott vannak a tápanyaggyárban lévő olvasók. Ha minden nehézség összejönne, még akkor is beolvashatják őket Vera valamelyik perifériájába, rögzíthetik a képet és a hangot, majd az egészet közvetíthetik a Földre. Talán még egy olvasószerkentyűt is leszerelhetnek, hogy magukkal vigyék. Márpedig visszatérnek, ebben Lurvy hirtelen teljesen bizonyossá vált. Ha nem tudnak rájönni a tápanyaggyár elmozdíthatóságának nyitjára, akkor ott hagyják, ahol van. Senki sem hibáztathatja őket ezért. Máris eleget elértek. Ha ennél is többre lenne szükség, más csoportok is a nyomukba léphetnek, viszont ők már így is sokkal gazdagabb ajándékot visznek magukkal, mint bármely emberi lény, amióta csak fölfedezték az Átjáró aszteroidáját. No és méltó jutalomban lesz részük, efelől semmi kétség, hiszen még Robinette Broadhead ígérete is ott van Lurvy kezében. Mióta csak elszakadtak a Hold felszínétől, bömbölő vegyi indítórakétájuk tolósugarára támaszkodva, Lurvy nem úgy érezte magát, mint aki a kitűzött jutalom után lohol, hanem úgy, hogy már meg is nyerte. Arról nem is szólva, milyen boldogságot jelent ez az apjának...

– Nos, talán elég lesz! – mondta, segítve Janine-nak összekötözni az imalegyezőket tartalmazó, szétnyíló zsákot. – Vigyük az egészet rögtön a hajóra!

Janine apró melléhez szorította az ormótlan csomagot, és még néhány darabot fölmarkolt szabad kezével.

– Ez egészen úgy hangzott, mintha hazafelé készülődnénk – jegyezte meg közben.

– Az is előfordulhat – mosolygott rá Lurvy. – Persze előtte még meg kell tárgyalnunk a helyzetet, csak azután dönthetünk. Wan! Mi történt?

A fiú már az ajtóban állt, hóna alatt legyezőkkel teletömött zubbonyával. Döbbentnek látszott.

– Túl sokáig vacakoltunk itt – suttogta, kilesve a folyosóra. – Vének ácsorognak a bogyógyümölcsbokor körül!

– Ó, nem! – De az állítás igaznak bizonyult. Lurvy is óvatosan kikukucskált a folyosóra, és valóban ott voltak. A Paul által a falra szerelt kamerát vizsgálgatták. Mialatt nézte őket, egyikük fölnyúlt, és minden erőfeszítés nélkül letépte a szerkezetet. – Wan! Akad innen másik visszavezető út?

– Igen. Az arany részen keresztül, de... – Élénken beleszaglászott a levegőbe. – Azt hiszem, ott is alighanem vannak egypáran. Érzem a szagukat, és igen, hallom is őket! – és sajnos ez is igaz volt. Már Lurvy is hallott valami tompán nyekergő morgást a folyosó hajlata mögül.

– Nincs sok választásunk – jelentette ki. – Ott csak ketten vannak, amerről idejöttünk. Meglepjük őket, és keresztültörünk mellettük. Gyerünk! – A tekercseket tovább markolva maga elé terelte a két gyereket. Lehet, hogy a hícsík erősek, de Wan azt állította, hogy lomhák. Ha csak egy kis szerencséjük lesz...

De egyáltalán nem voltak szerencsések. Amint kiléptek a nyíltabb részre, Lurvy azonnal észrevette, hogy kettőnél többen vannak. Vagy féltucatnyian! Ott álltak kört formálva, és néztek rájuk a folyosó torkolatán keresztül.

– Paul! – kiáltotta Lurvy a kamerába. – Elfogtak bennünket! Igyekezz a hajóba, és ha mi nem tudunk áttörni... – Nem folytathatta tovább, mert máris rávetették magukat azok az alakok. És valóban rémületesen erősek voltak!

Végighurcolták őket vagy féltucatnyi szinten. Mindkét oldalról fogta a karjukat egy-egy foglyul ejtőjük. Egykedvűen csiviteltek egymás között, ügyet sem vetve erőfeszítéseikre és kiáltozásukra. Csak Wan nem szólt semmit. Hagyta, hogy vonszolják, amerre akarják, végig a folyosókon, míg ki nem értek egy orsó alakú nagy, nyitott térségbe, ahol további tucatnyi Vén várakozott már rájuk. Mögöttük kuporgott egy óriási, néma, kékes fényben úszó gépezet. Vajon szokásuk-e a hícsíknek áldozatok bemutatása? Vagy esetleg kísérleteket végeznek a foglyaikon? Talán őket is betárolják, akár a Holt Embereket, és akkor tunya kábulatban várhatják, mikor vetődik arrafelé a látogatók egy újabb csoportja! Lurvy mindezeket a lehetőségeket afféle érdekes problémákként kezelte, de egyikre sem sejtett semmiféle választ. Egyelőre nem félt. Érzékei még nem fogták föl teljesen az új helyzetet. Hiszen oly közel van még a pillanat, amikor megengedte magának, hogy a diadal érzése töltse el. Ahhoz még kell némi idő, hogy kialakuljon benne a vereség tudata.

A Vének tovább fecsegtek egymással, közben a foglyaik felé mutogatva, a folyosókat kémlelve és a hatalmas, néma gépezetre tekingetve, amely úgy tornyosult fölébük, akár egy ágyú nélküli harckocsi. Mint valami lidérces álom! Lurvy semmit sem értett az egészből, holott eléggé világos volt a helyzetük. Néhány percnyi további locsogást követően betuszkolták őket egy fülkébe, ahol – legnagyobb megdöbbenésükre – egészen ismerős tárgyak hevertek. A csukott ajtó mögött Lurvy beletúrt a halomba... ruhák! Egy sakktábla. Rég csonttá száradt élelmiszeradagok. Az egyik lábbeli sarkában vaskos tekercs brazil valuta rejtőzködött, első becslésre is jóval több, mint negyedmillió dollár értékben. Tehát nem ők itt az első foglyok! De az egész kupacban semmi sem akadt, amit fegyverként használhattak volna. Odafordult a sápadtan reszkető fiúhoz.

– Most mi lesz velünk? – kérdezte sürgető hangon.

De Wan csak leszegte a fejét, akár a Vének maguk. Első reakcióként nem telt tőle többre.

– Apám... – szólalt meg azután, de előbb nyelnie kellett egyet, mielőtt tovább folytathatta volna. – Egyszer az apámat is elfogták, de azután, ez igaz, szabadon is engedték. De nem hiszem, hogy ez lenne a szabály, mert apám figyelmeztetett rá, hogy sohase hagyjam, hogy engem is elfogjanak!

– De legalább Paul megmenekült – szólalt meg Janine. – Lehet... talán lehet, hogy szerezhet valami segítséget... – De itt tanácstalanul elhallgatott, és választ sem várt a megjegyzésére. Bármely reménykedő válasz a fantázia birodalmába tartozott volna, figyelembe véve, hogy egy, az övékhez hasonló hajónak kis híján négy év kell csupán a tápanyaggyár eléréséhez. Ha jön is valami segítség, nem érhet ide egyhamar. Válogatni kezdett a régi ruhák között. – Legalább magunkra vehetünk valamit – jegyezte meg. – Gyerünk, Wan! Öltözködj fel!

Lurvy is követte példáját, de egyszer csak megtorpant, amikor valami különös hangot hallott a húga felől. Majdnem olyan volt, mintha nevetne! – Mi olyan mulatságos?! – dörrent rá.

Janine magára húzott egy pulóvert, mielőtt válaszolt volna. Túl nagy volt neki, de legalább melegítette.

– Csak éppen eszembe jutottak a kapott utasítások – dünnyögte. – Hogy gyűjtsünk be hícsí szövetmintákat, emlékeztek? Nos, a dolog úgy alakult, hogy ők gyűjtötték be a mieinket. Méghozzá mindet!

8.

SCHWARZE PETER

Amikor a fedélzeti számítógép postacsengője megszólalt, Payter azonnal és maradéktalanul fölébredt. Az öregkor egyik kétes előnye, hogy az ember nem mélyen alszik, és gyorsan ébred. Sok más előnye persze nincs. Fölkelt, kiöblítette a száját, könnyített magán a mellékhelyiségben, megmosta a kezét, és magával vitt két csomag élelmet a terminálhoz.

– Kérem a postát! – adta ki az utasítást, miközben holmi savanykás rozskenyérre emlékeztető valamit rágcsált, aminek elvben édes roládnak kellett volna lennie.

Amikor meglátta az üzeneteket, a jókedve egy csapásra elpárolgott. Legtöbbjük végeérhetetlen utasításokat tartalmazott az expedícióra vonatkozóan. Hat levél érkezett Janine részére, egyet-egyet kapott Paul és Dorema, no és ő maga is egyet, nyolcszázharminc dortmundi iskolás gyerek aláírásával, akik ismételten arra kérték, hogy térjen haza, és legyen a Bürgermeisterük.

– Tökfej! – vicsorgott a komputerre. – Mi a fenének ébresztesz föl ilyen vacakság miatt? – Vera nem válaszolt, mivel nem adott neki időt, hogy azonosítsa, végigpásztázza lomha mágneses áramköreit, és megállapítsa a nevét. Elébe vágott méltatlankodó panaszával: – Ez az ennivaló még disznóknak sem jó! Intézkedj felőle azonnal!

Szegény Vera törölte az előző megjegyzésre adandó választ, és türelmesen nekilátott a második kérdésnek.

– A visszaforgató rendszer tömegterhelése optimális alatti, Mr. Herter – zümmögte. – Másrészt a működtető csatornáim egy ideje túlterheltek. Számos programom háttérbe szorult.

– Az élelmezési programot ezután sohase halogasd! – mordult rá. – Különben még végzel velem, és kifújt az egész! – Zordan utasította a gépet, hogy játssza be az expedícióra vonatkozó utasításokat, közben kényszerítve magát, hogy elrágcsálja „reggelije” maradékát. A rendelkezések kemény tíz percen át zúdultak elő a számítógépből. Micsoda pompás ötletekkel bombázzák őt odalentről, a Földről! Ha pedig ő, mondjuk száz embert kitenne, akkor is legföljebb a századrészüket teljesíthetné rendesen. A végén már oda sem figyelt a tekercsre. Helyette megborotválta öreg, rózsaszín képét, és rendbe szedte ritkuló sörényét. Különben vajon mi baja lehet a visszaforgató rendszernek, hogy nem működik tisztességesen? Nyilván azért, mert a lányai és kísérőik értékes melléktermékeikkel együtt eltávoztak, és magukkal vitték a Wan által vételezett – ellopott! – vizet is. Igen, igen, erre egyszerűen nem létezik megfelelőbb kifejezés. A mozgó létfenntartó egységet is magukkal vitték természetesen, ennélfogva csak a mellékhelyiségben lévő mintavételi berendezés állt rendelkezésére egészségi állapota ellenőrzéséhez, de az ugyan mit ér valami fertőző betegség vagy éppen szívritmuszavar esetén, ha éppen ilyesmi fordulna elő vele? Ezenkívül egyetlenegy kivételével magukkal cipeltek minden kamerát is. Így most azt az egyet mindenhová magával kell hurcolnia. Ráadásul elvitték még a...

Egyszóval maguk is eltávoztak, és így Schwarze Peter, életében először, teljesen magára maradt.

És nem csupán egyedül volt, de nem is állott hatalmában megváltoztatnia a helyzetét. Ha vissza is tér a családja, arra csak a megfelelő időben kerülhet sor, hamarabb semmiképpen. Addig ő nem több afféle tartaléknál, leszerelt katonánál, félreállított programnál. Igaz, tennivalót bíztak rá bőségesen, de az események középpontja valahol egészen másutt volt.

Hosszú élete során Payter hozzáedzette magát, hogy türelmes legyen, de azt sohasem tanulta meg, hogy örömét is lelje benne. A várakozás kényszere egyenesen őrjítő volt számára. Hogy ötven napig várjon, mire tökéletesen átgondolt javaslataira valamilyen válasz érkezik a Földről! Csaknem ugyanennyit várjon arra, hogy a családja és az a huligán kölyök eljusson oda, ahová igyekszik (mármint ha valaha egyáltalán odaérnek!), és beszámoljanak neki, persze ha éppen arra támad kedvük. Még a várakozás sem lenne olyan borzalmas, ha az ember előtt még hosszú élet állna, mialatt várhatna türelmesen. De ha jobban meggondoljuk, mennyi lehet még hátra neki? Tegyük föl, hogy szívroham éri. Gondoljuk el, hogy kifejlődik benne valami rákos daganat! Gondoljunk bele, hogy a szívverését, vérkeringését, bélmozgását, gondolkodási képességét biztosító bonyolult összefüggések rendszere bármely pontján meghibásodik! Akkor mi lesz vele?

Márpedig ilyesmi bármikor bekövetkezhet, hiszen Payter öregember. Annyiszor hazudott már életében a korára vonatkozóan, hogy végül maga sem volt igazán biztos benne, mennyi idős. Még a gyerekei sem tudták! Amit az apja ifjúkoráról mesélt nekik, valójában az ő életében történt. A kor persze önmagában nem jelent semmit. A totális ellátás bármit kikúrálhat, rendbe hozhat vagy pótolhat, egészen addig, amíg nem maga az agy károsul... Payter agya viszont a lehető legjobb állapotban van. Hát nem tette lehetővé számára még azt is, hogy ide eljöjjön?

De itt nem állt rendelkezésére a totális ellátás, ezért az életkora egyre nagyobb súllyal esett latba.

Immár igazán nem valami ifjú legény! De valaha az volt, és már akkor biztos volt benne, hogy egy szép napon valahogy a birtokába jut annak, ami most előtte áll: szíve minden vágya teljesülése kulcsának! Még hogy Dortmund Bürgermeistere legyen! Az semmi! A vékony, fiatal Peter, Hitlerjugend egységében a legfiatalabb és legalacsonyabb, de még így is parancsnok, megfogadta magában, hogy egyszer még sokkal többre viszi. Még azt is sejtette, hogy valamiképpen a mostanihoz hasonlóan alakulnak a dolgok, kibontakozik valami óriási, futurisztikus lehetőség, és éppen ő lesz az, aki megtalálja a módját, hogyan vethesse uralma alá! Meglelje a hozzá szükséges fegyvert, mint egy csatabárdot, egy kardot vagy éppen kaszát, amellyel megbüntetheti, megzabolázhatja vagy átalakíthatja a világot! És tessék, most itt is van mindez! És ugyan mire megy vele? Csak várakozik magában. Nem így mutatták neki ifjúkori olvasmányélményei: Juve és Gail, Dominik és az a francia... Verne. Azokban a sztorikban az emberek nem pocsékolták saját magukat ilyen tehetetlenül!

De hát végül is mit tehet az ember?

Így azután, mialatt erre a kérdésre kereste a választ, rendszeresen elvégezte napi földerítő körsétáját. Naponta négy könnyű étkezést engedélyezett magának, minden második esetben CHON-élelmet vett magához, és gondosan tájékoztatta Verát az ízükkel és állagukkal kapcsolatos benyomásairól. Utasította a számítógépet, hogy fabrikáljon valami mozgó létfenntartó egységet a rendelkezésére álló szedett-vedett alkatrészekből, és maga is nekilátott az ősszeszerelésének, amint a komputer módját lelte, hogy előteremtse a kívánt anyagokat. Minden reggel jó tíz percet súlyzózott, és minden este félóra hosszat végzett nyújtózkodó és törzshajlító gyakorlatokat. Módszeresen végigjárta a tápanyaggyár minden ösvényét, kézi kamerájával fölvéve a legrejtettebb zugokat is. Hosszú panaszos leveleket fogalmazott földi főnökeinek, nyomatékosan érvelve az expedíció fölfüggesztése és a Földre való visszatérésük mellett, mihelyst a családja visszaérkezik, de végül csak egyet vagy kettőt küldött el belőlük. Haragos és dörgedelmes utasításokat küldött stuttgarti ügyvédjének, részletesen ecsetelve bennük saját helyzetét, és követelte a szerződés föltételeinek felülvizsgálatát. Mindenekelőtt pedig tervezgetett. Legelsősorban a Träumenplatz vonatkozásában.

Ritkán ment ki a fejéből ez az álmodóhely, a benne rejlő elképesztő lehetőségekkel. Amikor elkeseredett és haragos volt, arra gondolt, hogy mennyire rászolgálna a Föld egy alapos nagyjavításra. Vissza kellene rendelni Want, hogy adjon nekik odalent még egy-két jó kis lázrohamot. Amikor elég erőt és elhatározottságot érzett hozzá, odament, hogy megszemlélje, amint nyitott teteje csüng a falon lévő díszes tartóról, és persze mindig magával vitte a hozzá való csuklókat és kapcsokat is a kezeslábasa mellzsebében. Milyen könnyű lenne idehoznia egy lángvágót, amivel szabaddá tehetné, a hajó tele van ilyesmivel meg a Holt Emberek kommunikációs szerkezeteivel, amelyek mellé még más kincseket is összehordhatna. Akkor begyújtaná a rakétákat, és elhúzna a Föld felé, nekivágna a hosszú, lassú, ereszkedő spirálnak, ami elvezetné őt... hová is vezetné végül? Mennybéli Úristen! Mi minden várna ott rá! Hírnév! Hatalom! Gazdagság! Mindaz, ami jogosan megilleti; igen, ez mind az ő megszolgált tulajdona, persze ha kellő időben visszajut ahhoz, hogy örömét is lelhesse benne!

Ezekbe a gondolatokba kis híján belebetegedett. Az óra meg közben csak ketyeg, ketyeg. Minden egyes perc pontosan egy perccel taszította közelebb őt az élete végéhez. Minden egyes másodperc ellopott idő volt abból a boldogságból, nagyságból és fényűzésből, amiért olyan alaposan megszenvedett. Kényszerítette magát, hogy egyen valamit, és az alvógubója szélén üldögélve vágyakozó pillantásokat vetett a hajó vezérlőműve felé.

– Az étel semmivel sem lett különb, Vera – méltatlankodott vádló hangon.

Az összekuszált gépezet nem válaszolt.

– Vera! Valamit csinálnod kell ezzel az ennivalóval! – A komputer még mindig nem felelt jó néhány másodpercig.

És akkor is csak annyit nyögött ki:

– Egy pillanat türelmet, Mr. Herter. – Ez éppen elég volt hozzá, hogy az ember rosszul legyen tőle. Tulajdonképpen valóban nem valami jól érzi magát, döbbent rá váratlanul. Ellenséges pillantást vetett a nagy erőfeszítés árán kiürített tányérra, amin elvben egy rántott szeletnek kellett volna lennie, legalábbis annyira megközelítően, amennyire Vera korlátozott újjáalakítási képességei lehetővé tették. De az a micsoda inkább whisky-vagy savanyúkáposzta-ízű volt, illetve egyszerre mind a kettő. Letette az edényt a padlóra.

– Nem érzem jól magam! – jelentette ki fennhangon.

Csönd. Azután:

– Egy pillanat türelmet kérek, Mr. Herter. – Szegény, ostoba Verának csak ennyire futotta a tehetségéből. Mellesleg ontotta magából a Földről érkező üzeneteket, folyamatosan kapcsolatban volt a Holt Emberekkel, azok fénysebességnél gyorsabb rádiója segítségével, kódolta és továbbította saját üzeneteiket – mindezt egyszerre. Egyszerűen nem maradt ideje az öregember nyavalygásaira. Annak fokozódó rosszulléte ugyanakkor tagadhatatlan tény volt: hirtelen összesűrűsödött a nyál a nyelve alatt, rekeszizma váratlan pillanatokban gyors remegésbe kezdett. Alig ért oda a mellékhelyiségbe, hogy visszaadja mindazt, amit az előbb magába erőltetett. Elkeseredetten káromkodott. Semmi kedve nem volt e pillanatban addig élni, hogy ismét viszontlássa ezeket az istenverte szerves anyagokát, és újrafeldolgozott formában megint lekényszerítse a torkán. Mikor meggyőződött róla, hogy már nincs mit kihánynia, odaballagott a konzolhoz, és benyomkodta a túlhajszolt gép gombjait.

– Minden funkciót leállítani, ennek kivételével! – adta ki a parancsot. – Haladéktalanul vizsgáld meg az életfolyamataimat!

– Nagyon helyes! – válaszolta a gép ezúttal azonnal. – ...Mr. Herter. – Egy pillanat szünetet tartott, amíg a mellékhelyiségben lévő egység is képességei szerint analizálta a Peter által imént otthagyottakat. – Ételmérgezésben szenved, Mr. Herter – állapította meg a komputer.

– Vagy úgy! Ezzel eddig is tisztában voltam. De mit kell tennem ellene?

Újabb szünet, mialatt a szűk kapacitású műagy megvizsgálja a problémát.

– Ha több vizet juttatna a rendszerbe, a fermentációs és újjáalakító folyamatok jobban ellenőrzött körülmények között mehetnének végbe... – jelentette Vera. – Mr. Herter. Legkevesebb száz liter víz kellene. Jelentékeny párolgási veszteség következett be a rendelkezésre álló nagyobb tér miatt és annak következtében, hogy a többiek számottevő átalakítandó anyagmennyiséget vittek magukkal. Javaslatom az, hogy a rendszert a lehető legsürgősebben föl kell töltenie a rendelkezésre álló vízmennyiséggel.

– De az már disznók itatására sem lenne jó!

– Az üledékek jelentik a problémát – állapította meg Vera. – Ezért javaslom, hogy a hozzáadott vízmennyiségnek legalább felét előzőleg desztillálja. A maradék üledékanyagokkal a rendszer már megbirkózhat, Mr. Herter.

– Atya az égben! Most meg építsek egy lepárlót a semmiből, azután meg álljak be vízhordó szamárnak! No és hogy állunk az életfenntartó rendszerrel, hogy ilyesmi többé ne fordulhasson elő?

Vera egy pillanatig mérlegelte az elhangzott kérdéseket.

– Igen, bizonyára az lenne a legmegfelelőbb megoldás – értett egyet. – Ha óhajtja, előállíthatom a szükséges tervrajzokat. Azután, Mr. Herter, jobb lenne, ha egyre nagyobb arányban a CHON-táplálékot fogyasztaná, mivel az eddigi tapasztalatok szerint a szervezete nem tiltakozik ellene.

– Eltekintve attól az egyszerű ténytől, hogy az íze leginkább a kutyaeledelére emlékeztet. No de jól van – morogta Peter. – Akkor rajta, sürgősen elő azokkal a tervrajzokkal! Nyomtatásban és koncentrálva a rendelkezésre álló anyagokra! Érthető?

– Igen, Mr. Herter. – A számítógép egy időre elcsöndesedett, mialatt leltárba vette az anyagkészleteket, kereste azokat a megoldásokat, amelyek által kivitelezhető lesz a feladat. Hatalmas feladat volt ez Vera beszűkült intelligenciája számára. Peter ezalatt engedett magának egy bögre vizet, és kiöblítette a száját, azután fintorogva kibontotta a legkevésbé gyanúsnak tűnő CHON-táplálékot, és óvatosan leharapott belőle egy darabkát. Míg azt figyelte, nem kívánkozik-e ki belőle az is, eszébe jutott, hogy valóban, még meg is halhat itt, ráadásul magányosan. Rádöbbent, hogy még azzal a lehetőséggel sem rendelkezik igazán, amelyet adottnak vélt: hogy mindent hagy a fenébe, és egyedül visszatér a Földre. Ezt nem teheti meg, legalábbis addig, míg az utasításnak megfelelően nem tölti fel vízzel a rendszert, és nem gondoskodik róla, hogy semmi más fontos berendezés ne romoljon el!

Mégis napról napra egyre erősebben csábította a lehetőség...

Ez természetesen azt jelentené, hogy a lányait és a vejét sorsukra hagyja. De tegyük föl, hogy a kölyök rossz kapcsolót fordított el, vagy útközben elfogyott az üzemanyaga. Vagy valami más bajuk esett. Egyszóval tegyük föl, hogy elpusztultak. Akkor is itt kell csüngenie a dróton tovább, míg maga is meg nem hal? És mi haszna lenne abból az emberiségnek, ha ő itt veszne, és az egész programot újrakezdhetnék egy másik csapattal? Ő pedig, Schwarze Peter elveszíti a jutalmát, a hírnevet, a hatalmat és végül magát az életét is!

Vagy pedig – villant föl benne a gondolat – esetleg más megoldás is lehetséges? Ez az istenverte tápanyaggyár maga, ahogy halad előre kijelölt pályáján. Mi lenne, ha megtalálná a vezérlőberendezését, amely az útját irányítja? Mi lenne, ha megváltoztathatná azt a programot, és a szerkezet visszavinné őt a Földre, nem háromnál több év, hanem pár nap alatt, szóval azonnal? Az biztos, hogy ez a családja végét jelentené. Talán nem? Hm, talán mégsem! Lehet, hogy a tápanyaggyárhoz térnének vissza, már ha visszatérnek egyáltalán, akárhol található is éppen az adott pillanatban. Akár még földközeli pályán is! És milyen csodálatosan megoldaná egy ilyen lehetőség egyszerre mindenki problémáját...

A maradékot bedobta az emésztőbe, ezzel is szaporítva a benne lévő szerves anyagok mennyiségét.

– Du bist verrückt, Peter! – mordult fennhangon magára. Ennek az álomnak a hiányosságait persze nem hagyhatja figyelmen kívül. Minden képességét bevetette a kutatásba, mégsem bukkant a vezérlőmű nyomára.

A sornyomtató sülő szalonna sercegésére emlékeztető hangja elterelte figyelmét sötét gondolatairól. Kicincálta a gépből a papírcsíkot, és egy pillanatig fáradt fintorral nézte. Mennyi munka! Legalább húsz órára való! És nem csupán az időről van szó... milyen sok fizikai erőfeszítést követel! Ki kellene mennie az űrbe, hogy leszerelje a csöveket a tartalék hajtóműveket a helyükön tartó konzolokról, majd becipelni őket a hajóba. Csak ezután láthatna neki az összehegesztésüknek, hogy megfelelő spirált formáljon belőlük. És ez még csak a lepárlókészülék kondenzátora lenne. Azon kapta magát, hogy egész testében reszket.

Megint éppen hogy csak odaért a mellékhelyiségbe.

– Vera! – hörögte. – Föltétlenül gyógyszerekre van szükségem ezzel szemben.

– Azonnal, Mr. Herter. Egy pillanat. Igen, a gyógyszerszekrényben talál tablettákat, a nevük...

– Fafej! A gyógyszerszekrény is elrepült Piripócsra!

– Ja persze, Mr. Herter. Még egy pillanat! Igen. Máris összeállítottam az önnek szükséges gyógykészítmények receptúráját. Mindössze körülbelül húsz percbe kerül az előállításuk.

– Húsz perc alatt akár föl is fordulhatok! – tajtékzott Peter. De ez ellen nem tehetett semmit, leült hát, és húsz percig főtt a saját levében, egyre kellemetlenebb rohamokkal küszködve. Beteg, éhes, egyedül van, túlterhelt, bosszús és még fél is. Micsoda méreg! Éppen ez volt az, ahol végül majdnem mindegyikük kikötött. A harag! Sok összetevő. Egyetlen eredő. Mikorra Vera patikája elébe potyogtatta a pirulákat, az utóbbi érzés minden egyebet elnyomott benne. Egyenként lenyelte őket, azután visszavonult az alvógubójába, hogy megvárja, mivé válik a dolog.

Meglepetésére kiderült, hogy a készítmény hatásos. Feküdt a hátán, míg a hasát marcangoló égető fájdalom lassan elenyészik. Azután szinte önkívületi álomba zuhant.

Amikor fölébredt, legalább fizikailag jobban érezte magát. Megmosakodott, fogat mosott, megfésülte ritkuló szalmasárga haját, csak azután vette észre a Vera konzolja körül villogó figyelemfölkeltő fények egész karácsonyfáját. A képernyőn a következő felirat állt fénylő vérvörös betűkkel:

SÜRGŐSEN ENGEDÉLYT KÉREK A NORMÁLIS MŰKÖDÉS VISSZAÁLLÍTÁSÁRA!

Magában fölkuncogott. Elfelejtette törölni a túlterhelő programot. Amikor normál üzembe helyezte a komputert, azonnal fény-és hangjelzések, nyomtatott papírlapok serege és különféle beszédhangok törtek elő belőle. Idősebbik lányának hangja Vera memóriájából: „Helló, papa! Sajnálom, hogy nem tudtunk azonnal értesíteni sikeres megérkezésünkről. Most kezdünk bele a földerítőmunkába. Később részletesebben beszámolunk.”

Mivel Peter Herter végül is szerette a családját, szívét elöntötte a biztonságos megérkezésük híre fölötti öröm, ami meg is nyugtatta őt, legalábbis néhány órára. Sőt majdnem két teljes napra. De az öröm nem virulhat sokáig nyomasztó izgalmak és aggodalmak közepette. Azután beszélt még Lurvyval. Kétszer is. De egyik alkalommal sem tovább harminc másodpercnél. Vera egyszerűen képtelen volt megbirkózni hosszabb üzenettel. A számítógépre még nagyobb nyomás nehezedett, mint Peterre magára, legalábbis így kifosztva és átalakítva, miközben kétirányú összeköttetést biztosít a Hícsí Mennyország és a Föld között, és rendre háttérbe kell szorítani a fontos utasításokat, amikor még fontosabbak tartanak igényt a figyelmére. Az egyetlen hangkapcsolat a másik hícsí objektummal kevés volt a kívánt terjedelmű információ továbbítására, az apa és lánya közötti csevegés tehát megengedhetetlennek bizonyult.

Ez végül is nem igazságtalanság, ismerte el magában Peter. Hiszen milyen csodálatos dolgokat találtak! Az a fájdalmas igazságtalanság, hogy ő kimaradt az egészből. Az volt az igazságtalanság, hogy a sürgős és jelentős információk továbbítása között Verának arra maradt ideje, hogy zagyva utasításokkal árassza el őt. Egyiknek sincs semmi értelme. Némelyik teljességgel kivihetetlen. Helyezze át a hajtóműveket! Leltározza a CHON tápanyagokat! Üzenetfordultával adja meg a 2 × 3 × 12,5 cm nagyságú piros és levendulaszín csomagolású adagok pontos elemzését. Ne engedélyezzen fölösleges analíziseket. Közölje az álmodóheverő fémanyagainak vizsgálati eredményeit! Ne próbálkozzék az álmodóheverő fizikai tanulmányozásával! Kérdezze ki a Holt Embereket a hícsí hajtóművekkel kapcsolatban. Kérdezze ki a Holt Embereket az irányítóberendezésekről. Általában kérdezze ki a Holt Embereket! Milyen könnyű ilyen utasításokat kiadni. Viszont milyen nehéz végrehajtani, mikor csak motyognak, acsarkodnak, locsognak és panaszkodnak, amikor egyáltalán hallhatja őket, különben pedig elég gyakran még csak hozzá sem juthat az FTL rádiókészülék frekvenciáihoz. A földről érkező utasítások egy része egymással szemben is ellentmondó volt. Jelentős részük meg elveszítette időszerűségét a később befutott törlő intézkedések nyomán. Megint mások egyáltalán meg sem érkeztek. Szegény Vera memória-áramkörei hamarosan a vészes túlterheltség jeleit mutatták. Erre igyekezett megszabadulni a szükségtelen adatoktól azáltal, hogy kinyomtatta neki őket, hogy azután kezdjen velük, amit tud. Ebből persze megint sajátos problémák fakadtak, mivel a visszaforgató rendszer, amely a sornyomtatót ellátta, egyben az ő táplálója is volt, így hamarosan kimerülőben voltak a benne lévő szervesanyagkészletek. Peter kénytelen volt fölbontani egy csomó CHON tápanyagcsomagot, hogy belétáplálja az emésztőbe, csak azután kezdhetett hozzá a lepárlókészülék összeállításához.

És még ha Verának lett volna is rá némi ideje, neki magának nem volt elég ideje Verára. Be kellett bújnia az űrszkafanderbe. Kikecmeregnie a tápanyaggyár külső burkolatára. Levagdalni és csomókba kötözni a csöveket. Verejtékes munkával becipelni a hajóba, közben állandóan küszködve az objektum szökellésével, amint igyekezett ismeretlen célja felé. Csak annyira telt tőle, hogy néha egy-egy futó pillantást vetett a Hícsí Mennyországból befutott képekre. Vera azonnal érkezésükkor bejátszotta őket, egy alkalommal egy szakasznyit, de azután törölnie kellett mindegyiket, hogy helyet csináljon az újonnan befutóknak, és ha Peter éppen nem volt ott, hogy megnézze őket, akkor számára előhívhatatlanul megsemmisültek. És ráadásul, te jó ég, micsoda képek voltak azok is! A Holt Emberek, akiken igazán nem volt semmi néznivaló. A Hícsí Mennyország üres folyosói. Aztán a Vének! Peter szíve kis híján megállt a döbbenettől, amikor megpillantotta a képernyőn az egyik Vén széles ábrázatát. De csak futó pillantásokra méltathatta a képeket. Közben elkészült a lepárlókészülékkel, és nyomban a következő feladathoz kellett látnia. Valamiféle vállhámot kellett fabrikálnia magának. Műanyag lapokat kellett összehegesztenie (a visszaforgató rendszer újabb szeszélyes kívánsága!), hogy így megfelelő tömlőkhöz jusson. Aztán türelmetlenül ücsöröghetett az egyetlen működő – mellesleg alig működő – víznyerő mellett, a csővéghez szorítva a rugalmas torkot és összegyűjtve a bűzösen csordogáló folyadékot a fóliazsákokban. Majd becipelhette a vizet, felét a lepárlóba, másik felét a visszaforgató rendszer tartályaiba. Nagy ritkán juthatott csak egy kevés alváshoz. Evés? Ha egyáltalán magába tudott diktálni valamit. Áttekinteni saját sürgős üzeneteit, amikor befutottak, illetve túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy bármilyen fizikai munkát végezzen. Újabb nyavalygás Dortmundból, ez alkalommal háromszáz városházi alkalmazott részéről. Az az ostoba Vera! Még ilyen vackokat is bejátszik! Rejtjelezett közlemény az ügyvédjétől... legalább félóráját elrabolta a megfejtése. Végül mindössze ennyit mondott: „Igyekszem kedvezőbb föltételeket kiharcolni. Nem ígérhetek semmi biztosat. Egyébként javaslom minden föltétel teljesítését.” Micsoda disznó! Peter káromkodva telepedett a konzol elé, elfordította a váltókulcsot, és bediktálta a válaszát: „Minden ostoba föltétel teljesítése előbb-utóbb megöl, és akkor mi lesz?” Rejtjelezés nélkül bocsátotta útjára. Broadhead és az Átjáró Konszern csináljon vele, amit óhajt!

Még az is lehet különben, hogy az üzenet igazat mond. Izgatott és feszült nyüzsgése közepette Peternek nem volt ideje rá, hogy nyavalyáival és fájdalmaival foglalkozzék. Csócsálta a CHON táplálékot, s amikor a visszaforgatóból újra potyogni kezdtek a megszokott egységcsomagok, azokat is elfogyasztotta. S lám, még akkor sem lett rosszul tőlük, amikor furcsa, néha terpentin-, máskor penészes ízük volt. Ez persze korántsem volt eszményi jelenség. Peter tisztában volt vele, hogy csak a stressz és az adrenalin hajtja, és valamikor mindezért meg kell fizetnie. De nem látott rá semmi esélyt, hogy valahogyan kibújhasson e tartozás kényszere alól.

Amikor végre elérte, hogy a tápszervonal ismét elfogadhatóan működjék, és nagyjából megbirkózott mindazzal, ami saját véleménye szerint a leglényegesebb volt, félig aléltan letelepedett a konzol elé – és akkor pillantotta meg a legnagyobb csodát. Csak értetlenül bámulta a látványt. Mit csinál az az idióta kölyök azzal az imalegyezővel? A következő szakaszban mi végre próbálja beletuszkolni abba a micsodába, ami leginkább valami fali virágtartóra emlékeztet? Amikor a következő üzenetrészlet bontakozott ki a képernyőn, Peter fölordított a döbbenettől. Hirtelen ismerősnek tűnő dolog jelent meg előtte: valami könyvféle! Első ránézésre japán vagy kínai nyelven.

Már kint volt a hajóból, és félúton járt a Träumenplatz felé, amikor eljutott a tudatáig az, amit ösztönös lényének egy részével azonnal fölfogott. Az imalegyezők! Tehát információhordozók! Azon valahogy nem is csodálkozott, hogy ez az információ földi eredetű nyelven íródott, vagy legalábbis arra emlékeztet. Csupán a lényegét ragadta meg a dolognak. Elhatározta, hogy maga is meggyőződik felőle. Lihegve rontott be a helyiségbe, és lázasan beletúrt a „legyezők” rendetlen halmába. Hogyan is csinálták? Az isten szerelmére, miért nem várt még egy kicsit, hogy többet lásson, s így biztos lehessen benne, mit kell tennie?! De ott voltak azok a gyertyatartók vagy virágvázák, vagy ki tudja, mit is gondolt róluk korábban, hogy micsodák! Egy találomra kiválasztott imalegyezőt gyorsan beledugott a legközelebbibe. Nem történt semmi.

Már hatot belepróbált a keskeny végével, azután a széles végével, mielőtt eszébe jutott, hogy talán nem mindegyik olvasóberendezés működőképes! Amikor a másodikkal tett próbát, az nyomban kirántotta kezéből a legyezőt, magába szippantotta és fölfénylett. Hat táncost pillantott meg fekete álarcban és harisnyanadrágban, és fülébe eljutott egy rég nem hallott ének dallama. Szalagra rögzített PV-adás volt. De nem! Nem is az talán. Sokkal régebbi! Évekkel öregebb, nem sokkal az Átjáró aszteroida fölfedezését követő időből származhatott. Akkoriban még élt a második felesége, Janine még meg sem született, amikor az a dal újdonságnak számított. Egyszerű, ósdi tévéfölvétel volt, még azelőtt készült, hogy a hícsí piezoelektronikus áramköröket beépítették volna az emberek szolgálatában álló kommunikációs rendszerekbe. Talán valamelyik Átjáró földerítő gyűjteményéhez tartozott, biztosan valamelyik Holt Emberé lehetett, úgy vehették át egy imalegyezőre.

Micsoda szélhámosság!

De aztán eszébe jutott, hogy ezrével találhatók imalegyezők a Földön, a Vénusz alagútjaiban és magán az Átjáró kisbolygóján. Ahol csak a hícsík megfordultak, mindenütt hátrahagytak belőlük egy csomót. Bárhonnan származik is ez a fölvétel, a többiek nagy része biztosan eredeti hícsí alkotás. És csupán ez... édes istenem!... pusztán ez a fölismerés többet ér az egész tápanyaggyárnál! Hiszen megadja a teljes hícsí ismeretanyag kulcsát. Micsoda jutalom néz ki ezért!

Peter izgatottan kipróbált egy másik legyezőt (egy régi film!), majd még egyet (verseskötetet, ezúttal angolul, egy Eliot nevű költőtől), azután egy harmadikat. Micsoda ízléstelenség! Szóval innen merítette Wan a szerelemmel kapcsolatos ismereteit! Valamelyik perverz Átjáró földerítő pornográfiát cipelt magával, hogy agyonüsse vele az időt. Nem is csoda, hogy olyan különös volt a fiú viselkedése! De pillanatnyi fölháborodása gyorsan elpárolgott, hisz annyival nagyobb örömforrást jelentett a fölfedezés. Kihúzta a tekercset a leolvasóból, és a hirtelen beállt csöndben meghallotta a távolból Vera halvány figyelemfölkeltő csipogását.

Valahogy ijesztő volt a hang, megrémítette, még mielőtt visszaért volna a hajóba, előkérte az üzenetet, és meghallotta a veje félelemtől reszelős hangját:

– Sürgős, szuperfontos adás! Peter Herter számára, azonnali földi továbbításra! Lurvy, Janine és Wan a hícsík fogságába esett, és az az érzésem, hogy nekem is a nyomomban vannak!

Új helyzetének előnye, mellesleg az egyetlen előnye abban rejlett, hogy mivel a Hícsí Mennyországból nem érkezett több üzenet, Vera valamivel eredményesebben birkózott meg erős túlterhelésével. Peter türelmesen előcsalogatta belőle az összes részletet, amelyek még Paul utolsó üzenetének rögzítése előtt futottak be. Megpillantotta a folyosó végén tolongó hícsíket, a zűrzavaros összecsapást, fél tucat villanásnyi képet a folyosó mennyezetéről, valamit, ami éppenséggel Wan tarkója is lehetett, azután semmi... Vagyis inkább semmi, ami bármit is jelentene számára. Peter nem tudhatta, hogy a kamerát az egyik hícsí a ruhája elejébe dugta, csak annyit vett észre, hogy nem lát semmit. Valami elmosódott árnyékokat, talán egy szövetdarab közelképét csupán.

Peter tudata teljesen kitisztult. De emellett ki is üresedett. Nem engedte meg magának, hogy átérezze, mennyire céltalanná vált egyszerre az élete! Beprogramozta Verát a szóbeli üzenetek áttekintésére, a lényegesebbek kiválogatására, és egyenként végighallgatta, mit üzentek a hozzátartozói. Egyik sem sugallt neki semmi reményt. Még az sem, hogy hirtelen új jelenet bontakozott ki a képernyőn, amelyet második, majd harmadik is követett. Vagy fél tucat üzenetegységből nem derült ki semmi értelmes dolog, talán egy tenyér tapad a lencsékre, esetleg a csupasz padló egy részlete látszik. Azután egyszer csak, az utolsó fölvétel egyik sarkában valami, ami úgy néz ki, mint... mint mi is? Mint valami Sturmkampfwagen kora ifjúságából? Végül ez a kép is eltűnt, a kamera ismét valami olyan helyre került, ahonnan nem mutatott semmit, és ott is maradt vagy ötven híregységnyi ideig.

Az volt talán a legszembeötlőbb, hogy morzsányi információ sem érkezett a lányairól vagy Wanről. Ami pedig Pault illeti, az öregnek sejtelme sem volt róla, mi lehet vele. Utolsó, kétségbeesett üzenete óta teljesen nyoma veszett.

Tudatának valamely nemkívánatos zugában megérlelődött a fölismerés, hogy immár lehetséges, sőt valószínű, hogy ő az expedíció egyetlen túlélője, így tehát bármilyen fizetség is esedékes érte, az már kizárólag az övé.

Előkotorta a homályos gondolatot, hogy jobban megvizsgálja, de nem mondott neki semmi érdemlegeset. Most már reménytelenül egyedül maradt. Magányosabb, mint eddig valaha, olyan egyedül van, akár Trish Bover, befagyasztva örökétig tartó röppályájába, amely végül is nem vezeti el sehova. Esetleg valahogy visszajuthatna a Földre, hogy benyújtsa a jutalom iránti igényét. Talán valahogy elkerülheti a halált. De istenem, a tébolyt hogyan kerülje el?!

Hosszú időbe telt, mire Peter végre nehezen elaludt. Valójában nem félt az álomtól. Inkább az utána bekövetkező fölébredéstől rettegett, s amikor eljött valóban az ébredés pillanata, pontosan olyan borzalmas volt, ahogy tartott tőle. Az első pár percben ugyanúgy indult, mint bármely másik nap. Csupán rövid nyújtózkodás és ásítozás után ébredt rá, mi is történt valójában.

– Peter Herter – szólította meg magát fennhangon –, magadra maradtál ezen az elátkozott helyen, és itt is fogsz meghalni reménytelen magányban. – Ekkor észrevette, hogy magában beszél. Máris!

A sokéves, gépies megszokás hatására megmosakodott, kiöblítette a száját, megfésülködött, sőt még arra is kerített időt, hogy a füle körül és a tarkóján lecsipkedje gyér hajának túlnőtt tincseit. Különben is mit számít, hogy mivel foglalatoskodik éppen? Alvógubóját hátrahagyva fölbontott két CHON ételadagot, és módszeresen elfogyasztotta őket, mielőtt megkérdezte volna Verától, nincs-e valami üzenet a Hícsí Mennyországból.

– Nincs – jött a válasz. – De Mr. Herter, számos adást kellene lejuttatnunk a Földre.

– Majd később! – mordult vissza. Azok ott nem érdekesek. Válaszaikban is olyan feladatokat adnának, amelyeket talán már el is végzett. Vagy éppen olyasmit akarnának csináltatni vele, amihez semmi kedve. Az is megeshet, hogy kizavarnák az űrbe megint, hogy állítsa át a hajtóműveket, vagy legalábbis próbálkozzon meg a dologgal. A tápanyaggyár természetesen minden lökésre azonos erejű, ellenkező irányú ellenakcióval válaszolna, és tovább folytatná lassú útját az istene felé és csak ő tudja, milyen az az isten, és csak ő tudja, miért igyekszik oda! Akárhogy is, abból, ami az eljövendő ötven nap alatt érkezik a Földről, semmi sem felelhet meg az újonnan kialakult helyzetnek.

És kevesebb mint ötven napon belül...

De mi is lesz ötven napon belül?

– Úgy beszélsz, Peter Herter, mintha többféle választás lehetősége állna előtted! – vicsorgott magára.

Nos, még az sem lehetetlen, hogy így van, csak azt tudná valahogy megragadni, mik is ezek a lehetőségek! Egyébként az kínálkozott számára a legmegfelelőbbnek, ha olyasmivel foglalkozik, amit mindig is csinált. Aprólékosan rendben tartja saját magát. Azután olyan munkába kezd, aminek legalább valami értelmét látja. Megrögzött szokásait továbbra is követi. Életének hosszú évtizedei alatt megtanulta, hogy belei megmozgatására a legmegfelelőbb pillanat körülbelül a reggeli elfogyasztása után negyvenöt perccel következik be. Most is éppen elérkezett ez az idő. Legjobb lesz, ha neki is lát a dolognak. Miközben az ülőkén kuporgott, gyönge, alig érzékelhető lökéseket észlelt valahol odabent. Elfintorodott. Bosszantó volt, hogy olyasmi megy végbe benne, aminek nem ismeri az okát, és különben is csak zavarja pillanatnyi elfoglaltságában, amelyet a megszokott hatékonysággal hajt végre. Az ember persze nem táplálhat különösebb bizalmat egy szerencsétlen (vagy éhező) donorból átültetett záróizom iránt, vagy egy olyan gyomor iránt, amely teljes egészében egy másik szervezetből származik. Mindettől függetlenül megelégedésére szolgált, hogy legalább ennyire megfelelően „működik”.

Betegesen érdeklődsz a saját bélmozgásaid iránt – figyelmeztette magát, de ez alkalommal nem hangosan.

Szintén magában – nem is tűnt olyan kellemetlennek, hogy eltársalog magával, legalábbis amíg nem hangosan teszi – a védelmére is fölhozott bizonyos érveket. Nem is olyan indokolatlan az aggodalom, gondolta. Biztosan azzal is magyarázható, hogy a mellékhelyiségben mindig a szeme előtt volt a bioelemző készülék kijelzője. Három és fél éven keresztül rendületlenül közölt minden lényeges adatot testük melléktermékeiről. Természetesen ez volt a feladata. Különben hogyan gondoskodhattak volna az egészségükről? És ha egy gépezet megfelel arra, hogy mérlegelje és értékelje valaki exkrementumát, miért ne tehetné meg ugyanezt a „termék” előállítójával is?

Vigyorogva jelentette ki fennhangon:

– Du bist verrückt, Peter Herter!

Egyetértően bólintott megállapítására, miközben megtisztította magát, és helyreigazította kezeslábasát. Összegezte a helyzetet. Igen. Tényleg megbolondult!

Legalábbis a közönséges emberekhez képest.

De miféle közönséges ember lehetett valaha is Peter Herter jelenlegi helyzetében?

Tehát ha meg is születik a megállapítás az őrültségét illetően, ha jobban belegondolunk, ennek az ítéletnek nincsen semmiféle viszonyítási alapja. Ugyan mit jelenthetnek a közönséges emberek normái Schwarze Peter esetében? Ő csupán rendkívüli emberekkel összehasonlítva ítélhető meg. Márpedig miféle ocsmány társaságot alkotnak azok! Csalók és árulók. Kábítószeresek és iszákosok. Tycho Brahe orra például állandóan csöpögött, de ezért nem lehetett kisebb senkinek a szemében sem! A Reichsführer nem fogyasztott húst. Nagy Frigyes számtalan, a birodalma kormányzására fordítandó órát töltött azzal, hogy zeneműveket komponált holmi tinglitangli kamarazenekarok számára. Odacsoszogott hát a komputerhez, és megkérdezte:

– Vera, mi lehetett az a kis döccenés néhány perccel ezelőtt?

A számítógép elhallgatott, míg összevetheti a kérdést a telemetrikus adatokkal.

– Nem egészen világos, Mr. Herter. De a tehetetlenségi nyomás egyezik azzal a mértékkel, amelyet az eddig megfigyelt teherszállító hajók dokkolása vagy indítása okozhat.

Peter egy pillanatra elgondolkodott, a konzol előtti ülés karfáját markolva.

– Barom! – ordított föl végül. – Miért nem tudattad velem eddig, hogy ilyesmi lehetséges?

– Sajnálom, Mr. Herter – esedezett bocsánatért Vera. – A memória szerint valószínűsíthető, hogy ezt az információt írott formában is megkaphatta. Valószínűleg elkerülte a figyelmét.

– Barom – mondta Peter újból, de ez alkalommal már nem volt biztos benne, kihez is szól. Azok a hajók... hát persze! Valahol egész idő alatt tisztában voltak vele, hogy a tápanyaggyár termékeit el is szállítják valahová. És az is nyilvánvaló volt, hogy a hajóknak üresen vissza kellett térniük, hogy újabb rakományt vegyenek föl. De mi végre? És hová viszik?

Ez most nem számít. Az a gyanú volt csupán lényeges, hogy alkalmasint nem kizárólag üresen kellett visszatérniük.

Mindebből pedig az következik, hogy legalább egy, a tápanyaggyárhoz érkezett hajónak most a Hícsí Mennyországban kellett lennie. Vajon ki lesz majd benne, amikor visszaérkezik?

Peter megmasszírozta sajogni kezdő karját. Fájdalom ide-oda, hátha mégis tehet valamit ez ügyben! Több hét állt rendelkezésére, míg az a hajó esetleg valóban visszatér. De mit is tehetne... mit? Megvan! Eltorlaszolhatja azt a folyosót. Odacipelhet valami gépeket, készleteket, bármit, aminek számottevő tömege van, és elzárhatja vele. Így azután, amikor a hajó megjelenik, ha egyáltalán visszajön, akárki tartózkodjon is benne, akadályba ütközik, ami legrosszabb esetben is legalább föltartóztatja egy darabig. Itt az ideje, hogy hozzálásson!

Nem is tétovázott tovább, hanem nekiindult, hogy valami torlaszépítésre alkalmas anyagféleségeket keressen.

A tápanyaggyár csekély gravitációja mellett nem bizonyult nehéz munkának még nagyobb tárgyak megmozgatása sem. De azért fárasztó volt. A karja meg változatlanul sajgott tovább. Kis idő elmúltával, amint egy kékes színű fémobjektumot terelgetett a dokk felé, akár valami rövid, vaskos csónakot, furcsa érzésre lett figyelmes, ami talán a fogai tövéből indult ki. Olyannak tűnt, mint egy kezdeti fogfájás. A nyálképződés is fölfokozódott a nyelve alatt.

Peter megállt, és mély lélegzetet vett. Egy kevés pihenést erőltetett magára.

De ez sem segített semmit. Előre tudta, hogy ezzel sem megy semmire. Néhány pillanat múlva a mellkasában is éles fájdalom támadt. Eleinte csak halványan, mintha valaki sítalppal rálépett volna a szegycsontjára, aztán egyre élesebben, keményebben, áthatóbban, akárha a síző teljes súlyával ránehezedne legalább mázsányi súlyával.

Vera túl messzire volt tőle, hogy gyógyszerért forduljon hozzá. Ki kell hát várnia a roham elmúltát. Ez csupán egy álszívroham lehet, biztosan túléli. Ha viszont valódi infarktus, akkor vége van! Nyugodtan leült, és mozdulatlanságba merevedett. Várta, mivé fejlődik a dolog. Közben a bensejében hullámokban gyülemlett föl a tehetetlen düh. Micsoda igazságtalanság!

Micsoda igazságtalanság körülötte ez az egész! Ötvenezer csillagászati egységgel odébb a földi emberek nyugodtan és gondtalanul járkálnak a dolgaik után, nem tudva és nem is törődve azzal, hogy az az ember, aki annyi mindent hozhat – sőt máris annyit adott – nekik, talán éppen haldoklik valahol, magányosan gyötrődve!

Hát hálásak ezek? Tanúsítani tudják a kijáró megbecsülést és tiszteletet, vagy akár csak a közönséges elismerést?

Lehet, hogy adhat még nekik erre egy esélyt. Igen, amennyiben ilyen érzelmeket mutatnak iránta, akkor... igen, akkor olyan ajándékokkal halmozza el őket, amilyenekről még csak nem is álmodhattak soha életükben. Hanem ha csalárdaknak bizonyulnak és engedetlenek...

Akkor Schwarze Peter olyan borzalmas ajándékokat zúdít a nyakukba, hogy az egész világ reszkethet és retteghet majd a kétségbeeséstől. Akár így, akár úgy, őt már sohasem felejthetik el... Persze ha túléli azt, ami éppen most történik vele!

9.

BRAZÍLIA

A legfontosabb Essie volt számomra. Az ágya mellett kuporogtam, valahányszor kikerült a sebészetről – hat hét alatt tizennégy alkalommal –, és minden egyes esetben valamivel gyöngébb volt a hangja, és maga is egyre elesettebbnek látszott. Közben csak úgy zúdultak a nyakamba a különféle gondok: a brazíliai peres ügyem rosszul alakult, sürgető üzenetek záporoztak a tápanyaggyárból, és a tűzvész is még mindig tombolt az élelembányákban. Mégis Essie volt az előtérben. Harriet is megkapta a megfelelő utasításokat: akár ébren voltam, akár aludtam: ha Essie keresett, azonnal értesítenie kellett. Közben így jelzett vissza: „Ó igen, Mrs. Broadhead, Robin azonnal rendelkezésére áll. Nem, cseppet sem zavarja. Épp most kelt föl egy rövid szundítás után.” Vagy: „Éppen jön fölfelé a Tappan-tótól”, vagy „éppen van egy kis ideje két tárgyalás között” – egyszóval csak olyanokat mondott, amivel nem ijesztheti el Essie-t a közvetlen kapcsolatteremtés gondolatától. Addigra már be is vonultam az elhomályosított szobába, bőrömön még a nap melegével, mosolyogva és kipihenten biztosítottam róla, milyen jól néz ki. A biliárdszobámat ürítették ki, berendeztek benne egy komplett műtőt, és a könyvtáramat is eltávolították a szomszédos helyiségből, hogy hálószobát biztosítsanak helyette a feleségemnek. Ott igazán kényelmesen érezhette magát. Mindenesetre állította, hogy így van.

Az igazat megvallva nem is nézett ki rosszul. Rendbe tették szilánkos töréseit, beillesztették a műcsontokat, és beleépítettek még két-három kilónyi pótalkatrészt és vendégszövetet. Még a bőrét is helyreállították, gondolom, valami donor bőrével pótolták. Az arca is egészen jól mutatott, eltekintve az egyik oldalán éktelenkedő könnyű kötéstől, arra viszont gondosan ráfésülte rakoncátlan szőke haját.

– Nos, csődörkém – üdvözölt rendszerint –, hogy ityeg a fityeg?

– Jól, nagyon is jól. Máris kissé fickós vagyok – válaszoltam neki, orromat a nyakához dörgölve. – És te hogy vagy?

– Pompásan! – Szóval így áltattuk egymást, de nem is igazán hazudtunk, az az igazság. Napról napra javult az állapota, legalábbis az orvosok efelől biztosítottak. Én pedig... nos, én pedig nem tudom, merrefelé változtam. Minden reggel a kíváncsiságtól reszketve ébredtem. Általában nem aludtam öt óránál többet éjszakánként. Mégsem voltam fáradt sohasem. Életemben még nem éreztem ilyen jól magamat.

Essie mégis minden alkalommal soványabbnak látszott. Az orvosok megmondták, mit tehetek érte, én továbbadtam Harrietnek, mire „ő” újraprogramozta a szakácsot. Így azután fölhagytunk a salátákkal és sovány főtt hússal. Semmi kávé és gyümölcslé reggeli. Helyette tvorozsnyiki, krémsajttal töltött palacsinta és sűrűn gőzölgő kakaó, bögreszámra. Ebédre kaukázusi báránypiláf. Vacsorára sült nyírfajd tejfölös mártással.

– Egészen elformátlanítasz, kedves Robin – panaszkodott Essie, mire így feleltem:

– Csak egy kicsit fölhizlallak. Ki nem állhatom a vékonypénzű nőket.

– Igen, nagyon jól van. Csakhogy egy kissé túlságosan is etnikusra sikeredik a dolog. Hát nincs semmi hizlaló, ami nem orosz?

– Várd csak ki a desszertet – vigyorogtam –, valódi habos epertorta lesz! Méghozzá keményre vert devonshire-i tejszínhabbal! – Lélektani megfontolásból az ápolónő azt tanácsolta, hogy nagy tálcára helyezett kisebb adagokkal kezdjük. Essie szorgalmasan bekebelezett mindent, és ahogy növeltük az adagokat, napról napra egyre többet evett. Mégsem maradt abba súlyának csökkenése. De azért valamelyest lelassult a folyamat, és a hatodik hét végén az orvosok óvatosan kijelentették, hogy az állapota már stabilnak tekinthető. Legalábbis majdnem.

Amikor közöltem vele a jó hírt, már megpróbálkozhatott a fölkeléssel, ugyan még az ágy alá épített csővezetékhez volt kötve, de már néhány lépésnyit sétálhatott a szobában.

– Éppen itt az ideje – mondta, és lábujjhegyre állva megcsókolt. – Ide figyelj! Túlságosan sok időt pocsékolsz el idehaza.

– Igazán örömmel teszem – feleltem.

– Nagyon kedves tőled – állapította meg józanul. – Nekem rendkívül jólesik, hogy állandóan itt vagy mellettem, Robin. De most, hogy már majdnem teljesen jól vagyok, nyilván vannak olyan ügyleteid, amelyekre személyesen kell felügyelned.

– Semmi igazán fontos. Egész jól boldogulok az agyközpontban rendelkezésemre álló kommunikációs lehetőségek segítségével. Persze az mindkettőnknek nagyon jót tenne, ha együtt kiruccanhatnánk valahová. Úgy tudom, még sohasem jártál Brazíliában. Ha minden jól megy, pár héten belül...

– Nem. Pár héten belül nem. Legalábbis nem velem. De ha úgy érzed, hogy menned kell, nem tartalak vissza, Robin!

Tétováztam egy pillanatig.

– Nos, Morton véleménye szerint hasznos lenne a dolog.

Essie gyors mozdulattal biccentett, majd így szólt:

– Harriet! Mr. Broadhead holnap reggel elutazik Brazíliába. Intézkedj a helyfoglalásról és hasonlókról!

– Természetesen, Mrs. Broadhead – válaszolt Harriet hangja az Essie ágya fejénél elhelyezett konzolból. Képmása éppoly gyorsan eltűnt, ahogyan megjelent, miközben Essie szorosan átölelt.

– Gondoskodom róla, hogy komplett kommunikációs lehetőségek álljanak rendelkezésedre Brazíliában – ígérte –, és Harriet is megkapja az utasítást, hogy folyamatosan tájékoztasson az állapotomról. Szoros lesz a kapcsolatunk, Robin. Ha szükségem lenne rád, azonnal értesülsz róla!

A füléhez hajoltam és belesúgtam:

– Hát akkor...

Ő meg a vállamba suttogta válaszul:

– Csak semmi „hát akkor...”! A dolog el van intézve. És Robin! Nagyon szeretlek!

Albert azt mondja, hogy minden leadott rádióüzenet nem egyéb, mint hosszú, vékony fotonlánc, mint egy, az űrbe kihajított dárda. Egy harminc másodperces adás kilencmillió kilométer hosszúságú oszlopot alkot. Minden egyes foton fénysebességgel száguld, tökéletesen lépést tartva egymással az egész út alatt. Ám még ennek a hosszú, vékony dárdának is csak meg kell tennie azt az ötezer CsE-nyi távolságot. A láz, amely majdnem halálra zúzta a feleségemet, huszonöt nap alatt ért csak ide. A parancs, hogy hagyjanak föl az álmodóheverővel való hülyéskedéssel, még csak az útja legelején tartott, amikor beütött a második lázroham, amelyet az a Janine nevű leányzó szabadított ránk. Igaz, könnyű volt, azt el kell ismernem. A Herter-Hall-csapatnak küldött gratulációnk a tápanyaggyár elérése kapcsán elkerülte azt, amelyben értesítettek bennünket, hogy további csillagkalandozásba vágnak bele a Hícsí Mennyország felé. Mostanra már oda is kellett érkezniük. És a nekik szánt részletes utasításainknak is már régen ott kell lenniük a tápanyaggyárnál. Legalább ez egyszer időben oly közel történt egymáshoz két esemény, hogy valami jelentőségük lehetett egymás számára.

Ám mire rájöhettünk ennek lényegére, az események már megint huszonöt napnyira távolodtak tőlünk. Micsoda bosszúság! Sok mindent akartam kihozni a tápanyaggyárból, de ebben a pillanatban a fénysebességnél gyorsabb rádiója érdekelt a legjobban. Önmagában megdöbbentő, hogy ilyesmi egyáltalán létezhet. Mikor azonban megkérdeztem Albertet, nem esett-e hanyatt a csodálkozástól a hír hallatán, csak szokásos, udvarias, kedves mosolyára méltatott, pipája szárával megvakarta a füle tövét, és azt mondta:

– Hát persze, Robin, ha a meglepődésnek arra a fajtájára gondolsz, amilyet akkor érez az ember, amikor valamilyen hihetetlennek tűnő dologról kiderül, hogy mégis valóság. De mindig élt vele kapcsolatban a gyanú. Erről ne feledkezz meg! A hícsí hajók például gyakorlatilag hiba nélkül mozgatták szállítmányaikat. Ez annak lehetőségére utal, hogy még egymástól csillagászati távolságban is megközelítőleg azonnali kapcsolatban lehettek egymással, következésképpen lehet fénysebességnél gyorsabb rádiójuk.

– De miért nem szóltál nekem erről már ezelőtt? – vontam felelősségre.

Egyik tornacipős lábával megvakarta a másik csupasz bokáját.

– Ez csupán egy lehetőség volt, Robin, valószínűsége nulla egész öt tized. Nagyon lényeges, de mégsem szükségszerű föltétel. Mellesleg mindmáig nincs elég bizonyító anyagunk róla.

Éppenséggel folytathattam volna a társalgást Alberttel Brazília felé repülve is. De kereskedelmi járaton utaztam, mivel a cég gépe ilyen távolságon már nem elég gyors, márpedig azt szeretem, ha láthatom is az öregfiút, amikor beszélgetek vele. Ezért amíg csak hangkapcsolat állt a rendelkezésemre, inkább vállalati ügyekről tárgyaltam Mortonnal. És természetesen Harriettel, akinek szigorúan meghagytam, hogy hacsak nem alszom, óránként tegyen rövid jelentést Essie pillanatnyi állapotáról.

Egy tízezer kilométeres út még hiperszonikus géppel is eltart egy darabig, így hát bőven volt időm az esedékes üzleti ügyek intézésére. Morton is igyekezett kihozni a helyzetből minden kihozhatót. Főképpen azt akarta elérni, hogy ne találkozzam Boverral.

– Komolyan kell venned őt, Robin – zümmögte a fülembe helyezett kis dugón keresztül. – A képviseletét Anjelos, Carpenter és Gutman látja el, és ezek igen jelentős szakemberek, kiváló jogi fölkészültséggel.

– Nálad is jobbak?

Érezhetően ingadozott.

– Nos, remélem, nálam nem, Robin.

– Árulj el nekem valamit, Morton. Ha Bovernak nem sok alapja volt az ügy beindításához, miért foglalkoznak vele ilyen nagy hatalmú emberek?

Bár nem láthattam a képét, tudtam, hogy Morton védekező arckifejezést ölt, részben bocsánatkérőn, részben azt sugallva, hogy „ti, laikusok, ezt úgysem érthetitek meg”.

– Nem is annyira gyengék az érvei, Robin. És a mi helyzetünk sem valami fényesen alakul. Ráadásul lényegesen nagyobb horderejűnek bizonyul, mint eleinte gondoltuk. Egyébként szerintem úgy vélik, hogy a kapcsolataik segítségével megtámogathatják gyenge pontjaikat... ezenkívül azt hiszem, hogy valami egészen ronda nagy tiszteletdíjra számítanak. Talán jobb lenne, Robin, ha magad is a gyenge pontjaid megerősítésén fáradoznál, ahelyett hogy Boverral akasztanád össze a bajuszt. A haverod, Praggler szenátor ebben a hónapban a felügyelőbizottság elnöke. Jobb lenne, ha vele találkoznál legelőször.

– Találkozom is vele, de nem elsőként – mondtam Mortonnak, és kikapcsoltam, amint a gép a leszállópálya felé kanyarodott. Megpillantottam az Átjáró Tröszt központi tornyát, amint hatalmasan emelkedik a Képviselőház nevetségesen lapos csészealj-épülete fölé. A távoli tóparton megvillantak a Szabad Város fényvisszaverő fémtetői. Elég szorosra sikeredett az időbeosztásom. Alig egyórányi időm maradt a Trish Bover özvegyével (vagy férjével, attól függ, honnan nézzük a dolgot) kitűzött találkozó időpontja előtt, és a világért sem szerettem volna megvárakoztatni őt.

Nem is volt rá szükség. Már a Brasilia Palace Hotel udvari éttermében előre lefoglalt asztalomnál ültem, amikor belépett az ajtón. Vékonydongájú. Magas. Kopaszodik. Idegesen telepedett le velem szemben, mintha kétségbeesetten sietne valahova, vagy mindenáron valami más helyen szeretne lenni éppen. Amikor azonban meghívtam ebédre, teljes tíz percig tanulmányozta az étlapot, és végül úgy döntött, hogy legjobb lesz, ha az egészet megrendeli. Friss pálmarügysalátát, apró édesvízi rákokat a közeli tóból... egészen a pompás, üde, Rióból repülőgépen érkezett ananászig.

– Ez a kedvenc szállodám Brazíliában – tájékoztattam őt kedélyesen és vendégszerető modorban, miközben ő fűszeres salátaöntettel locsolta a pálmarügyeit. – Ósdi hely. De azért jó. Gondolom, alaposan körülnézett erre már azelőtt.

– Én már kerek nyolc esztendeje itt élek, Mr. Broadhead.

– Ó, így már értem! – Fogalmam sem volt róla, merre lakhat a kurafi, csupán egy név volt számomra, no meg egy idegesítő tényező. Ennyit az úti tájékoztatásról. Megpróbálkoztam közös húrok megpendítésével. – Kaptam egy gyorsbeszámolót a tápanyaggyárról idefelé jövet. A Herter-Hall-expedíció egészen jól végzi a dolgát, már eddig is számos nagyszerű dolgot tártak föl. Tud róla, hogy már négy Holt Emberről sikerült megállapítanunk, hogy eredetileg átjárói földerítők voltak?

– Igen, már mintha láttam volna valamit e témában valamelyik PV-adásban, Mr. Broadhead. Rendkívül izgalmas a kérdés.

– Annál jóval több, Bover. Megváltoztathatja ezt az egész világot itt körülöttünk, sőt valamennyiünket mocskosul gazdaggá tehet. – Salátával telitömött szájjal bólogatott. Különben majdnem egész idő alatt tele volt a szája. Nem sokra mentem abbéli igyekezetemmel, hogy kiugrasszam őt a bokorból. – Nos, rendben van – mondtam végül –, miért ne térhetnénk a tárgyra? Azt szeretném elérni, hogy maga elejtse ezt a keresetet!

Megrágta és lenyelte a szájában lévő falatot. A következő villányi, már félúton járó rák fölött megszólalt:

– Jól tudom, hogy ez a kívánsága, Mr. Broadhead – és bekapta az ételt.

Hosszan kortyoltam ásványvizes fröccsömből, majd így folytattam, teljes mértékben uralkodva a hangom és a viselkedésem fölött:

– Nem hinném, hogy tisztában van az egész témakör lényegével, Mr. Bover. Egyáltalán nem lebecsülő értelemben mondom ezt. Csupán nem hihetem el, hogy minden ténynek a birtokában van. Mind a ketten csak veszíthetünk az ügyön, ha továbbra is érvényben tartja a keresetét. – Apránként végigvettem vele az egész kérdést. Nagyon óvatosan, pontosan úgy, ahogyan Morton is a lelkemre kötötte: az Átjáró Tröszt befolyásáról, az elsődleges felségjogokról, annak problémájáról, hogy intézhető bármilyen bírósági eljárás, ha az érintett személyekkel csak másfél hónapos eltolódással tartható bármiféle kapcsolat, az eset megegyezéses lezárásának lehetőségéről. – Azt próbálom érthetően kifejteni – mondtam –, hogy ez valóban igen jelentős ügy. Túlságosan nagy ahhoz, hogy szétfecséreljük az erőinket vele kapcsolatban. Nem fognak sokat lacafacázni velünk, Bover. Szépen továbbviszik majd a témát, bennünket meg simán megkerülnek!

Egy pillanatra sem hagyta abba a rágást, csak némán hallgatott, s amikor már nem maradt semmi ennivalója, belekortyolt a kávéscsészéjébe, és végre megszólalt:

– Valójában nincs is semmi megtárgyalnivalónk, Mr. Broadhead.

– Ugyan már hogyne lenne!

– Nincs, hacsak mindketten nem úgy gondoljuk – jelentette ki –, én pedig nem úgy gondolom. Egy kissé téved mindabban, amit eddig elmondott. Többé már nem egy keresettel áll szemben. Bírósági végzés van a birtokomban!

– Amelyet szépen a visszájára fordíthatok egy viharos...

– Igen, elképzelhető, hogy megteheti. De semmiféle viharos micsodával. A törvény halad a maga útján, és ez nem kevés időbe kerül még. Én pedig semmiféle alkura nem vagyok hajlandó. Trish megfizetett mindenért, ami ebből egyáltalán kijöhet. Ám mivel nem lehet jelen, hogy megvédelmezze az érdekeit, úgy vélem, nekem kötelességem megtenni helyette.

– De nem lehetetlen, hogy ez mind a kettőnket tönkretesz!

– Igen, ez is elképzelhető. Az ügyvédeim véleménye szerint is. Mindenáron le akartak beszélni erről a találkozóról.

– Akkor végül is miért jött el?

Először az ebédje maradványaira nézett, azután kitekintett az udvaron csobogó szökőkutakra. Egy fényesen csillogó medence szélén három visszatért Átjáró földerítő üldögélt egy kissé spicces Varig stewardess társaságában. Énekeltek, és francia pástétomdarabkákat hajigáltak az aranyhalaknak. Teljesen fölszabadultak voltak.

– Kellemes változatosságot jelentett ez nekem, Mr. Broadhead – felelte Bover.

A Palace Tower új épületének magasából, a lakosztályom ablakán át láthattam a székesegyház kupolájának napfényben csillogó töviskoronáját. Ez is jobb volt, mint ha a jogi programomat néztem volna a teljes szolgáltatást nyújtó monitoron, mert már végképp az idegeimre ment.

– Biztosan elég elhamarkodottan vetetted magad ebbe az ügybe, Robin. Aligha érted még mindig, micsoda dimenziókat öltött!

– Pontosan ezt mondtam én is Bovernak.

– De nem! Igazán, Robin! Nem csupán a Robinette Broadhead Vállalat, nem is csak az Átjáró Tröszt dolgáról van szó. Már a kormány maga is belekeveredik. És nem is csak az Átjáró-megállapodás föltételrendszeréről van szó. Ez az eset könnyen fölfuthat egészen az ENSZ szintjéig.

– Na ne viccelj, Morton! Azt hogyan tehetnék meg?

– Már hogyne tehetnék. Elsődleges felségjogról van szó! És a te Bover barátod egy hajszálnyira sem mozdítja előre az eseményeket. Azt indítványozza, hogy az ügyben valahogy érdekelt személyes és vállalati tulajdonodat ellenőrző bizottság kezelésébe adják a földerítés megfelelő lebonyolítása érdekében.

Ó, hogy a szukafi...! Tudnia kellett róla, hogy éppen ennek az intézése zajlik, mialatt általam fizetett ebédjét falta.

– Mit jelent itt a „megfelelő” szó? Mit cselekedtem én e téren, ami nem volt „megfelelő”?

– Nem hosszú a lista, Robin. – És számlálni kezdte az ujjain: – Egy. Túllépted a hatáskörödet, amikor a Herter-Hall-expedíciónak nagyobb cselekvési szabadságot biztosítottál az egyezményekben rögzítetteknél; kettő: ami elvezetett a Hícsí Mennyországhoz tett utazásukhoz, valamennyi elképzelhető potenciális következményével együtt, ezáltal; három: végzetes, az egész nemzet létét fenyegető veszélyt idéztél elő. Sőt még annál is többet: az emberiség létét fenyegető veszélyt!

– Ez marhaság, Morton!

– Így fogalmazta meg ő is a beadványában – bólogatott Morton –, és igen, egyeseket talán meg is győzhetünk róla, hogy ez egy rakás szerencsétlenség. Előbb vagy utóbb. De ebben a pillanatban teljesen az Átjáró Tröszt kezében van a legközelebbi lépések kulcsa.

– Ami azt jelenti, hogy mégiscsak jobb lesz találkoznom a szenátorral. – Megszabadultam Mortontól, és hívtam Harriet kódját, hogy kérjen számomra időpontot tőle.

– Máris rendelkezésedre bocsáthatom a szenátor titkárságának programtervezetét – mosolygott Harriet, és eltűnt, hogy helyet adjon egy csinos fekete lány eléggé elnagyolt képének. Egészen silány ábrázolás volt, egyáltalán nem olyan, amilyet Essie programjaitól elvárhattam. De akkoriban Praggler még csak az USA szenátora volt.

– Jó napot! – köszönt a titkárnő. – A szenátor megkért, közöljem önnel, hogy ma este bizottsági feladat kapcsán Rio De Janeiróban tartózkodik, és örömmel látja önt holnap reggel, bármely, mindkettejüknek megfelelő időpontban. Mondjuk tíz óra jó lesz?

– Ha lehetne, inkább kilenc – feleltem neki némiképpen megkönnyebbülten. Egy kissé azért aggasztott, hogy nem tudtam azonnal kapcsolatba lépni Pragglerrel. De sejtettem, hogy nyomós oka lehet rá; Ipanema húsosfazekainak formájában. – Harriet! – Amikor megjelent hű titkárnőm képe, megkérdeztem tőle: – Mi a helyzet Mrs. Broadhead körül?

– Semmi lényeges változás, Robin – mosolygott. – Éppen ébren van, és el is érhető, ha beszélni óhajtana vele.

– Biztos lehetsz benne, te aranyos elektronikus boszorkány, hogy igen. – Harriet bólintott és kihúzódott a képből. Igazán nagyszerű program. Ugyan nem mindig érti meg a szavak pontos jelentését, de képes igen-nem szintű döntések meghozatalára a puszta hanghordozásom alapján. Így azután, amikor Essie megjelent, így szóltam hozzá: – Igazán kitűnő munkát végeztél, S. Ya. Lavorovna.

– Ez csak természetes, kedves Robin – mondta jóváhagyólag és illegetve magát. Fölállt, és lassan körbefordult. – Éppúgy, ahogy az orvosaink, mint magad is láthatod.

Belekerült egy pillanatba, mire leesett a tantusz. Már nem voltak semmiféle csövek. Bal oldalán még dísztelenkedett valami testformáló kaloda, de teljesen megszabadult a gépektől.

– Jóisten, te asszony, hát lehetséges ez?!

– Lehetséges, hogy talán meggyógyultam – suttogta szerénykedve. – Ez persze még csak egy kísérlet. A doktorok éppen most mentek el, és azt tanácsolták, hogy hat óra hosszat maradjak így. Azután visszajönnek, és újra megvizsgálnak.

– Igazán marha jól nézel ki! – Elcseverésztünk még pár percig, mesélt a kezelés részleteiről, én beszámoltam brazíliai élményeimről, közben éberen figyelve őt, amennyire az lehetséges egy PV-információbankon keresztül. Többször is fölkelt közben, nagyokat nyújtózkodott, láthatóan élvezte visszanyert szabadságát. A végén már izgultam miatta. – Biztos vagy benne, hogy mindezt már csinálhatod? – kérdeztem.

– Csak annyit mondtak, hogy egy darabig még ne ábrándozzam vízisízésről vagy táncmulatságról. De nem tiltották meg, hogy tartózkodjam mindentől, ami örömet szerezhet.

– Essie, te feslett nőszemély! Csak nem buja vágyat látok megcsillanni a szemedben? Talán már ehhez is elég jól érzed magad?

– Egészen jól. Vagyis hogy azért nem egészen – helyesbített. – Valahogy úgy, mintha egy-két napja keményen végigittunk volna egy züllött éjszakát. Kicsit törődött vagyok. De nem hiszem, hogy egy gyengéd szerető kárt tenne bennem.

– Holnap reggelre visszaérek.

– Nem érsz vissza holnap reggelre – jelentette ki meggyőződéssel. – Majd akkor jössz vissza, ha minden dolgoddal végeztél Brazíliában, egy pillanattal sem korábban, kedves fiam, különben nem számíthatsz semmiféle engedékeny partnerre itt a mohó vágyaidat illetően.

Rózsás hangulatban köszöntem el tőle.

Ami mindössze huszonöt percig tartott, addig, míg alapos konzultációt nem folytattam az orvosával.

Belekerült egy kis időbe, mivel éppen akkor érkezett vissza a Columbia Klinikára, amikor hívtam.

– Elnézését kérem a kapkodásért, Mr. Broadhead – szabadkozott, mialatt kihámozta magát szürke tweedkabátjából. – Alig tíz perce mutattam be a hallgatóknak, hogyan végezzenek el egy idegműtétet.

– Általában Robinnak szólít, Liederman doktor – jegyeztem meg gyorsan lehűlve.

– Igen, így is van, Robin. Ne essen kétségbe. Nincsenek rossz híreim. – Társalgás közben tovább vetkőzött, egészen kombinéig, mielőtt egyengarbót és műtősköpenyt húzott volna magára. Wilma Liederman a korához képest igen vonzó külsejű asszony, de most nem azért voltam vonalban, hogy a bájaiban gyönyörködjem.

– De igazán jó hírei sincsenek, igaz?

– Még nincsenek. Beszélt már Essie-vel, így tudja, hogy kísérletet tettünk a gépekről való lekapcsolására. Arra vagyunk kíváncsiak, mennyire boldogul egyedül, de erről csak huszonnégy óra múlva tudhatunk meg bármi pontosabbat, ha nem jön közbe semmi komplikáció!

– Essie hat órát említett.

– Hat óra a megfigyelésekre, huszonnégy a teljes földolgozásukra. Hacsak közben nem jelentkeznek bonyodalmak, és nem kell azonnal visszakapcsolni őt a berendezésekre. – A válla fölött beszélt hozzám, kezét súrolva kis mosdókagylója fölött. Csöpögő ujjait a levegőbe tartva lépett közelebb a kommunikátorhoz. – Nem akarom megrémíteni, Robin – mondta. – Mindez afféle rutineljárás. Legalább százféle kisebb-nagyobb átültetést hajtottunk végre a feleségén, és arról kell meggyőződnünk, valamennyi kellően beilleszkedett-e a szervezetébe. De ennyire sem engedtem volna szabadon, Robin, ha az esélyeket nem látnám legalábbis valószínűnek.

– A „valószínű” szó nem valami kellemesen cseng a fülemben, Wilma!

– A valószínűnél azért jobb a helyzet, de kérem, ne siettessen, Robin. A jelentéseimet rendszeresen megkapja, a programomat is bármikor elérheti, ha többre kíváncsi, én magam is rendelkezésére állok, ha szükséges. Az esélyekre kíváncsi, most? Kettő az egyhez, hogy minden megfelelően alakul. Száz az egyhez, hogy ha valami csődöt mond, azt még egyszer megreparálhatjuk. Gondolja meg, egy ifjú hölgynek ki kellett cserélnünk az egész alsó genitális rendszerét, hogy biztos lehessen benne, még örömben is részesülhet általa.

– Úgy érzem, azonnal vissza kell utaznom!

– Ugyan minek? Itt nem segíthet semmit, legföljebb csak láb alatt lenne. Azt megígérem, Robin, hogy nem hagyom meghalni őt, míg maga vissza nem érkezik. – A háttérben diszkréten megszólalt a riasztójelzés. – Az én nótámat húzzák, Robin, később folytatjuk.

Vannak pillanatok, amikor a világ közepén ülök, és tudom, hogy elővarázsolhatom bármelyik, kedves asszonyom által készített programomat, előteremthetek bármilyen információt, és magyarázatot adhatok vagy éppen utasítást bármilyen eseménnyel kapcsolatban.

Olyasmi is előfordul, hogy a konzol tele van és a fejem is tele van égetően fontos problémákkal, de mégsem megyek semmire, mert nem tudom, mit kellene kérdeznem.

Aztán olyan is akad, amikor nyakig vagyok az ismeretekben, eseményekben és tevékenységben, hogy az idő szinte átcsap a fejem fölött, és a napok egymásra torlódnak. Megint máskor lubickolok a part menti sekély vízben, a világ pedig szélsebesen elsuhan mellettem. Most rendre rengeteg tennivalóm volt, de semmi kedvet nem éreztem a munkához. Albert is berobbant a tápanyaggyártól és a Hícsí Mennyországból érkezett hírekkel. Az adatok pedig behullottak a tudatomba anélkül, hogy bármely kérdés vagy akár futó érdeklődés támadt volna bennem. Miután beszámolt bizonyos építészeti tapasztalatairól és a Holt Emberek zagyvaságainak lehetséges értelmezéséről, kíméletlenül kikapcsoltam őt. Rendkívül érdekes volt az egész, de valahogy e pillanatban engem csöppet sem érdekelt. Utasítottam Harrietet, hogy a rutinfeladatokat végeztesse el a szimulátorommal, és mindenkivel, aki nem különlegesen fontos, beszélje meg, hogy keressenek másik időpontban. Kinyújtóztam a jó háromméteres vízágyon, és csak bámultam kifelé a baljós brazíliai égboltra. Közben azt kívántam, hogy a fekhelyem a tápanyaggyárban legyen, és kapcsolatot teremtsen valakivel, akit szerettem.

Hát nem lenne nagyszerű? Ha az ember képes lenne kinyúlni valaki távollévő után, rátehetné a kezét az egész emberiségre; ha érezhetném azt, amit ők éreznek, és lehetővé tehetném, hogy ők is átérezzék az én bensőm minden titkát! Milyen csodálatos lehetne ez a szerető szívek számára!

Erre a gondolatra azzal reagáltam, hogy fölhívtam Mortont, és megkértem, nézzen utána a heverő ilyen használatára vonatkozó szabadalom bejegyzési lehetőségének.

Nem valami romantikus válasz érkezett határozottan regényes elképzelésemre. A legfőbb nehézség abban rejlett, hogy nem tudtam biztosan, kivel is akarok igazán kapcsolatot teremteni. Kedves és szeretett feleségemmel, akinek oly nagy szüksége van segítségre e pillanatban? Vagy valakivel, aki sokkal távolabb van és sokkal nehezebben elérhető?

Így azután végigtétlenkedtem a hosszú brazíliai délutánt, kicsit megmártóztam az úszómedencében, majd sütkéreztem a lemenő nap sugaraiban, azután elköltöttem a lakosztályomban egy fejedelmi vacsorát egy palack bor kíséretében, s végül előhívtam Albertet, hogy megkérdezzem tőle azt, ami igazából érdekelt:

– Albert! Hol lehet most pontosan Klara?

Egy darabig némán és különös arckifejezéssel foglalkozott a pipája megtömésével.

– Gelle-Klara Moynlin – szólalt meg végre – egy fekete lyukban tartózkodik.

– Igen. És ez pontosan mit jelent?

Bocsánatkérő pillantást vetett rám.

– Ezt nagyon nehéz meghatározni. Úgy értem, nagyon nehéz egyszerű szavakkal kifejezni, és megmondanom sem könnyű, mert valójában nem tudom a helyes választ. Erről nincs elég adatom.

– Azért csak próbáld meg!

– Természetesen, Robin. Azt mondanám, hogy a földerítőhajónak abban a szelvényében van, amely körpályán maradt, annak a szingularitásnak az eseményhorizontja alatt, amelyben magad is voltál, és... – itt hanyagul intett, mire megjelent előtte egy iskolatábla – éppen pontosan a Schwarzschild-sugár érintkezési pontjánál található.

Ezzel fölállt, a kialudt pipát bedugta bő szárú pamutnadrágjának farzsebébe, fölemelt egy darab krétát, és fölírta a táblára:

2GM

––––

c²

– Ettől a határvonaltól a fény már nem juthat tovább. Úgy magyarázhatnám meg talán, hogy ez valami hullámhatár, amelyet elérve a fény eljutott odáig, ameddig egyáltalán juthat. Ezen keresztül nem kukucskálhatsz be a fekete lyukba. E mögül semmi sem kerülhet elő. Ezek a jelek egyébként a gravitációt és a tömeget mutatják, és aligha kell megmagyaráznom egy öreg, fénysebességnél gyorsabb fickónak, hogy mit is jelent a c², nem igaz? Azokból az ismeretekből, amelyeket éppen te hoztál magaddal, arra a következtetésre juthattunk, hogy ez a bizonyos lyuk mint egy hatvan kilométeres átmérőjű, és ennek alapján a tömegét a Napénak úgy tízszeresére becsülhetjük. De nem beszélek többet, mint amire lényegében kíváncsi lennél?

– Egy egész kicsikét, Albert – mormoltam, kényelmetlenül fészkelődve a vízágyon. Ugyanis nem voltam egészen biztos benne, mit is akarok kérdezni tőle.

– Talán inkább azt szeretnéd megtudni, vajon meghalt-e valójában, kedves Robby? – kérdezte Albert. – Ó, nem! Nem hiszem. Óriási ott a sugárzás, és csak az isten tudja, milyen kísérteties erők uralkodnak még! De nem telhetett el számára sok idő ahhoz, hogy valóban meghaljon. Minden a szögsebességtől függ. Lehet, hogy még azt sem vette észre, hogy te eltűntél mellőle. Az időeltolódás, érted? Ami annak a következménye, hogy...

– Tisztában vagyok vele, mi az időeltolódás – vágtam közbe. És valóban tisztában voltam vele, hiszen abban a pillanatban is úgy éreztem, hogy benne élek. – Van-e rá ugyanakkor bármi mód, hogy megbizonyosodjunk felőle?

– Egy fekete lyuknak nincsen üstöke, Robby – emlékeztetett türelmesen. – Ezt nevezzük Carter-Werner-Robinson-Hawking-törvénynek, ami azt jelenti, hogy a fekete lyukakról egyetlen valós információhoz juthatsz, és ez a tömegük, talán még a töltésük és a szögsebességük. Nincs semmi más!

– Hacsak beléjük nem hatolsz, ahogyan ő is tette!

– Nos, ez igaz, Robby – ismerte el. Visszaült a helyére, és tovább babrált a pipájával. Hosszú szünet. Pöff-pöff. Majd: – Robin!

– Tessék, Albert?

Zavarodottnak látszott, már amennyire egy holografikus ábra zavarodott lehet.

– Nem voltam egészen őszinte hozzád – dünnyögte. – Valami információ azért a fekete lyukakból is származik. De ez már a kvantummechanika világába vezet bennünket. És valójában annak sem vehetnéd semmi hasznát. Már ami a pillanatnyi céljaidat illeti.

Őszintén szólva nem nagyon volt ínyemre, hogy egy számítógépes program mérlegeli a céljaimat. Különösképpen így, hogy magam sem voltam teljesen tisztában velük.

– Azért csak mondd el! – dörrentem rá.

– Nos, e téren sem valami bőségesek az ismereteink. A dolog visszanyúlik Stephen Hawking alapelveihez. Ő mutatott rá, hogy egy fekete lyuknak a szó bizonyos értelmében „hőmérséklete” is lehet, ami arra utal, hogy mégiscsak kiszabadulhat belőle valamilyen sugárzás. Valamiféle részecskék tehát megszökhetnek belőle. De nem az olyasféle fekete lyukakból, amelyek után te érdeklődsz.

– Hát akkor mifélékből?

– Nos, leginkább a parányiakból. Olyanokból, amelyeknek a tömege, mondjuk, Mount Everest-nyi. A mikroszkopikus méretűekből. Olyanokból, amelyek nem nagyobbak az atom részecskéinél. Azok valóban igen forróak, több mint százmilliárd Kelvin-fokosak. Minél kisebbekké válnak, annál gyorsabban megy végbe a kvantumáramlás, és annál tüzesebbek lesznek, ezért azután egyre csak zsugorodnak és forrósodnak, míg végül föl nem robbannak. A nagyoknál nem így van. Ott másképpen mennek végbe az események. Minél nagyobbra nőnek, annál több anyagot kebeleznek be a tömegük további gyarapításához, és annál kevésbé képes megszökni belőlük bármilyen részecske. Egy olyannak, mint Klaráé, mindössze egy százmilliomod Kelvin a hőmérséklete, ami igazán elég hidegnek tekinthető, Robin. És folyamatosan tovább hűl.

– Szóval egy ilyenből sehogy sem szabadulhat ki az ember.

– Semmilyen olyan módon, amit én ismernék, Robin. Nos, ezzel válaszoltam a kérdésedre?

– Egyelőre – feleltem, és elengedtem őt. Az egészben egyetlen érdekes mozzanatot fedeztem föl: vajon miért nevezett Robbynak, amikor Klara esetéről beszélgettünk?

Essie nagyon jó programokat szerkesztett, de úgy látszik, valahogy kezdenek elszemtelenedni. Valamikor, igaz, volt már egy programom, amely időnként gyerekkori beceneveimen szólított. Emlékeztettem magamat, hogy szóljak majd Essie-nek a programok megrendszabályozását illetően, mert nem éreztem úgy, hogy mostanság szükségem lenne Sigfrid von Ideg szolgálataira.

Praggler szenátor ideiglenes irodája nem az Átjáró-toronyban, hanem a törvényhozás épületének huszonhatodik emeletén volt. A brazil kormány figyelmessége egy kolléga iránt, méghozzá igen szembeötlő figyelmessége, mivel a helyiségek az utolsó előtti emeleten voltak. Függetlenül attól, hogy már kora hajnalban talpon voltam, mégis néhány percnyi késéssel érkeztem oda. Eltöltöttem az időt a kora reggeli, ébredező városban való kószálással, a többszintű kereszteződések közötti bukdácsolással, mire végre kikötöttem a megfelelő parkolóban. Méghozzá komótosan. Úgy látszik, még mindig valami sajátos időeltolódásban éltem.

De a teljesen feltöltött és mennydörgő Praggler hamarosan kirázott ebből az állapotomból.

– Nagyszerű híreim vannak, Robin! – bömbölte, miközben berángatott a dolgozószobájába, és kávét rendelt. – Jézusom, hogy mi valamennyien milyen ostobák voltunk!

Egy pillanatra az jutott eszembe, hogy talán Bover eltűnt a lakóhelyéről, arról beszél. Ez is azt mutatja, hogy magam mennyire tompa voltam még. Mint kiderült, a tápanyaggyárból befutott legutóbbi villámjelentésre gondolt. Az oly régóta keresett hícsí könyvekről megtudtuk, hogy nem mások, mint az imalegyezők, amelyek évtizedeken keresztül itt hevertek az orrunk előtt.

– Azt hittem, már mindent tud a dologról – szabadkozott, miután becipelt az irodájába.

– Odakint jártam a városban – tájékoztattam őt. Egy kissé lehangoló volt, hogy tőle kell megtudnom ilyen nagy horderejű információt a saját ügyletemmel kapcsolatban. De hamarosan összeszedtem magam. – Azt hiszem, szenátor – mondtam neki –, ez jelentősen hozzájárulhat annak a keresetnek a fölszámolásához.

Elvigyorodott.

– Tudja, biztosan magamtól is rájöttem volna, hogy ez a hír pontosan ilyen hatással lesz magára. Biztosan bármi ezt a reakciót váltotta volna ki. Elárulná nekem, hogyan képzeli el a folytatást?

– Nos, számomra elég világosnak tűnik a helyzet. Mi is ennek az expedíciónak a legfőbb célkitűzése? A hícsíkkel kapcsolatos ismereteink gyarapítása. Most pedig kiderül, hogy tömegével hever, közvetlenül körülöttünk, csak le kell hajolnunk érte.

Elhúzta a száját.

– De fogalmunk sincs róla, hogyan fejthetnénk meg azokat az átkozott vacakokat!

– Biztosan megfejtjük őket. Most, hogy már tudjuk, mire valók, majdcsak rájövünk, hogyan is működnek! Fő, hogy kipattant az isteni szikra! Mindössze a megfelelő műszaki ismeretekre van szükségünk. Meg kell... – A mondat közepén megtorpantam. Az jutott eszembe, hogy gyorsan föl kell vásárolnunk minden, a szabad piacon hozzáférhető imalegyezőt, de ez túlságosan jó ötlet volt ahhoz, hogy akár egy jó baráttal is megosszam. Gyorsan megváltoztattam a mondandómat: – Minél hamarabb eredményre kell jutnunk. A lényeg az, hogy most már nem csupán a Herter-Hall-féle expedíció az egyetlen vas, amit a tűzbe tartunk. Ennélfogva minden, a nemzeti érdekeket hangsúlyozó érv jelentősen veszít a súlyából.

Elvett egy csésze kávét a titkárnőjétől, a valóditól, aki egy csöppet sem hasonlított az elektronikus programjához, és megvonta a vállát.

– Nem rossz gondolat. Továbbítom majd a bizottságnak.

– Én abban reménykedem, hogy ennél sokkal többre is hajlandó lesz, szenátor.

– Ha arra gondol, Robin, hogy az egész akciót leállítsuk, nos, ez nekem sem áll hatalmamban. Csak azért vagyok itt, hogy fölülvizsgáljam a bizottság működését. Egy hónapra jöttem. Amikor hazamegyek, elszabadíthatom a poklot a szenátusban, és lehet, hogy meg is teszem, de ez az a határ, ameddig elmehetek.

– És maga a bizottság vajon mire készül? Támogatja Bover keresetét?

A szenátor tétovázott.

– Ennél alighanem kellemetlenebb a helyzet. Úgy vélem, az érzelmeik uralkodtak el mindkettőjükön. Másrészt az ügy az Átjáró Konszern felügyelete alá tartozik, ami azt jelenti, hogy ott is marad, ameddig a megállapodás aláírói másképpen nem döntenek. Hosszú távon természetesen mindegyik felet kárpótoljuk, de...

A kávéscsészét visszacsaptam a tányérkára.

– A francba azzal a kárpótlással! Azt gondolja, hogy a pénz miatt keveredtem bele ebbe a buliba?

Praggler határozottan jó barátom. Azt hiszem, kedvel, sőt még meg is bízik bennem, de most a legcsekélyebb baráti érzelem sem tükröződött az arcán, amikor megszólalt:

– Párszor már elgondolkodtam rajta, mit is keres maga ebben az egészben, Robin. – Egy pillanatig teljesen kifejezéstelenül nézett rám. Tudtam, hogy tud Klaráról, és azt is tudtam, hogy nemegyszer vendégeskedett Tappanban Essie asztalánál. – Nagyon sajnálom, hogy ilyen súlyos baleset történt a feleségével – szólalt meg végül. – Remélem, hamarosan lényegesen javul az állapota.

Az irodája előtti váróhelyiségben megálltam egy pillanatra, hogy gyors rejtjelezett üzenetet adjak le Harrietnek: utasítsa az embereimet, hogy azonnal lássanak neki minden hozzáférhető imalegyező fölvásárlásához. Vagy milliónyi üzenete volt számomra, de én csak eggyel voltam hajlandó foglalkozni, az pedig annyit közölt velem, hogy Essie nyugodtan töltötte az éjszakát, és körülbelül egy óra múlva várható, hogy az orvosai konzíliumot tartanak fölötte. A többire akkor nem volt időm, mert haladéktalanul el kellett mennem egy bizonyos helyre.

Egyáltalán nem könnyű feladat taxit fogni a brazíliai kongresszusi palota előtt. Az ajtónállók megfelelő utasításokkal rendelkeznek, és pontosan tudják, ki hol áll a rangsorban. Ki kellett ballagnom az utcára, és magamhoz intettem egyet. Miután a vezetőnek megadtam a címet, kétszer is megismételtette velem, végül még le is kellett írnom neki egy darab papírra. És nem a gyönge portugálságom volt ludas a dologban. Ő maga nem nagyon akart kikocsikázni velem az úgynevezett „Szabad Városba”.

Végül azért csak elgördültünk a régi székesegyház mellett, elsuhantunk a gigászi méretű Átjáró-torony alatt, végigverekedtük magunkat a zsúfolt sugárúton, és kijutottunk a tágas fennsíkra. Vagy két kilométernyi sáv lehet. Ez volt az a zöld terület, az a cordon sanitaire, amelynek védőgyűrűjével a brazilok körülövezték a fővárosukat. Közvetlenül utána viszont ott terpeszkedett a „ládaváros”. Alighogy beléptünk annak területére, nyomban föltekertem az ablakot. Jómagam a wyomingi tápanyagbányákban nőttem föl, és hozzászoktam a napi huszonnégy órás bűzhöz, de ez a bűz valami egészen más volt. Nem csupán az áporodott olajé, hanem a szabad ég alatti latrináké, a rothadó szeméthegyeké... kétmillió olyan emberé, akik lakásaikban nélkülözik a folyó vizet. A barakkok eredetileg az építőmunkásoknak készültek, hogy legyen hol meghúzódniuk, amíg megvalósítják ezt az álomvárost. Úgy tervezték, hogy a főváros megépültét követően majd elbontják őket. De a barakkvárosok sohasem tűnnek el. Ellenkezőleg, idővel intézményessé válnak.

A taxisofőr, állandó morgolódás közepette, keresztülvergődött kocsijával a kilométernyi szélesen húzódó szűk sikátorokon, keserves vánszorgásnál sohasem gyorsabban. A kecskék és az emberek komótosan húzódtak félre előlünk. Apró kölykek kapkodtak felénk, az autó mellett nyargalva. Rávettem a sofőrt, hogy vigyen el a pontos címre, ott szálljon ki, és kérdezze meg, hol lakik Senhor Hanson Bover, de már mielőtt kiderítette volna, megpillantottam Bovert, amint békésen üldögélt egy rozsdás, vén lakókocsihoz biggyesztett salakblokk lépcsőn. Mihelyst kifizettem, a taxis helyben megfordult, és a jövetelünkhöz képest szélsebesen távozott, ekkor már hangosan káromkodva.

Bover nem állt föl üdvözlésemre, amint közeledtem hozzá. Valami piskótatekercset rágcsált éppen, és azt sem hagyta abba a tiszteletemre. Csak nézett rám, amint lépkedtem felé.

A nyomornegyed átlagához képest kész palotában lakott. Ezekben a régi trélerekben két-három helyiség is volt odabent, sőt még valami növények és zöldségfélék is tenyésztek egy darabka földön a lépcső körül. Feje teteje kopasz volt és napbarnított, levágott szárú, koszos cejgnadrágot és számomra érthetetlen, portugál nyelvű fölirattal ékes, szintén mocskosnak tűnő pólót viselt. Lenyelvén a szájában lévő falatot, így szólt hozzám:

– Meghívnám ebédre, Broadhead, de látja, éppen most végzek vele.

– Nem vágyom ebédre. Inkább egy üzletet ajánlok. Magának adom az expedícióbeli érdekeltségem felét és még egymillió dollár készpénzt, ha visszavonja a beadott keresetet.

Óvatosan megtapogatta a feje tetejét. Meglepődtem rajta, hogy ilyen gyorsan lebarnult, mert az előző nap még nem vettem észre rajta ilyesminek semmi nyomát. Azután eszembe jutott, hogy a kopaszsága sem tűnt föl. Akkor ugyanis valami sapkát viselt. Tisztességesen kiöltözött az előkelő világgal való találkozás alkalmára. De ez most nem számít. Nem tetszett ennek az alaknak a viselkedése, és az sem, hogy egyre nőtt körülöttünk a kíváncsiskodók tömege.

– Megbeszélhetnénk ezt a kérdést odabent? – érdeklődtem.

Nem válaszolt. Szájába tömte a sütemény utolsó maradványait, és lassan rágta, mialatt le nem vette rólam a szemét.

Ebből elegem volt. Elhúztam mellette, és fölmentem a lépcsőn, be a lakókocsiba.

Az első meglepetést a bűz jelentette számomra... rosszabb volt, mint odakint, ó, százszor rosszabb! A helyiség falai előtt a mennyezetig ketrecek sorakoztak, és mindegyik ketrecben házinyulak ugrándoztak. A nyúlszar szaga ütötte meg az orromat, rengeteg volt belőle. És nem csupán a nyulak. Egy csecsemő is volt odabent, összerondított pelenkában. Egy vézna fiatal nő dajkálta. Nem is nő. Egy gyereklány. Legfeljebb tizenöt évesnek látszott. Riadtan pillantott rám, de nem hagyta abba a kölyök ringatását.

Tehát ez volt az áhítatos hívő a felesége szentélye előtt. Képtelen voltam megállni. Hangosan föl kellett nevetnem.

Nem is volt olyan jó ötlet, hogy bejöttem. Bover is követett, az ajtót behúzta maga után, ezzel is fokozva az amúgy is elviselhetetlen bűzt. Most már nem volt olyan közömbös. Határozottan dühös volt.

– Látom, nem nagyon tetszenek magának az életkörülményeim! – mordult felém.

Vállat vontam.

– Nem azért jöttem ide, hogy a szexuális szokásait megvitassuk.

– Persze hogy nem. És nem is lenne rá semmi joga. Különben sem értené meg.

Igyekeztem a társalgást abban a mederben tartani, amely a céljaimnak megfelelt.

– Bover! – fordultam hozzá –, olyan ajánlatot tettem magának, amilyen eredményt semmiféle bírósági ítélettől sem várhat, és sokkal nagylelkűbbet, mint amire bármilyen alapon várhatott volna. Kérem, fogadja el, hogy én meg folytathassam azt, amibe belevágtam.

Ekkor sem méltatott arra, hogy azonnal feleljen. Ehelyett a lánynak mondott valamit portugálul. Az fölkelt, valami rongyot csavart a csecsemő törzse köré, és kivonult a lépcsőre, ismét szorosan becsukva maga mögött az ajtót. Bover ekkor megszólalt, mintha előző szavaimat nem is hallotta volna:

– Trish már több mint nyolc esztendeje, hogy elment, Mr. Broadhead. De én még most is szeretem őt. Viszont csupán ez az egy életem van, és tisztában vagyok vele, mekkora rá az esélyem, hogy még egyszer megoszthassam vele.

– Ha rájövünk, hogyan irányíthatjuk megbízhatóan a hícsí hajókat, akkor a nyomába eredhetünk, és meg is találhatjuk a feleségét – bizonygattam. Nem volt vele semmi rossz szándékom. Mindenesetre csak annyit értem el, hogy nyílt ellenszenvvel nézett rám, mintha bizonyos lenne benne, hogy félre akarom vezetni. Folytattam: – Egymillió dollár, Bover. Már ma este kimenekülhet ebből a nyomorból. Örökre. Az asszonyával, a gyerekével, sőt a nyulaival együtt. Mindannyiuknak totális orvosi ellátás. Emberi jövő a kölyök számára!

– Megmondtam előre, hogy úgysem értheti meg, látja, Broadhead?

Erőt vettem magamon, és csak ennyit válaszoltam:

– Akkor értesse meg velem. Mondja el azt, amit eddig nem tudok.

Egy koszos rugdalózót és néhány hajtűt összeszedett a székről, amelyen a lány ült az előbb. Egy pillanatra azt gondoltam, hogy kitört rajta a vendégszeretet, de maga telepedett a székre, és így folytatta:

– Broadhead, én már nyolc éve segélyeken élek. Brazíliai segélyeken! Ha nem tenyésztenénk nyulakat, sohasem jutnánk húshoz. Ha nem adnánk el a bőröket, még buszjegyre sem telt volna, hogy tegnap találkozhassam magával, vagy alkalomadtán elmehessek az ügyvédemhez. Egymillió dollár nem kárpótolhat ezért, sem Trish életéért!

Még mindig igyekeztem visszafogni az indulataimat, de a bűz lassacskán már az idegeimre ment, és hasonló hatással volt rám a viselkedésmódja is. – Mondja, Bover, érez bármi szimpátiát a szomszédai iránt? Akarja látni, hogy rajtuk is segítenek? A hícsí technológia segítségével egyszer és mindenkorra véget vethetünk az ilyesféle nyomornak, Bover. Lenne bőséges táplálék mindenki számára. Emberhez méltó lakhely!

Végtelen nyugalommal felelte:

– Nagyon jól tudja maga is, éppen így, ahogy én, hogy a hícsí technológiából, bármilyen technológiából fakadó legelső előnyök egyáltalán nem a barrio lakóit érintik. A magához hasonló gazdag alakokat teszik csak még gazdagabbá. No persze lehetséges, hogy előbb vagy utóbb a többire is sor kerül, de mikor? Kellő időben ahhoz, hogy a szomszédaimnak bármi haszna lehessen belőle?

– Igen! Ha megtehetem, hogy fölgyorsítsam ezt a folyamatot, meg is teszem!

Megértően bólintott.

– Maga azt mondja, hogy megteszi. Én pedig tudom, hogy megteszem, ha módom nyílik rá. Miért bíznék meg magában?

– Mert a szavamat adom rá, maga ostoba, szar alak! Mégis mit gondol, miért akarom rövidre zárni az ügyet?

Hátradőlt a széken, és fölpillantott rám.

– Ami ezt illeti – mondta –, igen, azt hiszem, tudom, miért siet ilyen nagyon. Annak édeskevés köze van a szomszédaimhoz vagy hozzám. Az ügyvédeim alaposan körülnéztek a háza táján, Broadhead, úgyhogy én mindent tudok arról a lányról, ott az Átjárónál.

Most már nem bírtam tovább. Kirobbant belőlem az indulat:

– Nos, ha ilyen fene sokat tud – ordítottam –, akkor azt is tudja, hogy ki akarom szabadítani onnan, ahová magam juttattam! És annyit előre megmondhatok magának, Bover, hogy nem tűröm sem a maga, sem a pokolra való cafkája részéről, hogy megpróbáljanak ebben megakadályozni!

Az arca hirtelen éppoly vörösre vált, mint a feje búbja.

– És a feleségének mi a véleménye mindarról, amit művel? – kérdezte gonoszul.

– Miért nem kérdezi meg tőle személyesen? Ha még annyi ideig életben marad, hogy maga rászálljon. A francba magával, Bover, én megyek innen! Hol találok itt taxit?

Válasz helyett csak elvigyorodott. Jelentőségteljesen. Elsöpörtem a küszöbön kuporgó nő mellett, és visszatekintés nélkül távoztam.

Mikorra visszaértem a szállodába, már tisztában voltam vele, miért vigyorgott. Teljesen érthetővé vált előttem az alatt a két óra alatt, amíg a buszra vártam egy nyitott latrina melletti terecskén. Azt már meg sem említem, milyen érzés volt azon a buszon utaznom. Utaztam már komiszabb körülmények között is, de azóta soha, hogy magam mögött hagytam az Átjárót. Rengeteg ember tolongott a hotel előcsarnokában, és különös tekintettel méregettek, miközben átvágtam a helyiségen. Természetesen a legtöbben tisztában voltak vele, ki vagyok. Mindenki tudott a Herter-Hall-csapatról is, az én képem pedig rendszeresen ott virított mellettük a PV-adásokban. Tisztában voltam azzal is, hogy furcsán festhetek így átizzadva és dühtől tajtékozva.

A konzolom figyelmeztető jelzések tűzijátékával fogadott, amint berontottam a lakosztályomba. Első dolgom persze az volt, hogy bemeneküljek a fürdőszobába, de közben hátrakiáltottam:

– Harriet! Egy percig még tartsd vissza az összes üzenetet, és kapcsold gyorsan Mortont! Egy irányban! Nem akarok választ, csak egy utasítást adok ki neki. – Morton kisméretű képe nyomban megjelent a monitor sarkában, izgatottan, de tettre készen. – Ebben a pillanatban értem vissza Bovertől, Morton. Mindent elmondtam neki, ami csak az eszembe jutott, de nem mentem vele semmire, ezért azt akarom, hogy fogadj föl magánnyomozókat! Át akarom vizsgálni az anyagait, ahogy eddig még sohasem vizsgálták át. A szukaszülte nyilván elkövetett valamikor valami disznóságot. Meg akarom zsarolni! Ha csak egy tízéves tilos parkolásról van szó, akkor is azt akarom, hogy megfizessen érte! Azonnal láss neki! – Némán bólintott válaszul, de nem ment ki a képből, jelezve, hogy készen áll a kapott feladat végrehajtására, de maga is mondani szeretne valamit, ha megengedem neki. Fölötte ott volt Harriet nagyobb képe is, magában számolva a ráparancsolt várakozás másodperceit. Visszatérve a szobába hozzá fordultam. – Oké, Harriet, halljuk őket! Először a legfontosabbakat, egyenként!

– Igen, Robin, de... – tétovázott, magában gyorsan mérlegelve. – Van itt két halaszthatatlan, Robin. Először is Albert Einstein szeretne beszélni veled a Herter-Hall-csapat foglyul ejtéséről... minden jel szerint a hícsík által.

– Foglyul ejtés!? Hát hogy az ördögbe nem... – elhallgattam. Egyértelmű, hogy Harriet nem tájékoztathatott, hiszen délután csaknem egész idő alatt elérhetetlen voltam a kommunikációs rendszer számára. Nem várta ki, míg végiggondolom a kérdést, hanem rendületlenül folytatta:

– Mégis azt gondolom, hogy legelőször dr. Liederman orvosi jelentését kívánod megismerni. Már föl is hívtam őt, és kész rá, hogy azonnal megbeszélje veled a helyzetet személyesen.

Ettől teljesen leblokkoltam.

– Kapcsold! – utasítottam, tudván, hogy semmi jót nem jelenthet, ha Wilma Liederman élőben és személyesen óhajt tárgyalni velem. – Mi történt? – kérdeztem azonnal, ahogy megjelent a monitorban.

Estélyi ruhát viselt, a vállán egy orchideával; most láttam őt először ilyen ünnepélyes öltözékben azóta, hogy az esküvőnkön megjelent.

– Semmi pánik, Robin! – nyugtatott meg azonnal –, de Essie-nél bekövetkezett egy kis visszaesés. Újból rákapcsoltuk a létfenntartó gépekre.

– Micsodaa?!

– Nem olyan súlyos a dolog, ahogyan hangzik. Eszméleténél van és tudatánál, fájdalmat nem érez, az állapota egyébként stabil. Örökre biztosítani tudjuk ezt a helyzetet...

– Halljuk a „de”-t!

– De a szervezete nem fogadja be az átültetett vesét, és a körülötte lévő szövetek sem regenerálódnak. Teljesen új átültetésre van szükség. Úgy két órával ezelőtt vizeletkiválasztási rendellenességek merültek föl, ezért állandó dialízisre állítottuk be. Ez ugyan még nem a legnagyobb probléma. Annyiféle kisebb-nagyobb darabot operáltak bele a legkülönfélébb forrásokból, hogy az autoimmun-rendszer teljesen összezavarodott. Mindenképpen össze kell szednünk valahogy kellő mennyiségű megfelelő szövetet, de még így is tartósan antiimmun-szerekkel kell kezelnünk.

– A francba! De hiszen ezek valóságos középkori módszerek!

Wilma bólintott.

– Rendszerint nem olyan nehéz megfelelő anyagot találni, de nem Essie számára. Kezdjük azzal, hogy rendkívül ritka vércsoporthoz tartozik. Orosz származású, és az ő típusa nem gyakori a világnak ezen a részén, tehát...

– Hát szerezzétek be Oroszországból, az istenért!

– Szóval azt akartam kinyögni, hogy végigkutattuk a világ valamennyi szövetbankját. Találtunk nagyon közeli anyagokat Egészen közelieket. Viszont a pillanatnyi állapotában még mindig fönnállnak bizonyos kockázati tényezők.

Figyelmesen néztem a képet, hátha az apró jelekből következtethetek valamire.

– A dolog esetleges túlfeszítésére gondolok – mondta enyhén csóválva a fejét.

– Úgy érti, hogy... hogy meghalhat? Ezt nem hiszem el! Hát mi a fenére való az a nevezetes totális ellátás?

– Robin, hiszen maga is tudja, hogy egyszer már meghalt, ennek ellenére. Reanimációt kellett alkalmaznunk nála. Vannak bizonyos határai a sokknak is, amit még élve elviselhet.

– Akkor a pokolba azzal a műtéttel! Azt mondta, hogy a jelenlegi állapotában egészen stabil.

Wilma egy pillanatra ölébe ejtett kezére vetette a tekintetét, azután ismét rám nézett.

– Ő a betegünk, Robin, nem maga!

– Árulja el, hogy ez mit jelent!

– Az ő döntéséről van szó. Már elhatározta, hogy nem akarja egész hátralévő életét létfenntartó gépekre kötözve eltölteni. Holnap reggel azért teszünk még egy kísérletet.

Csak ültem ott, bámulva a monitorra, jóval azután is, hogy Wilma Liederman képe eltűnt, türelmes titkárnőprogramom megjelent, és némán várta további utasításaimat.

– Ó, Harriet! – szólaltam meg végül. – Még ma este vissza akarok repülni!

– Igen, Robin. Már foglaltattam is helyet – válaszolta. – Ma este nincs közvetlen járat, de van egy, caracasi átszállással. Azzal hajnali ötre érhet New Yorkba. A műtét nem kezdődik el nyolc óra előtt.

– Köszönöm. – Harriet tovább várakozott némán. Morton butácska képe is még mindig ott volt. Kicsiny folt, szemrehányó tekintettel várakozott a képernyő jobb alsó sarkában. Nem szólt semmit, de időközönként megköszörülte a torkát, vagy nyelt egyet, ezzel tudatva velem, hogy azóta is vár rám. – Morton! – förmedtem rá. – Hát nem mondtam az előbb, hogy tűnj el?

– Nem tehetem, Robin. Addig nem, míg előttem áll egy megoldatlan dilemma. Adtál bizonyos utasításokat Mr. Bover ügyében...

– Szent igaz, hogy adtam! Ha ilyen módon nem boldogulok vele, a vége az lesz, hogy megöletem.

– Semmi okod az aggodalomra – vetette közbe gyorsan Morton. – Üzenet érkezett számodra az ügyvédeitől. Úgy döntött, hogy elfogadja az ajánlatodat.

Tágra nyílt szemmel és tátott szájjal meredtem rá.

– Én sem értem a helyzetet, Robin, és az ügyvédek is teljesen tanácstalanok – folytatta sietve Morton. – Egészen megzavarodtak. Viszont van itt egy neked szóló személyes üzenet. Talán az valamit megmagyarázhat.

– És mi lenne az?

– Idézem: „Lehet, hogy végül mégiscsak érti.” Idézet vége.

Eléggé zavaros életem alatt, amely hirtelen egészen hosszúnak tűnt, elég szép számmal akadtak zűrös napjaim, de ilyenre eddig még sohasem volt példa. Engedtem magamnak egy kádnyi forró vizet, és jó félórát dagonyáztam benne, megpróbálva valahogy kiüríteni a gondolataimat. De ez az erőfeszítés sem adta vissza a nyugalmamat.

Még három órám volt hátra a caracasi gép indulásáig. Nem tudtam eldönteni, mit kezdjek vele. Nem arról van szó, hogy nem volt számtalan tennivalóm. Harriet szakadatlanul próbálta magára irányítani a figyelmemet, Morton sürgette a Boverral kötendő megállapodás nyélbe ütését, Albert arra biztatott, hogy tanulmányozzuk a ki tudja, ki által begyűjtött hícsí ürülékminta elemzését, általában mindenki beszélni akart velem, egyszerre mindenről. Nekem viszont egyikükhöz sem volt kedvem. Beleszorultam eltorzult időmbe, és csak néztem, hogyan suhan el mellettem a világ. Persze nem suhant, inkább vánszorgott, és én nem tudtam, mihez kezdhetnék vele. Igazán rendes volt Bovertől, hogy azt hitte, én olyan jól megértettem a helyzetet. Kíváncsi lettem volna rá, hogyan magyarázza meg nekem, végül is mi az, amit értek!

Egy kis idő múltán valahogy összeszedtem annyi erőt, hogy Harriet elém tárhatott néhány, sürgős döntésre váró problémát, és én meg is hoztam a szükségesnek vélt lépéseket. Utána nem sokkal, egy tálka süteménnyel és bögre tejjel játszadozva, meghallgattam a legutóbbi hírösszefoglalót. Tele volt a Herter-Hall-csapat foglyul ejtésének rémítő történeteivel, amelyekről sokkal többet megtudhattam Alberttől, mint a PV széltoló híradósaitól.

Ez azután eszembe juttatta, hogy az imént Albert nagyon beszélni akart velem, és ettől nyomban jobban éreztem magam egy kicsit, mivel valami új értelmet és célt jelentett az életemben. Kellett valaki, akivel kiüvöltözhetem magam.

– Te féleszű! – bődültem rá, amint megjelent. – A mágnesszalagok már jó százévesek lehetnek! Hogyan lehetséges, hogy te képtelen vagy elolvasni őket?

Békésen pislogott rám sűrű ősz szemöldöke alól.

– Talán bizony az úgynevezett „imalegyezőkre” gondolsz, Robin, vagy tévedek? Magától értetődik, hogy már nemegyszer megpróbálkoztunk velük. Még az a gyanú is fölmerült velük kapcsolatban, hogy valamiféle üzenetek lehetnek, így azután kitettük őket a legkülönfélébb mágneses mezők hatásának, sokszor egyidejűleg állandónak és váltakozónak vagy váltakozónak és különböző sebességű szinteknek. Még azzal is megpróbálkoztunk, hogy ugyanakkor ultrahang hatásának is kitegyük, ám mint a későbbiekben kiderült, nem a megfelelő változatot alkalmaztuk...

Még kábult voltam ugyan egy kicsit, de nem annyira, hogy ne vettem volna a burkolt célzást.

– Azt állítod tehát, hogy ismeretes egy megfelelő változat?

– Magától értetődik, Robin – vigyorgott Albertem. – Miután a Herter-Hall-beszámolók a helyes nyomra tereltek bennünket, csak annyi volt a dolgunk, hogy lemásoljuk az eljárást. Ugyanaz a mikrohullámú sugárzás a megfelelő, amely mindenütt jelen van a tápanyaggyárban. Néhány mikrowattos áramlás, elliptikusan polarizált egymillió angströmnyi mutatójú mikrohullámmal kombinálva. Ekkor aztán megszólalt a szignál.

– Ez piszkosul izgalmas, Albert! No és végül mire jutottatok?

– Nos, izé – mormolta a pipája után kotorászva –, e pillanatig még nem igazán sokra. Holografikus rögzítésű és időtől függő, tehát ami eddig előttünk megjelent, az csak egy zűrzavaros jelgomolyag. Magától értetődően egyetlen jel pontos jelentését sem ismerjük. A hícsík nyelvén rögzítették, tudod! De ettől kezdve az egész, úgy is mondhatnánk, egyszerű skriptográfiai feladat. Semmi másra nincs szükségünk, mint egy idevágó rozettai kőre.

– Mennyi idő kell hozzá?

Vállat vont, széttárta a karját, és szaporán pislogott.

Egy pillanatra elgondolkodtam.

– No jó, akkor ezt most hagyjuk. Lássuk a következőt. Olvasd be a jogi programomba az egész sztorit, a mikrohullám-frekvenciákkal, szerkezetekkel meg mindennel együtt. Kell hogy valahol legyen benne valami szabadalmi lehetőség, és én azt magamnak akarom.

– Magától értetődik, Robin. Izé. Nem vagy kíváncsi egyre-másra a Holt Emberekről?

– Miért, mi van velük?

– Nos – folytatta Albert –, nem mindegyikük valóban emberi eredetű. Jó néhány egészen különös kis elme kóvályog azokban az áramkörökben, Robin. Azt hiszem, azoké, akiket általában a „Vének” néven emlegetnek.

A tarkóm belebizsergett a gondolatba.

– Hícsík?

– Nem, nem, Robin! Csaknem olyanok, mint az emberek. De mégsem azok. Nem beszélnek érthető nyelven, legalábbis a legkorábbi képviselőik, és azt hiszem, el sem tudod képzelni annak a komputerszámlának a nagyságát, amelyet akkor kellene kifizetned, ha valami értelmeset akarnál kihámozni az egészből.

– Te jóisten! Essie a falra mászik a gyönyörtől, ha...

Megtorpantam. Egy pillanatra teljesen megfeledkeztem Essie-ről!

– Nos – folytattam –, mindez nagyon érdekes. És ezenkívül van még onnan valami?

Valójában azonban már nem is törődtem vele. Fölemésztettem adrenalintartalékaim utolsó morzsáit, már nem maradt egy löketre való sem.

Hagytam, hogy kedélyesen végigvezesse az egész csevelyt, de valójában az egyik fülemen be, a másikon ki. Kiderült, hogy a Herter-Hall-csoportnak három tagja esett fogságba. A hícsík valami orsó alakú terembe cipelték őket, ahol valami ősrégi gépezet tornyosult. A kamerák továbbra sem produkáltak semmi igazán figyelemre méltót. A Holt Emberek teljesen összezavarodtak, nem volt a világon semmi értelme a locsogásuknak. Paul Hall hollétéről nem tudtunk semmit. Lehetséges, hogy még mindig szabadon van. Az sem lehetetlen, hogy életben maradt mindeddig. A Holt Emberek és a tápanyaggyár közötti rádió-összeköttetés még működött, de azt nem tudhatta senki, meddig marad még használható... persze ha egyáltalán van számunkra valami mondanivalója. A hícsík biokémiája teljesen meglepőnek bizonyult abban, hogy sokkal kevésbé tért el az emberekétől, mint bárki gondolta volna. Hagytam, hogy Albert beszéljen, míg bele nem fárad, ugyanakkor nem is biztatva a folytatásra, s amikor abbahagyta, visszakapcsoltam a kereskedelmi PV-adásra. Éppen két komikus szerepelt, valami falrengető marhaságokkal bombázták egymást, a legnagyobb sajnálatomra portugálul. Igazából persze az sem számított. Még mindig volt egyórányi agyonütni való időm, de hagytam, hadd múljék el szabadon. Jobb híján elgyönyörködtem a szép Carioca bájaiban, hajában valami gyümölcssalátával. Amúgy is hiányos ruházatát a két bohóc idétlen vihogás közepette apránként lecsipkedte róla, amint ide-oda szaladgálva el-elmentek mellette.

Ekkor élénkpirosan fölvillant Harriet figyelmeztető lámpája.

Mielőtt bármit válaszolhattam volna, a képernyőről eltűnt a szórakoztató PV-adás, és egy férfihang mondott valamit portugálul. Egyetlen szót sem értettem meg belőle, a csaknem ugyanabban a pillanatban megjelenő kép értelme viszont azonnal világossá vált előttem.

A tápanyaggyár kinagyított képe volt, a Herter-Hall-csapat hajójáról fölvéve, amint éppen dokkoláshoz készülődnek. A bemondó rövid szövegében pedig előfordulhatott két szó, amit Peter Herter neveként is értelmezhettem.

Mondom, előfordulhatott.

Illetve volt is!

A kép nem változott meg, viszont megszólalt egy hang, az öreg Herter hangja, keményen és dühösen.

– Ezt az üzenetet – dörögte – haladéktalanul adja le minden hálózat! Kétórás előzetes figyelmeztetés. Két óra múlva egyperces lázrohamot idézek elő az álmodóheverő használatával, hmm, a kellő impulzusok betáplálása által. Azért szólok előre, hogy megtehessék a szükséges elővigyázatossági lépéseket. Amennyiben erre nem kerül sor, az az önök felelőssége, nem az enyém. – Rövid szünet után még egyszer összefoglalta: – Jegyezzék meg: két órájuk van az általam megadott jelzéstől számítva. Nem több. Röviddel az esemény után ismét jelentkezem, elmondom az egész dolog okát és azt, mit követelek jogos járandóságomként, hacsak nem óhajtják, hogy az ilyen események még sokszor megismétlődjenek. Két óra. Óra indul... most!

Ezzel a hang elhallgatott.

Visszatért a portugálul karattyoló bemondó képe, méghozzá alaposan gondterhelt képe. Most már végképp nem számított, hogy nem értem, mit beszél.

Amit Peter Herter mondott, nagyon is jól megértettem. Tehát megjavította az álmodóheverőt, és úgy döntött, hogy használja is azt. Nem tudatlanságból, mint Wan. Nem futó kísérletképpen, mint az a lány, Janine. Az a szándéka, hogy fegyverként alkalmazza. Olyan puska volt a kezében, amellyel egyszerre az egész emberiség fejét vehette célba.

Első gondolatom az volt: hát ennyit a Boverral kötendő megállapodásról. Ezek után világos, hogy az Átjáró Tröszt veszi kezébe a dolgok irányítását, és én nem is kárhoztathatom érte.

10.

A LEGVÉNEBB

A Legvénebb lassan életre keltette magát, egyik szervét a másik után.

Először a piezoszonikus külső érzékelők kerültek sorra. Nevezzük „fül”-nek őket. Tulajdonképpen mindig működtek, abban az értelemben, hogy a hangokat állandóan fölfogták. Parányi kristályaikat mozgásba hozták a levegő rezgései, és amikor a hanghullámok mintázata annak a kombinációnak az alakját öltötte, amelyen gyermekei a Legvénebbet szólították, akkor az inger átlépett egy küszöböt, és továbblépett, hogy életre keltse azt a részét, amely idegrendszere érintett perifériájának megfelelt.

Ebben a pillanatban a Legvénebb még nincs ugyan ébren, csak tudatában van annak, hogy ébredezik. A hangingert értelmező igazi, belső fülei már életre keltek. Gondolkodó áramkörei összerendezték a jelzéseket. A Legvénebb hallotta gyermekei hangját, és értette, mit mondanak neki. De csak amúgy balkézről, még tudattalanul, ahogyan egy szundikáló ember érzékeli a légy zümmögését. Ekkor még nem „nyitotta ki a szemét”.

Ebben a szakaszban működésbe lépett bizonyos döntéshozatali folyamat. Amennyiben az inger figyelemre érdemesnek bizonyult, további áramköröket is aktivizált: ha nem, akkor nem. Az alvó ember, mondjuk, annyira ébredt volna föl, hogy agyoncsapja a legyet. Amikor a Legvénebbet méltatlan dolgokkal abajgatták, rendelkezett a megfelelő eszközökkel gyermekei „meglegyintésére”. Nem volt olyan könnyű fölébreszteni őt. Ha viszont úgy döntött, hogy teljesen fölébred, hogy cselekedjen, vagy kiszabja a büntetést álma megzavarása miatt, akkor működésbe hozta legfőbb külső látószerveit és velük együtt egész, bonyolult adatfeldolgozó rendszereit, rövid távú memóriabankját. Ilyenkor már teljesen ébren volt, olyasformán, mint az álmából visszatérő, a mennyezetre bámuló ember.

A Legvénebb belső órája tájékoztatta róla, hogy ez a szundítás elég rövidre sikeredett. Még tíz esztendeig sem tartott. Hacsak nincs valami elfogadható oka ennek az ébresztésnek, valakinek meg kell lakolnia miatta.

Ekkorra már teljesen tudatában volt környezetének, minden részletére kiterjedően. Belső telemetrikus rendszere fogadta a helyzetjelentéseket legtávolabbi érzékelőitől is, mindenünnen attól a tízmillió tonnányi tömegtől, amelyen belül a gyermekeivel közös élete zajlott. Százával futottak végig az impulzusok rövid távú memóriáján. A szavak, amelyek ébredését előidézték; a gyermekei által elébe hurcolt három fogoly képei; a 4700 angström kapacitású szekciók önkarbantartó rendszerének meghibásodása; annak ténye, hogy a tárolt intelligenciák körében rendellenes tevékenység zajlik; hőmérsékleti adatok; készletkimutatások; a tolóerő megfelelő mutatói. Hosszú távú memóriája ugyan szendergett még, de szükség esetén már hozzáférhető volt.

Legértelmesebb gyermeke állt előtte, arcán és szája körül verejtékcsöppecskék gyöngyöztek elő ritkás szőrzete között. A Legvénebb tudomásul vette, hogy ez a legújabb vezető. Alacsonyabb és fiatalabb annál, akire tíz esztendővel ezelőttről emlékezett, de most az ő nyakában függ a rangját jelképező, olvasótekercsekből összefűzött nyaklánc, mialatt az ő ítéletére várakozik. A beszédre való fölhívás jeleként a Legvénebb felé fordította központi külső lencserendszerét.

– Behatolókat ejtettünk foglyul, és idehoztuk őket színed elé – jelentette a főnök, majd reszkető hangon hozzátette: – Helyesen cselekedtünk?

A Legvénebb ekkor a foglyokra fordította figyelmét. Az egyik nem idegen behatoló volt, hanem az a kölyök, akinek megszületését tizenöt évvel ezelőtt lehetővé tette. Már majdnem teljesen felnőtt. A másik kettő viszont valóban idegen volt, ráadásul nőnemű. Ez némi töprengésre méltó körülménynek látszott. Amikor a korábbi behatolók megjelentek, nem használta ki a kínálkozó alkalmat újabb tenyészet létrehozására, míg végleg késő nem lett a rendelkezésre álló egyedek bármelyikének szempontjából. Később azután nem érkezett több belőlük.

Olyan eshetőség volt az, melyet a Legvénebb akkor elmulasztott, méghozzá olyan, amelyet a múltbeli kétségbeejtő tapasztalatok alapján nem lett volna szabad nem kihasználni. A Legvénebb tisztában volt azzal, hogy néhány ezer év óta a döntései nem minden esetben bizonyultak helyesnek, ítéletalkotása nem volt teljesen megbízható. Működése fokozatosan lassult. Már nem volt tévedhetetlen. Azt nem tudta, milyen személyes büntetés vár rá tévedései következtében, és annak megismerésére sem törekedett.

Hozzálátott a döntéshozatal munkájához. Megvallatta hosszú távú memóriáját a megfelelő precedensek és lehetőségek iránt, és úgy találta, hogy kielégítő számú választási lehetőség áll előtte. Üzembe helyezte mozgató és cselekvő berendezéseit. Hatalmas fémteste fölemelkedett támasztékain, és elvonult a reszkető főnök mellett a helyiség felé, ahová a foglyokat bezárták. Hallotta, amint gyermekei felhördülnek mozdulatai láttán. Mindannyian döbbenten nézték. Néhány fiatalabb, akik felnőttkorukban még sohasem látták mozogni őt, egyenesen elszörnyedtek.

– Helyesen cselekedtetek – hozta meg ítéletét, amelyre egységes, hosszú, megkönnyebbült sóhaj volt a válasz.

Méretei miatt a Legvénebb nem hatolhatott be a kamrába, de hosszú, lágyan rugalmas fémérzékelőivel benyúlt, és megtapintotta a foglyokat. Azzal nem törődött, hogy sikoltoznak és rúgkapálnak a rémülettől. Érdeklődése ebben a pillanatban csupán fizikai állapotukra terjedt ki. Az eredmény fölöttébb kielégítőnek bizonyult: ketten, a hímneműt is beleértve, egészen fiatalok voltak, s ennélfogva alkalmasak a sokéves igénybevételre. Bárhogy dönt is majd arról, mire használja fel őket. Egyébként úgy tűnt, hogy mindannyian egészségesek.

A velük való kapcsolatteremtés lehetőségét illetően bosszantotta a tény, hogy üvöltözésük és kiáltozásuk a korábbi elődeik által is használt valamelyik kellemetlen nyelven szólt. A Legvénebb egyetlen szót sem értett meg belőle. Ez ugyan nem jelentett komoly problémát, mivel bármikor szólhat hozzájuk az elődeik betárolt intelligenciájának igénybevételével. Az évszázadok során még saját gyermekei is fejlesztették a nyelvüket, s így most már velük sem tudna szót érteni, ha minden tíz-tizenkettedik nemzedékükből nem konzerválja egy-kettő mentális képességeit tolmácsfeladatok ellátására. Persze kizárólag tolmácsolásra, mivel sajnálatos módon a Legvénebb gyermekei nem mutatkoztak alkalmasnak semmiféle más, értelmes feladat ellátására. Ez a probléma tehát könnyűszerrel megoldható. Egyébként a többi tényező határozottan kedvezőnek mutatkozott. A tények: intelligenciájuk világos, eszközöket használnak, sőt bizonyos technológiai ismeretekkel is rendelkeznek. További tény: teljes mértékben a hatalmában vannak, és így belátása szerint használhatja fel őket.

– Etessétek meg és helyezzétek biztonságba a foglyokat. Azután várjátok a további utasításokat – adta ki a parancsot körésereglett gyermekeinek. Ezután kikapcsolta külső érzékelőit, hogy nyugodtan végiggondolhassa, miként hasznosíthatja ezeket a betolakodókat fő céljainak továbbvitelében, ami elképesztően hosszú életének legbelső magvát képezte.

Mint gépezetbe rejtett személyiségnek, a Legvénebbnek várható élettartama rendkívül hosszú volt – talán több százezer évet is jelenthetett –, mégsem lehetett elegendő minden tervének megvalósításához. Időszaki megszakításokkal nyújtotta hát még tovább. Várakozó üzemmódban gyakorlatilag szinte semmit sem öregedett. Így azután idejének túlnyomó részét kikapcsolva, mozdulatlanságban töltötte. Ilyen állapotában nem pihent, még csak nem is álmodott. Egyszerűen létezett csupán, miközben a gyermekei élték saját életüket, érvényesítették az akaratát, az asztrofizikai események pedig lassan vánszorogtak előre odakint.

Belső órájának jelzésére időnként életre kelt, hogy ellenőrizze, helyreigazítsa és fölülvizsgálja a történéseket. Más alkalmakkor a gyermekei ébresztették föl. Utasításaiknak megfelelően szükség esetén ezt meg kellett tenniük, és ez a szükség meglehetősen gyakran (bár az övétől eltérő normák világában egyáltalán nem olyan sűrűn) jelentkezett.

Volt idő, amikor a Legvénebb is hús-vér teremtményként létezett, éppoly lelkes lényként, mint mostani gyermekei vagy az általuk elébe vezetett foglyok. Az az idő rendkívül rövid volt, egy szundításnyinál is kevesebb. Attól a pillanattól kezdődött, amikor eltávolították anyja verejtékező és vonagló testéből, és addig a borzalmas, végső percig terjedt, amikor tehetetlenül feküdt, miközben furcsa tűk ömlesztették az álmot lüktető ereibe, sebesen forgó kések pedig arra vártak, hogy föltárhassák a koponyáját. Ha úgy hozta a kedve, teljes világossággal visszaemlékezhetett arra az időre. Bármire visszaemlékezhetett abból a rövid életéből és az utána következő, végtelenül hosszú áléletből, föltéve persze, hogy arra is emlékszik, hol keresse a megfelelő információt konzervált memóriájában. Túlságosan is sok ismeret halmozódott már föl odabent.

A Legvénebbnek nem volt pontos elképzelése arról, mennyi információ is áll rendelkezésére, vagy mennyi idő múlt el fölötte ilyen vagy olyan állapotában. Még azzal sem volt tisztában, hol vannak az egyes objektumok. Ez a hely, ahol ő maga és a gyermekei tartózkodtak, egyszerűen „itt” volt számára. Az a másik hely, amely oly jelentős mértékben foglalkoztatta a gondolatait, annyit jelentett: „ott”. Minden egyéb a világmindenségben csupán „valahol másutt” volt a szemében, és nem is foglalkozott azzal, hogy valahogy meghatározza a dolgok egymáshoz viszonyított elhelyezkedését. Hogy honnan érkeztek ide a behatolók? Valahonnan vagy éppen máshonnan. Egyáltalán nem számított, pontosan honnan. Hol van az a tápanyagforrás, amelyet a fiú néhanapján fölkeresett? Valami további „máshol”. Honnan érkezett az ő népe időtlen korokkal azelőtt, hogy ő maga is megszületett? Nincs semmi jelentősége. Ez a központi „itt” már igen-igen hosszú ideje létezik... hosszabb ideje, mint azt bárki fölfoghatná, beleértve őt magát, a Legvénebbet is. Itt vitorlázik a végtelen űrben, mióta megépítették, berendezték, és útjára indították. Ez az „itt” már nagyon sok születés és halál tanúja volt... lehet talán vagy ötmillió... bár egyidejűleg sohasem volt jelen benne pár száznál több eleven teremtmény, és ritkán hányódott benne több néhány tucatnyi tárgynál. Ez az „itt” szakadatlan, lassú változást érzékelt, létezésének egész, végtelenbe vesző ideje alatt. Az újszülöttek az idő múlásával egyre nagyobbak, puhábbak, kövérebbek és tehetetlenebbek lettek. A felnőttek magasabbakká, lassúbbakká és kevésbé szőrösekké váltak. Ez az „itt” nemegyszer tanúja lehetett gyorsabb változásoknak is. Ezekben a pillanatokban volt nagyon is tanácsos, hogy gyermekei a Legvénebbet fölébresszék.

Ezek a változások néha politikai természetűek voltak, mivel az „itt” magába foglalt ezernyi különféle társadalmi rendszert is. Minden időben egyet-egyet. Előfordult, hogy egy vagy két nemzedéken, esetleg egy teljes évszázadon keresztül érzéki és hedonisztikus volt az éppen létező kultúra, ezután puritán, szigorú idő következhetett. Volt, hogy egy-egy személy zsarnokká vagy éppen istenséggé vált, máskor pedig senki sem nőhetett senki más feje fölé. Olyan demokratikus köztársaság, amilyennek létrehozásával a Föld kísérletezett, „itt” sohasem létezett. Hiszen az „itt” nem volt elég terjedelmes valamiféle képviseleti kormányzat befogadásához. Faji szempontból rétegzett társadalom is csak egyetlen alkalommal fordult elő. (Akkor szakadt vége, amikor a fekete bundájú alsóbbrendűek föllázadtak a kakaóbarna bundájú felsőbbrendűek ellen, és alaposan ellátták a bajukat.) Az „itt” látott már számtalan ideológiát és különféle erkölcsi rendszert, de... legalábbis már jó néhány évezrede csupán egyetlen vallást ismert. Csak egynek lehetett helye, amikor eleven istene gyermekei életének minden áldott napján itt tartózkodott a körükben, és ha kedve éppen úgy tartotta, bármikor fölébredhetett, hogy jutalmazzon vagy büntessen.

Sok-sok eónon át „itt” nem tartózkodtak igazi értelmes lények, csupán álmélkodó féleszűek kisebb csoportjai, szemben mindazokkal a kihívásokkal, amelyeket az ő értelmessé tételük végett hoztak létre. A folyamat működött. Igaz, nagyon lassan. Jó százezer évbe került, mire a legokosabbikuk legalább az írás koncepciójának megértéséig eljutott. További majd félmillió év kellett ahhoz, hogy egyetlenegyet elég értelmesnek vélhessen ahhoz, hogy érdemleges munkát bízzon rá. Ebben a megtiszteltetésben mindeddig csak a Legvénebbnek lehetett része. Akkor sem sikerült igazán jól a kísérlet. Más tehát azóta sem részesült ebben a kiváltságban.

A Legvénebb tisztában volt vele, hogy kudarc érte. Valahol valamit elvétett. De végül is mit csinálhatott rosszul?

Az biztos, hogy megtett minden tőle telhetőt. Mindig is, különösképpen gépezetekbe ágyazott utóéletének első néhány évszázada alatt szorgalmasan és nagy figyelemmel ügyelt gyermekeinek minden cselekedetére. Ha valamit rosszul csináltak, megbüntette őket. Ha valamit tisztességgel elvégeztek, jutalomban részesültek. Folyamatosan gondoskodott minden indokolt igényük kielégítéséről.

Lehetséges persze, hogy éppen ezzel követte el a hibát. Egyszer előfordult, valamikor nagyon-nagyon régen arra ébredt, hogy iszonyú „fájdalmat” érez az élete keretéül szolgáló fémburkolaton. Nem a hús valódi fájdalma volt az, hanem az érzékelői által jelzett megengedhetetlen fizikai beavatkozás. Mindazonáltal ugyanolyan riasztóan hatott rá. Gyermekei a rémülettől egyszerre üvöltözve tolongtak körülötte, és elébe terítették egy fiatal nőstény borzalmasan megcsonkított tetemét.

– Megőrült! – kiáltozták brekegve. – Szét akart rombolni téged!

A Legvénebb villámgyorsan végigellenőrizte létfontosságú részeit, és megállapította, hogy a sérülés teljesen jelentéktelen. Valamilyen robbanóanyag okozhatta, és mindössze annyi kárt tett benne, hogy néhány érzékelője és kontrollhálózatának kis része tönkrement, egyszóval nem történt semmi helyrehozhatatlan. Megparancsolta, hogy derítsék ki, mi vezérelte az elkövetőt. A válasz csak nagyon lassan bontakozott ki, mivel halálra rémültek valamennyien, de azért csak megérlelődött:

– Azt akarta, hogy romboljunk le téged. Azt mondta, hogy csak kárt okozol nekünk, hogy semmire sem vagyunk alkalmasak nélküled. Könyörgünk, bocsáss meg nekünk. Tudjuk, hogy hibát követtünk el, mert nem öltük meg őt hamarabb!

– Igen, hibáztatok – állapította meg a Legvénebb helyesen –, de nem ez lett az esemény okozója. Ha valaha ismét megjelenik közöttetek ilyesféle egyén, legelőször is ébresszetek föl engem! Tegyétek lehetetlenné az illetőt, ha szükséges, de megölnötök semmiképpen sem szabad.

És azután... talán néhány évszázad múlva? Neki szempillantásnyi időnek tűnt csupán. Azután bekövetkezett a pillanat, amikor nem ébresztették föl idejében. Vagy tucatnyi nemzedéken keresztül nem tartották tiszteletben a törvényeket, a reproduktív célkitűzéseket nem teljesítették, és így élő gyermekeinek teljes lélekszáma négyre zsugorodott, mielőtt merték volna vállalni a kockázatot, hogy felébresztésével kiváltják méltó haragját. Így persze még inkább megérezhették. A történtek majdnem minden tervének végét jelentették, mert a négy közül csak egyetlenegy volt nőnemű, és már az is közel járt termékeny életszakaszának végéhez. Akkor saját életének vagy tucatnyi évét fölhasználta, néhány havonta aggodalommal telve fölébredt, hogy fegyelmezze és tanítsa őket, izguljon miattuk. Legősibb ismeretei között tárolt biológiai rendszabályai segítségével elérte, hogy a nőstény által nagy keservesen még világra hozott két poronty szintén nőnemű lett. A rémült hímektől vett tárolt sperma segítségével igyekezett a lehető legszélesebb génvariációk létrehozására. De akkor valóban nagyon közel járt hozzá a végzet. Bizonyos dolgok pedig örökre elveszelődtek. Többé azonban egyikük sem rontott rá gyilkos szándékkal. Ó, ha csak egyetlenegy is megkísérelte volna! De sohasem született senki ahhoz az egyhez hasonlítható.

A Legvénebb keserűen tudomásul vette, hogy saját gyermekei közül nincs remény ilyen egyed bármikori kiemelkedésére. Ha egyáltalán lehetséges lenne, már biztosan meg is történt volna. Volt rá éppen elegendő idő. Attól a pillanattól számolva, gyermekeinek már tízezer nemzedéke született és halt meg, ami többet jelentett negyedmillió évnél!

Amint a Legvénebb ismét megmozdult, a gyermekei is talpra szökkentek. Tisztában voltak vele, hogy most biztosan cselekszik valamit. Azt viszont nem is sejthették, milyen tettekre készül.

– A 4700 angström teljesítményű folyosók önkarbantartó rendszereit visszaállítani! – adta ki a parancsot. – Három szerelő nyomban lásson hozzá!

A megkönnyebbülés halk mormogása tört fel a több mint hetven felnőtt egyed torkából. Mindig a büntetés jött először, és ha az első parancsok nem arra vonatkoztak, akkor már nem is kellett tartaniuk tőle. Legalábbis most. A főnök által kijelölt három szerelő már korántsem volt ilyen boldog, mivel a parancs jó pár napi kemény fizikai munkát jelentett, mialatt a súlyos gépeket odacipelik a zöld folyosókra, a régieket pedig bevonszolják, hogy majd helyrehozzák őket. Ugyanakkor ez lehetővé tette számukra, hogy minél hamarabb eltűnjenek a Legvénebb vészjósló közelségéből. Azon nyomban meg is ragadták az alkalmat.

– A hímnemű betolakodót és az idősebb nőneműt zárjátok egy cellába! – rendelkezett. Ha ugyanis tenyészteni akarja őket, akkor jobb, ha nyomban nekilát, és bizonyára ésszerűbb az idősebbik nőneművel kezdenie. – Van közöttetek életben olyan, akinek vannak tapasztalatai a kommunikátorral? – Három gyermeke lépett előre vonakodva. – Egyikőtök foglalkozik majd a fiatalabbik nőnemű nevelésével – adta ki a parancsot. – Van közöttetek életben olyan, akinek vannak tapasztalatai a behatolók tárolásra való fölkészítésében?

– Én készítettem elő az utolsó kettőt – jelentette a főnök. – És életben van még egy-két személy, aki segített benne.

– Gondod legyen rá, hogy ez a képesség fönnmaradjon! – A Legvénebb hangja a szokásosnál is parancsolóbban csattant. – Ha valamelyikőtök időközben meghal, a többiek preparálják, és új személyeket tanítsanak be!

Ez pontosan így volt helyénvaló. Ha a megfelelő ismeretek elvesznek – és ezeknek a teremtményeknek olyan rövid az életük, hogy sokféle szakismeret elkallódik rendszerint egy-egy álomperiódus alatt –, akkor szükségessé válhat, hogy egyesek közülük másikakon gyakorolják az agysebészetet, hogy rendelkezésre állhassanak, ha végül meghozza a döntést az újonnan érkezett betolakodók tárolására vonatkozóan. Továbbhaladt a tennivalók listáján, és kiadta további utasításait: a kipusztult vagy csenevész növényeket pótolják újakkal. Az „itt” valamennyi engedélyezett szektorát havonta legalább egyszer látogassák végig, és mivel a gyermekek és ifjak száma mindössze tizenegy, az elkövetkezendő tíz év folyamán évente legkevesebb öt újszülöttet kell világra hozniuk!

A Legvénebb ezek után kikapcsolta külső érzékelőit, elfoglalta helyét a központi kommunikációs terminálok előtt, és beásta magát hosszú távú emlékezetének mélységeibe. A központi orsó körül tolongó gyermekei nyomban nekiláttak utasításai végrehajtásának, amint a főnöktől megkapták a részletesebb eligazítást. Féltucatnyian bogyógyümölcs-palántákat és léggyökereket készítettek elő a haszontalanná vált növények pótlására, mások elindultak, hogy gondoskodjanak a foglyokról, és elvégezzék a többi szükséges „háztartási” munkát. Több ifjú párt elküldtek a lakosztályaikba, hogy a szaporodás biztosításáról gondoskodjanak. Amennyiben bármilyen más elképzeléseik lettek volna előzőleg, azok e pillanattól kezdve semmissé váltak. A mostani ébredése alkalmával a Legvénebbnek nem volt oka elégedetlenségre a gyermekeivel kapcsolatban, az pedig, hogy ők elégedettek-é vele vagy sem, a legcsekélyebb mértékben sem érdekelte.

A gondolatai egészen másfelé jártak.

Miközben külső érzékelői a pihenés időszakának minimális passzív rezgésére korlátozták funkcióikat, maga a Legvénebb egyáltalán nem pihent. Azzal volt elfoglalva éppen, hogy memóriájába betáplálja e legújabb tényeket és jelenségeket. Változás következett be. A változás pedig egyben veszélyt is jelent. Persze a változás újabb lehetőségeket is kínálhat, ha helyesen közeledünk hozzá. A változást föl lehet használni céljai mihamarabbi eléréséhez, de meg kell akadályoznia, hogy bárhol is útjába álljon. A taktikai és azonnal szükséges lépéseket már meghatározta. Figyelmét tehát nyugodtan fordíthatta a stratégiai fontosságú és végső megoldások felé.

Behatolt tehát hosszú távú emlékezetének mélyére. Bizonyos emlékek az űrben igen távol és az időben igen régen lezajlott eseményekre vonatkoztak. Annyira, hogy még ő, a Legvénebb is szinte megszédült tőlük. (Hogyan engedhet meg magának ilyen könnyelműséget?!) Mások viszont a legközelebbi múltból valók, és a legcsekélyebb mértékben sem riasztóak, mint például a korábbi betolakodóknak azok a betárolt intelligenciái, amelyeket a kölyök a Holt Emberek néven emleget. Azokban semmi aggasztó jelenség sem fordult elő. Másrészt hogy milyen idegesítőek voltak alkalmasint!

Amikor „itt” föltűntek a legelső betolakodók, holmi számkivetettek, parányi hajóikon, a Legvénebb egy futó pillanatra egészen megrettent. Azok ugyanis megmagyarázhatatlanok voltak. Voltaképpen kik lehetnek? Talán azok az istenségek érkeztek meg, hogy elkövetett hibáit számon kérjék rajta, akiket oly odaadóan próbált szolgálni kezdettől fogva?

Hamarosan kiderítette, hogy nem erről van szó. Akkor talán az istenségek szolgálóinak valami új fajtáját képviselik, akiktől megtanulhatja saját szolgálatai tökéletesítésének új módozatait? Nem, még csak ilyenek sem voltak. Csupán holmi egyszerű csavargók. „Itt” is csupán véletlenül bukkantak föl, elhagyott, ósdi hajókon, amelyeknek a kormányzásához sem értettek igazán. Miután a hajócskáik pályavezérlő berendezései semlegesítették magukat, ahogyan annak „itt” történnie is kellett, valamennyien kétségbeesett rémületbe zuhantak.

Amint később kiderült, még csak különösebben érdekesek sem voltak. Életének sok napját pocsékolta rájuk, amint sorra megjelentek. Először egy, azután még egy magányos kalandor, majd később egy háromfős csoport. Összességükben körülbelül húszan lehettek, kilenc hajóval érkeztek, nem számítva természetesen a kölyköt, aki itt született meg. És persze egyikük sem volt érdemes arra a vesződségre, amelyet rájuk fordított. Az első néhányat azonnal föláldoztatta a gyermekeivel, hogy intelligenciájukat mihamarabb betáplálhassa abba a gépezetbe, amelyben a legjobban hozzáférhetőkké váltak számára. A többieket utasítására életben hagyták, sőt még szabadon is engedték, amikor bebizonyosodott, hogy az „itt” használaton kívüli területein viszonylagos szabadságban élve sokkal figyelemreméltóbbaknak bizonyulnak. Mindent megadott nekik, amire véleménye szerint szükségük lehetett. Némelyük számára még a halhatatlanságot is biztosította, abban az értelemben, ahogyan ő maga volt halhatatlan, s amely kegyben az ő saját gyermekei közül jó esetben minden százezredik részesülhetett csupán. Ez is hiábavalónak bizonyult. Szeszélyes elevenségükben és konzervált örökkévalóságukban egyaránt több gondot okoztak, mint amennyi hasznukat vehette. Még valami betegségekkel is megfertőzték a gyermekeit, amelyek közül nem egy bele is halt azokba. Ők maguk is elkapták az ő gyermekeinek betegségeit, amelyek viszont a betolakodók némelyikének halálát okozták. És nem volt könnyű tartósan tárolni őket. Azoknak a gépi technológiáknak alkalmazásával tárolta be őket hosszú távú emlékezetébe, amellyel őt magát is preparálták sok százezer évvel vagy sok ezer évszázaddal ezelőtt, s amelyet mára már a gyermekei is elsajátítottak, de ily körülmények között nem valami nagy teljesítményt nyújtottak. Eltérő volt az időérzékelésük normája. Kérdéseire adott válaszaik zűrzavarosak voltak. Emlékezetük nagy területei egyszerűen megsemmisültek. Volt, amelyikük teljességgel kiolvashatatlanná vált. A hiba pedig nem a technikai megoldásokban rejlett. Valahogy elejétől fogva méltatlanok lehettek a kezelésre.

Amikor maga a Legvénebb elnyerte a halhatatlanságot, hús-vér testének elpusztulása után, álmából mindig a leghatározottabban önmagaként ébredt föl. Létezése során összegyűjtött minden ismerete és tudása hiánytalanul megőrződött a gépezet memóriájában. Ugyanígy történt a gyermekeivel is, amikor nagy időközönként és véletlenszerűen kiválasztott egyet-egyet a halhatatlanságra. Sőt még az ő valóságos szüleinek esetében is, olyan mélységeiben az időnek, amihez képest még saját matuzsálemi kora is egészen eltörpült. És így volt azokkal a hasonlóképpen tárolt más memóriákkal is, amelyekkel ő még szóba sem elegyedett szívesen.

De nem így volt a betolakodók esetében. Valami nem volt rendben azok biokémiája terén. Nem rögzítődtek tökéletesen, tetszésük szerint reagáltak érdeklődésére, olyannyira, hogy nemegyszer már az is megfordult a tudatában, hogy végképp letörli őket. Az apró tárológömböket a leolvasóberendezéseikkel együtt elvitette az „itt” legtávolabbi csücskébe, és még a gyermekei sem mentek soha a közelükbe. Csupán a legeslegutolsó érv hatására döntött úgy, hogy mégis legalább a puszta létüket megkíméli: eljöhet az az idő is, amikor még talán szüksége lesz rájuk.

Lehetséges, hogy éppen ez az az idő!

Olyan ellenállhatatlan undorral, mint ahogy valaki, mondjuk, egy vécékagylóba ejtett ékszerdarab után kotorász, a Legvénebb megnyitotta a csatornákat, amelyek a betolakodók konzervált emlékezetéhez kapcsolták őt.

És visszahőkölt.

Az orsó hajlata mentén Janine-t a ketrecéből a kivizsgálóhoz cipelő három „gyermek” megpillantotta, amint a Legvénebb külső manipulátorai megremegnek, látólencséi kinyílnak. Megtorpantak, azután teljesen megálltak, riadtan várva, vajon mi lehet a következő lépés.

De semmiféle lépés nem következett. A manipulátorok ismét elernyedtek. A látólencsék áramellátása is a várakozási szintre csökkent. Egy pillanat múlva a gyermekek újra összeszedték magukat, és odacipelték a rúgkapáló lányt a rá váró fémheverőhöz.

Ezalatt a fém csigaházának mélyén megbúvó Legvénebb eddigi ébrenléteinek legnagyobb megrázkódtatásában részesült. Valaki belepiszkált az ő letárolt memóriáiba! Nemcsak arról volt szó ezúttal, hogy bolondok voltak. Mindig is azok voltak ugyanis. Annál sokkal rosszabb következett be: valahogy ellenkezőleg, értelmesebbnek tűntek, vagy legalábbis elevenebbnek, mintha valami erő azon munkálkodna, hogy újraprogramozza őket! Olyan emlékek kavarogtak bennük, amelyekről neki sohasem volt tudomása. Nem olyasmiről volt szó, ami korábbi létezésük mélyéből bukkant a felszínre. Teljesen új ismeretek voltak. Olyan mértékű szervezett tudásról tanúskodtak, amely mellett még az ő rendszerezett ismeretei is eltörpültek. Űrhajókról és más gépezetekről. Több tízmilliárdnyi eleven intelligenciáról. Gépi agyakról, amelyek az ő képességeivel összevetve ugyan lassúak voltak és talán ostobák is, de hihetetlen mennyiségű, előhívható ismeret halmozódott föl bennük. Nem volt hát csoda, hogy fizikailag reagált a jelenségre, akár egy álmából fölriasztott ember, amikor önkéntelenül hadonászni kezd.

Az ő betárolt intelligenciái valahogyan kapcsolatba léptek a kultúrával, amelyből származtak.

A Legvénebbnek nem okozott különösebb gondot annak megállapítása, hogyan jöhetett létre ez a kapcsolat. Az „itt” felől a tápanyagot előállító berendezés felé, a már hosszú ideje használaton kívüli kommunikációs hálózat segítségével. A kapott információkat a tápanyaggyárban valami meghatóan kezdetleges berendezés dolgozta föl és értelmezte. A hosszú fénynapok útját a legközelebbi csillag bolygói felé a fénysebességű rádióberendezés lassan vánszorgó elektromágneses impulzusainak segítségével tették meg. Szánalomra méltó! Mindaddig, míg rá nem jön, milyen óriási mennyiségű információ áramlik ezen a szűk csatornán mind a két irányba. A Legvénebb úgy érezte magát, mint egy hidromechanikus mérnök, aki egy hatalmas völgyelzáró gát aljánál földbe gyökerezett lábbal bámulja, amint egy vékony vízsugár aláhull a magasból valami odalentről alig látható kis nyíláson előtörve. A mennyiség ugyan nem volt így számottevő. De hogy mégis ilyen sok férhet ki azon a semmi kis lyukon, arról tanúskodott, hogy iszonyú nagyságú tömeg nyomása biztosíthatja számára az utánpótlást a gáton túlról.

És az a lyuk mind a két irányba szolgál.

A Legvénebbnek el kellett ismernie maga előtt, hogy elővigyázatlan volt. Amikor a betárolt idegeneket kikérdezte, hogy megszerezze a tudásukat, túlságosan sokat árult el nekik magáról. Az „itt”-ről. Az egészet működtető technológiáról.

Arról, hogy őt mire szentelték, és az isteneiről, akiknek szolgálatából állt az élete.

De legalább a lyuk kicsi volt, az adásokat pedig zavarossá tette a tárolt intelligenciák sokféle tökéletlensége. Annak a tárháznak egyébként nem volt a Legvénebb számára hozzáférhetetlen egyetlen zuga sem. Föltárta és végigtanulmányozta őket a legutolsó információmorzsáig. Nem „beszélt” hozzájuk. Csupán lehetővé tette, hogy a tudatuk átáramoljon az övének birodalmába. A Holt Emberek nem szegülhettek szembe az ő akaratával, még annyira sem, mint egy fölboncolt béka combja a műtőasztalon a sebész szikéjének.

Miután végzett e feladattal, visszavonult, hogy átgondolja a helyzetet.

Vajon veszélybe kerültek-e a tervei?

Működésbe hozta beépített letapogatórendszereit, mire a „tudatában” megjelent a galaxis háromdimenziós modellje. Nem a valóságban létező galaxis képe volt az. Híján volt olyan kiindulópontnak, ahonnan bárki áttekinthette volna. Ő maga sem „látta”, csupán tudatában volt az ottlétének. Olyan volt a dolog, mint valami trompe l’oeil. Mint egy optikai csalódás, azzal a különbséggel, hogy valójában nem volt optikai természetű. Valahol nagyon messze egy fényköpenybe burkolózó objektum jelent meg benne. Sok-sok évszázada már annak, hogy a Legvénebb engedélyezte magának e távoli objektum megszemlélését. Most elérkezett az idő, hogy ismét maga elé idézze.

Ezután még mélyebbre hatolt, és életre keltett régen nem bolygatott információbankokat.

Ez még neki sem volt valami könnyű feladat. Ahhoz lehetne hasonlítani, ami egy emberrel történik a pszichoanalitikus heverőjén, mivel olyan gondolatokat, emlékeket, bűnöket, aggodalmakat és bizonytalanságokat elevenített föl, amelyeket aktív „tudata” – gondolkodó és problémamegoldó áramkörei – már réges-régen félretett. Ezek az emlékek sem vesztek el örökre. Nem váltak tehetetlenné sem. Még most is „szégyenletesek” és „félelmetesek” voltak számára. Vajon helyesen cselekedett? Megengedheti-e magának, hogy a saját belátása szerint intézkedjék? Az ősrégi, körben forgó érvek éppúgy száguldottak keresztül, ahogy jó kétszázezer esztendővel ezelőtt, és egy lépéssel sem kerültek közelebb a megoldáshoz. A Legvénebb esetében elképzelhetetlen volt, hogy hisztériába vagy éppen depresszióba meneküljön. Az áramkörei megakadályozták ebben.

Az viszont nem volt lehetetlen, hogy eluralkodjon rajta a rettegés.

Nem kevés idő múltán végre fölmerült önvizsgálatának mélységeiből. Még most is munkált benne a félelem. De szorította a kötelesség. Mindenképpen cselekednie kellett.

A gyermekei rémülten ugráltak szerteszét, amikor a Legvénebb újból fölébredt.

Külső csápjai megremegtek, kiegyenesedtek, és rámutattak az egyik, éppen a közelben elhaladó fiatal nőstényre. Bármely másik is éppúgy megfelelt volna.

– Gyere velem! – parancsolt rá.

A szerencsétlen zokogva bár, de követte. A párja tétova lépést tett utána, amint elsuhantak az egyik aranyló fénnyel világító folyosó irányában. De neki nem mondták, hogy csatlakozzon hozzájuk, ezért megállt, és csak szomorúan bámult utánuk. Alig tíz perccel azelőtt éppen párosodtak, egymás iránti örömteljes odaadással. Most a hím nem lehetett biztos benne, hogy valaha is viszontlátja még a párját.

A Legvénebb haladási sebessége nem sokkal volt gyorsabb a siető gyaloglásnál, de ez a kis eltérés is elég volt ahhoz, hogy a pityergő nőstény trappolva és lihegve próbáljon lépést tartani vele. Ő csak siklott tovább, olyan gépek mellett haladt el, amelyeket már az ő emlékezetének kezdete óta sem használtak. Falazógépek, emeletes ház nagyságú leszállóegységek és furcsa, hatszögletű szerkezetek, amelyek valaha, olyan régen, hogy szintén nem emlékezhetett rá, angyalaikkal népesítették be a Hícsí Mennyországot. Az aranyló sávok fényesen izzó ezüstbe, végül vakító fehérbe mentek át. Ott várta őket szélesen egy folyosó, amelyre még soha egyetlen gyermeke sem tette be a lábát, a súlyos ajtó hatalmasra kitárult, amint a Legvénebb közeledett hozzá. Mikorra elértek arra a helyre, ahol a nőstény még sohasem járt, amelynek létezéséről halvány sejtelmük sem volt, ahol a falban húzódó sávok tucatnyi színárnyalat kavalkádjában olvadtak össze, és különös fényalakzatok vibráltak a tágas helyiség fala mellett körben sorakozó konzolokon... a szerencsétlen már alig kapott levegőt. De meg sem pihenhetett.

– Menj oda! – parancsolt rá a Legvénebb. – Állítsd be azokat a kerekeket. Nézd az enyéimet! Ugyanúgy csináld, ahogy én!

A helyiség két szemközti oldalán, túl messzire egymástól ahhoz, hogy egyszerre bárki is kezelhesse őket, vezérlőberendezések álltak. Mindkettő előtt ék alakú ülőalkalmatosságot erősítettek a padozathoz, amely rendkívül kényelmetlennek bizonyult a fiatal nőstény számára. Mindkét székféle előtt bütykös kerekek sorakoztak, tíz egymás után, s közöttük szivárványszín fények villództak halványan.

A Legvénebb az ülőalkalmatossággal mit sem törődve kinyújtotta egyik csápját a legközelebbi kerék felé, és lassan megforgatta. A fények megremegtek és elváltoztak: a zöld először sárgává, majd ragyogó narancsszínűvé fényesedett, a közepén végigfutó három vörösokker csíkkal. – Állítsd be ugyanezt a mintát!

A fiatal teremtés szorongva engedelmeskedett. A kereket szörnyen nehéz volt elfordítani, mintha időtlen idők óta nem használták volna. (Mint ahogy valóban nem is használták.) A színek csapongtak és kavarogtak. Végtelennek tűnt számára az idő, mire nagy nehezen sikerült előállítania a Legvénebb előtt ragyogó mintát. De ura nem sürgette és nem szidalmazta. Egyszerűen csak várakozott. Tudta, hogy a másik latba veti minden képességét. Mire mind a tíz kerék a Legvénebb által választott mintát mutatta, a szerencsétlennek elapadt a könnye, szemét verejték marta, és lecsorgott az arcán, ritkás szakállába.

A színek nem egyeztek egymással tökéletesen. A kettős, távolra telepített, bebiztosított vezérlőművek között sötét maradt a képernyő, amelynek pályájuk koordinátáit kellett volna mutatnia. Az eredménytelenség nem volt meglepő. Inkább az volt meglepő, hogy a vezérlőművek nyolcszázezer év elmúltával egyáltalán működtek.

De valóban működtek.

A Legvénebb ekkor megérintett valamit saját vezérlőpultja alatt, mire a fények gyorsan és csodálatos energiával önálló életre keltek. Elhalványultak, majd ismét megerősödtek, és most, hogy működésbe léptek az automatikus beállítók, a két minta teljesen azonossá finomodott. A képernyők rozettája is megelevenedett, ragyogó pontok és vonalak mintázatát vetítve elébük. A fiatal nőstény rettegve bámulta a kijelzőket. Nem tudta, hogy amit lát, nem más, mint egy hatalmas csillagmező. Életében még sohasem látott egyetlen csillagot sem, és nem is hallott ilyesmiről.

A következő eseményt testében érzékelte.

„Itt” világában ugyanez történt mindenkivel. A betolakodók a celláikban, az objektum különböző pontjain szétszóródott csaknem száz „gyermek”, a fiatal nőstény és a Legvénebb, valamennyien megérezték. Hirtelen émelygés tört rájuk, amint az örökkévalónak vélt gravitáció hirtelen megszűnt, és helyére a súlytalanság érzetét keltő álgyorsulás lökései léptek.

Miután több mint háromnegyed millió évig lassan keringett a Föld távoli Napja körül, a titokzatos műtárgy új pályára vonszolta magát, és sietve távolodni kezdett.

11.

S. YA. LAVOROVNA

Pontosan hajnali öt tizenötkor halvány, zöld fényfolt jelent meg az S. Ya. Lavorovna-Broadhead ágya mellett elhelyezett monitoron. Ahhoz nem lett volna elég fényes, hogy mély álomból is fölébressze, de az asszony épp hogy csak szundikált.

– Nagyon helyes – szólalt meg –, már fenn vagyok, nem kell folytatnod ezt a programot. De kérek egy pillanatot!

– Da, goszpozsa – válaszolta a titkára, de a zöld fényfolt mégis a helyén maradt. Amennyiben S. Ya. nem mutatná ezután az ébrenlét jelét, a titkár egy perc elmúltával ismét lágyan megszólalna, függetlenül attól, milyen utasítást kapott az előbb. Ez volt az elsőrendű utasítás, amit Essie beletáplált, amikor a programot megszerkesztette.

Jelen esetben nem volt rá szükség. Essie tudata teljes ébrenléti állapotban volt már. Ma reggelre megint valami műtétet jeleztek, és Robin nem lesz itt mellette. Mivel az öreg Peter Herter figyelmeztette a világot, mielőtt megrohanná a tudatukat, volt idő az előkészületek megtételére. A láz szinte semmi kárt nem okozott. Legalábbis anyagi kárt. Viszont egyik velejárója a menetrendek lázas átalakítása, a járatok kapkodó elhalasztása lett, ami Robin útiterveit is reménytelenül összekuszálta.

Milyen kár. Sőt több. Rosszabb. Félelem. De mégsem olyan, mintha meg sem próbálkozott volna az utazással. Essie elfogadta magától ezt a vigasztalást. Jó volt arra gondolnia, hogy Robin mégiscsak próbálkozott.

– Szabad ennem valamit? – érdeklődött.

– Nem, goszpozsa Broadhead. Egy falatot sem, még egy korty vizet sem – vágta rá a titkára azonnal. – Óhajtja esetleg az üzeneteit?

– Talán. Miféle üzenetek? – Ha a legcsekélyebb mértékben is érdekelhetik, bekéri őket, határozta el. Akármi jó lesz, ha távol tartja a tudatát az operációtól, a katéterek és ágyához kötöző csövek okozta megaláztatás érzésétől.

– Van itt egy, csupán szóbeli üzenet a férjétől, goszpozsa, de ha óhajtja, azt hiszem, közvetlenül is elérhetem. Van információm egy helyről, ha ugyan még most is ott tartózkodik.

– Próbáld meg! – Essie megkísérelte, hogy fölüljön az ágya szélére, miközben várja, hogy megteremtődjön a kapcsolat, helyesebben ráleljenek a férjére valami tranzitváróban, és odahívják a kommunikátorhoz. Óvatosan fölnyalábolta a tucatnyi csövet, hogy össze ne akadjanak, amíg talpra áll. Az általános gyöngeségtől eltekintve nem érezte rosszul magát. Persze félt. Szomjas volt. Szédült is egy kicsit. De nem fájt semmije. Talán komolyabbnak tűnne a dolog, ha jobban fájna, és az is lehet, hogy úgy jobb lenne. Ennek a tébolyító unalomnak a hosszú hónapjai csak idegesítették. Essie természetében éppen elég volt Anna Karenináéból ahhoz, hogy kívánja is a szenvedést. Hogy milyen közönségessé torzult a világ! Az élete végveszélyben van, és mindössze némi kényelmetlenséget érez intim testrészeiben.

– Goszpozsa Broadhead!

– Igen?!

A vizuális program bocsánatkérő arckifejezéssel megjelent a képernyőn.

– A férje e pillanatban nem elérhető. Éppen útban van Mexico Cityből Dallas felé. Percekkel ezelőtt szállt fel. A repülőgép kommunikációs rendszerét jelenleg teljesen lefoglalják a navigációs feladatok.

– Mexico City? Dallas? – Ó, szegény ember! Akár az egész Földet körberepülné, csak hogy idejöhessen hozzá. – Akkor legalább a fölvett üzenetet játszd be! – rendelkezett.

– Da, goszpozsa! – Az arc és a zöld fényfolt eltűnt, és a hangosító áramköreinek közreműködésével megszólalt férjének ismerős hangja:

– Édesem! Bizonyos nehézségeim akadtak kommunikációs téren. Elcsíptem egy chartergépet Meridába, abban a reményben, hogy továbbrepülhetek Miami felé, de lekéstem a csatlakozást. Most abban reménykedem, hogy Dallas felé találok valami járatot... de a lényeg az, hogy úton vagyok hozzád. – Szünet. Hangja ingerülten csengett, amiben nem is volt semmi meglepő, és Essie szinte maga előtt látta az arcát, amint lázasan kutat valami megnyugtató, kedves szó után. De csak zagyvaságokat tudott összehordani. Valami rendkívüli hírről a hícsí imalegyezőkkel kapcsolatban. Valamit magukról a hícsíkről, akik tulajdonképpen nem is hícsík, aztán... egyszóval blabla volt az egész. Szegény teremtés! Pedig minden erejével föl akarta őt vidítani. Inkább a szíve, mintsem a szája által formált szavakra figyelt, míg ismét el nem hallgatott egy pillanatra, hogy utána azt mondja: – Ó, a fenébe is, Essie! Nagyon szeretném, ha ott lehetnék veled. És ott is leszek! Amilyen hamar csak lehet. Addig is vigyázz nagyon magadra! Ha akad egy csöpp szabad időd, mielőtt... huh, mielőtt Wilma működésbe lépne... megmondtam Albertnek, hogy rögzítse számodra a lényeget. Nagyszerű, öreg program... – Hosszú szünet. – Szeretlek! – mondta végül, és elhallgatott.

S. Ya. a hátán feküdt lágyan ringatózó ágyán, és az járt a fejében, mihez kezdjen életének következő (lehet, hogy utolsó?) órájával. Nagyon hiányzott neki a férje jelenléte, különösképpen, ha figyelembe vesszük, hogy bizonyos értelemben eléggé bolondos embernek tekintette őt. – Jó öreg program! – Milyen csacskaság a részéről, hogy megszemélyesíti a számítógépes programjait! Ez az Albert Einstein programja például, nem talált rá megfelelőbb szót, határozottan ravasz volt. Az ő ötlete volt, hogy a létfenntartó egységet valami kedvenc háziállat formájára alakítsák. És még nevet is kitalált neki: „Spicces”! Olyasmi volt ez, mintha az ember elkeresztelné valaminek a porszívóját vagy a vadászpuskáját. Bolondság. Hacsak nem olyasvalaki készítette neki, aki fontos számára... abban az esetben afféle becézésnek tekinthető talán.

De a gépek azért csak gépek. Az akademogorszki főiskolán a fiatal diáklány, S. Ya. Lavorovna a leghatározottabban megtanulta, hogy a gépi intelligenciák nem „személyes” természetűek. Úgy épülnek fel, hogy az ember különféle gépeket illeszt a számolóberendezésekhez. Azután megtömi őket mindenféle adattal. Beléjük épít egy sereg megfelelő választ a velük közölt impulzusokra, meghatározva közben a megfelelőségi sorrend hierarchiáját is. Végeredményben ennyi az egész. Az ugyan előfordulhat néha, hogy az embernek komoly meglepetéseket okoznak a saját maga által szerkesztett programok. Ilyenkor persze elcsodálkozik az alkotó, de hát ez a természet rendje. Mindez természetesen nem jelenti azt, hogy a gépnek önálló akarata vagy személyisége lenne.

Ugyanakkor egészen megható látvány volt, amikor Robin kedélyesen viccelődött a programjaival. Általában megható egyéniség volt. Persze olyan területeken is hatott rá, ahol a legsebezhetőbb és legnyitottabb volt, mivel bizonyos tekintetben rendkívül hasonlított arra az egyetlen másik férfira, aki valaha is számított valamit az életében: az apjára.

Amikor Szemja Yagrodna még kislány volt, az apja volt a szemében a világ közepe: magas, sovány öregember, aki egyformán jól játszott ukulelén és mandolinon, mindemellett biológiát tanított a gimnáziumban. Nagy örömét lelte értelmes és érdeklődő gyermekében. Talán még jobban esett volna neki, ha érdeklődése az élettani diszciplínák és nem a fizikai és mérnöki tudományok felé fordul, de úgy szerette őt, ahogy van. A világ dolgaira tanítgatta a lányt, amikor már matematikára nem tudta, mert a gyermek hamar lekörözte őt.

– Tisztában kell lenned azzal, amivel kapcsolatba kerülsz – magyarázta a gyereknek. – Még itt is. Még most is. Akkor is, amikor én még fiatal kölyök voltam, és Sztálin idejében a nőmozgalmak szervezték meg, hogy a lányokból géppuskásokat neveljenek, traktoristákat csináljanak. Ez a dolog mindig változatlan marad, Szemka. Történelmi igazság, hogy a matematika a fiatalok tudománya, és a lányok úgy tizenöt, legföljebb húszéves korukig fölveszik a versenyt a fiúkkal egyenlő eséllyel. És akkor, abban a pillanatban, amikor a fiúk Lobacsevszkijekké vagy Fermatokká cseperednek, a lányok zsupsz, lecsücsülnek! Hogy miért? Hogy gyereket szüljenek. Családot alapítsanak. A jó ég tudja, miket műveljenek! De azt már nem engedjük ám meg, hogy veled is ez történjen. Tanulj! Olvass! Kutass! Érts meg mindent! Minden egyes nap és annyi óráig, ameddig bírod. Én pedig minden tőlem telhető módon mindenben segítelek!

És valóban állta a szavát. Így azután a fiatal Szemja Yagrodna Lavorovna nyolctól tizennyolc éves koráig mindennap, amikor hazajött az iskolából, letette a könyvcsomagját, fölkapott egy másikat, és elporoszkált a Nyevszkij Proszpekt egyik mellékutcájába, ahol a korrepetitora lakott. Soha nem esett ki a matematika sodrásából, és ezért az apjának tartozott köszönettel. Sohasem tanult meg táncolni, sem illatszerek és kenceficék ezreivel játszadozni vagy éppen randevúzni, egészen addig, míg el nem került Akademogorszkba, és persze ezt is az apjának köszönhette. Amint a világ valahol női szerepbe akarta kényszeríteni a kislányt, az apa tigrisként harcolt ellene. Otthon azért mégiscsak kellett valaki, aki főzzön, varrjon és fényesítse a rózsafa székeket. És ezeket a dolgokat sohasem őapasága végezte el. Külső megjelenését tekintve az apja a leghalványabban sem emlékeztetett Robin Broadheadre – más vonatkozásban viszont annyira hasonlítottak egymáshoz!

Még egy éve sem ismerték egymást, amikor Robin megkérte, hogy legyen a felesége. Neki még egy teljes esztendejébe került, mire elhatározta, hogy igent mond. Mindenkivel megbeszélte a dolgot, akit csak ismert. A szobatársával. A tanszékvezetőjével. Korábbi szerelmével, aki a szomszéd lányt vette feleségül. Ne állj össze ezzel az alakkal, S. Ya. – tanácsolták neki valamennyien. Első tekintetre helyénvalónak tűntek ezek a tanácsok, mert hiszen ki is volt ez a férfi? Egy semmirekellő milliomos, aki még mindig gyászolt egy másik nőt, akit szeretett, és megrázó körülmények között elveszített, tele bűntudattal, egy éppen csak befejezett, hosszú pszichiátriai kezeléssel a háta mögött... tökéletes leírása a teljesen kilátástalan házasság kockázatának! Másrészt... egyébként...

Másrészt a férfi meghatotta őt. Elutaztak New Orleansba, a hamvazószerdai ünnepségekre, de a dermesztően hideg időben napjaik jó részét a Café du Monde falai között töltötték, az ünnepségekből végül semmit sem láttak. A fönnmaradó időben a szállodájukban tartózkodtak, elrejtőzködve a nyüzsgés és a tömeg elől. Szerelmeskedtek, és csak azért bújtak néha elő, hogy bekapjanak egy-két, porcukorral vastagon meghintett csörögefánkot, és megigyanak egy-egy csésze édes, cikóriával ízesített tejeskávét reggelire. Robin erővel igyekezett lovagiasnak mutatkozni. – Menjünk el ma egy szép hajókirándulásra? Látogassunk meg egy képtárat? Menjünk el táncolni egy éjszakai mulatóba? – De ő világosan látta, hogy a férfinak nincs igazán kedve egyikhez sem. Ez a nála kétszer idősebb férfi, aki el akarja őt venni feleségül, aki úgy ül ott a kávéscsészéjét markolva, mintha csak némi meleget akarna meríteni belőle... olyan probléma volt a kedvességével, amely egyetlen nap alatt megoldható. Így végül is megérlelődött benne a döntés.

Így szólt hozzá:

– Azt hiszem, ezzel az erővel tényleg össze is házasodhatunk.

Így is cselekedtek. Ugyan nem még aznap, de olyan hamar, ahogy csak lehetett. S. Ya. sohasem bánta meg. Nem olyan dolognak bizonyult, amelyet meg kellett volna bánnia. Az első néhány hét eltelte után még az sem izgatta őt, mivé válik majd végül a dolog. Robin nem volt sem féltékeny, sem gőgös természetű. Néha ugyan nyakig elmerült a munkájában, nos, ő sem különben.

Egyetlen kérdés maradt megoldatlan, azé a nőé, Gelle-Klara Moynliné, az elvesztett szerelmesé.

Nagy volt a valószínűsége, hogy valóban meghalt. De nem is volt lényeges, hogy él-e, hal-e, hiszen örökre reménytelenül elérhetetlenné vált minden emberi erőfeszítés számára. Teljesen egyértelmű volt, hogy így van, emellett szóltak a fizika legalapvetőbb törvényei... de mégis akadtak pillanatok, Essie tisztában volt ezzel, amikor a férje nem hitte el, hogy valóban ez a helyzet.

Ilyenkor elgondolkodott rajta: ha bármely lehetősége adódna rá, hogy válasszon közöttük, vajon hogyan döntene Robin?

És mi van akkor, ha kiderül, hogy még a fizika törvényei alól is lehet alkalomadtán találni egy-egy kivételt?

De itt van a hícsí hajók problémája, azzal együtt, hogy velük kapcsolatban miként alkalmazhatók a fizika ismert törvényei? A világ valamennyi gondolkodó elméjéhez hasonlóan S. Ya. tudatát is már jó ideje foglalkoztatták a hícsík körüli kérdések. Még iskolás gyerek volt, amikor fölfedezték az Átjáró aszteroidát. Az új leleteket beharangozó vezércikkek egyetemista évei alatt is szinte hetenként jelentek meg az újságokban. Csoporttársai közül néhányan bekapták a csalit, és elmélyültek a hícsí vezérlőrendszerek elméletének tanulmányozásában. Ketten közülük most is az Átjárón tartózkodtak. Legalább hárman hícsí hajókra szálltak, hogy sohase térjenek vissza.

Ezek a hajók nem voltak irányíthatatlanok. Tulajdonképpen egész simán kormányozhatták őket. A folyamat elemi műszaki föltételeit elég jól ismerték. Mindegyik hajónak volt öt fő-és öt kiegészítő finombeállítója. Azok segítségével határozták meg (de hogyan?) az űrbeli célpontokat, és ha ez megtörtént, a hajók már könnyen odajutottak. Megint csak hogyan? Azután pontosan visszatértek kiindulási pontjukra, legalábbis általában, ha útközben el nem fogyott az üzemanyaguk, vagy nem következett be valami más szerencsétlenség. Olyan diadala volt ez a kibernetikának, amire S. Ya. tudomása szerint egyetlen emberi kéz alkotta rendszer sem volt képes. A nehézség abban rejlett, hogy mind a mai napig nem akadt ember, aki pontosan tisztában lett volna a vezérlőművek kódrendszerével.

De mi várható a következő vagy az utána következő percben? Annak az információáradatnak a birtokában, amely folyamatosan érkezik a tápanyaggyár és a Hícsí Mennyország felől! Azáltal, hogy megszólaltak a Holt Emberek? Hogy akadt egy legalább félig kompetens pilóta, az a Wan kölyök!... Mindennek ismeretében és különösen annak az új tudásnak a birtokában, amelyet az imalegyezők titkának föltárása révén szerezhetnek meg...

Vajon mennyi idő múlva fejthetik meg e titkok valamelyikét? Lehet, hogy nem is olyan sokára!

S. Ya. vágyakozott rá, hogy ő is részese lehessen ezeknek az eseményeknek, ahogyan az évfolyamtársai. És ahogyan a férje is... Még jobban kívánta azt, hogy ne tudja, pontosan milyen szerepre vágyik e téren a férfi. De a gyanú továbbra is ott motoszkált benne. Ha Robin elérhetné, hogy egy hícsí hajó a világmindenség általa kiválasztott bármely pontjára elröpítse, Essie úgy érezte, teljesen tisztában van vele, melyik lenne ez a célpont.

Szemja Yagrodna Lavorovna-Broadhead megkérdezte titkárprogramjától:

– Mennyi időm maradt még?

A kép megjelent és megállapította:

– Most öt óra huszonkét perc van. Dr. Liederman hat negyvenötkor érkezik. Akkor elkezdik a műtétre való fölkészítését, amelyre pontosan nyolc órakor kerül majd sor. Tehát valamivel több mint egy és egynegyed óra maradt még. Talán jót tenne addig egy kis pihenés.

S. Ya. fölkuncogott. Mindig jól szórakozott rajta, amikor maga készítette programjai valamilyen tanácsot adtak neki. De azt már nem tartotta fontosnak, hogy válaszoljon is.

– A mai és a holnapi étrendet összeállították már? – kérdezte inkább.

– Nyet, goszpozsa.

Ez egyszerre okozott megkönnyebbülést és csalódottságot. Legalább mára nem írt elő Robin egy csomó hizlaló ételt, vagy talán fölülbírálták a rendelkezéseit a műtét miatt?

– Akkor válassz magad valamit! – rendelkezett. A program rendkívül ügyes volt az étlapok összeállításában. Talán azért, mert kettejük közül Robin volt az, akinek egyáltalán eszébe jutottak ilyesféle szokványos gondok. Robin persze egészen speciális eset. Voltak időszakok, amikor hobbijává vált a főzőcskézés: a salátába való hagyma hajszálvékonyra metélése vagy éppen valami mártás kevergetése órák hosszat. Néha szörnyűséges dolgokat állított elő, máskor nem. Essie nem nagyon kritizálta, mivel nem sokat törődött azzal, mit eszik. No meg azért, mert hálás volt érte, hogy nem kell kötelességének éreznie az ilyesmivel való foglalatoskodást. Robin legalábbis ezen a téren fölülmúlta az apját. – Pardon, még egy pillanat – tette hozzá egy hirtelen gondolat hatására. – Amikor Robin megérkezik, biztosan éhes lesz. Szolgáltass föl neki valami harapnivalót, olyan forgácsfánkot meg New Orleans-i kávét. Mint a Café du Monde-ban!

– Da, goszpozsa! – Hogy te milyen kifinomult vagy, gondolta Essie magában mosolyogva. Még egy óra tizenkét perce volt hátra.

Tényleg nem ártana egy kis pihenés.

Másrészt viszont egyáltalán nem volt álmos.

Arra gondolt, ne faggassa-e ki még egyszer az egészségügyi programját? De semmi kedve nem volt hozzá, hogy a kis idő múlva ráváró procedúrákról halljon megint. Hogy ilyen tekintélyes darabokat emeljenek ki valaki más testéből az ő kedvéért! Egy vese még csak-csak. Azt az ember nyugodtan el is adhatja, és még marad is valamije. Diákkorában Essie hallott róla, hogy néhány pajtása így tett, és lehet, hogy maga is megtette volna, ha csak egy hajszálnyival is szegényebb, mint valójában. És bár alig tudott többet az anatómiáról, mint amit apja tanított meg neki, a térdén lovagoltatva őt, annyival azért mégis tisztában volt, hogy az a személy vagy személyek, akik mindezeket a szöveteket a rendelkezésére bocsátották, szóval nekik aligha maradhatott annyi, hogy megéljenek vele. Fölkavaró volt számára ez a gondolat.

Legalább olyan émelyítő, mint az az érzés, hogy mindennek ismeretében és a totális kezelés mellett is előfordulhat, hogy többé nem tér vissza, miután Wilma Liederman végrehajtotta rajta késeivel a soron következő sebészeti hadjáratot.

De még mindig van egy óra tizenegy perce.

Ismét fölült. Akár életben marad, akár nem, attól még éppoly kötelességtudó asszony, amilyen gyerek volt annak idején! És ha Robin azt kívánja, hogy foglalkozzon az imalegyezőkkel és általában a hícsíkkel, akkor meg is teszi. Odafordult a számítógép termináljához. – Kérem az Albert Einstein-programot!

12.

HATVANMILLIÁRD GIGABIT

Amikor Essie Broadhead kimondta: „Kérem az Albert Einstein-programot” – ezzel egész sor eseményt hozott mozgásba. Az egyszerű érzékek számára mindebből vajmi kevés volt hozzáférhető. Ugyanis nem a makroszkopikus fizikai világban mentek végbe, hanem egy főként elektromos töltésekből és az elektronok nagyságrendjének megfelelő erővonalakból felépülő univerzumban. Egyes elemei egészen parányiak voltak. Az egész viszont annál kevésbé, hiszen mintegy hatvanmilliárd gigabitnyi információtömeg alkotta.

Akademogorszkban, a fiatal S. Ya. professzorai az ionoptikán és mágnesbuborékokon alapuló, akkoriban legfejlettebb komputerlogikai ismeretekkel vértezték fel őt. Megtanulta, hogyan csiholhat ki számítógépeiből egészen meglepő dolgokat. Könnyűszerrel teremtettek elő milliós helyi értékű prímszámokat, vagy számították ki ezer évre előre valami iszapmocsár árapálymozgását. Ha egy „házat” vagy a „papát” ábrázoló gyerekrajzot tettek elébük, pompás építészeti tervrajzokká vagy éppen varrodai próbababává varázsolták őket. A házat tetszés szerint elforgathatták, kiegészíthették napozóterasszal, bevakolhatták vagy akár befuttathatták vadszőlővel. Leborotválhattak egy szakállat, föladhattak egy parókát, beöltöztethettek valakit vitorlázáshoz, golfozáshoz, tanácskozáshoz vagy éppen esti mulatozáshoz. Csodálatos lehetőségek voltak ezek a tizenkilenc éves Szemka szemében. Borzongatónak találta őket. Azóta viszont felnőtté vált. Azokhoz a programokhoz képest, amelyeket manapság készített saját titkáraként, „Albert Einstein”-ként vagy nagyszámú kliense számára, régi kedvencei lomhán csetlő-botló karikatúráknak tűntek. Még nem rendelkezhettek a hícsí technológiából kölcsönzött áramkörökkel vagy a 6 × 10^19 bitszámú körforgásos memóriával.

Természetesen még Albert sem használta állandóan mind a hatvanmilliárd gigabitjét. Először is mert nem mind volt az övé. A közös adatbankon pedig több tízezer legalább olyan értelmes és bonyolult program osztozkodott, mint Albert, nem is beszélve a több tízmilliónyi kezdetlegesebbről. Az „Albert Einstein” nevet viselő program minden fönnakadás nélkül suhant keresztül és lavírozott e tízezrek és milliók között. Figyelmeztető jelzések tartották távol őt az éppen foglalt áramköröktől; útjelzők vezették el a funkciói ellátásához szükséges adatbankokhoz és könyvtárakba. Sohasem járt egyenes vonalú utakon. Döntéshozatali pontok szerteágazó hálózata, fordulatok és visszatérések cikcakkos villámösvénye volt az útvonala. Persze nem volt ez „ösvény” a szó igazi értelmében. Albert ugyanis sohasem mozdult el a helyéről. Az is vitatható, hogy Albert egyáltalán „valami” volt. Létezése nem volt folyamatos. Amikor Robin Broadhead végzett vele és kikapcsolta, akkor megszűnt létezni, és alprogramjai más feladatok után láttak. Amint ismét bekapcsolták, gyorsan újjáteremtette magát az éppen szabad áramkörökből, a S. Ya. által megszerkesztett programnak megfelelően. Nem volt valóságosabb, mint valami egyenlet, és nem volt kevésbé az, mint maga az Isten!

– Kérem... – mondta S. Ya. Lavorovna-Broadhead.

Mielőtt végzett volna az első szótag kiejtésével, a monitor hangra érzékeny vevőkészüléke már meg is kereste titkári programját. Maga a titkár nem jelent meg a képernyőn. Essie kiejtette a soron következő hangokat...

– ...az Albert Einstein...

A gép összevetette ezt utasításainak adatbankjával, gyorsan felülvizsgálta, nem ütközik-e valami mással, és kiadta a megfelelő rendelkezést. Ebben nem is merült ki a tevékenysége. Már előzőleg azonosította S. Ya. hangját, meggyőződött róla, hogy illetékes személyé, tulajdonképpen azé, aki őt magát szerkesztette. Átfutotta adattárát, ki nem adott üzeneteket keresve, s miután jó néhányat talált, sürgősségük szerint mérlegelte őket. Gyorsan végigfutott Essie telemetrikus kijelzőin, és fölmérte aktuális fizikai állapotát, emlékezetébe idézte a hamarosan várható műtét tényét, összehasonlította azt a tárolt üzenetek és a kapott utasítás fontossági fokával, eldöntötte, hogy az üzeneteket e pillanatban nem kell bejátszania, mivel azokkal Essie komputermása is megbirkózhat. Mindez rendkívül kis időt vett igénybe, és a titkár teljes programjának csupán parányi részét foglalta le. Azzal például nem kellett most foglalkoznia, milyen legyen a külső megjelenése, vagy milyen hangszínben szólaljon meg. Így ezekkel a kérdésekkel nem is törődött.

A titkár jelzése fölébresztette „Albert Einsteint”.

A program az első pillanatban még nem is volt tudatában annak, hogy ő Albert Einstein. Saját adattárán végigfutva összeszedett számos, önmagára vonatkozó részletet. Mindenekelőtt azt, hogy ő egy interaktív információszolgáltató program, amiből következően megkereste és megtalálta a tőle alapvetően elvárható információkra vonatkozó legfontosabb utalásokat. Azután megállapította, hogy heurisztikus és normatív jellegű, ami arra késztette, hogy az „igen” és a „nem” kapuk figyelembevételével föltárja a szabályokat, amelyek meghatározzák döntéshozatali tevékenységének menetét. Harmadsorban meggyőződött róla, hogy ő Robin... alias Robinette, Rob, Robby, Bob vagy Bobby... Broadhead tulajdona, és olyan módon kell érintkeznie vele, mint aki „ismeri” őt. Ez arra ösztönözte az Albert-programot, hogy tekintse át a Robin Broadhead adattárat, és jegyezze meg annak tartalmát – ami egyébként egész tevékenységének talán leginkább időigényes szelvénye volt. Miután mindezzel végzett, azonosította saját nevét és külső megjelenésének részleteit. Sebesen végigpróbált néhány öltözéket: pulóvert vagy szvettert, illetve kopott, szürke pólót vegyene magára, papucsot vagy kitaposott teniszcipőt húzzon, amelyből egyik lábujja kikandikál, vegyen föl zoknit vagy sem... azután megjelent a monitor tankjában az igazi Albert Einstein maszkjában, pipájával a kezében, kedélyesen csillogó, jóindulatú tekintettel a szemében – mindezt még azelőtt, hogy az utasítás utolsó hangja elhalt volna.

– ...programot.

Rengeteg idő állt rendelkezésére. Essie-nek csaknem négytized másodpercébe kerül csak az, hogy a nevét kimondja.

Mivel az asszony angolul beszélt hozzá, ő is ezen a nyelven köszöntötte őt: – Jó... – a helyi időzóna villámgyors ellenőrzése – reggelt – Essie fizikai és kedélyállapotának még gyorsabb fölmérése... – ...Mrs. Broadhead. – Ha éppen megszokott hivatali öltözékét viselné, akkor „Lavorovna” néven szólította volna.

Essie elismerő tekintettel méregette néhány másodpercig, ami Albert számára szinte végtelen hosszú időnek tűnt. De ezt sem vesztegette potyára. Időmegosztásos program volt, ezért az adott pillanatban éppen nem foglalt kapacitása még pikoszekundumnyi időmorzsákat is fölhasznált más feladatok elvégzésére. Bármilyen feladatról lett légyen is szó. Miközben várakozott, egy része segédkezett egy, a Long Island Sound kikötőből éppen kifutó sporthalászhajónak szóló meteorológiai előrejelzés elkészítésében, másik a francia igeragozást töltögette egy kislány fejébe, életet lehelt egy gazdag vénember szexi gumibabájába, vagy ravasz, titkos ügyleteket bonyolított le a pekingi értéktőzsde aktuális aranyárfolyamának alapján. Csaknem mindig akadt számára valami egyéb feladat. Amikor mégsem, akkor is ott voltak a kevésbé sürgős problémák kimeríthetetlen dossziéi, a nukleáris részecskék pályaelemzése, a kisbolygók mozgásának pontosítása, milliónyi csekkfüzet egyenlegének elkészítése... olyasmi, amire bármely szabad pillanatban ráirányíthatta annak a hatvanmilliárd gigabitnyi kapacitásnak bármely részét.

Albert valamelyest más volt, mint Robin többi programja: az ügyvéd, az orvos, a titkár, a pszichoanalitikus vagy számos más segédprogram, amely Robinette Broadhead helyett dolgozott, amikor Robin nem ért rá, vagy éppen nem volt kedve hozzá. Albert azokkal is nem csekély ismereteken osztozott. Szabadon hozzáférhettek egymás adattáraihoz. Mindegyiküknek megvolt a meghatározott munkaterülete a megfelelő, speciális igények kielégítésére, de nem is tudták volna rendesen elvégezni a munkájukat, ha nem ismerik egymás tevékenységének részleteit.

Mindettől függetlenül mindannyian Robin Broadhead személyes tulajdonát képezték, az ő akaratától függtek. Albert annyira kifinomult volt, hogy nüansznyi összefüggéseket is fölismert, és azokból következtetéseket vont le. A válaszait nem határolta be az, amit Robin mondott neki. Képes volt rá, hogy mélyebb kérdéseket is föltárjon, mindannak alapján, amit Robin valaha közölt vele vagy bármely másik programjával. Albert nem élhetett vissza Robin bizalmával, nem tehette meg, hogy nem veszi figyelembe bizonyos kérdések titkos jellegét. Legalábbis általában.

Azért néha akadtak kivételek. Először is az a személy, aki Albert programját készítette, könnyűszerrel fölülbírálhatta bizonyos utasításait. És meg is tette alkalmasint.

– Robin utasított, hogy készíts számomra valamilyen összefoglalót – fordult Essie saját teremtményéhez. – Most kérem. – Kritikus szemmel, amellett elismeréssel figyelte, amint az általa készített program bólint, pipája szárával megvakarja a füle tövét, és beszélni kezd. Albert egészen jól sikerült program, gondolta magában büszkén. Ahhoz képest, hogy csupán elektronikus impulzusok rongyokba bugyolált halmaza, lazán kristályos dikalkogének, nedves mosogatórongy állagára emlékeztető szerkezetű tömeg... Albert határozottan vonzó személyiség.

Elrendezte vezetékeit és csöveit, majd hátradőlt párnáira, várva, hogy mit mond neki Albert. A hallottak minden szava várakozásán felül érdekesnek bizonyult. Még neki is, még most is, amikor – mennyi is? – egy óra tíz perc múlva megmosdatják, levetkőztetik, megborotválják és kiterítik, hogy beleturkáljanak legbenső énjébe. Mivel ez alkalommal csupán már elhangzott és megszerkesztett szövegek újrajátszását kérte Alberttől, tisztában volt vele, hogy a program jelentős része más feladatokon dolgozik éppen. De ami most rendelkezésére állt, még kritikus szemmel nézve is egészen komoly volt. A kérdéseit váró interaktív Alberttől ahhoz az Alberthez való átmenet, aki nemrégen még a férjével társalgott, simán, teljesen zökkenőmentesen zajlott le – ha eltekintünk olyan apróságoktól, hogy a pipa hirtelen magától meggyulladt, a zokni pedig fölcsúszott az elektronikus kép bokája fölé. Essie elégedetten a mondanivaló tartalmára összpontosította a figyelmét. Nemcsak egyetlen beszélgetésről van szó, állapította meg. Legalább háromról. Robin bizonyára nem kevés időt fordított Brazíliában a tudományos programjával való beszélgetésre, és mialatt Essie tudatának egyik felével a Hícsí Mennyországból származó izgalmas hírekre figyelt, a másik fele csöndesen derült magában. Milyen mulatságos, hogy ilyen jólesik neki a fölismerés, hogy Robin nem másféle célokra használta szállodai lakosztályát. (Vagy legalábbis nem kizárólag azokra – tette hozzá gondolatban.) Azért sem kárhoztathatná őt, ha Albert helyett valami eleven partnert kerít magának. Akár még nőneműt is. Adott körülmények között, amikor legnagyobb szerelme nincs valami hozzáférhető állapotban, maga is jogosnak érezte volna, ha hasonlóan cselekszik. (Nos, talán nem is olyan biztosan. Éppen elég korai orosz prüdéria maradt még Essie tudatában ahhoz, hogy legalább kételkedjen magában egy kicsit.) Egyszóval, miután elismerte, hogy jólesik neki a dolog, végleg az elhangzó, rendkívül lenyűgöző hírekre fordította a figyelmét. Mennyi esemény! Mennyi mindent kell megemésztenie!

Először is a hícsík! A Hícsí Mennyországban lévő hícsík valójában nem is hícsík! Legalábbis azok a bizonyos Vének nem azok. Ezt kétségkívül bizonyítja a létfenntartó egység által elvégzett DNS-vizsgálatuk, magyarázta Albert a férjének határozottan, miközben pipája szárával bökdösve adott nyomatékot érveinek. A bioelemzés végül is nem választ adott, hanem talányt vetett föl: a lények biokémiája ugyan nem volt emberi, de annyira nem is különbözött az emberitől, hogy olyan teremtményeknek legyen tulajdonítható, amelyek valamely más csillag körül alakulhattak ki.

– Továbbá – folytatta Albert pöfékelve – itt van a hícsí ülőkék kérdése. Az emberi test alakjának sehogy sem felelnek meg. A Vénekének sem! Akkor hát kiknek tervezték őket? Jaj, Robin! Még csak nem is sejtjük.

Gyors váltás. A zokni eltűnt, a pipát éppen tömködi Albert, miközben az imalegyezők kérdését boncolgatja. Eddig még, szabadkozott Albert, nem sikerült megoldania a legyezők rejtélyét. A róluk szóló irodalom óriási terjedelmű, de ő átnézte az egészet. Nem létezik olyan elképzelhető energiafajta vagy berendezés, amit már ki ne próbáltak volna rajtuk. Ám így is teljes homályba vész a dolog.

– Az ember persze elgondolkodhat rajta – mormolta Albert, égő gyufát emelve a pipájához –, hogy a hícsík csupa összezagyvált legyezőt hagytak hátra, hogy ezzel is megzavarjanak bennünket. De én ezt nem hiszem el. Raffiniert ist der Herr Hietschie, aber Boshaft ist er nicht.

Ezt a komikus megjegyzést is beleépítette volna a programba? Essie már arra gondolt, hogy közbevág, és utasítja a programot, hogy játssza be viselkedési rendszabályainak idevágó részét, de az a szakasz addigra már véget ért, és egy kissé kevésbé torzonborz Albert éppen valami asztrofizikai problémát taglalt. Essie itt kis híján becsukta a fülét, mivel igen hamar elege volt általában a legérdekesebb kozmológiai eszmefuttatásokból is. Hogy a világmindenség nyitott vagy zárt? Különösebben nem érdekelte. Hogy valóban „hiányzik”-e belőle valami óriási tömeg, abban az értelemben, hogy nem figyelhető meg elegendő az ismert gravitációs jelenségek megmagyarázásához? Nagyon helyes! Akkor csak hiányozzon tovább! Egyáltalán nem érezte úgy, hogy neki kellene bajlódnia a megkeresésével. Valaki elképzelése a kimutathatatlanul parányi pionok viharairól, vagy egy másik... egy bizonyos Klube azon megállapítása, hogy tömeg semmiből is keletkezhet, a legkevésbé sem izgatta őt. Viszont amikor a társalgás a fekete lyukak témája felé fordult, hegyezni kezdte a fülét. Ugyan ez a téma sem foglalkoztatta túlságosan. Inkább az érdekelte, miért foglalkoztatja annyira Robint.

De ez – állapította meg magában tárgyilagosan, mialatt Albert csak darálta tovább a mondókáját – igazán kicsinyesség a részéről. Robin szándékosan nem titkolt előtte semmit. Már a kezdet kezdetén mesélt neki élete nagy szerelméről, arról a Gelle-Klara Moynlin nevű nőről, akit otthagyott valami fekete lyukban... valójában jóval többet mesélt neki róla, mint amennyit ő tudni vágyott.

– Állj! – szólalt meg.

A képtankban ágáló háromdimenziós alak az éppen kiejtett szót elharapva, abban a pillanatban megállt, és udvariasan nézett rá, további utasításait várva.

– Albert – kezdte óvatosan –, miért mondtad el nekem, hogy Robin ismét tanulmányozni kezdte a fekete lyukak kérdését?

Az alak köhintett egyet.

– Miért, Mrs. Broadhead? – folytatta Albert. – Én csak egy fölvételt mutattam be, amely kifejezetten az ön számára készült.

– Nem most! Miért közölted velem ezt az információt önként máskor is?

Albert arckifejezése földerült, és tiszteletteljesen megjegyezte:

– Az az utasítás nem a programomból származott, goszpozsa.

– Mindjárt gondoltam! Nyilván kapcsolatba léptél a pszichoanalitikus programmal.

– Pontosan, goszpozsa, ahogy ön beállította az enyémet.

– És mi volt a célja ennek a részletnek a Sigfrid von Ideg-programból?

– Nem tudnám pontosan megmondani, de... – jelentette ki tétován – talán megkockáztathatom, hogy kitalálom. Talán azt jelenti, hogy Sigfrid szerint a férjének nyíltabban kellene viselkednie önnel szemben.

– Abban a programban semmiféle utasítás sincs az én mentális problémáimmal kapcsolatban!

– Nincs. De nem is az önéről van szó, goszpozsa, hanem a férjééről. Goszpozsa, ha több információt óhajt erről, javaslom, hogy azzal a programmal konzultáljon, ne velem.

– Annál többet is megtehetek! – csattant föl Essie.

És valóban jóval többet is megtehetett volna. Elég lett volna kiejtenie három szót: Dajtye gorod Polimat! – mire Albert, Harriet, Sigfrid von Ideg, egyszóval Robin valamennyi programja összeolvadt volna az ő egyetlen, hatalmas programjába, a Polymathba, amelyet legelőször készített, amely az összes többi fölött állt, és magában foglalta a rájuk vonatkozó valamennyi utasítást. Akkor próbálnának meg eltitkolni előle valamit! Akkor majd meglátnák, hogyan őrizhetik meg bizonyos információik bizalmas jellegét. Akkor...

– Istenem! – szólalt meg Essie hangosan. – Csak nem arra készülök, hogy csalásra tanítsam a tulajdon programjaimat?

– Goszpozsa!

Hirtelen visszafogta a lélegzetét. Úgy hangzott, mint valami, a zokogás határát súroló nevetés.

– Nem! – kiáltotta. – A fentiek törlendők. Nincs semmi hiba a programodban, Albert, és Idegében sincs. Ha Ideg úgy véli, hogy Robinnak valamivel oldania kell belső feszültségét, én nem szólhatok bele, és nem is kíváncsiskodom. Gyerünk tovább! – billentette helyre az elhangzottakat.

Essie Lavorovna-Broadhead esetében az volt a különös, hogy a „tisztesség” még saját szerkesztményeivel szemben is jelentett számára valamit. Egy olyan program, mint Albert Einstein, nagy volt, bonyolult, pontos és nagy teljesítményű. Ilyen programot még S. Ya. Lavorovna sem készíthetett volna egymaga. Ezért volt szüksége Polymathra. Egy Albert Einstein-féle program tanulékony volt és növekedett, sőt feladatait is újrafogalmazta előrehaladtában. Még maga a megalkotója sem állapíthatta meg minden alkalommal, miért éppen azt az információrészletet használta föl, és nem valami mást. Csupán azt figyelhette meg, hogyan dolgozik és teljesíti a kapott utasításokat. Nem lett volna tisztességes, ha bármivel „megvádolja” a programot, és Essie nem is követte el ezt a becstelenséget.

De miközben nyugtalanul forgolódott párnái között (már csak huszonkét perce maradt!), az az érzése támadt, hogy a világ nem minden tekintetben tisztességes vele szemben. Nem! Sőt egyáltalán nem az! Nem volt becsületes dolog, hogy mindezek a lidércmesés csodák a világ nyakába zúduljanak... nem most! Nem volt tisztességes, hogy ezek a bajok és talányok éppen most bontakoznak ki, amikor kétséges, hogy ő megérheti-e a másnapot, és meggyőződhet róla, mi lesz belőlük! Vajon kezelhető-e Peter Herter? Megmenekül-e expedíciójának többi tagja? Az imalegyezőkből és a földerítőktől nyert ismeretek elégségesek lesznek-é mindannak megvalósításához, amit Robin ígért: lesz-e elegendő élelem a világ számára, gazdag és boldog lesz-e minden ember? Föltárhatja-e az emberiség a világmindenséget? Itt ez a sok kérdés, és ő meghalhat, még mielőtt ma lemegy a nap... sohasem ismerheti meg a rájuk kapott választ. Ez nem volt tisztességes. Nem! Egy csöppet sem! A legkevésbé tisztességes pedig az volt, hogy ha ő belehal ebbe a műtétbe, akkor sohasem tudja meg, hogyan választana Robin, ha valami csoda folytán ismét előkeríthetnék elveszített szerelmét!

Egyre élesebben tudatosult benne az idő múlása. Albert türelmesen várakozott a képtankban, csak néha tett egy-egy apró mozdulatot: szortyogtatta a pipáját, vakarózott egy kicsit kopott pulóvere alatt... hogy emlékeztesse őt, figyelmeztesse rá, hogy még mindig ott van, tettre készen.

Essie takarékos, kibernetikus lelke arra sürgette, hogy vagy használja a programot, vagy kapcsolja ki. Micsoda pocsékolása ez a drága gépidőnek! De nem tudott dönteni. Annyi kérdeznivalója volt még!

Ekkor az ajtón bekukucskált az ápolónő.

– Jó reggelt, Mrs. Broadhead! – köszöntötte őt, látva, hogy ébren van.

– Máris itt az idő? – kérdezte Essie megbicsakló hangon.

– Ó, nem, még egypár percig nem történik semmi. Nyugodtan használja még a gépét, ha kedve tartja.

Essie megrázta a fejét.

– Nincs értelme... – és kikapcsolta a programot. Nem volt nehéz meghoznia ezt a döntést. Nem tűnt úgy neki, hogy bármely, föl nem tett kérdése sorsdöntő jelentőségű lenne.

Amikor Albert Einstein elbocsátást nyert, nem bontotta le magát azonnal.

„Soha nem mondanak ki semmit egészen” – mondta Henry James. Albert számára Henry James nem volt több egy címszónál, olyan információforrásnál, amelynek föltárására eddig még nem kellett sort kerítenie. De az említett törvény jelentése világos volt előtte. Még ő sem mondhatott ki mindent egészen, még a gazdája előtt sem. Talán egész programja összeomlana, ha megpróbálkozna vele.

De melyik részét válassza ki annak az egésznek?

Legalsó szerkezeti szintjén Albert programjába, beépítettek egy szűrőt, amely a fölmért „fontossági” fok alapján bizonyos információkat beengedett, másokat elutasított. Elég egyszerű dolog. Hanem a program alapvetően redundáns volt. Bizonyos elemek néha számos, előfordult, hogy csaknem száz szűrőn keresztül jutottak el hozzá, és ha az egyik szűrő azt mondja: „menj!”, a másik viszont azt: „ne menj!”, akkor mit tegyen szegény program? Léteztek bizonyos algoritmusok a fontosság mértékének meghatározására, de voltak a komplexitásnak olyan szintjei is, ahol ezek az algoritmusok kimerítették volna a hatvanmilliárd gigabitnyi forrásanyagot... sőt akár egy információelemekkel teli univerzum tartalékait is. Meyer és Stockmeyer már régen bebizonyította, hogy a komputerek teljesítőképességétől függetlenül léteznek olyan problémák, amelyek megoldása a világmindenség létének teljes ideje alatt sem lehetséges. Albert mostani gondjai persze nem voltak ennyire hatalmasak. De nem talált például olyan algoritmust, amely eldönthette volna, hogy előhívja-e Mach elvének rejtélyes értelmezéseit, és alkalmazza-e őket a hícsí történelemre vonatkozóan. Sőt! Ő tulajdonképpen egy magánprogram. Nagyon érdekes lenne ellenben, ha a kapcsolatain keresztül az adott témában megfaggathatna egy tisztán tudományos programot. De ezt az ő alapvető utasításai nem tették lehetővé.

Így azután Albert csaknem egymilliomod másodpercig egyben tartotta még magát, hogy áttekintse lehetőségeit. Amikor Robin legközelebb előhívja, vajon megossza-e vele kételyeit a Hícsí Mennyország mögött rejlő, potenciálisan félelmetes igazsággal kapcsolatban?

Az alatt a hosszú másodperctöredék alatt nem juthatott döntésre e kérdésben, alkotóelemeire viszont már másutt volt szükség.

Albert tehát belenyugodott, hogy darabjaira hulljon szét.

Egyik részét a lassú memóriabankba irányította, egy másikat az éppen folyamatban lévő problémák megoldásához, addig, míg az egész Albert Einstein-integráció szétfolyt abban a 6 × 10^19 információegységben, akár a víz a sivatag homokjában, míg már egy foltocska sem utalt a létezésére. Egyes perifériái, másokkal összekapcsolódva, valami szimulált hadműveletben vettek részt, amelyben Key West ellen indítottak támadást Grand Cayman felől. Mások a Dallas-Fort Worth repülőtér forgalomirányítási programjának működtetésében segítettek éppen akkor, amikor Robin Broadhead gépe a leszállópálya felé kanyarodott. Sokkal, de sokkal később egy kis szelvénye közreműködött Essie életfunkcióinak kijelzésében, amikor dr. Wilma Liederman metélni kezdte őt. Egy másik morzsája, végtelen órákkal később, segédkezett az imalegyezők rejtélyének megfejtésében. Legegyszerűbb, legkezdetlegesebb és legkisebb elemei pedig azt a programot felügyelték, amely a kávét és a fánkokat készítette elő a megérkező Robin számára, s mellesleg gondoskodott róla, hogy a házban rend és tisztaság fogadja a gazdát. Hatvanmilliárd gigabit sok mindenre képes. Még arra is, hogy ablakot nyisson...

13.

FÉLÚTON

Valakit szeretni égi kegyelem. Valakivel összeházasodni – szerződéskötés. Az a részem, amely szerelmes volt Essie-be, teljes szívvel szerette őt, fájdalomban és félelemben gyötrődött, amikor visszaesett, és reszkető öröm töltötte el, amikor a fölépülés jeleit mutatta. Mind a kettőre bőven volt alkalmam. Essie kétszer is meghalt műtétei közben, mielőtt hazaértem, és még egyszer, tizenkét nap múlva, amikor ismét nekiestek. Akkor szándékosan juttatták a klinikai halál állapotába. Szívverését és lélegzését leállították, csupán az agyát tartották életben. És valahányszor újraélesztették, borzalommal gondoltam arra, hogy él... mert az élete azt jelentette, hogy ismét meghalhat, amit talán már nem viselnék el többször. De lassan, keservesen gyarapodott a súlya, és Wilma azt mondta, hogy megfordult a dagály, mint amikor az a spirál fölizzik félúton egy hícsí hajóban, és az ember már biztos lehet benne, hogy életben megússza az utazást. Azt az egész időt, végtelen heteket és hónapokat a házban ődöngve töltöttem el, hogy mindig kéznél legyek, ha Essie fogadhat.

És mindez idő alatt énemnek az a része, amely házassági szerződést kötött vele, keservesen bánkódott e kötelék miatt, és vágyódott a teljes szabadság után.

Mit szólnak mindehhez? Pompás alkalom volt ez a bűntudat kifejlődéséhez, és a bűntudat az az érzés, amely oly könnyen a hatalmába kerít, ahogyan jó öreg pszichoanalitikai programom hajtogatja szüntelenül. Amikor meg-meglátogattam Essie-t, öröm és aggodalom töltötte el a szívemet, saját múmiájaként látván őt viszont, és a bűntudat és megbánás keserűségét éreztem a számban. Az életemet adtam volna azért, hogy ő jobban legyen. Ez azonban nem látszott ésszerű stratégiának, legalábbis nem láttam módját egy ilyen üzlet megkötésének. Énem másik, bűnös és ellenséges része pedig a szabadságra sóvárgott, hogy az elveszett Klara után vethessem magam, és kiderítsem, valahogy rátalálhatok-e megint.

De Essie állapota javult, fölépülőben volt. Meglepően gyorsan gyarapodott. A szeme alatt csüngő táskák megteltek, és már csupán sötét karikának látszottak. A csöveket eltávolították az orrából. Úgy falt, akár egy malac. A szemem láttára gömbölyödött ki: mellei megteltek, csípője ismét vágyat ébresztően domborodott.

– Minden elismerésem a doktornak – szólítottam meg Wilma Liedermant, az előszobában elkapván őt egyszer, amint éppen páciense meglátogatására igyekezett.

– Igen. Nagyon rendesen viselkedik – válaszolta szárazon.

– Egyáltalán nem tetszik, ahogyan ezt mondja! – förmedtem rá. – Miért, mi a baj?

Wilma megenyhült.

– Valójában semmi. Minden lelete nagyszerű. Csak éppen... valahogy túlságosan is igyekszik.

– De hiszen éppen ez a jó, vagy nem?

– Egy bizonyos pontig igen. Most pedig – folytatta szigorúan – meg kell néznem a betegemet. Aki most már bármelyik nap talpra állhat, és egy-két héten belül visszatérhet a normális kerékvágásba. – Micsoda pompás újság volt ez. És én milyen ímmel-ámmal fogadtam!

Mindezeken a heteken úgy vergődtem keresztül, mintha valami lógna a fejem fölött. Az néha a pusztulás képét öltötte: az öreg Peter Herter zsarolja a világot, és a világ semmit sem tehet ellene, vagy a hícsík dühbe gurulnak, amiért betolakodtunk a komplexumukba, privát világukba. Máskor úgy éreztem, hogy isteni ajándék az: új lehetőségek, új technológiák, új remények, új, föltárásra és kiaknázásra váró csodák! Önök nyilván úgy vélik, hogy én tisztán megkülönböztetem egymástól a reményt és az elkeseredést, igaz? Tévednek. Mindkettő a pokol kínjait állatta ki velem. A jó öreg Sigfrid mondta egyszer, hogy különleges hajlamom van nem csupán a bűnbánatra, hanem az önmarcangolásra is.

Ha pedig kissé figyelmesebben megvizsgáljuk a helyzetet, igencsak volt mi fölött aggódnom. Nem csupán Essie. Amikor az ember elér egy bizonyos életkort, legalábbis nekem úgy tűnik, joga van elvárni, hogy életének bizonyos területei stabilizálódjanak. Hogy például micsoda? Például a pénz. Hozzászoktam, hogy korlátlan mennyiségben áll rendelkezésemre, és tessék, a jogi programom most arra int, hogy fogamhoz verjem a garast.

– De Hanson Bovernak egymilliót ígértem készpénzben. És föltett szándékom, hogy meg is adom! Értékesíts valami tőkeérdekeltséget.

– Már meg is tettem, Robin. – Nem volt ingerült. Nem úgy volt programozva, hogy valós ingerültség jeleit mutathassa, de azért elszontyolodhatott, és most meg is tette.

– Akkor adj el még valamit! Mi az, amitől a legkönnyebb szívvel megválhatunk?

– Semmi sem a „legkönnyebb”, Robin. A tápanyagbányák árfolyama lezuhant a tűzvész miatt. A haltelepek még nem tértek magukhoz az ivadékok elveszítését követően. Mostantól számítva egy-két hónap...

– Mostantól számítva egy-két hónap nem az az időpont, amikor a pénzre szükségem lesz. Most adj el valamit!

Amikor Mortont elbocsátottam, és fölhívtam Bovert, hogy megkérdezzem tőle, hová küldjem a millióját, alaposan meglepettnek látszott.

– Tekintetbe véve az Átjáró Tröszt intézkedéseit – mormolta –, azt hittem, hogy visszavonja a megállapodásunkat.

– Az üzlet az üzlet – mondtam. – A törvényes formaságokat függőben hagyhatjuk. Nem sokat nyomnak a latban, amíg az Átjáró markában vagyok.

Azon nyomban gyanakvóvá vált. Ugyan mivel kelthetek gyanút az emberekben, amikor mérföldekre térek le saját utamról csak azért, hogy tisztességesen járjak el?

– És miért akarja fölfüggeszteni őket? – kérdezte idegesen dörzsölve a feje tetejét. – Csak nem égett föl már megint?

– Tulajdonképpen nem „akarom” – feleltem –, de az nem jelent semmit. Amint ön benyújtja a keresetét, az átjáróiak azonnal rám szállnak a magukéval.

Bover vicsorgó képe mellett megjelent a titkári programom. Úgy nézett ki, mint valami őrangyal, amint éppen Bover fülébe sugdos valamit, de a mondanivalója nekem szólt:

– Hatvan másodperc maradt Mr. Herter határidejéig – közölte.

Teljesen megfeledkeztem róla, hogy az öreg Peter újabb négyórás ultimátumot intézett hozzánk.

– Itt az ideje, hogy fölkössük az alsóneműt Peter Herter legközelebbi műsorához – mondtam, és megszakítottam a kapcsolatot. Valójában nem azzal törődtem, hogy figyelmeztessem őt, csak véget akartam vetni a tárgyalásnak. Nem sok előkészületre volt szükség. Megfontolt... nem is... rendes dolog volt az öreg Petertől, hogy minden alkalommal előre figyelmeztetett, és utána olyan pontosan lépett működésbe. Persze mindez többet jelentett a pilótáknak és az autósoknak, mint a hozzám hasonló otthon ülőknek.

Hanem itt van Essie! Benéztem rá, hogy nem kap-e éppen infúziót, nem katéterezik vagy etetik-e adott pillanatban. Semmi ilyesmi. Aludt. Teljesen normálisan aludt, rőtarany haja szétterülve, miközben halkan horkol. Kényelmes dolgozószékem felé visszamenet éreztem meg, amint Peter behatol a tudatomba.

Egész jó szakértője lettem már ezeknek a szellemi hadjáratoknak. Nem kellett hozzá valami nagy szaktudás. Az egész emberiség rendelkezett már vele több mint tizenkét éve, mióta az az ostoba kölyök, Wan elkezdte látogatni a tápanyaggyárat. Az ő inváziói voltak a legrosszabbak, mivel olyan soká tartottak, és közben még meg is osztotta velünk az álmait. Ezzel szemben az az egy, amelyet Janine küldött ránk, igazán semmiség volt, Peter Herter kétperces dózisai pedig nem jelentettek többet egy közlekedési lámpánál... az ember egy percre megáll, és türelmetlenül várja a zöld fényt, azután folytatja tovább az útját. Peter részéről mindig csak azt éreztem, amit ő maga is érez... néha az öregség szívfacsaró szorongását, máskor éhséget vagy szomjúságot, egyszer valami halvány szexuális ingert egy magányos öregember lelkivilágából. Miközben letelepedtem végre a székemre, megnyugodva konstatáltam, hogy ezúttal semmiség volt csupán az egész. Leginkább valami könnyű zsibbadásra emlékeztetett, amit olyankor érez az ember, ha, mondjuk, túl sokáig kuporgott egy helyben, s amikor föláll, egy pillanatra meg kell torpannia, míg elmúlik. De ez nem múlt el. Éreztem, hogy zavarosan látom a dolgokat, mintha egyszerre két pár szemmel néznék rájuk; éreztem az öregkor kifejezéstelen dühét és keserűségét... szavak nélkül. Csak valami halk zümmögést, mintha valamit suttogna a fülembe, de hogy mit, azt nem értem.

És továbbra sem akart elmúlni. A zavarodottság egyre erősödött. Lassan eltompultnak, sőt teljesen kábultnak éreztem magamat. Ez a sohasem tiszta vagy éles kettőslátás olyan dolgokat kezdett elém vetíteni, amelyeket soha életemben nem láttam. Nem valóságos dolgokat. Fantáziaképeket. Nőalakokat karvalycsőrrel. Hatalmas, csillogó fémszörnyetegeket, amint végigszántanak szemgolyóm belsején. Látomásokat. Álomképeket.

Az előre bejelentett kétperces időtartam kitört megszabott medréből. Az a szukafi nem elaludt a gubójában!

Istennek hála az öregemberek álmatlanságáért! A lidércnyomás nem tartott nyolc óráig, alig volt hosszabb egyórányinál.

Ám ez hatvan-egynéhány nagyon kellemetlen percet jelentett. Amint megéreztem, hogy a nemszeretem álmok nyomtalanul eltűnnek a tudatomból, és meg is győződtem végleges távozásukról, azonnal berohantam Essie szobájába. Ébren volt. Ülve támaszkodott párnáira.

– Jól vagyok, Robin – szólalt meg azonnal. – Egész érdekes álom volt. Kellemes változatosság a sajátjaim után.

– Megölöm azt a vén fattyút! – dühöngtem.

Essie megrázta a fejét, és fölmosolygott rám.

– Nem lenne praktikus – jelentette ki.

Hát, lehet, hogy nem lett volna az. De amint megelégedve nyugtáztam, hogy Essie rendben van, azonnal hívtam Albert Einsteint.

– Tanácsot kérek. Létezik bármi, amivel megfékezhetnénk Peter Hertert?

Albert megvakarta az orrát.

– Gondolom, úgy érted, közvetlen akcióval. Nincs, Robin. Semmilyen megfelelő eszköz nem áll rendelkezésünkre e pillanatban.

– Nem akarok ilyesmit hallani! Csak kell lennie valaminek!

– Magától értetődik, Robin – mondta Albert megfontoltan –, de attól tartok, nem a megfelelő programhoz fordultál. Közvetett eszközök eredményesek lehetnek. Ha jól értem, vannak bizonyos megoldatlan jogi problémáid. Ha megoldhatnád őket, akkor képes lennél teljesíteni Herter követeléseit, és ezzel leállíthatnád őt.

– Azt már megpróbáltam. Az is csak egy fölösleges vargabetű, hogy a fene enné meg! Ha leállíthatnám Peter Hertert, akkor talán rávehetném az Átjáró Trösztöt, hogy adja vissza nekem az ellenőrzés jogát. Különben is megbolondítja mindenki eszét, és ezért mindenáron le akarom állítani! Nincs valami olyan interferencia, amit leadhatnánk ellene?

Albert megszortyogtatta a pipáját.

– Nem hinném, Rob – nyögte ki végül. – Nekem nem olyan nagy megpróbáltatás az egész.

Ez megdöbbentett.

– Hát nem emlékszel rá, milyen az az érzés?

– Robin – mondta Albert türelmesen –, én nem érzek semmit. Sose feledkezz meg róla, hogy én csak egy komputerprogram vagyok! És ismétlem, nem a legmegfelelőbb program a Mr. Hertertől érkező jelek igazi természetének megtárgyalásához... a pszichoanalitikai programod talán célravezetőbb lenne e téren. Analitikai szempontból pontosan tisztában vagyok vele, mi történt, a sugárzás minden mérhető adata rendelkezésemre áll. Tapasztalati téren viszont semmi. A gépi intelligenciát nem zavarja a dolog. Minden emberi lény érzett valamit. Ezt tudom, mert számos jelentést kaptam róla. Az is bizonyított, hogy a fejlettebb agyú állatok, a főemlősök, delfinek, elefántok szintén szenvedtek tőle. Meglehet, hogy más emlősállatok is, erről szórványosak az ismereteink. De én nem tapasztaltam közvetlenül... Ami azt a zavaró adást illeti, igen, lehetséges, hogy azzal elérhetünk valamit. De mi lenne az egésznek az eredménye, Robin? Gondolj csak arra, hogy a zavarójel közelről indulna ki, nem huszonöt fénynapnyi távolságból. Ha Mr. Herter ilyen zűrzavart kelthet, mi lenne a következménye egy ilyen közelről találomra leadott jelsornak?

– Hát, komisz dolog lenne, azt hiszem.

– Magától értetődik, Robin. Lehet, hogy még annál is rosszabb, mint gondolod, de kísérleti eredmények nélkül nem mondhatok semmi biztosat. Az alanyoknak emberi lényeknek kellene lenniük, és én semmiképpen sem hajthatok végre ilyen kísérletet!

A vállam fölött megszólalt Essie elégedett hangja:

– Valóban nem teheted, és ki tudhatná ezt nálam jobban?

Teljesen hangtalanul osont mögém, mezítláb a vastag, puha szőnyegen. Zárt nyakú, térdig érő hálóinget viselt, haját turbán alá rejtette.

– Essie, mi az ördögöt művelsz te itt!? – dörrentem rá keményen. – Az ágyamban már elviselhetetlenül unalmas – sustorogta a fülemet morzsolgatva ujjai között –, különösen így, magányosan. Van valami programod ma estére, Robin? Mert ha esetleg meghívsz, szívesen megosztanám veled a tiédet.

– De... – motyogtam, majd: – Essie... – Valami olyasmit akartam mondani: „Ezt még nem szabadna csinálnod!” Vagy: „Kérlek, ne a komputer előtt!” De nem adott rá esélyt, hogy válasszak. Előrehajolt, és arcát az enyémhez szorította. Talán azt akarta, hogy érezzem, milyen kerek és kellemesen telt megint.

– Robin – folytatta álmatagon –, sokkal jobban vagyok már, mint gondolnád. Megkérdezheted a doktort is, ha akarod. Majd ő megmondja neked, milyen bámulatosan gyorsan gyógyultam meg. – Kicsit fordított a fején, hogy hirtelen megcsókolhasson, aztán hozzátette: – A következő pár órára akadt némi személyes tennivalóm. Kérlek, addig folytasd a csevegést a programoddal. Biztos vagyok benne, hogy Albertnek rengeteg érdekes mondanivalója van számodra. Nem igaz, Albert?

– Magától értetődik, Mrs. Broadhead – hagyta jóvá a program, kedélyesen pöfékelve a pipájából.

– Nos, akkor meg is állapodtunk. – Ezzel megcirógatta a képemet, és megfordult. Meg kell vallanom, hogy amint a szobája felé lépkedett, a legkevésbé sem nézett ki rosszul. Az inge nem volt feszes, de követte teste vonalait, és azok a vonalak igazán figyelemre méltóak voltak. Nem akartam elhinni, hogy a bal oldaláról már lekerült az a vastag kötés, már semmi nyomát sem láttam.

Tudományos programom köhintett egyet a hátam mögött. Visszafordulva csak annyit láttam, hogy bodor füstfelhőt ereget a pipájából, és rám kacsint.

– A feleséged nagyon jól néz ki, Robin – állapította meg elismerően bólogatva.

– Albert – mondtam –, néha igazán nem is tudom, mennyire vagy te emberszerű. Nos, jól van. Miféle érdekes dolgokról akarsz mesélni nekem?

– Amiről csak hallani óhajtasz, Robin. Folytassuk talán a Peter Herter-problémával? Akadnak más lehetőségek is, mint például az azonnali leállítás. Vagyis mondjuk, egy pillanatra félretesszük jogi aggályainkat, és akkor utasíthatjuk a Vera néven ismert fedélzeti számítógépet, hogy robbantsa föl a pályáján mozgó objektumhoz erősített üzemanyagtartályokat.

– Egy nyavalyát utasíthatjuk! Ezzel megsemmisítenénk az eddig föllelt legértékesebb kincset!

– Magától értetődik, Robin, sőt annál is kényesebb a helyzet. Nagyon kicsiny a valószínűsége, hogy egy külső robbanás számottevő kárt okozhat a Mr. Herter által használt berendezésben. Előfordulhat, hogy csak földühítjük vele. Vagy éppenséggel odakötözzük, hogy élete végéig azt csináljon, amit csak akar.

– Felejtsük el! Valami igazán jó híred nincs véletlenül?

– Voltaképpen, ha belegondolunk, Robin – vigyorgott –, akad. Megtaláltuk a Rosetta-kövünket! – Ezzel színes sziporkákat szórva szertefoszlott és eltűnt. Miközben egy levendulaszínű fényt árasztó, orsó alakú tömeg jelent meg a helyén, a hangja így folytatta: – Ez itt egy „könyv” előlapja.

– De hiszen üres!

– Még nem is játszottam be – magyarázta. Az alakzat magasabb volt nálam, és körülbelül félolyan vastag, mint amilyen magas. Látványos átalakulásba kezdett a szemem előtt: a színek elhalványultak, teljesen átlátszóvá váltak, majd egy, két, három pötty formálódott a helyükön, vöröses pontok, amelyek spirálba csavarodtak össze. Bánatosan csipogó hang hallatszott, mint valami telemetrikus üzenet vagy éppen fölerősített majommakogás. Ekkor a kép kimerevedett. A hang elhalt. Albert folytatta mondanivalóját:

– Itt megállítottam a közleményt, Robin. Lehetséges, hogy ez a hang valamilyen nyelvet jelez, de eddig még nem sikerült elkülönítenünk bármiféle szemantikai egységeit. A „szöveg” ettől függetlenül érthető. Azokból a fénypontokból százharminchét azonosítható. Most pedig figyeld meg, amint még néhány másodpercet bejátszok ebből a könyvből.

A 137 apró csillagból álló spirál megduplázódott. A pontokból egy másik hurka emelkedett ki az eredetiből, fölsiklott az orsó csúcsára, ahol csöndesen megállapodott. Ismét megszólalt az a nyelvre emlékeztető csicsergés, mire az eredeti spirál szétterjedt, és minden egyes pontjából újabb spirálok indultak ki. Amikor a folyamat véget ért, egyetlen hatalmas, 137, egyenként szintén 137 pontból összeálló spirálból fölépülő főspirál képe rajzolódott ki előttünk. Ekkor az egész, eddig vörös kép narancssárgába váltott és kimerevedett.

– Megpróbálkoznál mindennek az értelmezésével, Robin? – kérdezte Albert hangja.

– Háát! Ilyen gyorsan én nem tudok számolni. De a végeredmény 137 × 137, ha nem tévedek.

– Magától értetődik, Robin. 137 a négyzeten annyi, mint 18 769 pont összesen. De most figyelj!

Néhány rövid, zöld villanás tíz szakaszra osztotta föl a spirált. A szakaszok egyike kiemelkedett a többi közül, leereszkedett az orsó aljához, és ismét pirossá vált.

– Ez nem pontosan tizedrésze a fenti számnak, Robin – szólalt meg Sigfrid. – Ha megszámolod, láthatod, hogy odalent e pillanatban éppen 1840 pont található. Hamarosan folytatom. – A központi alak megint gyorsan színt váltott: ezúttal sárga lett. – Nézd a felső alakzatot! – Közelebbről megnézve láthattam, hogy az első pont narancs-, a harmadik sárga színre váltott. Ekkor a központi alakzat elcsúszott függőleges tengelye mentén, és háromdimenziós spiráloszlopot lőtt ki magából. Megszólalt Albert: – A központi alakzatban most 137 a köbön számú ponttal rendelkezünk. Ettől kezdve – jelezte kíméletesen – egy kissé fárasztóvá válik a folyamat megfigyelése. Engedelmeddel átfutok rajta. – És meg is tette. A pontcsoportok keringtek, elkülönültek, a színek változtak a sárgától az avokádózöldön keresztül az igazi zöldig, onnan a tengerkékig, a tengerkéktől az égszínkékig, végig az egész színskálán, majdnem kétszer egymás után. – Nos, most már látod, mivel állunk szemben? Három számmal, Robin. A központban 137, legalul 1840, legfölül pedig 137 a tizennyolcadikon, ami megközelítőleg ugyanannyi, mint 10 a harmincnyolcadikon. Máshonnan nézve, ez három dimenziótlan szám: a mindenkori részecskeállandó, a proton és az elektron méretaránya, valamint az univerzum részecskéinek összmennyisége. Nos, Robin, csak egy kurta leckében volt részed egy hícsí professzortól, a részecskeelmélet kérdéskörében.

– Jóságos úristen! – sóhajtottam.

Albert sugárzó képpel jelent meg ismét a képernyőn.

– Pontosan, Robin!

– No de Albert! Ezek szerint minden imalegyezőt el tudsz olvasni?

Erre persze elszontyolodott.

– Csak a legegyszerűbbeket – mormolta bocsánatkérőn. – Ez bizonyult a legegyszerűbbnek. Ettől fogva viszont teljesen tiszta az út előttünk. Minden egyes imalegyezőt lejátszunk és fölveszünk. Kivizsgáljuk a lehetséges megfeleléseket. Jelentéstani becsléseket teszünk, és a lehető legnagyobb számú összefüggésben megvizsgáljuk őket. Mindezt föltétlenül megtesszük, Robin. De ne feledd, ez beletelik némi időbe!

– Nem akarom, hogy ez sok időt vegyen igénybe!

– Magától értetődik, Robin, de ehhez az kell mindenekelőtt, hogy minden legyezőt azonosítsunk, leolvassunk, fölvegyünk, és a gépi értelem számára hozzáférhetővé tegyünk... azután...

– Egy szót se többet! – kiáltottam. – Tedd, amit tenned kell! De mi a baj?

Albert szomorú képet vágott.

– Pénzügyi probléma az egész, Robin. – Hangja bocsánatkérő színt öltött. – Túl sok számítógépidőt veszünk igénybe.

– Te csak folytasd! Ameddig csak bírom. Legföljebb eladatok Mortonnal még valamit. Nos, mit tartogatsz még számomra?

– Valami valóságos csemegét, Robin – vigyorgott rám, lassan zsugorodva, miután csak egy picinyke arc maradt belőle a képtank csücskében. A képernyő közepén összefutottak a színek, és lassan a hícsí vezérlőmű formáját öltötték, mind a tíz panel közül öt esetében ismételve a rejtélyes színkombinációt. A többi kijelző sötét maradt. – Tudod, hogy mi ez az egész, Robin? Ez az eredője mindazoknak az Átjáró-expedícióknak, amelyekről tudjuk, hogy a Hícsí Mennyországban értek véget. Az itt látható adatok pontosan megfelelnek az ismert hét expedíció mutatóinak. A többiek eltérnek, de semmi sem szól amellett, hogy közvetlenül befolyásolnák a megfelelő pályabeállítást.

– Tulajdonképpen miről beszélsz, Albert? – kérdeztem határozottan. Mégis valahogy meglepetést okozott. Azon kaptam magam, hogy reszketek. – Úgy érted, ha így állítjuk be a hajók vezérlőberendezését, akkor a Hícsí Mennyországba visznek bennünket?

– Nulla kilencvenöt százalék rá az esély, Robin – bólintott. – Mellesleg három ilyen hajót találtam: kettőt az Átjárónál és egyet a Holdon. Ezek alkalmasak a megfelelő beállításra!

Fölhúztam egy szvettert, és lesétáltam a partra. Nem kívántam ebből többet megismerni.

A permetezőberendezés lázasan működött. Lerúgtam a cipőmet, hogy jobban érezzem a bársonyos, nedves fű simogatását, és elnéztem, amint pár kölyök villantóval sügérezik a Nyack torkolatánál, és az jutott az eszembe: végül is ezért kockáztattam az életemet az Átjárónál. Ó, ezért fizettem Klara életével!

Majd hirtelen: hát föláldozhatom mindezt, az egész életemet, mindent megint?

Valójában persze nem az volt a kérdés, hogy „akarom-e vagy sem”. Ha bármelyik hajó a Hícsí Mennyország felé indulna, és én megfizethetném vagy kicselezhetném a följutást, egy pillanatig sem tétováznék.

A józan ész sietett a segítségemre, megsúgva, hogy ezt nem tehetem. Legalábbis az én koromban. És ebben nem is az Átjáró Tröszt értékítélete a döntő. Ráadásul nem is megfelelő az idő. Az Átjáró aszteroidjának pályája éppen derékszögben áll az ekliptikával, kicsiny az eltérés lehetősége. A Földről rettentő hosszú az út odáig, még Hoffmann függvényei szerint is legalább húsz hónap vagy több. De még fölerősített gyorsulás mellett is több mint hat. Annyi idő alatt pedig azok a hajók oda-vissza megjárhatják az utat.

No persze, ha egyáltalán visszatérnek valaha!

Ennek fölismerése legalább annyira jelentett megkönnyebbülést, mint lázas, vágyakozó sóvárgást valami elveszített érték után.

Sigfrid von Ideg sohasem tanított meg rá, hogyan szabadulhatnék meg az ambivalenciától (vagy a bűntudattól). Azt viszont megmondta, hogyan viselkedjek velük szemben. A legfontosabb recept, hogy egyszerűen hagyjuk megtörténni a dolgokat. Előbb vagy utóbb úgyis a felszínre törnek. (Mondja ő!) Legalábbis ebben nincsen semmi meglepő. Ezért azután, miközben hagytam, hogy ez az ősi ellentét semmivé váljon, vígan úszkáltam a medencében, élvezve a pezsgőfürdő feltörő buborékjait, büszkén szemlélve a házat, amelyben lakom, azt a szárnyát, amelyben, legalábbis egy darabig, platonikus szerelemre ítéltetett feleségem pihen... remélhetően jó és nyugodt állapotban. Hanem akármit csinált, nem tette egyedül. Egy bérkocsi legalább kétszer odaröpített valakit a földalatti-állomástól. Az első két érkező nő volt. Az éppen most odahúzó bérkocsiból viszont egy férfi szállt ki. Az illető bátortalanul körülkémlelt, miközben a taxi megfordult, és elrobogott valami újabb fuvar után. Valahogy kételkedtem benne, hogy az illető Essie-hez érkezett, de semmi oka nem lehetett annak sem, hogy engem keressen. Végső esetben miért nem fordult Harriet programjához? Ezért azután meglepetés volt számomra, amikor az eresz alá rejtett puskamikrofon felém fordult, helyet adva Harriet sürgető hangjának:

– Robin! Mr. Haagenbusch keresi. Azt hiszem, fogadnia kellene őt!

Ez egyáltalán nem volt jellemző Harriet stílusára. De mivel általában neki volt igaza, átporoszkáltam a pázsiton, csupasz lábamat leöblítettem a franciaablak előtt, és betessékeltem a látogatót a dolgozószobámba. Eléggé vénecske volt az illető, rózsaszín, kopasz fejtetővel, torzonborz őszes pofaszakállal és gondosan formált amerikai kiejtéssel – nem abban a lágy stílusban, ami általában jellemző a született amerikaiakra.

– Natyon köszönöm, hogy fogad, Mr. Broadhead – mondta, és átnyújtott egy névjegyet:

HERR DOKTOR ADVOKAT WM. J. HAAGENBUSCH

– Pete Herter ügyvédje vagyok – jelentette ki. – Ma reggel röpültem ide Frankfortból, mert üzletet akarok kötni magával.

Ó, micsoda előzékenység! – gondoltam magamban. Képzeljük csak el! Személyesen jön ide üzleti ügyben! De Harriet kívánsága az volt, hogy találkozzam ezzel az alakkal, akivel már valószínűleg értekezett is, ezért így szóltam az illetőhöz:

– Mit óhajt, uram?

Arra várt, hogy hellyel kínáljam. Megtettem. Jutott eszembe, hogy esetleg kávét és egy kis konyakot is kérhetne, de ehhez igazándiból nem volt kedvem. Ekkor lehúzta fekete sevrókesztyűjét, futó pillantást vetett gyöngyszemkörmeire, és kimondta:

– Az ügyfelem 250 milliót követel, elkülönített számlán, mindennemű további befolyásolás kizárásával. Ez az üzenet tegnap este futott be!

Fölhahotáztam!

– Krisztusom, Haagenbusch! Miért mond ilyesmit, tudván, hogy nincs is ennyi pénzem!

– Valóban nincs – egyezett bele. – A Herter-Hall vállalkozásbeli érdekeltségén, némi haltenyésztési tőkeérdekeltségén kívül semmije sincs, csak egy-két lakása és kevés személyi holmija. Úgy vélem, hat-hétmilliót mozgósíthatna, nem számítva a Herter-Hall tőkerészt. Isten tudja, annak mennyi lehet az értéke jelenleg, ha mindent számításba veszünk.

Hátradőltem és fölnéztem rá.

– Azt is tudja, hogy a turistaérdekeltségeimtől megszabadultam. Alaposan tájékozódott felőlem. Csak a tápanyagbányákról feledkezett meg.

– Nem. Nem hinném, Mr. Broadhead. Úgy értesültem, hogy azokat éppen ma délután értékesítették.

Egyáltalán nem volt kellemes érzés rájönnöm, hogy jobban ismeri az anyagi helyzetemet, mint saját magam. Úgy, tehát Morton azokon is kénytelen volt túladni! De nem volt rá időm, hogy fölmérjem a dolog pillanatnyi jelentőségét, mivel Haagenbusch megvakarta a pofaszakállát, és így folytatta:

– Ez a helyzet, Mr. Broadhead. Ügyfelemnek tudomására hoztam, hogy egy kényszer hatására kötött megállapodás nem érvényesíthető. Így most már nem reméli, hogy célját elérheti az Átjáró Tröszttel vagy akár az ön érdekeltségeivel megkötött egyezség révén. Ennek megfelelően új utasításokat kaptam tőle: el kell érnem az említett összeg azonnali kifizetését. Lenyomozhatatlan bankszámlán kell elhelyeznem az ő nevére, és rendelkezésére kell bocsátanom, ha és amikor visszatér.

– Az Átjárónak nem tetszik majd ez a zsarolás – mondtam. – Persze aligha lesz más választása.

– Nem bizony – értett egyet velem Haagenbusch. – Mr. Herter tervének egyetlen hibája az, hogy működésképtelen. Abban ugyan biztos vagyok, hogy a pénzt kifizetik. Sőt abban is, hogy a tárgyalásaimat rögzítik, az irodáimat teletömik poloskákkal, és az Átjáró-szerződésben részes valamennyi ország igazságügyi hatóságai vádemelést készítenek elő Mr. Herter ellen, amint visszaérkezik. Én viszont nem óhajtok tettestársként szerepelni azokban a vádiratokban! Tisztában vagyok vele, mi történik majd. A pénzt megtalálják és visszaveszik. Mr. Herter szerződését az együttműködés hiányára való hivatkozással fölbontják. Azután, és igazán ez a legkevesebb, börtönbe zárják az öreget.

– Nos, elég kellemetlen helyzetben van, Mr. Haagenbusch – vélekedtem.

Szárazon fölkuncogott. De a tekintetében nem volt semmi vidámság. Egy pillanatra ismét megvakarta a barkóját, azután fölcsattant:

– Maga ezt nem érti! Nap mint nap hosszú, kódolt utasítások. Követeljem ezt, garantáljam azt, amazért pedig személyes felelőséggel tartozom! Azután küldjek neki választ, amely csak huszonöt nap múlva érkezik oda, miközben ötven napon át újabb utasításokkal bombáz... a gondolatai egyre zavarosabbak, emellett gyalázkodik és fenyegetőzik. Nem egészséges ember, és minden, csak nem éppen fiatal! Valójában nem hinném, hogy megéri és besöpörheti a zsarolás gyümölcsét... de még az is előfordulhat.

– És miért nem lép ki?

– Megtenném, ha megtehetném. De ha kilépek is, akkor mi lesz? Akkor már senki sem állna mellette. Akkor pedig vajon mit tenne, Mr. Broadhead? Azonkívül – vonta meg a vállát – nagyon régi barátom ő, uram. Apámnak volt az iskolatársa. Nem. Nem hagyhatom ott. Persze azt sem tehetem meg, amire kér. Ön viszont talán megteheti. Nem azzal, hogy átad neki negyedmilliárd dollárt, hiszen ennyi pénze sohasem volt. De egyenlő rangú társává teheti őt. Azt hiszem, ezt elfogadná. Nem... de talán belemenne.

– De hiszen én már... – Elhallgattam. Ha Haagenbusch nem tud róla, hogy érdekeltségeim felét már Bovernak adtam, akkor nem is árulom el neki. – Miért ne érvényteleníthetném én is a szerződést? – kérdeztem.

Haagenbusch vállat vont.

– Azt megtehetné. De azt hiszem, mégsem kellene. Ön afféle szimbólum az ő szemében, és úgy vélem, önben megbízna. Tudja, azt gondolom, hogy értem, mit akar kihozni az egészből. Olyan életre vágyik, amilyen az öné, már amennyi még hátravan neki.

Fölállt.

– Nem várom el öntől, hogy azonnal beleegyezzen – mondta. – Van, mondjuk, huszonnégy órám, mielőtt válaszolnom kellene Mr. Herternek. Kérem, gondolja meg a dolgot. Egy nap múlva ismét kapcsolatba lépek önnel.

Kezet fogtam vele, utasítottam Harrietet, hogy hívjon neki egy taxit, mellette maradtam a kocsiföljárón, amíg megérkezett és elszáguldott vele a leszálló estébe.

Amikor visszatértem a szobámba, ott találtam Essie-t, amint az ablak előtt állva nézi a Tappan-tó fölött villódzó fényeket. Hirtelen megvilágosodott előttem, kik lehettek a látogatói a nap folyamán. Egyikük egész biztosan a fodrásza volt. Rőtarany hajzuhataga egyenesre vágva omlott alá megint, majdnem a derekáig, s amikor megfordult és rám mosolygott, ugyanaz az Essie állt előttem, aki végtelen hosszúságú hetekkel ezelőtt elutazott Arizonába.

– Rettentő sokáig tárgyaltál azzal az emberkével – jegyezte meg. – Biztos megéheztél közben. – Egy percig csak nézte, amint ott állok előtte tanácstalanul, azután fölnevetett. Gondolom, a képemre voltak írva a kérdéseim, mivel magától megfelelt rájuk: – Egy: a vacsora máris készen van. Valami könnyű, amivel bármikor megbirkózhatunk. Kettő: már föl is tálaltattam a hálószobánkban, arra az esetre, ha kedved lenne ott csatlakozni hozzám. És három: igen, Robin, Wilma biztosított róla, hogy már teljesen jól vagyok. Sokkal jobban, mint ahogy képzelnéd, kedvesem.

– Azt látom, hogy olyan jól nézel ki, amennyire emberileg lehetséges – mondtam, bizonyára vigyorogva, mivel világos, tökéletes ívű szemöldöke vidáman összerándult.

– Szórakoztat ugyebár a fölajzott feleséged látványa? – incselkedett.

– Ó, nem! Nem. Egyáltalán nem erről van szó – mormoltam, átkarolva a derekát. – Csak arra gondoltam egy perccel ezelőtt, hogy vajon miért akarhat magának bárki olyan életet, amilyen az enyém. Most már tudom!

Hát igen. Azután szerelmeskedtünk, először lassan és óvatosan, majd amikor rájöttem, hogy nem törik tőle darabokra, még egyszer, bátrabban és hevesebben. Utána fölfaltuk a dohányzóasztalkára bekészített ennivaló nagy részét, majd fogócskázni és kergetőzni kezdtünk, ami újabb szeretkezésbe torkollott. Végül összefonódva szundítottunk egyet, míg Essie bele nem suttogta a tarkómba:

– Figyelemre méltó teljesítmény volt egy vén kecskétől, Robin. Még egy tizenhét évesnek sem vált volna szégyenére!

Ásítozva nyújtózkodtam fektemben, hátamat a hasához és melléhez dörgölve.

– Azért úgy érzem, kissé elkapkodtuk a dolgot – jegyeztem meg.

Essie nem válaszolt, csak belefúrta orrát a vállgödrömbe. Van bennem egy különleges, nem látható és hallható radarberendezés, amely mindig megmondja az igazat. Még heverésztem egy percet, aztán összeszedtem magam és fölültem.

– Essie, drágaságom – fordultam hozzá –, ki vele, mit akarsz mondani!?

Elnyúlt a karjaim között, arcát a bordáimba fúrta.

– Ugyan miről? – kérdezte ártatlanul.

– Na gyerünk, Essie! – Miután most sem válaszolt, nekiszegeztem a kérdést: – Talán keljek föl az ágyból, és faggassam ki Wilma doktort?

Erre ő is fölült, és ásított egyet. Mesterkélten. Mikor ugyanis rám nézett, teljesen éberen csillogott a szeme.

– Wilma túlságosan konzervatív! – mondta végül vállat vonva. – Léteznek bizonyos elnyújtott hatású gyógyszerek, cortocoszteroidok meg ilyesmi, amelyeket nem akar nekem beadni. Azok ugyanis jelenthetnek valami kockázatot jó pár év múlva, de akkorra a totális kezelés már nyilván megbirkózhat majd velük, ebben teljesen biztos vagyok. Szóval kierőszakoltam őket tőle. Egészen dühbe gurult.

– Kockázatot, azt mondod! Úgy érted, leukémiát?

– Előfordulhat. De sokkal valószínűbb, hogy nem. És egészen biztos, nem hamar!

Fölkeltem fektemből, és azon csupaszon az ágy szélére telepedtem, hogy jobban láthassam őt.

– De Essie, miért?

Ujjait becsúsztatta hosszú haja alá, és hátralendítette az arcából, hogy jobban a szemembe nézhessen.

– Azért, mert siettem – közölte. – Mivel neked végül is jogod van egy normális feleséghez. Mivel kellemetlen katéteren keresztül pisilni, nem is beszélve a dolog esztétikai oldaláról. Mivel rajtam állott a döntés, és én így döntöttem. – Lelökte magáról a takarót, és hanyatt dőlt. – Gyere csak, Robin, nézz meg jól! – sürgetett. – Még sebhelyek sincsenek rajtam. És odabent, a bőröm alatt, minden porcikám rendesen működik. Tudok enni, emészteni, üríteni, szeretkezni, még gyermeket is foganhatok tőled, ha úgy kívánod. És nem jövő tavasszal vagy egy év múlva. Most!

És mindez teljesen igaz volt. Saját szememmel meggyőződhettem róla. Hosszú, karcsú testén semmi nyom... no, mégsem egészen... bal oldalán azért ott virított az új bőr egy szabálytalan foltja. De oda kellett figyelni, hogy észrevegye az ember, ezenkívül semmi jele sem volt annak, hogy alig néhány hete még összetört, megnyomorított és tulajdonképpen halott volt.

Fázni kezdtem. Fölkeltem, hogy megkeressem Essie hálóingét, és én is magamra vettem valamit. Még maradt egy kis kávé az asztalon, ráadásul jó meleg.

– Én is kérek! – szólalt meg Essie, miközben töltöttem magamnak.

– Nem kellene inkább pihenned?

– Ha majd elfáradok – állapította meg tárgyilagosan –, magad is észreveszed, mert befordulok és elalszom. De már mióta nem voltunk így egymással, Robin. Élvezem a dolgot!

Átvette tőlem a csészét, és a pereme fölött rám nézett, miközben kortyolgatta.

– De te nem élvezed – jegyezte meg.

– Jaj, dehogynem! – És ez igaz is volt, de tisztességből hozzá kellett tennem: – Néha igazán csodálkozom, Essie. Miért van az, hogy amikor te szerelmet mutatsz irántam, az én agyamban valamiféle bűntudat ébred?

Letette a csészéjét, és hátradőlt.

– Tényleg akarod, hogy beszéljek erről, Robin drágám?

– Hogyne akarnám! – Majd hozzátettem: – Azt hiszem, ha bárkit, akkor a jó öreg Sigfrid von Ideg-programot kellene előkerítenem és elmondanom neki!

– Ezt bármikor megteheted – mormolta Essie.

– Hmm! Ha most előkerítem őt, ki tudja, mikor végezhetek majd vele. Mindenesetre most nem erre a programra vagyok kíváncsi. Annyi minden történik éppen, Essie! És minden valahogy nélkülem. Úgy érzem, hogy kívül rekedek az eseményeken.

– Igen – töprengett Essie –, nagyon jól tudom, hogyan érzel. Akarsz csinálni valamit, hogy ne érezd magadat kirekesztve?

– Háát... meglehet – mondtam. – Például Peter Herterrel kapcsolatban. Egy pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy meg kellene beszélnem a kérdést Albert Einsteinnel.

– Nos, miért ne? – bólogatott Essie. Ő is kitelepedett az ágy szélére. – Add ide a papucsomat, kérlek. Azt mondom, máris lássunk neki!

– Most? Hiszen olyan későre jár. Neked nem lenne szabad...

– Robin – csicseregte Essie kedvesen –, én is beszéltem Sigfrid von Ideggel. Nagyon jó program, még ha nem is én írtam. Azt mondja, hogy jó ember vagy, keménykötésű és nagylelkű, amit én is tanúsíthatok, arról nem is beszélve, hogy kitűnő szerető és igazán szórakoztató társ. Gyerünk a dolgozószobádba! – Ezzel kézen fogott, és beléptünk a Tappan-tóra nyíló tágas helyiségbe, ahol letelepedtem a számítógép konzolja előtt álló öblös karosszékbe. – Persze – folytatta – Sigfrid azt is megállapította, hogy különleges képességgel rendelkezel a dolgok halogatására. Tehát segítek benne egy kicsit, hogy fölrázzalak. Dajtye gorod Polimat! – Ezt már nem nekem, hanem a konzolnak mondta, amely nyomban életre kelt. – Egyszerre kérem az Albert-és a Sigfrid-programot – adta ki az utasítást. – Mindkettőt interaktív üzemben! Most pedig, Robin, tegyük föl a benned motoszkáló kérdéseket! Tulajdonképpen én is nagyon kíváncsi vagyok rájuk!

Ez az én feleségem, akit oly régen vettem el, S. Ya. Lavorovna komoly meglepetésekkel szolgál számomra, amikor a legkevésbé várom. Kényelmesen letelepedett mellém, és a kezemet fogta, miközben teljesen nyíltan beszéltem olyan dolgokról, amelyekről a legkevésbé sem akartam. Nem csupán arról volt szó, hogy elmenjek a Hícsí Mennyországba vagy a tápanyaggyárba, és megakadályozzam, hogy a jó öreg Peter Herter fölforgassa az egész világot. Arról beszéltem, hogy azután hová menjek!

Eleinte persze nem úgy nézett ki, hogy egyáltalán készülnék valahová.

– Albert – kezdtem –, azt mondtad, hogy az Átjáró adattárának alapján megállapítottad, mely beállítások juttatnak a Hícsí Mennyországhoz. Meg tudnád tenni ugyanezt a tápanyaggyárral kapcsolatban is?

Mind a ketten békésen megfértek a PV-készülék képtankjában. Albert a pipájából pöfékelt, Sigfrid karba tett kézzel, némán, figyelmesen hallgatott. Addig nem szólal meg, amíg én nem szólok hozzá, és ezt most még nem tettem meg.

– Attól tartok, nem – mondta Albert bocsánatkérőn. – A tápanyaggyárról csak egy helymeghatározást ismerünk Trish Bovertől, és az nem elegendő a bizonyossághoz. Talán nulla hat a valószínűsége, hogy ismét odavetődik egy hajó. De azzal is mire mennénk? Nem térhetne vissza, Robin. Legalábbis Trish Boveré nem jött vissza. – Kényelmesen elhelyezkedett, úgy folytatta: – Persze azért akad egy-két alternatíva. – A mellette ülő Sigfrid von Ideg felé fordult. – Valaki esetleg úgy manipulálhatná Herter tudatát, hogy megváltoztassa a terveit.

– Ilyesmi esetleg beválhat? – kérdeztem még mindig Albert Einsteintől. Ő vállat vont, Sigfrid is mocorgott egy kicsit, de még mindig nem szólt semmit.

– Ugyan, ne légy már ilyen gyerek! – ripakodott rá Essie. – Válaszolj, Sigfrid!

– Goszpozsa Lavorovna – reagált végre Sigfrid, még mindig hozzám fordulva –, nem is tudom. Azt hiszem, a kollégám úgy vetette föl ezt a kérdést, hogy nyugodtan figyelmen kívül hagyhatom. Igaz, tanulmányoztam Peter Herter fölvett közleményeit. A jelképrendszerük teljesen egyértelmű. Azok az angyali nők a karvalycsőrükkel vagy „horgas orrukkal”, ugyebár, goszpozsa? Payter gyermekkori élményei köszönnek vissza bennük, olyasmi, mint a világ megszabadítása az álnok zsidóktól. Erőszak rejlik mögöttük, valamiféle büntető szándék. Az az ember nagyon beteg, valójában máris elszenvedett egy szívrohamot, és egyáltalán nem gondolkodik racionálisan. Valójában teljesen gyermeteg állapotba zuhant vissza. Sem a szuggesztió, sem észérvek nem hatnának rá, goszpozsa. Egyetlen lehetőségnek a hosszú távú analízis ígérkezne. Ebbe azonban aligha menne bele, a fedélzeti számítógép sem birkózna meg a feladattal, és különben sincs rá elegendő idő. Én itt nem segíthetek, helyesebben nem látok rá reális esélyt.

Régen, nagyon régen eltöltöttem pár száz, túlnyomórészt gyötrelmesen kellemetlen órát Sigfrid ésszerű, ám annál őrjítőbb hangját hallgatva, így igazán semmi kedvem sem volt rá, hogy újra halljam. Ráadásul nem is ez volt a legrosszabb.

Essie megmozdult mellettem.

– Polymath – mondta –, gondoskodj friss kávéról! – Majd hozzám fordult. – Azt hiszem, egy darabig itt maradunk!

– El nem tudom képzelni, minek! – tiltakoztam. – Teljesen frusztráltnak érzem magam.

– Ha így van – tréfálkozott Essie kedélyesen –, akkor jobb, ha nem isszuk meg a kávét, hanem visszabújunk az ágyba. Mellesleg én határozottan élvezem a helyzetet.

– Hát akkor gyerünk tovább! – Különös módon csöppet sem voltam álmosabb, mint amilyennek Essie látszott. Valójában teljesen éber voltam és kipihent, s talán az agyam sem volt tisztább sohasem. – Albert – kérdeztem –, akad valami újság a hícsí könyvek megfejtéséről?

– Nem sok, Robin – szabadkozott. – Előkerült még néhány olyan matematikai munka, amilyet már láttál, de a nyelvükről lényegében semmi... mi történt, Robin?

Csettintettem az ujjaimmal. A kósza gondolat, amely eddig a tudatom mélyén rejtőzködött, most hirtelen a felszínre tört.

– Az „áldatlan számok”! – kiáltottam föl. – Azok a számok abban a könyvben! Ugyanazok, amelyeket a Holt Emberek „áldatlan számoknak” neveznek!

– Magától értetődik, Robin – bólogatott Albert. – Azok a világmindenségnek, de legalábbis ennek az univerzumnak a dimenziótlan, állandó mutatói. No persze, itt van azért Mach tételének kérdése, amely szerint...

– Ne most, Albert, ne most! Mit gondolsz, honnan vehették őket a Holt Emberek?

Albert egy pillanatra somolyogva elhallgatott. Pipájából kiverte a hamut, és Sigfridre pillantott, mielőtt megszólalt:

– Az a következtetés kínálkozik, hogy a Holt Emberek valahogy kapcsolatba kerültek a hícsí gépi intelligenciávál. Az kétségtelen, hogy mindkét irányban létrejött valamilyen információáramlás.

– Pontosan erre gondoltam én is! És mit gondolsz, mi mást tudhatnak még a Holt Emberek?

– Ezt rendkívül nehéz lenne megmondani. Hiszen tudjuk, milyen tökéletlenül tárolják őket. Legjobb pillanataikban is különösen nehéz volt velük a kommunikáció, azóta pedig teljesen összezavarodtak.

Izgatottan fölegyenesedtem.

– És mi van, ha helyreáll ez a kommunikáció? Mi volna, ha valaki odamenne a Hícsí Mennyországba, hogy szóra bírja őket?

Albert köhintett. Gondosan kerülve a kioktató hangnemet, figyelmeztetett:

– Ne feledd, Robin, hogy a Herter-Hall család több tagja plusz az a Wan fiú teljesen hiábavalóan próbált valamilyen választ kicsikarni belőlük erről a kérdésről. Még a mi gépi intelligenciánk is csak szánalmas eredményre jutott, bár... – folytatta feltűnően udvariasan – ez főként azzal magyarázható, hogy a fedélzeti komputerük, Vera az egyetlen kapcsolatteremtési lehetőségünk. Különben is csapnivaló a tárolásuk, Robin. Rögeszmések, irracionálisak és gyakran teljesen zavarosak.

Essie jelent meg mögöttem, egy tálcán gőzölgő kávéscsészékkel; nem is hallottam a konyhai csengő jelzését, hogy már készen van.

– Kérdezd meg őt is, Robin! – mondta határozottan.

Nem tettem úgy, mintha nem érteném.

– A pokolba! – mordultam föl. – Rendben van, Sigfrid. Ez a te világod. Hogyan vehetnénk rá őket, hogy végre szóba álljanak velünk?

Sigfrid elmosolyodott, és szabaddá tette összekulcsolt kezeit.

– Örülök, hogy ismét beszélhetek hozzád, Robin – jelentette ki. – Engedd meg, hogy gratuláljak a legutóbbi beszélgetésünk óta bekövetkezett jelentős haladáshoz...

– Most arról beszélj!

– Természetesen, Robin. Létezik egy lehetőség. A nőnemű földerítő, Henrietta tárolt kapacitása elég teljesnek mutatkozik, egy bizonyos mániájától eltekintve, mármint a férje hűtlenkedését illetően. Azt gondolom, ha készíthetnénk egy programot annak alapján, amit a férje személyiségéről tudunk, és azzal szembesíthetnénk őt...

– Hogy hamisítsunk neki egy férjet?

– Lényegében igen, Robin – bólogatott Sigfrid. – Nem is lenne muszáj túl hitelesre csinálnunk. Mivel a Holt Emberek tárolása annyira hézagos, valószínűsíthető, hogy elsiklanak a nem megfelelő részletek fölött. Mindemellett a programnak teljesen...

– Ne locsogj, Sigfrid! Tudsz egy ilyen programot készíteni vagy sem?

– Igen. A feleséged segítségével, igen.

– És azután? Hogyan biztosítsuk a kapcsolatát Henriettával?

Oldalpillantást vetett Albert felé.

– Azt hiszem, kollégám segíthet e téren.

– Magától értetődik, Sigfrid – reagált Albert kedélyesen, egyik lábát a másik nagyujjával vakargatva. – Egy. Készítsd el a programot, segédprogramokkal együtt! Kettő. Vedd föl egy PMAL-2 típusú flip-processzorra, gigabit nagyságrendű gyorsmemóriával, és mellékeld a szükséges kiszolgáló egységeket! Három. Helyezd el egy ötfős hajón, és indítsd el a Hícsí Mennyország felé. Azután kapcsold össze Henriettával, és láss neki a kikérdezésének. Azt hiszem, izé, nulla kilenc az esély rá, hogy működni fog.

Elfintorodtam.

– Ugyan mi szükség arra, hogy ezt az egész gépezetet megkocsikáztassuk?

Albert türelmes magyarázatba kezdett:

– Itt a c-ről van szó, Robin. A fénysebességről! Mivel nem áll rendelkezésünkre fénysebességnél gyorsabb rádiókészülék, el kell juttatnunk a készüléket a tett színhelyére!

– De a Herter-Hall komputernek van ilyen rádiókészüléke.

– Az nagyon korlátolt gép, Robin. Túl lassú. És a legrosszabbról még nem is beszéltem. Tudod, hogy ezek a berendezések meglehetősen terjedelmesek. Egy ötszemélyes hajót nagyjából meg is töltenek. Ami azt jelenti, hogy csupaszon és védtelenül érkezik meg a Hícsí Mennyországba. És fogalmunk sem lehet róla, ki fogadja majd a dokkoknál.

Essie ismét mellettem ült, csinosan, töprengőn és egy csésze kávéval a kezében. Gépiesen elvettem tőle, és belekortyoltam.

– Azt mondtad, „nagyjából” – emlékeztettem Albertet. – Ez azt jelenti, hogy esetleg egy pilóta is mehetne?

– Attól tartok, aligha, Robin. Mindössze körülbelül százötven kiló hasznos teherkapacitás marad.

– De az én súlyom csak feleannyi! – Essie teste megfeszült mellettem. Most érkeztünk el a kritikus ponthoz. Úgy éreztem, a fejem sokkal tisztább, és magam is sokkal magabiztosabb vagyok, mint hetek óta bármikor. A tehetetlenség görcse percről percre oldódott bennem. Tisztában voltam vele, mit beszélek, és még világosabban éreztem, mit jelent mindez Essie számára. Mégsem volt kedvem abbahagyni.

– Ez megfelel a tényeknek, Robin – következtetett Albert –, de talán holtan óhajtasz odaérkezni? Ott van az élelem, a víz és a levegő! Egy oda-vissza útra érvényes átlagos ellátmányod, a normális regenerálódás követelményeit figyelembe véve, több mint háromszáz kilót jelent, és ennyire egyszerűen nincs...

– Hagyd abba, Albert – szóltam közbe. – Te is ugyanannyira tisztában vagy vele, akár én magam, hogy ezúttal nem oda-vissza útról beszélünk. Hanem... de tényleg, miről is? Huszonkét napról. Ennyi volt Henrietta repülésének ideje. Ez minden, amire nekem is szükségem van. Legyen elegendő huszonkét napra! Akkorra már a Hícsí Mennyországban leszek, és ott ez már nem számít!

Sigfrid fölajzott tekintettel, de hallgatagon nézett ránk. Albert határozottan aggodalmas képet vágott. Mégis elismerte:

– Nos, ez végül is igaz, Robin. De igen nagy a kockázat. A lényeg az, hogy egyáltalán nincs fölmérhető hibahatár.

Megráztam a fejemet. Jóval megelőztem őt ezúttal, legalábbis abban az értelemben, ameddig ő hajlandó lett volna egyáltalán elmenni. – Azt mondtad a minap, hogy a Holdon van egy olyan Ötös, amelyik alkalmas lenne erre az útra. Akad-e ott egy ilyen hogyishívják, PMAL is?

– Nincs, Robin! – Aztán bánatosan hozzátette: – De van egy a Kourou állomáson, fölkészítve egy vénuszi útra.

– Köszönöm, Albert – mondtam félig haraggal, mivel akár a fogát húzták volna, úgy kellett kiszedni belőle. Azután hátradőltem, és emészteni kezdtem az éppen kimondottakat.

Persze nem én voltam a társalgás egyedüli figyelmes hallgatója. Essie koppanva tette le mellettem a kávéscsészéjét.

– Polymath – csattant a hangja –, kerítsd elő és játszd be a Morton-programot, oda-vissza! Nos, rajta, Robin! Tedd meg, amit meg kell tenned!

A képtankból ajtócsapódás hallatszott, Morton sétált be, kezet rázott Sigfriddel és Alberttel, miközben a válla fölött rám vetette kérdő pillantását. Belépvén azonnal fölmérte a helyzetet, és az arckifejezése láttán világossá vált számomra, hogy a tapasztalat egyáltalán nem tetszik neki. De ezzel nem törődtem.

– Morton – szólítottam meg –, van egy PMAL-2 információs processzor egy guyanai kilövőállomáson. Azonnal vásárold meg nekem!

Megfordult, és keményen a szemembe nézett.

– Robin – fordult hozzám határozottan –, nem hiszem, hogy tisztában vagy vele, milyen sebességgel emészted föl a tőkédet! Ez a program például legalább ezer dollárodba kerül percenként! Újabb tőkeértékesítést kell eszközölnöm...

– Adj el akármit!

– De nemcsak erről van szó. Inkább arról a balga ötletedről, hogy kilöveted magad a Hícsí Mennyország felé azzal a komputerrel együtt. Ne tedd! Még csak ne is gondolj rá! Mindenekelőtt Bover keresete még mindig az utadban áll. Másodsorban, ha mégis sikerrel járnál, még mindig megidézhető lennél egy teljesen jogos kereset alapján az okozott veszteség miatt...

– Nem vagyok kíváncsi az erről alkotott véleményedre, Morton. Tegyük föl, hogy rávehetem Bovert a keresete visszavonására. Vajon akkor is megállíthatnának?

– Igen! Bár tényleg megtehetnék – tette hozzá engesztelőn –, arra is van némi esély, hogy nem. Legalábbis nem idejében. Ettől függetlenül, mint jogi tanácsadódnak, kötelességem megjegyezni, hogy...

– Jobb, ha nem mondasz semmit. Vásárold meg azt a gépet! Albert és Sigfrid, készítsétek el a programot, ahogy megbeszéltük. Egyébként ti hárman távozzatok a tankból! Harrietre van szükségem. Harriet! Szervezd meg a repülésemet Kourouból a Holdra azzal a hajóval, amelyet Morton vásárol meg számomra! Amilyen gyorsan csak lehet! Közben nézz utána, elérhetőe Hanson Bover. Beszélni szeretnék vele!

Miután Harriet bólintott és dolgához látott, Essie felé fordultam. Szeme ugyan nedvesen csillogott, de azért mosolygott.

– Tudod-e, min csodálkozom? – kérdeztem. – Sigfrid ezelőtt sohasem szólított Bobnak vagy Bobbynak.

Essie átölelt, és szorosan magához szorított.

– Lehet, hogy úgy érzi, már nem kell gyermekként kezelnie – mondta. – És én is egyetértek vele. Ne gondold, hogy csak azért igyekeztem ilyen hamar meggyógyulni, hogy szerelmeskedhessünk! Nem! Azért is, hogy ne érezd magadat a feleséged rabjának, akit bűn lenne magára hagynod. No és hogy megbirkózhassam a helyzetemmel, ha mégis elmégy – tette még hozzá.

Amikor Cayenne-ben leszálltunk, koromsötét volt, és szemerkélt az eső. Bover ott várt a vámhivatal előtt, félig alva egy habszivacs karosszékben, a csomagkiadó mellett. Többször is megköszöntem neki, hogy kijött elém, de ő csak a vállát vonogatta válaszul.

– Mindössze két óránk van – közölte végül. – Gyerünk, essünk túl a dolgon!

Harriet megrendelt nekünk egy kávédarálót. Akkor emelkedtünk a pálmafák fölé, amikor éppen kiemelkedett a Nap az Atlanti-óceánból. Amikor Kourouba értünk, már délre járt az idő, és a holdrakéta ott magasodott az indítótornyának támaszkodva. Parányinak tűnt azokhoz képest, amelyek a Kennedy vagy a California űrrepülőtérről indultak, de a guyanai Spatial Centre rakétáinak teljesítménye egyhatodnyival nagyobb, mivel majdnem az Egyenlítőn van, ezért nem kell, hogy olyan óriásiak legyenek. A számítógép már bemelegedett, és rendesen működött, ezért Boverral együtt azonnal beszálltunk. Egy rándulás. Szökkenés. Torkomban feltört a reggeli íze, amelyet nem kellett volna elfogyasztanom a repülőgépen, és máris úton voltunk.

A holdutazás három napba telik. Amennyit csak tudtam, végigaludtam ebből az időből, a többit locsogással töltöttük Boverral. Az utóbbi tizenkét évben ez volt a leghosszabb idő, amelyet kommunikációs lehetőségeimtől megfosztva kellett eltöltenem, ezért azt hittem, nagyon keserves lesz az élmény, de villámgyorsan elmúlt. Akkor ébredtem föl, amikor elhangzott a fékezéssel kapcsolatos figyelmeztetés. Figyeltem, amint a rézvörös Hold felénk emelkedik, azután már ott is voltunk.

Ha arra gondolok, hogy milyen távolságokat bejártam már, különös, hogy még sohasem jutottam el a Holdra. Nem is tudtam, mi vár ott rám. Meglepő volt az érzés: a táncos könnyedség, amikor az ember súlya nem több, mint egy fölfújt gumibabáé, a reszelős tenor hang, ami a számból előtört a húszszázaléknyi héliummal dúsított levegőben. Az emberek már nem hícsí keveréket lélegeztek be, legalábbis a Holdon. A hícsí bányagépek bombaként hatoltak be a holdkőzetbe, és a rendelkezésre álló kimeríthetetlen mennyiségű napenergia szinte ingyenessé tette működtetésüket. Az egyetlen problémát a levegővel való ellátásuk jelentette, ezért töltötték fel őket héliummal, ami lényegesen olcsóbb volt, mint a N_2.

A hícsí holdorsó az űrrepülőbázis közelében volt... vagyis helyesebben fogalmazva, a bázist telepítették éppen oda, ahová, a Fra Mauro mellé, mivel az volt az a hely, ahol a hícsík vagy millió évvel ezelőtt a legmélyebbre ástak. Az egész a felszín alatt helyezkedett el, még a dokkokat is elrejtették egy holdkráter árnyékos oldalába. Két amerikai űrhajós, Shepard és Mitchell egyszer egy hétvégén ott kószáltak, alig kétszáz kilométerre tőle, mégsem vették észre. Jelenleg egy, az ezret jóval meghaladó lélekszámú közösség népesítette be, új árkok és alagutak ágaztak szerte belőle minden irányban, a Hold felszínén pedig mikrohullámú tányérok, napkollektorok és mindenféle vezetékek sorakoztak.

– Hé, maga! – szólítottam meg az első utamba akadó, épkézlábnak tűnő embert, akinek láthatóan nem volt semmi dolga. – Hogy hívják?

Könnyedén felém lódult. Szájából meggyújtatlan szivar fityegett.

– Mit óhajt? – szegezte nekem a kérdést.

– Akadna némi kirakodnivaló ebből az űrrepülőből. Arra a dokkban álló, ötfős hajóra kellene átcipelni. Kellene vagy fél tucat ember meg talán valami rakodógép. Különben sürgős lenne a dolog.

– Hmm – dünnyögte a fickó. – És van rá engedélye?

– Majd megmutatom, amikor kifizetem a munkát – mondtam. – Egyébként fejenként ezer dollárt fizetek, plusz magának tízezer jutalmat, amennyiben három óra alatt végeznek.

– Hm. No, lássuk a holmit! – Éppen akkor kezdték lerakni a rakétáról. A fickó alaposan megszemlélte, vakarózott egy sort, gondolkodott egy darabig. Nem volt teljesen néma. Egyszerre egy-két szót nyögött csak ki, amiből kiderült, hogy a neve ifj. A. T. Walthers, és a Vénusz alagútjaiban jött a világra. Karperece alapján megállapíthattam, hogy ő is szerencsét próbált az Átjárónál, abból a tényből viszont, hogy alantas munkákat végzett a Holdon, nyilvánvalóvá vált számomra, hogy nem vihette valami sokra. Igaz, az első néhány alkalommal én sem, de aztán megváltozott a helyzet. Persze azt nem is lenne olyan könnyű megmondani, melyik irányban. – Megcsinálhatjuk, Broadhead – mondta végül –, de nincs rá három óránk. Az a viccmester Herter jó kilencven perc múlva kezd újra szórakozni velünk. Ezzel a melóval még az előtt végeznünk kell.

– Annál jobb – válaszoltam. – Különben merre van az Átjáró Tröszt irodája?

– Az orsó északi oldalán, de egy jó félóra múlva bezárnak.

Annál jobb, gondoltam magamban ismét, de most nem mondtam ki hangosan. Bovert magam után vonszolva végiglejtettünk a folyosón a nagy, orsó alakú üregig, amely az itteni főnökség központjának szerepét töltötte be, és benyomultunk a kilövési igazgató irodájába.

– Bizonyára érintkezésbe óhajt lépni a földi elhárítással – szólítottam meg a főnökasszonyt. – Robin Broadhead vagyok, és tessék, az ujjlenyomataim. Ez pedig itt Hanson Bover... ha maga is megtenné, barátom... – Odanyomta a hüvelykujját a táblára, közvetlenül az enyém mellé. – Most pedig halljuk a mondókáját – biztattam.

– Én, Allen Bover – kántálta fejből –, ezennel visszavonom a keresetemet Robin Broadhead, az Átjáró Tröszt satöbbi ellen.

– Köszönöm – nyugtáztam a szavait. – Most pedig, direktorasszony, miközben hitelesíti a dolgot, íme, egy aláírt példánya annak, amit Bover az adattáruk számára szalagra mondott, és mellé egy küldetési terv. Az Átjáró Tröszttel kötött szerződésem alapján, amelyet bármikor előhívhat a gépeik memóriájából, jogomban áll az Átjáró kínálta lehetőségeket igénybe venni a Herter-Hall-expedícióval kapcsolatban. E lehetőségemmel most élni szeretnék, amihez szükségem van a dokkjukban parkoló ötfős hajóra. A benyújtott terv alapján láthatja, hogy a Hícsí Mennyországba, onnan pedig a tápanyaggyárba készülök, hogy megakadályozzam Peter Herter további kisded játékait a Földdel, kiszabadítsam a Herter-Hall-expedíció tagjait és értékes átjárói információkat szerezzek be további feldolgozás és felhasználás céljából. És egy órán belül indulni akarok – fejeztem be mondanivalómat keményen.

Egy percig úgy látszott, hogy menni is fog a dolog. Az igazgatónő a táblácskán előtte virító ujjlenyomatokra nézett, egy pillanatig tenyerén mérlegelte az átvett útitervet, majd elnyíló szájjal rám emelte csodálkozó tekintetét. Hallottam, amint az általuk használt, ki tudja, miféle illékony gáz sziszegve áramlik a Carnot-keringtetőn át a Fresnel lencsék felől a fejünk fölött a mennyezetbe süllyesztett, articsóka alakú, rejtett hősugárzók torkába. Semmiféle más hang nem hallatszott. Azután a nő fölsóhajtott:

– Ön felfogta mindezt, Praggler szenátor?

Íróasztala mögül ekkor megszólalt Praggler morduló hangja:

– Az ülepe épségében fogadhat, Molly, hogy megértettem. Mondja meg Broadheadnek, hogy nem megy a dolog. Azt a hajót nem kaphatja meg!

Az az úton töltött három nap tett be nekem. Automatikusan megkapták minden utas okmányainak adatait, így már azelőtt tudtak várható érkezésemről, hogy az űrrepülő fölszállt Francia Guyanából. Tiszta véletlen volt, hogy éppen Praggler foglalkozott az ügyemmel. De ha nem így van, még akkor is bőven lett volna rá idejük, hogy megkapják a megfelelő utasításokat a brazíliai főközpontból. Egy darabig azon töprengtem, hogy mivel Pragglerről van szó, talán még ki is dumálhatom magam szorult helyzetemből. De nem sikerült. Jó félóráig üvöltöztem vele, majd újabb félórát könyörögtem neki. Semmi eredmény!

– Az útitervével kapcsolatban semmi baj sincs – ismerte el. – A problémát maga a személye jelenti. Nem használhatja föl az Átjáró lehetőségeit, mivel maga a Tröszt előzte meg még tegnap, miközben úton volt éppen. De még ha nem is így történik, én semmiképpen sem engedném el magát, Robin. Személyes érdekeltsége túlságosan erős ebben az ügyben. Arról nem is beszélve, hogy már meglehetősen öreg az ilyesmihez.

– De hiszen tapasztalt Átjáró-pilóta vagyok!

– Maga egy jókora tapasztalt hascsikarás, Robin! És meglehet, ráadásul még bolond is egy kicsit. Mégis mit gondol, mire mehetne egyetlen ember ott, a Hícsí Mennyországban? Neem! A tervét fölhasználjuk. Még jutalékot is kaphat érte... ha beválik. De ezúttal tisztességes munkát végzünk. Magáról az Átjáróról indítunk legalább három hajót, kettőt teletömve állig fölfegyverzett, egészséges, fiatal fenegyerekekkel.

– De szenátor – nyavalyogtam –, hadd menjek én! Ha ezt a berendezést az Átjáróra akarja eljuttatni, az hónapokat, sőt éveket vehet igénybe!

– Akkor nem, ha magával ezzel az Ötössel indítjuk útnak – mondta. – Hat nap! És azonnal mehet is tovább, a többiek kíséretében. De nem magával! Persze – tette hozzá józanul – megfizetünk magának a komputerért és a programért is. Adja föl, Robin! Engedje, hogy valaki más vállalja a kockázatot. Ezt mint a barátja kérem.

Igaz, a barátom volt, és ezt mind a ketten tudtuk, bár lehet, hogy már nem is olyan igazi barátom, mint korábban, miután közöltem vele, hogy mit csináljon a baráti érzelmeivel. Végül Bover vonszolt el onnan. Utoljára annyit láttam a szenátorból, hogy ott ül az íróasztal szélén, és bámul utánam, a képe még dühtől vöröslik, és a szemét mintha könnyek készülnének elönteni.

– Hát, elég szoros a helyzet, Mr. Broadhead – mondta Bover együttérzőn.

Mély levegőt vettem, hogy belé is verjek némi lelket, de épp idejében visszafogtam magamat. Nem lett volna semmi értelme.

– Magának szerzek egy jegyet, vissza Kourouba – mondtam helyette.

Elmosolyodott, fölvillantva tökéletesre csiszolt metszőfogait; nyilvánvalóan magára költött már valamennyit abból a pénzből.

– Gazdag embert csinált belőlem, Mr. Broadhead. Könnyedén kifizethetem a jegyem árát. Különben itt még nem jártam soha, és aligha vetődöm erre még egyszer, úgyhogy, gondolom, maradok még egy darabig.

– Érezze jól magát!

– És ön, Mr. Broadhead? Magának mik a tervei?

– Nincs semmilyen tervem. – És nem is tudtam kigondolni semmit. Teljesen kimerült a programozókészségem. El nem mondhatom, mennyire nyomasztóan üres ez az érzés. Már beállítottam magamat a következő titokzatos hícsí hajóútra... no persze, nem annyira misztikusra, mint akkor régen, átjárói földerítő koromban. De még így is elég félelmetesnek tűnt előre ez a vállalkozás. Megtettünk Essie-vel egy lépést, amelytől oly régen szorongtam már. És mindezt semmiért!

Sóvárogva tekintettem végig a dokkok felé vezető hosszú, néptelen folyosón.

– Talán odaverekedhetném magamat – mormoltam.

– De Mr. Broadhead! Az... az nem...

– Ugyan, ne izguljon! Nem gondolom komolyan. Annál kevésbé, mert az egyetlen fegyvert, amiről tudok, már bepakolták abba az Ötösbe. Alig hinném, hogy beengednének érte.

Bover a képembe bámult.

– Háát – mondta kétkedő hangon –, talán magának is jót tenne, ha eltöltene egy-két napot...

És ekkor hirtelen megváltozott az arckifejezése. Alig észrevehetően. Pontosan tisztában voltam vele, mit érez, és ez elég volt minden figyelmem lekötésére. Öreg Peter megint az álmodóheverőn feküdt. Rosszabb volt, mint eddig bármikor. Nem csupán az álmait és fantáziaképeit éreztem át – azokat egyformán fölfogta minden élő ember. A fájdalom volt az. A reményvesztettség. Maga a téboly. Iszonyú nyomást éreztem a halántékomon, égető sajgást a karomban és a mellkasomban. A torkom hirtelen kiszáradt, azután savanyú gombócokban tört föl belőlem a hányás.

Eddig még sohasem érkezett semmi hasonló roham a tápanyaggyár felől.

Persze eddig még soha senki sem halt meg azon a heverőn. Nem múlt el egy perc alatt, de még tíz alatt sem. Tüdőm mohón, zihálva kapkodott levegő után. Boveré sem különben. És ugyanígy volt vele mindenki más is, aki csak beleesett az adás szórásába. A fájdalom tovább marcangolt, és valahányszor úgy tűnt, hogy eléri a csúcspontját, mindig újabb, robbanásszerű rohamok törtek elő. És egész idő alatt kísérte a rémület, a düh, egy ember iszonyú szenvedése, aki érezte, hogy haldoklik, és vadul gyűlölte az elkerülhetetlent.

Teljesen világos volt előttem, mi történik.

Tudtam, miről van szó, és azzal is tisztában voltam, mit tehetnék... legalábbis mit tehetne a testem, ha képes lennék annyira összeszedni a tudatomat, hogy kényszeríthessem rá. Hatalmas erőfeszítéssel tettem előre egy lépést, azután még egyet. Minden erőmet összeszedve végigtrappoltam azon a széles, rideg folyosón, miközben Bover magatehetetlenül fetrengett mögöttem a padlón, az őrök pedig kínlódva próbáltak előbbre vergődni. Eltámolyogtam mellettük, kételkedve benne, hogy egyáltalán észrevettek, átpréseltem magam a leszállóegység keskeny zsilipjén, remegve és jó néhány kék foltot összeszedve, végső erőfeszítéssel behúzva a nyílás födelét a fejem fölött.

Ott voltam hát, abban a lehangolóan ismerős patkánylyukban, körülöttem mindenféle összeolvadt, barnás színű plasztikalakzatokkal. Legalább Walthers elvégezte a rábízott munkát. Most nem volt rá módom, hogy megfizessem érte, de ha bedugta volna a kezét a zsilip nyílásán, mielőtt becsuktam, biztosan a markába nyomok egymilliót.

Az öreg Peter Herter egyszer csak kiszenvedett. Halálával azonban nem szűnt meg a lidércnyomás. Éppen csak kezdett lassan elcsitulni. El nem tudtam képzelni, milyen lehet egy haldokló ember tudata, miközben érzi, hogy a szíve leáll, a belei ellazulnak, és az elmúlás bizonyossága benyomul az agyába. Sokkal tovább tartott a folyamat, mint gondoltam volna. Egész idő alatt zajlott, míg elszabadítottam kötelékeiről a hajót, és kis hidrogén hajtóműve segítségével fölvittem abba a magasságba, ahol már a hícsí motorok is működésbe léphetnek. Addig tekergettem, csavargattam a pályabeállító kerekeket, amíg azt a jól ismert mintát nem produkálták, amelyet Albert mutatott meg a napokban.

Akkor megrántottam az indítókart, és máris úton voltam. A hajó rángatva, remegve gyorsult. Láttam, éppen hogy csak megpillanthattam egy memóriaegység mögül kikandikálva, amint a csillagképek gyorsan összefolynak. Most már nem állíthat meg senki. Még magam sem tudnék megállni.

Azoknak az adatoknak az alapján, amelyeket Albert képes volt összeszedni, az útnak pontosan huszonkét napig kellett tartania. Nem is olyan sok... no persze, nem egy olyan hajóban, amelyet teherbíró képességének végső határáig teletömtek. Szűkösen bár, de azért még nekem is maradt némi hely. Például kinyújtózhattam. Fölegyenesedhettem. Sőt még le is fekhettem, ha a hajó kiismerhetetlen mozgása mellett egyáltalán megállapíthattam, merre van „lefelé”, és nem izgatott, hogy esetleg beszorulok valami fémdobozok közé. Amit e huszonkét nap alatt nem tehettem meg, az fél méternél tágabb mozgás volt, bármilyen irányban... sem evés, sem alvás, sem tisztálkodás vagy éppen ürítés végett, egyszóval semmilyen célból.

Ahhoz rengeteg idő állt rendelkezésemre, hogy visszaemlékezzem rá, milyen nyomasztó egy ilyen hícsí repülés, és teljesen át is érezzem minden részletét.

Tanulásra is bőven volt időm. Albert gondosan följegyzett számomra minden adatot, amelyet nem jutott eszembe megkérdezni tőle, és ezek a kazetták elérhetőek voltak. Nem voltak túl érdekesek vagy szórakoztatóak. A PMAL-2 tiszta memória: rengeteg tudás, de nem valami izgalmas megjelenítés. Nem volt ott háromdimenziós képtank, csak egy lapos sztereotábla, amikor a szemem elviselte a látványát, vagy egy alig tenyérnyi képernyőcske, amikor nem.

Eleinte nem is használtam őket. Csak feküdtem, és próbáltam aludni, amennyit csak tudok. Részben Peter halálának megrázkódtatásából kellett magamhoz térnem, amely olyan ijesztően hasonlított saját elképzelt végemre. Másrészt elfoglaltam magam az agyammal való kísérletezéssel; megengedtem, hogy eltöltsön a félelem érzése (amire mellesleg minden okom meg is volt!), és hagytam, hogy a bűntudat is föltámadjon bennem. Vannak a bűntudatnak olyan formái, amelyeket előszeretettel pátyolgatok magamban, például a vállalt kötelesség elhárítása vagy a megkötött egyezség be nem tartása. Volt bőven min elrágódnom ezen a téren, Petertől kezdve (aki valószínűleg még életben lehetne, ha nem veszem föl ebbe az expedícióba) egészen Klaráig, abban a fagyos fekete lyukban, sőt még azon is túl, hiszen bármikor eszembe juthatott egész csomó más is. De ez a szórakozás nem tartott ki sokáig. Meglepődéssel vettem tudomásul, hogy a bűntudat nem is olyan gyötrelmes, ha egyszer szabadjára engedem. Egyszóval egyetlen napra volt elég.

Akkor előkerítettem azokat a szalagokat. Hagytam, hogy ez a fél-Albert, az általam oly jól ismert és szeretett program merev, lélektelen karikatúrája előadást tartson Mach tételéről, az áldatlan számokról és olyan, különleges asztrofizikai elképzelésekről, amelyekről korábban még csak sejtelmem sem volt. Tulajdonképpen nem is figyeltem oda igazán, csak hagytam, hogy a hangja körülzümmögjön.

Ezzel telt el a második nap.

Később, ugyanebből a forrásból magamba szívtam mindent, ami tudható volt a Holt Emberekről. Ezeket a dolgokat túlnyomórészt már korábban is hallottam. Most mégis végighallgattam megint. Úgysem akadt semmi jobb dolgom. Ez elfogyasztotta a harmadik napot.

Ezek után vegyes leckék következtek a Hícsí Mennyországról, a Vének eredetéről, a Henriettával szembeni lehetséges stratégiáról, annak esélyeiről, hogyan védekezhet az ember a Vénekkel szemben... ez még belenyúlt a harmadik napba, elvitte a negyediket és az ötödiket.

El kellett gondolkodnom rajta, mivel tölthetném ki ezt a huszonkét napot, így azután visszatértem a szalagokhoz, és ismét végighallgattam őket... ez történt a hatodik napon, aztán a nyolcadikon, majd a tizediken, és akkor, a tizenegyedik napon...

A tizenegyediken végleg kikapcsoltam a komputert, közben elégedetten vigyorogva magamban.

Ez volt a félút napja. Csak csüngtem ott a felfüggesztőhevedereimen, várakozva arra az egyetlen gyönyörteljes pillanatra, amivel ez a nyomorúságos és szűkös utazás egyáltalán kecsegtethetett: az aranyló fény felsziporkázó csillagzuhatagára a kristályspirálban, ami a félidőn való túljutást jelzi majd. Azt nem tudhattam pontosan, mikor kell ennek bekövetkeznie. Lehet, hogy nem rögtön, a kritikus nap első órájában. (Nem is így történt.) Esetleg még a második vagy a harmadik órában sem... és természetesen akkor sem történt meg. Sem akkor, sem a negyedikben, sem az ötödikben, sem az utána következőkben. Egyáltalán nem történt meg a tizenegyedik napon.

Sem a tizenkettediken.

Vagy a tizenharmadikon.

Vagy a tizennegyediken. Amikor végül belenyúltam az adattárba, hogy megbizonyosodjam az időszámításom felől, amit nem végeztem el kellő alapossággal magamtól, a számítógép közölte velem, amit semmi kedvem nem volt tudomásul venni.

Már túl késő!

Ha ezután bármikor, akár a következő percben fölvillan a félúti jeladás, már akkor sem lesz elegendő vizem, élelmem és levegőm a hátralévő út megtételéhez.

Az embernek vannak bizonyos lehetőségei a takarékoskodásra. Én meg is tettem minden tőlem telhetőt. Ivás helyett csak megnedvesítettem a számat, aludtam, amennyit csak bírtam, és a lehető legcsöndesebben vettem lélegzetet. És egyszer csak beugrott a félúti jel... a tizenkilencedik napon. Nyolc nap késéssel.

Miután a kellő adatokat betápláltam a komputerbe, hideg és világos tények köszöntek vissza rám.

A felezőpontot túlságosan későn értem el. A hajó persze vígan megérkezhet a Hícsí Mennyországba tizenkilenc nap múlva, csak éppen eleven pilóta nem lesz a fedélzetén. Akkorra már legkevesebb hat napja halott leszek!

14.

AZ ÁLMOK HOSSZÚ ÉJSZAKÁJA

Amint megtanult valamennyire beszélni a Vénekkel, egyéni vonásokat fedezett föl bennük. Az is kiderült, hogy egyáltalán nem is olyan vének. Legalábbis az a három, amelyik a leggyakrabban őrizte, etette és kísérte őt az álmok hosszú éjszakáján rendezett leckéire, nem volt öreg. Megtanulták, igaz, nem túl nagy sikerrel, hogy Janine-nak szólítsák. Saját neveik bonyolultak voltak, de mindegyiknek volt rövid alakja is, például Tar vagy Tor, vagy éppen Hué, és reagáltak is rájuk szükség esetén vagy akár csak játékból. Olyan játékosak és ragaszkodók voltak, mint valami kiskutyák. Amikor előbújt a ragyogó kék gubóból, megrendülten és verejtékben úszva egy másik élettől és másik haláltól – annak a tanfolyamnak a soros leckéje után, amelyet a Legvénebb írt elő neki –, egyikük föltétlenül mindig mellette volt, hogy nyugtatgassa, pusmogjon neki, vagy megcirógassa.

De ez nem sokat számított. Nem lehetett elégséges vigasz annak ellensúlyozására, ami újra meg újra megtörtént vele az álom idején.

És napról napra, mindig ugyanaz. Néhány órányi nyomasztó, nyugtalan álom. Azután haraphat valamit. Esetleg egy kis fogócskázás vagy bújócskázás Torral vagy Huéval. Néha egy-egy rövid séta az objektumon belül, mindig szigorú kísérettel. Akkor azután Tor vagy Hué vagy valamelyik másik kíméletesen visszatereli a gubóhoz, belefekteti, és akkor Janine hosszú órákra, esetenként egész életnyinek tűnő végtelen időre valaki más lesz. És micsoda különös más! Hol férfi, hol nő. Fiatal. Öreg. Tébolyult. Nyomorék. Mindig más és más. És egyikük sem teljesen emberi. Legtöbbjük egyáltalán nem emberi, különösen azok a legelső, legöregebb valakik!

Az általa „álmodott” életek közül az időben legközelebbiek hasonlítottak még legjobban a saját életéhez. Legalábbis olyan teremtmények életére emlékeztettek, amelyek nem sokban különböztek Tor vagy Tar vagy Hué életétől. Nem voltak kivétel nélkül rémítőek, bár mindegyikük halállal végződött. Beléjük költözve találomra élte át konzervált emlékezetük kusza részleteit, rövid, kiszolgáltatott, nyomasztó és üldözött életük mozzanatait. Miután már valamennyire elsajátította foglyulejtőik nyelvét, azt is megértette, hogy az általa újraélteket céltudatosan válogatták ki (vajon milyen ismérvek alapján?) a tárolásra. Ennélfogva mindegyiknek megvolt a maga speciális tanulsága. Mindegyik álom természetesen lecke volt a számára, és magától értetődően tanult is belőlük. Megtanulta, hogyan beszéljen az élőkhöz, hogyan értheti meg árnyéklétüket, a kényszeres törekvést, hogy minden parancsot teljesítsenek. Ezek rabszolgák voltak! Vagy háziállatok? Ha végrehajtották mindazt, amit a Legvénebb mondott nekik, akkor engedelmesek, tehát jók voltak. Ha nagy ritkán nem így tettek, akkor büntetést kaptak.

A szeánszok között néha láthatta Want, vagy találkozhatott a nővérével. Nyilván valami tudatos megfontolásból tőle elkülönítve tartották őket. Eleinte nem fogta föl, hogy miért. Azután rájött, de csak magában nevetett a kitűnő tréfán, mert olyan titoknak érezte, hogy még a tréfamester Torral sem beszélte meg a dolgot. Lurvy és Wan is leckékben részesült, és ők sem mutattak föl nála különb előmenetelt.

Az első hat „álom” elmúltával már elbeszélgethetett a Vénekkel. Szája és torka nem valami fényesen birkózott meg csicsergő, dörmögő hangjaikkal, de azért sikerült megértetnie magát. Ennél valamivel jobban teljesíthette utasításaikat. Ezzel sok bajtól megkímélhette magát. Amikor azt akarták, hogy visszavonuljon a cellájába, nem kellett lökdösniük, és amikor tisztálkodásra buzdították, nem kellett többé maguknak levetkőztetniük. A tizedik lecke idejére már csaknem összebarátkoztak. A tizenötödik táján (Lurvyval és Wannel együtt) már minden, számukra egyáltalán hozzáférhetőt tudtak a Hícsí Mennyországról, beleértve azt is, hogy a Vének nem hícsík, és soha nem is voltak azok.

Még maga a Legvénebb sem!

De végül is ki lehet ez a Legvénebb? Ez nem derült ki álomleckéiből. Tar és Hué a legjobb tehetségét latba vetve próbálta megmagyarázni neki, hogy ő az Isten. Ez azonban nem volt kielégítő magyarázat. Őistensége sokkal jobban hasonlított az imádóihoz annál, semhogy ő építhette volna a Hícsí Mennyországot vagy annak bármelyik részét, még a saját testi keretét is beleértve. Nem. Ezt a Mennyországot maguk a hícsík építették, és kizárólag ők tudhatták, mi célból, a Legvénebb viszont valóban nem volt hícsí.

Mind ez idő alatt a hatalmas gépezet ismét elcsöndesült, meg sem moccant, csaknem halott volt, úgy őrizte létének fogyatkozó maradékát. Valahányszor Janine áthaladt a központi termen, mindig ott látta őt, mint valami lomha szobrot. Külső érzékelői körül ugyan néha megjelent valami halvány szikrázás vagy sápadt, színes fény, mintha éppen az ébredés határán lenne, vagy félig csukott szemmel figyelné ügyködésüket. Ilyen esetekben Tar és Hué mindig megszaporázta lépteit. Ilyenkor nem csipkelődtek és nem tréfálkoztak egymással. De általában teljes nyugalomba dermedt. Egyszer egyenesen az árnyékában futott össze Wannel, ő éppen a gubó felé igyekezett, míg a fiú vissza... és Hué nagy bátran engedte, hogy pár szót váltsanak. – Elég rémítőnek látszik – nyögte ki Janine.

– Lerombolhatnám a kedvedért, ha akarod – hencegett Wan, idegesen pillogva válla fölött a gépezet irányában. Persze angolul mondta, és volt annyi esze, hogy ne fordítsa le őreiknek. De Hué még a hanghordozásától is megrémült, és elráncigálta onnan a lányt.

Janine lassacskán szinte megkedvelte fogvatartóikat, már amennyire az ember megkedvelhet egy beszélni képes, nagydarab és kedves majmot. Az viszont már jó sok idejébe került, hogy egy olyan fiatal nőstényre, mint Tar, akár nőneműként, akár fiatalként gondoljon. Mindnyájuknak egyformán bozontos szakálluk volt ugyanis, és olyan előredudorodó homlokeresze, mint a hím emberszabású majmoké. De valahogy mégis lassan személyiségekké váltak a szemében, nem maradtak a „börtönőr” kategória egyforma példányai. A két hímnemű közül a Tor névre hallgató volt a súlyosabb és sötétebb, persze ez csupán hosszú és érthetetlen nevének egyetlen szótagja volt, és a lány az egészből csak annyit értett meg, hogy „sötét”. Az pedig nem is a színére vonatkozott, ugyanis a többiek nagy részéhez képest még ő volt az egyik legvilágosabb. A név inkább valami kölyökkori kalandjára emlékeztetett, amikor a Hícsí Mennyország olyan eldugott és ritkán látogatott zugába bóklászott el, ahol még az örök életű hícsí fémfalak is alig adtak némi gyér világosságot. Tor úgy fésülte a szakállát, hogy álláról két különálló szarvként csüngött lefelé. Tor volt a legfőbb tréfacsináló, és folyton azon igyekezett, hogy a foglya is megértse. Ő viccelődött a lánnyal, hogy ha az ő hímje, Wan olyan terméketlen, amilyennek Lurvy mellett látszik a ketrecbe zárva, akkor talán még meg is kéri a Legvénebbet, hogy személyesen neki engedélyezze a megtermékenyítését. Janine dédelgette magában saját terméketlenségük mulatságos tréfáját, ezért meg sem ijedt. Sőt nem is igazán taszította őt a lehetőség, mivel Tor egész kedves szatírnak mutatkozott, és úgy érezte, egész jól megértené a viccet. Ugyanakkor egyre kevésbé gondolt magára úgy, mint egy taknyos kölyökre. Minden hosszú álomtól határozottan öregedett. Idejük alatt szexuális kapcsolatokat is átélt, amit életében soha, néha nőként, néha nem... rengeteg fájdalmat és a végén mindig a halált. Ilyen fölvételeket nem lehet élőlényekkel készíteni – magyarázta el neki Hué egyik komoly pillanatában. Az pedig végképp komolyan hangzott, ahogy elmondta, hogyan távolítják el az agyat, és teszik bele a rögzítést elvégző gépezetbe. Az alatt a pár perc alatt is jócskán öregedett, míg ezt megértette.

Ahogy az álmok folytatódtak, egyre régebbiekké és különösebbekké váltak.

– Roppant régi időkbe mégy most vissza – mondta neki Tor. – Ez a mostani... – éppen a gubó felé tartottak ugyanis – a legöregebb és ennélfogva az utolsó. Azt hiszem.

Janine egy pillanatra megtorpant a csillogó szerkezet előtt.

– Ez most egy újabb tréfa, Tor, vagy tán találós kérdés?

– Nem – ráncigálta meg józanul lecsüngő szakálla végeit egyszerre mind a két kezével. – De ez egészen biztos nem fog tetszeni, Danine.

– Köszönöm!

Tor elmosolyodott, szomorú, lágy szeme sarka ráncokba futott.

– De ez az utolsó, amelyet én adhatok neked. Alighanem. Azután meglehet, hogy maga a Legvénebb ad majd a sajátjai közül. Azt beszélik, hogy már előfordult ilyesmi, de én nem emlékszem rá. Egyikünk sem emlékszik ilyen esetre.

Janine nagyot nyelt.

– Elég ijesztően hangzik!

Tor kedvesen folytatta:

– Engem ez nagyon megrémített, amikor átestem rajta, de ne feledd, hogy neked is csak egy álom. – Ezzel rácsukta a gubó fedelét. Janine egy pillanatig még küzdött az álom ellen, de kudarcot vallott, mint mindig... és átváltozott valaki mássá.

Egyszer létezett egy teremtmény. Nőnemű volt, de nem csupán „valami” volt, ha hihetünk Descartes-nak, mivel tudatában volt saját létezésének, s ennélfogva már „ő”-nek volt tekinthető.

Saját névvel ugyan nem rendelkezett, de kitűnt a többiek közül az által a fülétől az orráig húzódó hatalmas sebhely által, amelyet egy haldokló vadállattól kapott, és akkor kis híján bele is pusztult. A szeme azon az oldalon eltorzult szemhéjjal gyógyult be, ezért éppenséggel „Bandzsa” is lehetett volna a neve.

Bandzsának volt saját tanyája. Nem valami pompás építmény. Nem volt több egy kitaposott fészekfélénél egy papiruszbozótban, félig elrejtve egy kis földhalom mögött. Viszont Bandzsa rokonai minden áldott nap visszajártak abba a fészekbe, és ezáltal különböztek minden más, hozzájuk hasonló élőlénytől. És még egy dologban mások voltak, mint a többiek, amelyekkel együtt nőttek fel, ugyanis olyan tárgyakat használtak mindennapi tevékenységük során, amelyek nem voltak testük szerves részei. Bandzsa egyáltalán nem volt szép. Ha fölállt, nem sokkal lehetett magasabb egy méternél. Nem volt szemöldöke... a koponyáján nőtt szőrzet teljesen elborította a homlokát, csak az orra és kiugró pofacsontja volt csupasz; az álla sem volt említésre méltó. Voltak ugyan ujjai, de legtöbbször ökölbe szorította őket, ezért a bütykeit sebhelyek és bőrkeményedések borították, és azokat az ujjakat nem is tudta rendesen szétterpeszteni. Alig jobban a lábán lévőknél, amelyek éppoly alkalmasak voltak valami megragadására vagy valamely szerencsétlen lény hasának fölszaggatására, ha egyszer a markába szoríthatta annak a nyakát. Többé nem menekülhetett. Bandzsa vemhes volt, mégsem volt tudatában állapotának. Most, hogy az ötödik esős évszakot is átvészelte, teljesen érett és termékeny képviselője volt fajtájának. Életének eddigi tizenhárom esztendeje alatt már kilenc vagy tíz alkalommal is terhes volt, de sohasem szerzett róla tudomást, amíg észre nem vette, hogy nem képes olyan sebesen futni, hogy a hasában kotyogó teher miatt nehezebb földolgoznia, széttrancsíroznia a zsákmányát, és emlői ismét duzzadoznak a felgyülemlő tejtől. Csapatának ötven tagja közül legkevesebb négy az ő szülötte volt. A hímek közül pedig tucatnyi volt vagy lehetett volna a gyermekei apja. Bandzsa emlékezett korábbi kapcsolataira, de az utolsóra nem. A saját fiaiként ismert fiatal hímek közül legalább egy nyugodtan lehetett egy másik gyermekének a nemzője. Bár ez sohasem zavarta volna őt, még akkor sem, ha fölfogja a dolgot. Az, amit a hímekkel művelt, amikor vézna ülepe alatt a hús megduzzadt és kipirosodott, tudatában semmiféle kapcsolatban sem volt utódainak világrajövetelével. És nem jelentett számára semmiféle élvezetet sem. Csak valami viszketegséget érzett ilyenkor, amit meg kell szüntetnie, ha bekövetkezik. Bandzsának semmiféle elképzelése nem volt az élvezetről, hacsak a fájdalom hiánya nem tekinthető annak. De még ebben a formában sem sokszor részesült benne életében.

Amikor a hícsí leszálló egység bömbölve és lángot okádva előtört a felhők közül, Bandzsa és egész kompániája rémülten keresett valami menedéket. Egyikük sem látta, mi ereszkedik le a földre.

Ha egy búvár észrevesz egy tengeri csillagot a sekély vízben, egy penge leemeli őt iszapcsomójáról, beledugja valami tartályba, majd a biológus kiteríti az asztalán, és eltávolítja az idegrendszerét – vajon tudja-e az a tengeri csillag, hogy mi történik vele?

Bandzsa sokkal fejlettebb öntudattal rendelkezett, mint egy tengeri csillag. De alig valamivel bővebb tapasztalati háttere volt az információk feldolgozásához. Semminek nem volt fölfogható értelme számára attól a pillanattól, amikor az a ragyogó fény elvakította a szemét. Nem érzékelte a nyugtató injekció szúrását sem, amitől álomba merült. Arról sem volt tudomása, hogy becipelik a leszállóegységbe, és vagy tizenkét társával együtt valami ketrecfélébe zárják. Nem érezte a hirtelen szörnyű súlyt, amikor fölemelkedtek, sem a súlytalanság állapotát a hosszú út idején. Egyáltalán semmiről sem szerzett tudomást, míg nem hagyták, hogy ismét fölébredjen, és abból sem értett meg semmit, ami akkor történt vele.

A világon semmi sem volt ismerős neki.

A víz! A víz, amit megivott, többé nem a folyó sáros medréből származott. Valami fényes, kemény csecsből tört elő. Amikor odahajolt, hogy fölkavarja, semmi sem mozdult meg az alján, hogy felé kapjon.

A nap és az ég! Nem volt sehol a nap. Nem voltak felhők, és nem esett az eső. Csak kemény, kékesen fénylő falak voltak körös-körül, és ugyanilyen kéken világító plafon a feje fölött.

Az étel! Nem volt ott semmiféle élőlény, amelyet elfoghatna és szétmarcangolhatna. Csak lapos, szívós, íztelen és rágós darabok. Igaz, megtöltötték a gyomrát, és mindig volt belőlük elég. Teljesen mindegy, mennyit faltak föl belőlük a társaival, csak egyre több került elébük.

Amit láttak, a hangok, a szagok... mind-mind rémítőek voltak! Volt egy olyan illat, amelyet sohasem érzett azelőtt: marta az orrát, és félelmet ébresztett benne. Valami élőlény szaga lehetett, de sohasem pillanthatta meg a teremtményt, amelyből áradt. A normális, megszokott szagok hiánya pedig legalább annyira rossz volt. Nem érzi szarvas szagát. Nem érzi antilop szagát. Nem érzi macska szagát (no, ez legalább áldás!). De még a saját ürülékükét sem, legalábbis nem nagyon, mert nem voltak ott a rakások, amelyeket beletapostak volna a fészek talajába, a helyet pedig, ahol egymás hegyén-hátán aludtak, minden alkalommal tisztára mosták, amint otthagyták egy kis időre. A kicsinye is ott született meg, miközben a törzse többi tagja tiltakozott a nyögései miatt, hogy nem tudnak aludni. Amikor magához emelte a porontyot, hogy enyhítsen a tejmirigyeit feszegető fájdalmas nyomáson, egyszer csak eltűnt. Sohasem látta többé.

Bandzsa újszülöttje volt az első, amelynek közvetlenül a megszületése után nyoma veszett. De nem az utolsó. A kis australopithecus család még tizenöt évig táplálkozott, üzekedett, szült, öregedett és fogyatkozott, mivel az apróságokat nyomban a világrajöttüket követően elvitték tőlük valahová. Alkalmanként valamelyik nőstény nekikészült, vergődött, vonaglott, és kipréselt magából egy kölyket. Akkor mindnyájan aludni tértek, és fölébredvén a kicsi már nem volt sehol. Néha egy-egy felnőtt kimúlt, vagy elég közel került hozzá, hogy összegömbölyödve és nyögve lefeküdjön. Ilyenkor tudták, hogy többé már nem kel föl. De ekkor is csak lefeküdtek aludni, és annak a haldoklónak a teste is nyomtalanul eltűnt, mire fölébredtek. Először harmincan voltak, azután a számuk húszra, majd tízre apadt, végül csak egy maradt belőlük. Bandzsa volt az utolsó, huszonkilenc éves korára elképesztően vén nőstény. Tisztában volt vele, hogy nagyon öreg. Azt nem tudta, hogy haldoklik, csak valami elviselhetetlen fájdalmat érzett a zsigereiben, amitől tátogva kellett nyögdécselnie. Arról sem szerzett tudomást, amikor elszállt belőle az élet. Csak annyit vett észre, hogy az a bizonyos fájdalom megszűnt, és egy másik, új foglalta el a helyét. Nem is igazi fájdalom. Valami különös érzés. Zsibbadtság. Látott, de valahogy egysíkúan, vibrálón, szokatlan színekben. Idegen volt számára ez a látás, és magát a látványt sem értette meg. Próbálta megmozdítani a szemét, de sehogy sem sikerült. Próbálta megmozgatni a fejét, a karját, a lábát; nem tudta, mivel egyik sem volt már neki. Ebben az állapotában maradt fenn nagyon hosszú ideig.

Bandzsa nem volt preparátum, legalábbis abban az értelemben, ahogy egy biológus által valami tengeri csillagból kicincált ideghalmaz annak tekinthető. Ő egy kísérlet volt tulajdonképpen.

Méghozzá nem is valami jól sikerült kísérlet. Identitásának a gépi tárolóban való megőrzése nem azért mondott csődöt, amiért a törzse többi tagjával végrehajtott korábbi próbálkozások esetében: a fogadó szervezet tápoldatának hibás vegyi összetétele, a tökéletlen információátvitel vagy a hibás kódolás miatt. A hícsí kísérletezők egymás után rájöttek e problémák lényegére, és meg is oldották őket. Az ő kísérlete más oknál fogva mondott csődöt, vagy sikerült csupán részben. A szerencsétlen teremtményben nem volt elegendő azonosságtudat ahhoz, hogy „Bandzsa”-ként megőrizhető legyen. Nem volt életrajza, de még egy vacak naplója sem. Olyasmi volt csak, mint valami fájdalommal kipontozott és félelemmel cirkalmazott születési anyakönyvi kivonat...

De nem ő volt az egyetlen kísérlet, amelyet a hícsík az adott pillanatban folytattak.

A Föld Napja körül jó fél fényévnyi távolságban keringő hatalmas objektum egy másik szektorában növekedtek már az elrabolt porontyok. Életük teljesen más volt, mint Bandzsáé – automatikus gondozás, értelmüket fejlesztő tesztek és előre megtervezett kihívások vették körül őket. A hícsík tisztában voltak vele, hogy bár ezek az australopithecusok még távol járnak bármely intelligenciától, azért már magukban hordozzák értelmesebb leszármazottaik csíráit. Úgy döntöttek hát, hogy fölgyorsítják fejlődésük folyamatát.

Nem következett be nagy előrelépés az alatt a tizenöt év alatt, ami a kis kolónia történelem előtti afrikai hazájából való eltávolítása és Bandzsa halála között eltelt. De ettől a hícsík nem estek kétségbe. Tizenöt év alatt nem is vártak sokat. Ennél sokkal terjedelmesebb időbeli távlatokban gondolkodtak.

Mivel terveik alapján nyilvánvaló volt, hogy valamennyien régen valahol másutt lesznek már, mielőtt az igazi értelem első szikrája fölcsillan Bandzsa valamelyik leszármazottja szemében, ennek megfelelően építkeztek. Ezt a műtárgyat is úgy szerkesztették meg és programozták be, hogy az örökkévalóságig létezzen. Biztosították számára a folyamatos ellátást CHON élelemből, amit egy üstökösök anyagát földolgozó és más, már működő objektumaik részére is termelő, várhatóan szintén végtelen élettartamú tápanyaggyár állít elő. Olyan gépeket szerkesztettek, amelyek időről időre fölmérték az újszülöttek leszármazottainak képességeit, és amilyen gyakran csak szükséges, újra meg újra gondoskodjanak személyiségük gépi tárolásáról későbbi vizsgálatok elvégzéséhez... ha bármelyikük egyáltalán visszatér majd valaha, hogy meggyőződjék a kísérlet eredményességéről. Egyéb terveiket is figyelembe véve ez utóbbit meglehetősen valószínűtlennek tekintették.

Ugyanakkor ezek a tervek igen nagyszámú, párhuzamosan zajló alternatívát foglaltak magukba. Célkitűzéseik ugyanis roppant fontosak voltak számukra. Azt tudták, hogy közülük soha senki nem térhet ide vissza, de talán valaki más majd igen!

Mivel Bandzsa semmilyen hasznos kommunikációs vagy egyéb tevékenységre nem volt alkalmas, a hícsí kísérletezők takarékosan kitörölték tárolt identitásának aktív részét, a maradékot pedig úgy helyezték el megőrzőjükben, mint valami könyvtárban egy kötetet, amelyet a későbbiek során bármilyen fajú értelmes lények föllapozhatnak majd. (Janine e pillanatban éppen ezzel volt kénytelen szembenézni, fölelevenítve azt, ami Bandzsa életében történt sok százezer évvel azelőtt.) Hagytak hátra elegendő kulcsot és adatot ahhoz, hogy bármely későbbi nemzedék tagjai megérthessék a tároltakat. Mint mindig és mindenütt, itt is rendet csináltak maguk után. Azután eltávoztak és hagyták, hogy ez a kísérlet is haladjon tovább a maga útján, a többiekhez hasonlóan.

Mintegy nyolcszázezer évig.

– Danine! – nyögött föl Hué rémülten –, Danine, meghaltál?

A lány föltekintett a fölé hajoló arcra. Először még nem tudta kiélesíteni a látását, ezért csak egy zavaros, széles holdvilágképet látott, amelyről kettős üstökösfarok csüng alá.

– Se-hegíts ki innen, Hué – hüppögte –, vigyél vissza! – Minden eddiginél ez volt a legrosszabb. Úgy érezte, hogy összetörték, megerőszakolták, valahogy kiterjesztették és megváltoztatták. A világa ezután már sohasem lehet a régi. Janine nem ismerte az australopithecus szót, de azzal tisztában volt, hogy az imént egy állat élettapasztalatait kellett megosztania. Vagy még rosszabb, mint egyszerűen egy állatét, mivel Bandzsában valahol már megfogant a majdani gondolkodás képességének parányi szikrája, miáltal megjelent lényében a félelem rettegett érzése is.

Janine teljesen kimerült, és a Legvénebbnél is öregebbnek érezte magát. Bár éppen csak elmúlt tizenöt éves, többé már nem volt gyermek. A gyermekkorból nem maradt számára semmi. A személyes celláját képező, ferde falú kis kamrácska közepén tétován megállt.

– Danine! Mi a baj? – kérdezte Hué ijedten.

– Elmondok neked egy viccet – felelte Janine.

– Nem úgy nézel ki, mint aki tréfás kedvében van!

– De ez egy kitűnő tréfa. Figyelj csak! A Legvénebb azért zárta össze Want a nővéremmel, hogy szaporodjanak. Rajta viszont elvégeztek egy műtétet, ami után többé nem lehet gyereke.

– Ez nem valami jó vicc – tiltakozott a másik. – Ilyesmit senkinek sem szabadna elkövetnie.

– De ő mégis megtette, Hué! – Majd sietve hozzáfűzte: – De ne ijedj meg, Hué. Téged nem büntetnek meg érte. Csak ezek után hozd át hozzám a fiút!

A hím nyájas tekintetű szemét elöntötték a könnyek.

– Már hogyne ijednék meg? Talán máris föl kellene ébresztenem a Legvénebbet, hogy megmondjam neki... – Ekkor már kicsordultak a könnyei is. Halálosan rémült volt.

A lány vigasztalta és nyugtatgatta őt, míg más Vének is meg nem jelentek, akiknek Hué továbbadta a szörnyű tréfát. Janine leheveredett a priccsére, és próbálta becsukni a fülét, hogy ne kelljen hallania izgatott, félelemmel teli locsogásukat. Nem aludt el, de a szeme csukva volt, amikor meghallotta Wan és Tor ajtajához közeledő lépteinek neszét. Miután a fiút betaszították hozzá, fölemelkedett, hogy fogadja őt.

– Wan – fordult hozzá –, ölelj át szorosan, kérlek!

A másik megrökönyödötten bámult rá. Senki sem közölte vele, miről van szó, de Wan maga is túl volt már Bandzsa leckéjén. Nyomorultul nézett ki. Mindeddig nem szabadult meg a náthájától, nem pihenhette ki magát, és még nem szokott hozzá a megrázó változásokhoz, amelyek a Herter-Hall-expedíció tagjaival való találkozás nyomán következtek be az életében. Szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek, szája széle kicserepesedett. Lába és gyűrött ruházata rémítően koszos volt.

– Tán attól tartasz, hogy a láttomra elesel? – csikorgott a lányra.

– Nem félek tőle, hogy elesem. És beszélj velem tisztességesen. Ne visongva!

Wan meglepődött, de hangját mélyebb regiszterbe szállította alá, ahogy Janine próbálta megtanítani neki.

– Akkor meg minek?

– Ó, Wan! – A lány türelmetlenül megrázta a fejét, és előrelépve behatolt a másik individuális terébe. Most már nem kellett megmagyaráznia neki, mit csináljon. Karjával gépiesen körülnyalábolta, egyforma magasságban, mintha egy hordó fölemeléséhez készülődne, tenyere Janine lapockáira simult. Hozzányomta ajkát a fiú kemény, száraz és csukott szájához, azután visszahúzódott tétován. – Emlékszel rá, mi ez, Wan?

– Hát persze! Ez a csókolózás.

– De rosszul csináljuk. Várj csak. No, még egyszer, míg én ezt csinálom. – Ezzel kidugta a nyelve hegyét összeszorított ajkai között, és hevesen odanyomkodta a fiú csukott szájához. – Azt hiszem – mondta félrefordítva a fejét –, így már sokkal jobb. Hát szerinted? Azt érzem tőle... úgy érzem tőle... kicsit úgy érzem, mintha hánynom kellene.

Wan ijedten megpróbált hátralépni, de Janine szorosan követte.

– Nem igazi hányinger, csak valahogy olyan mulatságos.

A fiú is egészen hozzásimult, arcát félrefordította, tekintetében aggodalom tükröződött. Gondosan ügyelve rá, hogy a hangja föl ne csipogjon megint, így szólt:

– Cingár Jim azt mondja, az emberek közösülés előtt művelik ezt. Vagy az egyik személy csinálja, hogy meggyőződjön róla, eléggé tüzel-e a másik.

– Még hogy tüzel, Wan! Micsoda malacság! Mondd inkább: szerelmes!

– Azt hiszem, hogy a „szerelmes” egészen más – dörmögte Wan makacsul –, de akárhogy is, a csókolózás összefügg a közösüléssel. Cingár Jim azt mondja...

Janine a fiú vállára tette a kezét.

– De Cingár Jim nincs most itt, Wan!

– Nincs, de Paul nem akarja, hogy mi...

– Paul sincs itt – folytatta Janine, közben Wan sima nyakát csiklandozva ujjai hegyével, kíváncsian rá, az vajon milyen érzés. – És Lurvy sincs itt. Különben sem számít, amit ők gondolnak. – Határozottan különös érzés, gondolta magában ezalatt. Nem volt egészen olyan, mintha tényleg hánynia kellene, inkább úgy tűnt, hogy valami folyadék mozdul meg odabent, a hasában. Ehhez hasonló érzése nem volt még eddig soha. És egyáltalán nem volt kellemetlen. – Hadd vegyem le a ruháidat, Wan, azután te is az enyémet!

Ezután végrehajtottak még egy csókolózási gyakorlatot, majd Janine szólalt meg bizonytalanul:

– Azt hiszem, most már nem kellene állva maradnunk. – Kis idő múlva, amikor már egymás mellett feküdtek, Janine óvatosan felpislantott, és belenézett a fiú tágra nyílt szemébe.

Wan megpróbált kényelmesebben elhelyezkedni, de elbizonytalanodott:

– Ha azt megteszem – mondta –, lehetséges, hogy teherbe esel.

– Ha pedig nem teszed meg azt – felelte a lány –, azt hiszem, meghalok.

Amikor Janine órák elmúltával fölébredt, Wan már felöltözve kuporgott a helyiség egyik sarkában, hátát az aranylóan fénylő falnak vetve. A lány szíve majd megállt, amint ránézett. Wan önmaga vagy ötven évvel idősebb képmásának látszott. Fiatal arcába mintha több évtizednyi szenvedés és fájdalom vésett volna mély árkokat.

– Szeretlek, Wan – suttogta Janine.

– Hát persze! – visított föl a fiú összerezzenve, de nyomban észbe kapott, és mormogássá mélyítette a hangját: – Hát persze, Janine. És én is szeretlek téged. De azt nem tudom, most majd mit csinálnak velünk!

– Lehet, hogy téged nem bántanak, Wan.

Morcosan:

– Engem? Én miattad aggódom, Janine. Én ezen a helyen éltem le egész eddigi életemet, és ennek előbb vagy utóbb úgyis be kellett volna következnie. De te... én téged féltelek. – Majd aggódva hozzátette: – Micsoda lármát csapnak ezek odakint. Azt hiszem, történik valami.

– Nem hiszem, hogy bántanának bennünket... többet – helyesbítette önmagát Janine, amint az álmok gubójára gondolt. A távoli csicsergő hangok egyre közeledtek. Gyorsan felöltözött, és riadtan körülpillantott, amikor odakint Tor hangja csattant föl, Huét keresve.

Semmi nem utalt arra, mi történt odabent. Még csak egy vércsepp sem. Ám amikor Tor kinyitotta az ajtót, és izgatottan, zavarodottan belépett, gyanakvó pillantást vetett rájuk, és beleszaglászott a levegőbe.

– Lehet, hogy végül mégsem nekem kell majd szaporodnom veled, Danine – mondta kedvesen, de hangjában rémülettel. – De Oowan! Danine! Borzasztó dolog történt! Tar elszundikált, és az idősebbik nőstény megszökött!

A két fiatalt odavonszolták a központi orsóhoz, ahol addigra már csaknem valamennyi Vén összegyülekezett. Páni félelemben tolongtak összevissza. Hárman ott feküdtek kinyújtóztatva és hörögve, ahová lökték őket. Tar és még ketten Lurvy őrei közül, a kötelességüket nem teljesítők, akiket mély álomba merülten találtak őrhelyükön, és most félve és remegve hurcoltak ide, a Legvénebb szigorú ítélőszéke elé. Utóbbi mozdulatlanul, de ébren terpeszkedett emelvényén, oldalán színes fények zuhatagai hullottak alá.

Ezeknek a hús-vér teremtményeknek a Legvénebb semmit sem árult el a gondolataiból. Ő maga fémből épült. Lenyűgözően hatalmas volt. Őt nem érthették meg, és nem jelenthettek neki kihívást. Sem Wan, sem Janine, sem közel száz brekegő gyermeke nem érzékelhette az ő memóriája áramkörein végigszáguldó félelmet és haragot. A félelmet, hogy a terveit esetleg veszélyeztetheti valami. A haragot, hogy a gyermekei nem teljesítették a tőle kapott parancsokat.

A három fő vétkest természetesen példamutatóan meg kell büntetnie. A többi majdnem száznak is jár büntetés, talán valamivel enyhébb, nehogy az egész faj kipusztuljon... amiért nem akadályozták meg amazokat kötelességük elhanyagolásában. Ami pedig a betolakodókat illeti, azok számára nincs elég szigorú megtorlás. Talán végképp törölnie kellene őket, mint a többi vakmerően kihívó szervezetet is, amelyek eddig megsemmisítő ártalmakkal fenyegették házigazdájukat. Talán annál is rosszabbat érdemelnek. Lehetséges, hogy még az ő birtokában sincs e célnak megfelelően kegyetlen eszköz!

Egyáltalán mi is van még a birtokában? Nehézkesen fölemelkedett. Janine látta, amint a fényfolyamok megdermednek, és szabályos mintába rendeződnek, miközben a Legvénebb teljes, hatalmas magasságába emelkedik, és dörögve megszólal:

– Azt a nőstényt fogjátok el megint, és konzerváljátok! – mennydörögte. – Ez a legelső feladat!

Ott állt tehát, kissé bizonytalanul ingadozva. Végtagjainak működtetőberendezései egyenetlen teljesítményt nyújtottak. Megengedte magának, hogy ismét „térdre ereszkedjen”, amíg megemészti a további teendőket. Az erőfeszítés, hogy az irányítóterembe el kellett mennie a pályamódosítás végett, a zűrzavar, ami ennek kényszerét előidézte a tudatában, jó félmillió éves létezése, mind-mind megkövetelte a magáét. Időre van szüksége a „pihenéshez”... időre, hogy automatikus rendszerei kijavíthassák és helyreállíthassák mindazt, ami esetleg kárt szenvedett; de még az is lehetséges, hogy mindehhez immár nem elegendő pusztán az idő.

– Addig ne ébresszetek föl megint, míg ezzel nem végeztetek! – Aztán vakító fényei először ismét rendszertelen sziporkázássá zsugorodtak, majd teljesen kihunytak.

Janine, Wan karjainak ölelésében, a fiú úgy állt, testével félig a Legvénebb felé fordulva, hogy védelmet nyújtson a lánynak, miközben maga is reszketett a félelemtől... szóval Janine minden magyarázat nélkül megértette, hogy a „konzerválás” valójában Lurvy megölését jelenti. Őt is teljesen hatalmába kerítette a rettegés.

Ugyanakkor kíváncsiság is marcangolta.

A Vének, akik nyöszörögve hevertek az ítélkezés ideje alatt, nem véletlenül aludtak el szolgálatuk ideje alatt. Janine fölismerte rajtuk az altatópuska hatását. Viszont azzal is tisztában volt, hogy csapata egyetlen tagjának sem volt ilyen fegyvere.

Ezért azután azon sem lepődött meg, amikor egy jó óra múltán, ismét ketrecükbe zárva tompa hördülést hallottak odakintről.

És nem lepődött meg igazán akkor sem, amikor a nővére rohant elő egy fegyverrel hadonászva, és hívta őket. Nem lepődött meg látván, amint a megviselt Paul átlép Tor elterült teste fölött. Még azon sem lepődött meg, legalábbis nem túlságosan, hogy egy másik fölfegyverzett férfi is velük tart, akit valahogy, homályosan ismerősnek érez. De nem volt biztos a dologban. Egészen kis gyermek volt még, amikor egyszer találkozott vele. De hasonlított arra a személyre, akinek képét láthatta a Földről hozzájuk eljuttatott PV-adásokban, meg azokban a jókívánságokban, amelyeket ünnepek és évfordulóik alkalmával kaptak tőle: Robin Broadhead volt az!

15.

A LEGVÉNEBBNÉL IS VÉNEBB

Még legrosszabb állapotában sem, még akkor sem, amikor a Legvénebbnél is vénebbnek, még Payternél is halottabbnak érezte magát... Paul még akkor sem nézett ki olyan nyomorultul, mint az a szánalomra méltó alak, aki most tulajdon hajója zsilipnyílásából hadonászik felé egy puskával. Hónapos, torzonborz szakálla alatt a férfi arca olyan volt, akár egy múmiáé. És iszonyatosan bűzlött.

– Jobb lenne, ha megfürödne! – mordult rá Paul. – Azt a vacakot meg tegye el szépen.

A múmia nekitántorodott a hajó zsilipkapujának.

– Maga Paul Hall – állapította meg, bölcsen pislogva rá. – Az isten szerelmére, akad valami ennivalója?

Paul megpróbált benézni mellette.

– Hát nem maradt odabent elég? – Benyomakodott a hajóba, és látta, hogy a CHON élelem fölhalmozott készletei pontosan ott hevernek, ahol hagyták őket. A múmia a vizestömlőket már megtalálta, és legalább hármat föl is hasított. A hajó padlóján kosz-és sárfoltok éktelenkedtek. Paul átnyújtott neki egy adagot.

– Ne üvöltözzön annyira! – förmedt rá. – Egyébként kicsoda maga?

– Robin Broadhead vagyok. Ezzel különben mit kell csinálni?

– Harapjon bele – mordult rá még mindig dühösen, nem is annyira maga az ember vagy undorító bűze miatt, hanem azért, mert ő maga még mindig remegett. Attól rémült meg annyira, hogy talán egy Vén került oda a háta mögé ilyen meglepetésszerűen. De hogy Robin Broadhead! Mi a fenét kereshet itt?

Ám e kérdés föltevésével még várnia kellett egy kicsit. Broadhead kis híján szó szerint éhen halt. A lapos ételdarabkát csak forgatta a kezében, reszketve és fintorogva, azután beleharapott a sarkába. Miután meggyőződött róla, hogy rágható, pillanatok alatt magába tömte, a morzsák csak úgy potyogtak a szájából. Állandóan Pault leste, mialatt gyorsabban tömte szájába a falatokat, mint ahogy a fogai megbirkózhattak velük.

– Ne olyan mohón – figyelmeztette Paul ijedten. De máris elkésett. A szokatlan táplálék, ilyen hosszú éhezés után, pontosan azt okozta, ami várható volt. Broadhead csuklott, öklendezett, és kihányta az egészet. – A francba magával! – ordított rá Paul. – Most már egészen az orsóig érzik majd a szagát!

Broadhead tátogva hátradőlt.

– Bocsánat – motyogta. – Azt... azt hittem, hogy meghalok. És nem is jártam olyan messze tőle. Kaphatnék egy kis vizet?

Paul adott neki. Egyszerre csak egy-két kortynyit. Azután csak a sarkát nyújtotta át egy barnás-sárgás, mellesleg a legkisebb élelemcsomagnak.

– Lassan! – utasította a férfit. – Később majd adok még. – És csak ekkor döbbent rá lassan, milyen jó egy másik emberi lény közelléte ennyi... mennyi is?... legkevesebb jó két hónapja már, hogy magában gunnyaszt, bujkál, és szövögeti terveit. – Fogalmam sincs róla, mit kereshet itt – mondta ki végül –, de igazán örülök, hogy látom.

Broadhead lenyalta szája széléről az utolsó morzsákat, és nagy nehezen elmosolyodott.

– Miért? Egyszerű az egész – mondta, mohó szemét le nem véve a Paul kezében szorongatott ételmaradékról. – Azért jöttem, hogy magukat kiszabadítsam.

Broadhead alaposan kiszáradt és csaknem megfulladt levegő híján, de nem igazán fenyegette az éhhalál. Bekapta a Paul által átnyújtott morzsákat, és azonnal többet követelt. Azt is bekebelezte, és utána, csodák csodájára, még segített is a másiknak a maga okozta mocsok eltakarításában. Paul kerített neki valami gúnyát Wan szegényes, hajóbeli ruhatárából – a darabok túl hosszúnak és szűknek bizonyultak neki, de a kabátka övét nem kellett állandóan megkötve viselnie –, azután elvezette a legbőségesebb víznyerőhöz, hogy megtisztálkodhasson. Nem kényeskedésből. Inkább félelemből. A Vének hallása semmivel sem volt különb az emberekénél, a látásuk talán még rosszabb is, de megdöbbentően éles volt a szaglásuk. Miután a Wan és Lurvyék foglyul ejtését követő kétheti rémült bolyongása alatt a Hícsí Mennyország folyosóin többször is csak hajszálon múlott a megmenekülése, Paul hozzászokott, hogy naponta háromszor mosakodjon.

Sőt néha többször is.

Három folyosó kereszteződésénél helyezkedett el, hogy őrt álljon, amíg Broadhead letakarítja magáról a hícsí hajóban töltött harminc nap szennyes nyomainak legalább a nagyját. Még hogy őket kiszabadítani! Kezdjük azzal, hogy ez nem is igaz... Broadhead szándékai sokkal kifinomultabbak és bonyolultabbak voltak ennél. Másodszor, az újonnan érkezett tervei jelentősen eltértek azoktól, amelyeket Paul dédelgetett magában e két hónap alatt. Már valahogy kitanulta, hogyan csaljon elő némi ismereteket a Holt Emberekből, de csupán a leghalványabb elképzelései voltak róla, mit is kezdjen ezzel az információval, miután megszerezte. Ezenkívül elvárta Paultól, hogy segítsen neki vagy két-három tonnányi gép és berendezés szertecipelésében a Hícsí Mennyország zegzugos folyosóin, mit sem törődve a rájuk leselkedő veszélyekkel vagy éppenséggel azzal, hogy Paulnak másféle elképzelései is lehetnek. A megszabadítással kapcsolatban legtöbbször az a fő gond, hogy a szabadítók elvárják a hadműveletekben a vezető szerepet. S ez itt még arra is igényt tart, hogy ő, Paul hálás legyen mindezért.

Hát igen, gondolta magában lassan forgolódva, hogy egyik folyosót se tévessze szem elől, bár a Vének mostanában már sokkal kevésbé szorgalmasan őrjáratoztak, mint eleinte... lényegesen hálásabb lett volna, ha Broadhead régebben megjelenik, azokban a pánikkal teli napokban, amikor folyton csak menekült és rejtőzködött, legtöbbször egyformán rettegve a maradástól vagy a továbbmenéstől – vagy éppen egy-két héttel később, amikor már kezdett megfogalmazódni benne valami terv, amikor végre elmerészkedett a Holt Emberek termébe, hogy kapcsolatot teremtsen a tápanyaggyárral, és rémülten szerzett tudomást Peter Herter haláláról. A fedélzeti komputernek nem vehette semmi hasznát, túlságosan korlátolt és túlterhelt volt még ahhoz is, hogy a Földre eljuttasson általa valami üzenetet. A Holt Emberek őrjítőek voltak... lassan teljesen megtébolyodtak. Kizárólag csak magára hagyatkozhatott. Idegei ugyan fokozatosan helyrerázódtak, és már hozzáláthatott valami tervezéshez. Sőt a cselekvéshez is. Amikor meggyőződött róla, hogy egész közel merészkedhet a Vénekhez, föltéve, hogy előzőleg megfürdött, és így nem hagy maga után szagnyomot, hozzá is látott elképzelése megvalósításához. Kémkedett, méricskélt, tanulmányozta a helyszíneket, följegyzéseket készített – ez volt talán a legnehezebb szakasz. Nagyon bonyolult dolog megjegyezni az ellenfél viselkedését, mely útvonalakat használja a legszívesebben, mikor várható, hogy egyikük sem bukkan föl a közelben, ha az embernek nincs mivel írnia. Vagy egy órája. Vagy legalább a nappalok és éjszakák váltakozása, amelyet a hícsí fémfalak kékes fényében még hírből sem ismertek. Végül az bizonyult a legjobb megoldásnak, ha maguknak a Véneknek a megrögzött szokásait használja föl a viselkedésük időrendjének kikémleléséhez. Megfigyelte, hogy amikor egy csoportjuk elvonul a központi terem felé, ahol a Legvénebb pihen mozdulatlanul, akkor rendszerint elérkezik számukra az alvás ideje. Ha viszont éppen onnan kerekedett föl egy csapat, az az új nap kezdetét jelentette. Mindannyian, vagyis csaknem mindannyian egyszerre tértek nyugovóra, valami olyan belső parancsra, amelynek mibenlétéről Paulnak sejtelme sem volt. Így aztán fölismerte azokat az időszakokat, amikor egyre közelebb merészkedhetett ahhoz a helyhez, ahol Want és a két nőt fogva tartották. Egyszer vagy kétszer még meg is pillanthatta őket, miután minden bátorságát összeszedve elrejtőzött egy bogyógyümölcsbokor mögött, amikor a Vének nyugtalankodni kezdtek, kikukucskált az ágak közül, majd hanyatt-homlok futásnak eredt. Most már ismerte a járást. Kipuhatolta a helyzetet. A Vének nem lehettek száznál többen, és az volt a szokásuk, hogy nem járnak nagyobb csapatokban, csak kettesével, legföljebb hármasával.

Az azonban továbbra is megoldatlan maradt, mit kezdhetne akár csak egy két-három fős csapattal is.

Paul Hall, soványabban és dühösebben, mint életében addig bármikor, úgy gondolta, hogy már tudja, mit kell tennie. Az első rémülettel teli napokban, amikor a többieket elfogták, egyre messzebb csavargott el a Hícsí Mennyország zöld és vörös folyosóin. Némelyikükben már a fény is halványabb volt, valahogy ritkábbá vált. Egyik-másikban a levegőnek is savanykás, egészségtelen mellékíze volt, s amikor néha ilyen helyen aludt, mindig lüktető fejfájással ébredt. Mindenfelé voltak bizonyos gépek, tárgyak, szerkentyűk, mindenféle dolgok. Egyik-másik még most is békésen duruzsolt vagy ketyegett magában, mások soha ki nem hunyó szivárványszínben sziporkáztak.

Nem maradhatott sokáig ezeken a részeken, mert ott nem volt sem víz, sem élelem, és semmi olyasmit sem talált, amit annyira keresett: valami fegyverféleséget. Lehetséges, hogy a hícsíknek nem is volt szükségük ilyesmire. Viszont rábukkant egy gépezetre, amelynek egyik oldalán tátongott egy fémcsíkokkal elfüggönyözött nyílás, de ez sem robbant föl, vagy sújtotta agyon magasfeszültségű árammal, amikor elhúzta azt a függönyt, pedig lelke mélyén tartott ilyesmitől. A függönyrúd kitűnő lándzsának látszott. Vagy fél tucatszor olyan gépekre is talált, amelyek hasonlítottak a hícsí alagútásókra, csak sokkal kisebbeknek és bonyolultabbaknak látszottak.

Némelyikük még működött is. Hiába, ha a hícsík csinálnak valamit, azt az örökkévalóságnak teszik.

Paulnak három rémült, éhező és szomjazó napjába került, mire valamelyiküket a saját céljaihoz igazíthatta, mivel nem járt vissza az arany folyosókra vagy a hajóhoz élelemért és vízért, félvén tőle, hogy a gépek dübörgése nyakába hozza a Véneket, még mielőtt végezne a munkával. De semmi ilyesmire nem került sor. Megtanulta, hogyan kell berántania a kormányrúdról lecsüngő indítókart, hogy a pislákoló fények életre keljenek; hogyan forgassa a széles, bütykös kereket előre vagy hátra, a kívánt haladási iránynak megfelelően; hogyan piszkálja életre azt a tárcsát, amelytől kigyulladt a gép elején a még a hícsí fémfalakat is meglágyító kékeslila fénysugár. Ez volt a munka lármásabbik része. Paul közben rettenetesen félt tőle, hogy valami olyasmit el talál rontani vagy törni, ami az egész Hícsí Mennyország pusztulását okozhatja, vagy éppen a maga nyakába zúdít valami földerítőcsapatot. De amikor üzembe helyezte a járművet, és megindult vele a kiválasztott hely felé, az csaknem zajtalanul surrogva kúszott előre forgótalpain. Ekkor végre elültek az aggályai.

Azzal már tisztában volt, mikor, merre kószálnak a Vének.

Van már lándzsája, amellyel végezhet egy magányos Vénnel, esetleg kettőt vagy hármat is legyőzhet, ha meglepetésszerűen támad rájuk.

Olyan gépe is van, amellyel tetszőleges számú Vént semmisíthet meg, ha valahogy össze tudja gyűjteni őket a sugárvetője előtt.

Mindezt beépítette egy stratégiai elképzelésbe, amely még be is válhatott. Kockázatos volt persze az egész... Istenem, de milyen kockázatos! Legalább féltucatnyi súlyos kérdés merül föl kapásból. Még ha eddig úgy is tűnt, hogy a Vének fegyvertelenül kutatnak utána, ki mondhatná meg, nem értenek-e mégis a fegyverforgatáshoz? És milyen fegyvereik lehetnek? Emellett néhányukat olyan mesterien kellett volna megölnie, hogy észre se vegyék, míg készen nem áll az egész törzzsel való szembefordulásra... akkor pedig egyszerre kellene mindnyájukat harcképtelenné tennie, de legalábbis oly nagy többségüket, hogy a többiekhez már a lándzsája is elég legyen. (Ugyan mekkora esélyt adna ez ki bármilyen játékban?) És mindenekfölött ehhez még az is kellene, hogy a Legvénebb, az a hatalmas gépezet, amelyet Paul csak egyszer-kétszer látott egy-egy pillanatra, s amelynek igazi erejéről semmit sem tud, nem avatkozik majd be a küzdelembe... és arra vajon mekkora lehet az esély?

Egyik kérdésre sem tudott biztos választ. Mindössze reményei lehettek. A Legvénebb túl hatalmas volt ahhoz, hogy gyorsan mozoghasson a legtöbb folyosón, kivéve az aranyszínűeket. Az sem látszott valószínűnek, hogy gyakran megmozdul egyáltalán. Végül talán még azt is elérheti valami csellel, hogy a Legvénebb az alagútásó gép mindent elemésztő sugara elé kerüljön... persze az a gép itt nem lehetett igazi alagútásó, de úgy tűnt, hogy a működési elve ugyanaz. Viszont az is igaz, hogy az esélyek minden egyes lépésnél ellene szólnak.

Ugyanakkor minden egyes lépésnél egy hajszálnyi remény az ő számára is fölvillan. De végül is nem a kockázat volt az, ami megállította.

Az a Paul Hall, aki a Hícsí Mennyország folyosóin ólálkodott, és fantasztikus terveket kovácsolt, félőrülten a dühtől, a félelemtől, a felesége és a többiek miatti aggodalomtól, azért nem volt teljesen bolond. Ugyanaz a Paul Hall volt, akinek kedvessége és türelmessége vonzotta hozzá feleségül Dorema Hertert, s aki a házassági alku részeként elfogadta az asszony pajkos, sőt néha pimasz húgocskáját és zsémbes, öreg apját is. Tiszta szívből meg akarta menteni és ki akarta szabadítani őket. Még komoly kockázat árán is. Az ő számára még mindig ott volt a menekülés útja, csak valahogy föl kellene jutnia Wan hajójára, visszamenni a tápanyaggyárhoz, majd onnan – lassan, magányosan és gyászba borulva, de biztonságban – végül vissza a Földre, a gazdagságba.

De a kockázaton kívül mi az ára az egésznek?

Az, hogy eleven és értelmes lényeknek esetleg teljes populációját el kell pusztítania. Igaz, elrabolták tőle a feleségét, de valójában nem tettek kárt benne. És Paul, bárhogy igyekezett is, képtelen volt meggyőzni magát arról, hogy joga van megsemmisíteni ezeket a teremtményeket.

Hanem most itt van ez a „megmentője”, ez a Robin Broadhead nevű félhalott számkivetett, amint fölületesen hallgatja nagyralátó terveit, fölényesen vigyorog, és igaz, eléggé udvariasan megjegyzi:

– Maga még mindig nekem dolgozik, Hall. Az én tervem szerint csináljuk meg!

– Egy nyavalyát!

Broadhead továbbra is megőrizte jó modorát, sőt egész értelmesen érvelt... megdöbbentő volt, hogy egy fürdő és egy kis élelem mennyire helyrebillentette.

– A lényeg az – jelentette ki –, hogy földerítsük, mivel is állunk szemben. Segítsen elcipelnem ezt az információsberendezés-cuccot oda, ahol a Holt Emberek vannak, és akkor a dolognak ezt a részét elintézhetjük. Ez a legelső feladat.

– A legelső a feleségem kiszabadítása!

– De miért, Hall? Egész jól elvan ott, ahol van... hiszen maga mondta. Nem mondom, hogy örökre maradjon is ott. Talán csak egyetlen napról van szó. Kiszedjük a Holt Emberekből, amit csak tudunk. Fölvesszük az egészet, a velőt is kiszívjuk belőlük, ha lehet. Akkor fogjuk és bevisszük a fölvételeket az én hajómba... azután...

– Nem!

– De igen!

– Nem! És csavarja lejjebb azt a nyavalyás hangját! – Szembefordultak egymással, mint valami kisdiákok az iskolaudvaron, a dühtől fülig vörösen, kimeredő szemmel. Robin Broadhead furcsa grimaszt vágott, megrázta a fejét, és így szólt: – Ó, az ördögbe Paul! Maga is azt gondolja, amit én?

Paul Hall kicsit lazított a tartásán. Majd egy másodperc múlva:

– Éppen arra gondolok, hogy okosabb lenne, ha közösen kiagyalnánk, mi a leghelyesebb és legfontosabb tennivaló, s nem azon marakodnánk, kié legyen a döntő szó!

Broadhead szélesen elvigyorodott.

– Oké, pontosan erre gondoltam magam is. Tudja, hogy mi az én bajom? Annyira meglepetés számomra az életben maradásom, hogy még nem is igazán fogtam föl a lényegét.

Mindössze hat órájukba került, hogy a PMAL-2 komputerrendszert odacipeljék, ahová kell, és ott össze is állítsák. Igaz, hatórányi kemény munkába. Már a kimerültség végső határa felé jártak, és igazán rájuk fért volna némi alvás, de mindkettőjüket szinte fizikailag csiklandozta a türelmetlenség. Amint a központi erőforrást rákapcsolták a programtárakra, Albert előre fölvett hangja lépésről lépésre tájékoztatta őket, mit tegyenek a következő percekben. Maga a számítógép hosszan elnyúlt a folyosón, a hangterminálok bekerültek a Holt Emberek termébe, közvetlenül a rádiókapcsolat közelébe. Robin Paulra nézett, Paul megvonta a vállát válaszul, mire Robin beindította a programot. Közvetlenül az ajtó mellől azonnal meghallották a jellegtelen, mézesmázos hangot:

– Henrietta? Henrietta, édesem! Tudsz nekem válaszolni?

Szünet. Néma csönd. A program, amelyet Albert szerkesztett Sigfrid von Ideg segítségével, ismét próbálkozott:

– Henrietta, itt Tom! Kérlek, szólj hozzám! – Sokkal gyorsabban ment volna, ha egyszerűen beütik Henrietta kódját, így keltik föl a figyelmét, de ezt nehezebben hozhatták volna össze azzal a színjátékkal, hogy rég elveszettnek hitt férje érte el őt végre valami távoli, előretolt állomásról, rádión.

A hang ismét próbálkozott, aztán még egyszer. Paul összecsikorduló foggal sisteregte:

– Nem működik!

– Adjunk neki még egy esélyt – javasolta Robin nem túl nagy meggyőződéssel. Idegesen ácsorogtak ott, miközben a halott géphang tovább nyavalygott. Egyszer csak tétován, suttogva megszólalt egy másik is:

– Tom? Tomasino, te vagy az?

Paul Hall egész normális emberi lény volt, persze kissé megviselt formában... nyilvánvalóan a négyévnyi bezárkózottságtól meg a száznapos röpködéstől és bujkálástól. Eléggé normális ahhoz, hogy elviseljen némi, szintén normális enyelgést, de amit most hallott, több volt számára a kívánatosnál. Furcsán nyomott képet vágott Robin Broadhead felé, aki kényszeredett vállvonogatással válaszolt neki. Más emberek sértett kedveskedését és gyűlölködő féltékenykedését valahogy megalázó hallgatni, és ezt az érzést csak a nevetés oldhatja föl. A válóperes detektív is kényszeredetten komikus megkönnyebbülés végett teszi föl irodájában egy poloskái segítségével megpatkolt nászágyban készített fölvételét egy unalmas délutánon. Hanem ez itt egyáltalán nem volt komikus! Henrietta, akármilyen Henrietta, még ez a gépbe tuszkolt, Henriettának nevezett szellemtöredék sem volt nevetséges, amint teret engedett szíve leghőbb vágyainak, miközben rútul elárulták és megcsalták. Az érzelmeit csiklandozó program nagy hozzáértéssel készült. Szabadkozott és könyörgött, még zokogott is, rozsdásan sziszegő gépi hüppögéssel... ezalatt Henrietta saját, jellegtelen géphangja közbe-közbeszipogott az átélt szomorúság és reménytelen öröm zavaros tónusával. Azután, ahogy a program szerint is tennie kellett, a férfihang fölkészült a halálos döfésre:

– Megmondanád, drága Henrietta... meg tudnád... lehetséges, hogy eláruld nekem, hogyan kell irányítani egy hícsí hajót?

Szünet. Bizonytalanság. Azután ismét a halott asszony hangja:

– Miért ne? Igen, Tomasino. – Újabb szünet. Egyre hosszabb, míg a beprogramozott csábító úgy nem dönt, hogy betölti a hézagot.

– Mert ha elmondhatnád, kedvesem, azt hiszem, megtehetném, hogy csatlakozom hozzád. Valami ilyesféle hajóban vagyok éppen. Van benne egy irányítóhelyiség. Ha megtudhatnám, hogyan működik a...

Paul számára hihetetlennek tűnt, hogy akár egy tökéletlenül tárolt gépivé tett intelligencia is bedőlhet ennyire átlátszó csalásnak. A balga Henrietta mégis megtette. Riasztó volt számára a részvétel ebben a turpisságban, mégis meg kellett tennie, mivel ha Henrietta egyszer beindult, már senki sem állíthatta le. „A hícsí hajók vezérlésének titkát óhajtod? Természetesen, drága Tomasino.” Ezzel a halott asszony figyelmeztette hamisított szerelmét, hogy álljon rá a gyorsított gépi adás vételére, és olyan sípoló, recsegő gépszöveget produkált, amelyből Paul egyetlen szót sem értett, egyetlen hangot sem ismert föl. Robin Broadhead viszont, aki a komputer csak neki szóló szövegét hallgatta fejhallgatóján, mosolygott, bólogatott, és fölmutatta karikába hajlított hüvelyk-és mutatóujját a siker jeleként. Paul beadta a csöndjelet, és kivonszolta őt a folyosóra.

– Ha megkapta, amit akart – suttogta –, akkor gyerünk innen!

– Ó, megkaptam, igen! – kacagott diadalmasan Robin. – Megvan neki az egész! Nyílt kapcsolatban van valamiféle géppel, amely tartalmazza ezt az információt; a két agy olyan, mint a közlekedőedény, és most Henrietta szépen kitálalja az egészet.

– Óriási! Akkor most keressük meg Lurvyt!

Broadhead rápillantott, nem haraggal, hanem szánakozó megértéssel.

– Csak még egypár percet! Ki tudja, mi minden lehet még benne?!

– Nem!

– De igen!... – Ekkor egymás szemébe néztek, és egyszerre rázták meg a fejüket. – Kössünk alkut – mondta Robin Broadhead. – Még tizenöt perc, rendben? Aztán megyünk és kiszabadítjuk a feleségét.

Visszaóvakodtak a folyosón, képükön a sikeres tolvajok elégedett vigyorával. De az elégedettségük nyomban elpárolgott. Az odabenti hangok többé nem idegesítően bizalmasak voltak. Sokkal rosszabbak. Már-már a veszekedés határán. Még a lapos, fémes női hangban is fölcsattant valami keserű és haragos vád:

– Hogy te micsoda disznó vagy, Tom!

A másik program megnyugtató érveléssel próbálkozott:

– De Henrietta drágám, én csak azt szeretném megtudni, hogyan...

– Amit te meg akarsz tudni – csattant a másik –, az csak a te személyes tanulási kapacitásod függvénye. Én valami sokkal fontosabbat akarok közölni veled! Már korábban is megpróbáltam. Egész idő alatt próbálkoztam vele, míg idefelé közeledtünk, de te nem voltál kíváncsi rá. Egyedül arra voltál kíváncsi, hogyan fészkelhetnéd be magadat a leszállóegységbe azzal a kövér szukával...

A program tisztában volt vele, mikor kell engesztelőnek lennie.

– Nagyon sajnálom, Henrietta drágám! Ha azt óhajtod, hogy mélyedjek el az asztrofizikában, szívesen megteszem.

– Az egyszer biztos, hogy megteszed! – Szünet. – Ez borzasztóan fontos, Tom! – Szünet. Majd: – Megyünk vissza a Nagy Bumm felé. Figyelsz rám egyáltalán, Tom?

– Természetesen, drágám – duruzsolta a program a lehető legalázatosabb és legengedelmesebb hangján.

– Akkor jó. Az egész arra vezethető vissza, ahogyan az univerzum keletkezett, azt pedig egészen jól tudjuk... kezdjük egy egészen kicsiny, közönséges, halvány átalakulási ponttal. Nevezzük X pontnak.

– Azt akarod most elmagyarázni nekem, mi az X pont, kedvesem?

– Fogd be a szád, Tom! És figyelj ide! Az X pont előtt az egész univerzum egyetlen kisméretű gombócba volt összegyömöszölve, alig néhány kilométernyi nagyságrendűbe. Szupersűrű volt és szuperforró, s annyira összepréselt, hogy nem is volt szerkezete. És akkor fölrobbant. Terjeszkedni kezdett... egészen az X pontig, és ez is teljesen világos. Eddig követted, amit elmondtam, Tom?

– Igen, drágám. Ez eddig alapvetően egyszerű kozmológia, nem igaz?

Szünet.

– Csak figyelj tovább! – szólalt meg végül Henrietta hangja. – Azután az X pont után is csak terjedt tovább. És ahogy terjedt, apró anyagrögöcskék kezdtek kiválni belőle. Legelőször a nukleáris részecskék: hadronok és pionok, elektronok és protonok, neutronok és kvarkok. Még később a „valóságos” anyag. Valódi hidrogénatomok, sőt hamarosan héliumatomok. A gáz robbanási volumene kezdett lecsökkenni. Az örvénylés gigászi felhőkké tördelte össze. A gravitáció ezeket a felhőket csomókká zsugorította. Ahogy zsugorodtak, a sűrűsödés hője beindította a nukleáris reakciókat. Erre föllángoltak. Megszülettek az első csillagok. A többi – fejezte be az asszony hangja – az, ami éppen most zajlik a szemünk előtt.

A program ügyesen elkapta a végszót:

– Ezt világosan értem, Henrietta, tényleg. Időben ez vajon mennyit jelenthet?

– Ragyogó kérdés! – kiáltotta a hang, korántsem elismerőn. – A Nagy Bumm kezdetétől az X pontig három másodperc. Az X ponttól a mai napig körülbelül tizennyolcmilliárd év. Nos, hát itt tartunk!

A program nem úgy készült, hogy a szarkazmussal is megbirkózzék, márpedig még a semleges, fémes hangban is megvillant a szarkasztikus gúny éle. Azért megtette, amit tudott.

– Köszönöm, drágám – mondta –, és most elárulnád nekem, mi olyan különleges abban az X pontban?

– Elmondhatnám neked egy jó perc alatt, Tomasino drágám – jött az álmos válasz –, csak annyi a probléma, hogy te nem vagy az én drága Tomasinóm. Az a seggfej egyetlen szót sem értett volna meg abból, amit eddig elmondtam, én pedig nagyon nem szeretem, ha átvernek.

Ezután a program csinálhatott, amit akart, sőt még Robin Broadhead is levetkőzte vonakodását, és közvetlenül fordult Henriettához; semmi sem használt, a hang többé nem szólalt meg.

– A pokolba az egésszel! – fortyant föl végül Broadhead. – Ahhoz épp eleget kaptunk, hogy elszórakozzunk vele a következő néhány órában. Olyasmi meg nincs, amiért tizennyolcmilliárd évig kellene visszamennünk.

Megnyomta a számítógép oldalán lévő kivetőgombot, és elkapta, ami kijött belőle: a vastag, puha flopszalagot, amely magába sűrített mindent, amit csak Henrietta elmondott.

– Hát, ezért jöttem ide – jelentette ki vigyorogva. – Most pedig, Paul, nézzünk a maga kisded problémája után... aztán menjünk szépen haza, és költsük el a millióinkat!

A Legvénebb mély, nyugtalan alvása közben nem látott álmokat, de eljutottak hozzá bizonyos ingerek.

Azok pedig egyre gyorsabban és gyorsabban, egyre sürgetőbben bombázták. Attól az időtől, amikor az első átjárói földerítők oly riasztó módon befutottak, mindaddig, amíg (legalábbis úgy vélte) a legutolsótól is meg nem szabadult, mindössze szemvillanásnyi idő múlt el... valóban nem több néhány kurta évnél. Addig pedig, amíg az idegeneket meg a fiút el nem fogatta, alig egyetlen szívdobbanásnyi. Addig meg, amikor fölébresztették azzal a hírrel, hogy az a nőstény megszökött, nem telt el mérhető idő... egyáltalán semmi! Még ahhoz is alig elegendő, hogy az érzékelőit és manipulátorait kikapcsolja és elpihenjen. És lám, még most sem hagynak neki békét. A gyermekei halálra rémültek és idegesek. De nem csupán az ő zajongásuk izgatta őt. A lárma különben sem ébreszthette volna föl a Legvénebbet. Csak valami fizikai támadás vagy közvetlen megszólítás. Ami a legbosszantóbb volt ebben a ricsajban, hogy nem egyenesen neki szólt, de azt sem mondhatni, hogy egyáltalán nem. Valami vitatkozás volt, veszekedés... néhány rémült hang azt követelte, hogy valamit azonnal közöljenek vele, más, még ijedtebb hangok viszont amellett érveltek, hogy a világért se!

Ez nem volt tisztességes. A Legvénebb jó félmillió éve okította gyermekeit a jó modorra. Ha szükségük volt rá, hozzá kellett fordulniuk. De nem volt szabad fölébreszteniük őt holmi csip-csup ügyekkel, véletlenségből pedig pláne nem. Különösen most. Különősen akkor, amikor már minden ébredés megrázkódtatást jelentett ősi szöveteinek, és belátható közelségbe került az az idő, amikor talán már többé föl sem ébred.

De a rémült kavalkád csak nem ért véget.

A Legvénebb impulzust küldött külső érzékelőihez, és lepillantott a gyermekeire. Miért ilyen kevesen járultak elé? Miért hevert legalább jó felük a padlón, nyilvánvalóan mély álomba merülve?

Fájdalmas erőfeszítéssel beindította kommunikációs rendszerét, és megszólalt:

– Mi történik itt?

Amikor a szerencsétlenek nyüszítve megpróbáltak válaszolni neki, és a Legvénebb meg is értette, mit beszélnek, a külső héján fölragyogtak és vibrálni kezdtek a színes fények. A nőstényt nem sikerült újból elfogniuk. A fiatalabbik és a hímnemű is elszökött. A gyermekek közül újabb húsz fölébreszthetetlenül elaludt, akiket pedig az objektum átkutatására kiküldtek, nem tértek vissza hírekkel.

Valami szörnyűségesen megrongálódhatott.

A Legvénebb még hasznos létezésének legvégén is csodálatos gépezet volt. Voltak nagyon ritkán használt tartalékai, olyan erőforrások, amelyekből több százezer év óta nem merített. Fölemelkedett görgőjáróira, hogy még jobban a gyermekei fölé magasodjon, majd behatolt legmélyebbre rejtett és legritkábban használt memóriájába tudásért és útmutatásért. Homloklemezén, külső fényérzékelői között két fényes, kék gomb lassú remegésbe kezdett, burkolata fölött sekély tányérféle izzott föl halványlila fénnyel. Már több ezer éve elmúlt, hogy a Legvénebb utoljára alkalmazta a legkeményebb büntetőeszközeit, de a beérkezett információk összeálltak legmélyebb memóriájában; egyre inkább úgy látta, hogy elérkezett az idő újbóli bevetésükre. Fölkereste a konzervált személyiségeket is, és Henrietta föltárulkozott előtte. Megtudta, mit kérdeztek tőle a legújabb behatolók, és azt is, mit válaszolt nekik. Azt is megértette (amit Henrietta nem), mi az a fegyver, amivel Robin Broadhead jár a folyosókon föl és alá. Minden memóriája között a legősibbekben, amelyek még az ő saját hús-vér életének ideje előttről származnak, szerepelt az a fullánk, amely az ő elődeit is álomba szenderítette, és ez nyilvánvalóan valami olyasmi lehetett.

Olyan mértékű baj fordult elő most, amilyennel ezelőtt még sohasem találkozott, és olyan jellegű, amire nem ismert előre elkészített választ. Ha elérhetné őket... De nem érhette el. Hatalmas tömegével nem mozoghatott a műtárgy minden folyosóján, csak az aranyszínűeken. Pusztításra kész fegyvereinek tehát nem lehet igazi célpontjuk. Talán a gyermekei? Igen, talán. Ők esetleg becserkészhetik és lebírhatják az idegeneket. Nyilván megérné a fáradságot, hogy ezt megparancsolja nekik. A néhány túlélőre és ránézve talán igen. Ám a Legvénebb racionális, gépi tudatában páratlan számítástechnikai képességek rejtőztek. Kitűnően fölmérhette az esélyeket... és azok nem voltak fényesek.

Az maradt a fő kérdés: vajon veszély fenyegeti-e hatalmas tervét?

A válasz: igen. De legalább e téren volt valami, amit megtehetett. A terv szíve ugyanott rejtőzködött, ahonnan a műtárgyat irányították. Ez volt az egész szerkezet idegközpontja. Ez volt a hely, ahol életre keltette tervének végső mozzanatait.

Még el sem készült a döntés végleges formába öntésével, máris hozzálátott a megvalósításához. A hatalmas fémtömeg megmozdult és elfordult. Végigsiklott a központi csarnokon, és behatolt a vezérlőműhöz vezető, széles nyílású folyosóba. Ha odaér, ott már biztonságban lesz. Csak jöjjenek oda, ha úgy döntenek! A fegyverek készen várják őket. Fogyatkozó erejének drasztikus megcsapolása lelassította és bizonytalanná tette a mozgását, de azért még éppen elegendő maradt belőle. Ott elbarikádozhatja magát, és kivárhatja, míg ezek a hús-vér dolgok elrendezik a tennivalóikat, ahogy tudják, és akkor...

Hirtelen megtorpant. Előtte az egyik falkarbantartó gép elmozdult a helyéről. Szögletesen kuporgott a folyosó közepén, és mögötte...

Ha csupán egy hajszálnyival kevésbé lett volna kimerült, csak egy másodperc törtrészével gyorsabb... De nem volt az. A falépítőből előtörő villanás végigsöpört rajta. Abban a pillanatban megvakult. Megsüketült. Érezte, amint a külső kidudorodásai leégnek a héjazatáról, érzékelte, ahogy hatalmas, puha gurulótalpai megolvadnak, és szétterülnek valami ragaccsá.

A Legvénebb nem ismerte a fájdalom érzését. Azt viszont igen, mit jelent a szellem összeroppanása. Kudarcot vallott!

A hús-vér dolgok váltak az ő objektumainak uraivá, és gigászi tervei egyszer s mindenkorra füstbe mentek.

16.

ÍME, A LEGGAZDAGABB EMBER

A nevem Robin Broadhead, és én vagyok a leggazdagabb ember ebben a Naprendszerben. Egyetlen közel hasonlóan gazdag van még, a jó öreg Bover, és ő is sokkal inkább megközelíthetne, ha a pénzének felét nem herdálja el a nyomornegyedek eltakarítására és különféle városfejlesztési programokra, a maradék nagy részét meg nem fekteti a Plútón túli űr hüvelykről hüvelykre való végigtapogatására, azt a hajót keresve, amely a felesége, Trish maradványait zárja magába. (Hogy mit kezdene vele, ha megtalálná, azt el nem tudom képzelni.) A Herter-Hall-csapat túlélői szintén dúskálnak a pénzben. Jól is van ez így, különösen Wan és Janine szempontjából, akiknek meglehetősen kusza viszonyukat kell rendbe szedniük egy bonyolultan barátságtalan világban. Feleségem, Essie a legjobb egészségnek örvend. Szeretem őt. Ha majd meghalok, vagyis amikor már a totális kezelés sem lesz képes még egyszer összefoltozni, akkorra van egy kis tervem valaki mást illetően, akit szintén szeretek. Mindez elégedettséggel tölt el. Csaknem mindennel meg vagyok elégedve. Az egyetlen kivétel tudományos tanácsadóm, Albert, aki még most is azon munkálkodik, hogy megértesse velem Mach törvényét.

Amikor hatalmunkba kerítettük a Hícsí Mennyországot, megszereztük az egészet. A hícsí hajók vezérlésének titkát. Annak módját, hogyan építhetünk hícsí hajókat, beleértve azt az elméletet is, amely lehetővé teszi a fénysebességnél gyorsabb haladást. Nem! Nem valami „hipertérről” vagy „negyedik dimenzióról” van szó. A dolog nagyon egyszerű. A sebesség növeli a tömeget, állítja Einstein... az igazi, nem Albert. Ám ha a nyugalmi tömeg zéró, akkor nem számít, hányszorosára növeljük. Mindig zéró is marad. Albert azt mondja, hogy tömeg létrehozható, és ezt a logika alapelveinek segítségével bizonyítja: mivel létezik, létre is hozható. Ennélfogva meg is semmisíthető, mivel aminek léte megteremthető, annak létezése meg is szüntethető. Ennyi a hícsík titka, és mi, Albert segítségével, elő is készítettünk egy kísérletet, majd Morton segítségével rávettük az Átjáró Trösztöt, hogy biztosítsa a hozzá szükséges hajókat, s végül végre is hajtottuk. Az egész egyetlen fillérembe sem került. A nagy gazdagság egyik előnye, hogy az embernek nem kell elköltenie a pénzét. Mindössze annyi kell, hogy összeszedjünk másokat, akik elköltik azt a mi érdekünkben. A jogi programok pedig pontosan ilyesmire valók.

Így tehát az Átjárótól fellőttünk egyszerre két ötfős hajót. Az egyiket csak hagyományos üzemanyag működtette, és két ember volt rajta, meg egy tömör alumíniumhenger a hozzá kapcsolódó száldetektorokkal. A másiknak teljes volt a legénysége, és készen állt az igazi küldetésre. A kontrollhajón elhelyeztünk egy élő kamerát, háromfelé osztott képmezővel: az egyik a gravitométert, a következő a másik hajót, míg a harmadik egy digitális cézium-atomóra számlapját mutatta.

Az én szememnek a kísérlet nem mondott semmit. A második hajó kezdett eltűnni, és a gravitométer is jelezte az eltűnését. Nagy dolog! Albert viszont egészen kijött a sodrából.

– A tömege hamarabb kezdett eltűnni, mint ő maga! Édes istenem, Robin! Ezt a kísérletet bárki bármikor végrehajthatta volna az elmúlt tizenkét év során! Ezért legkevesebb tízmillió dolláros tudományos jutalom néz ki!

– Kis címletekben kérem – vigyorogtam. Kinyújtóztam és odafordultam Essie-hez, hogy megcsókoljam, mivel úgy esett, hogy éppen ágyban voltunk.

– Rendkívül érdekes, kedves Robin – motyogta Essie álmosan, és visszacsókolt. Albert elfordította a tekintetét. Részben azért, mert Essie megint bütykölt valamit a programján, részben pedig azért, mert velem együtt nagyon jól tudta, hogy Essie szavai udvariasak ugyan, de nem őszinték. Az asztrofizika nem különösebben érdekelte az én feleségemet. Annál inkább foglalkoztatta viszont a lehetőség, hogy eljátszadozhat a hícsí gépi intelligenciákkal. Ez viszont borzasztóan érdekelte őt. Napi tizennyolc órányira mindaddig, amíg mindent föl nem tárt a Legvénebb maradványaiból, a Holt Emberek és a halott nem emberek emlékeiből, mely utóbbiak valami afrikai szavannákig nyúltak vissza, jó egymillió évvel ezelőtti időkbe. Nem mintha sokat törődött volna azzal, mi rejtőzik ezekben a memóriákban, viszont az ő szakterülete az volt, hogyan került beléjük az információ. Ezen a téren kiváló szaktekintély volt. Albertem programjának átgyúrása volt a legcsekélyebb eredmény, amit a Hícsí Mennyországból kiszedett. Amit onnan előbányásztunk, igazán szenzációs volt. A galaxis egészét ábrázoló hatalmas térképek, föltüntetve minden helyet, ahol csak a hícsík megfordultak. Nagyméretű térképek a fekete lyukak jelenlegi elhelyezkedésének minden adatával. Beleértve azt is, amelyben Klara van. Javadalmaim szellemi részének parányi töredékeként még arra a tisztán szubjektív kérdésemre is választ kaptam, hogyan lehetek még mindig életben. A hajó, amelyben a Hícsí Mennyország felé utaztam, a tizenkilencedik nap után fordult át fékező üzemmódba. Az arányosság és a józan ész minden szabálya szerint ez azt jelentette, hogy nem érhet célba további tizenkilenc nap előtt, amikorra viszont már biztosan halott leszek. A valóságban azonban már öt nap múlva dokkolt. És én egyáltalán nem haltam meg... vagyis hogy nem egészen... de miért?

Megint Albert rukkolt elő a válasszal. Mindeddig bármely, hícsí hajóval végrehajtott utazásra két, egymáshoz képest többé-kevésbé nyugalomban lévő test között került sor. Relatív sebességeltolódásuk nem lehetett nagyobb másodpercenként pár tucat vagy legföljebb néhány száz kilométernél. Semmi több. Ez pedig nem elegendő a megkülönböztetéshez pályájukon. Az én hajómnak viszont egy szintén nagy sebességgel mozgó tárggyal kellett találkoznia. Az út túlnyomó részét tehát a gyorsulás tette ki. A fékezés csak a fölgyorsulás idejének töredékére korlátozódott. Hát így úsztam meg élve.

Mindez nagyon is kielégítő dolog, de...

De mindennek megvan a maga ára!

Mindig is így volt. Minden nagyobb előrelépés mögött ott lapult a rejtett ára, végig az egész történelmen. Az ember kitalálta a földművelést. Ez azt jelenti, hogy valakinek el kell ültetnie a palántákat, valakinek meg kell kapálnia a kukoricát. Így született meg azután a rabszolgaság. Az ember megalkotta az autót, és megfizette az árát a légszennyezéssel és a közúti balesetekkel. Az ember kíváncsi lett rá, hogyan keletkezik a napfény... és ez a kíváncsiság hozta a nyakába a hidrogénbombát. Az ember megtalálta a hícsí műtárgyakat, és kiderítette egynémely titkaikat. No és ezért mit kaptunk? Egyrészt megkaptuk öreg Paytert, aki kis híján elpusztította az egész világot egy olyan hatalom segítségével, amilyennel előtte soha senki sem rendelkezett. Másrészt kaptunk néhány olyan vadonatúj kérdést is, amelyeknek még önmagam előtti föltevéséhez sem gyűjtöttem össze elegendő bátorságot. Olyan kérdéseket, amelyekre Albert keresi a választ lázasan Mach törvényei körül, meg amelyeket Henrietta ömlesztett elénk az X ponttal és a „hiányzó tömeggel” kapcsolatban. És az én agyamban is megfogalmazódott egy óriási kérdés: amikor a Legvénebb letérítette a Hícsí Mennyországot évmilliós pályájáról, és elindította a galaxis központja felé, mi lehetett az pontosan, ami felé törekedett?

Életemnek, azt hiszem, a legrémisztőbb és pontosan tudom, hogy leggyönyörteljesebb pillanata az volt, amikor lepörkölvén a Legvénebb külső bütykeit, Henrietta használati utasításával a kezünkben letelepedtünk a Hícsí Mennyország vezérlőpultja elé. Két ember kellett hozzá, hogy egyáltalán megmozdítsuk. Lurvy Herter-Hall meg én voltunk a két legjobb pilóta a jelenlévők közül, ha nem számítjuk Want, aki Janine társaságában próbálta összeterelgetni az ébredező Véneket, hogy tudomásukra hozzák: uralomváltás következett be. Lurvy foglalta el a jobb oldali ülést, én a bal oldalit (közben azon törve a fejemet, vajon milyen furcsa alakú ülep telepedhetett belé először). Azután megindultunk. Több mint egy hónapba került, mire ráállhattunk az általam előzőleg már kiválasztott Hold körüli pályára. Nem veszett kárba az a hónap, hiszen a Hícsí Mennyországban bőségesen akadt tennivaló, mégis igen lassan telt el, mert már nagyon szerettem volna hazaérni.

Minden idegszálunkra szükség volt, hogy ezt a tőgyet megfejhessük, de végül is nem bizonyult olyan borzasztó nehéznek. Miután rájöttünk, hogy a vezérlőmű központi adatbankjában megvan minden előre telepített hícsí objektum irányítókódja – több mint tizenötezer volt belőlük a galaxisban és néhány azon kívül –, akkor már csak annyi maradt hátra, hogy megtudjuk melyik melyik. Roppantul meg voltunk elégedve magunkkal valamennyien, amikor ez sikerült, és nekivágtunk az útnak. Otthon jól megugattak bennünket a Hold túloldalán tanyázó rádiócsillagászok, mert derék műtárgyunk Hold körüli pályáján minden körfordulat alkalmával éppen az ő tányérjaik fölött haladt el. Odébb mentünk tehát. Ez a másodlagos irányítópult segítségével lehetséges, amelyet soha senki még csak megérinteni sem mert repülés közben, s amely látszólag nemigen befolyásolja az eredeti célpontot. A fő vezérlőpult az előre beprogramozott célra áll, a másodlagossal bármely egyéb célpont belőhető, már ha az ember képes a galaktikában érvényes koordinátáinak meghatározására. A vicces az az egészben, hogy ezt a műveletet mindaddig nem lehet elvégezni, míg a fő vezérlőmű minden állását nullára nem redukáltuk – ekkor mindegyiken tiszta, vörös fény jelenik meg, de ha ezt valamelyik földerítő csak úgy önhatalmúlag megtette, nyomban elveszítette az Átjáróhoz visszavezérlő programját. Milyen egyszerű is minden, ha már érti az ember! Egyszóval ezt az egész, jó félmillió metrikus tonnányi kurva nagy szerkentyűt földközeli pályára állítottuk, és meghívtunk egy csomó vendéget.

Leginkább persze a feleségem társaságára vágytam. Közvetlenül utána következő vágyam tudományos programom, Albert Einstein volt... nem közvetlen utalásként a feleségemre, bár köztudottan Essie szerkesztette őt. Már csak azt kellett eldöntenünk, hogy én menjek le, vagy Essie jöjjön föl hozzám, de természetesen nem az ő részéről. Azt hiszem, legalább annyira körül akarta tapogatni a Hícsí Mennyország egész gépi intelligenciáját, amennyire én őt magát. Egy százperces Föld körüli pályáról a kapcsolatteremtés egyáltalán nem nagy dolog. Mihelyst a megfelelő távolságba értünk, Albert gyártotta számítógépem máris kapcsolatba lépett vele, belépumpálva minden általa föltárt ismeretet, így azután, mikorra fölkészültem az Alberttel való beszélgetésre, már ő is készen állt.

Így persze nem volt az igazi. Sokkal szórakoztatóbb volt otthon beszélgetni a háromdimenziós képtankban parádézó, színes Alberttel, mint a Hícsí Mennyország lapos, fekete-fehér képernyőjén pislákolóval. De addig, amíg a Földről föl nem juttatnak még egy csomó pótberendezést, ez volt minden, ami a rendelkezésemre állt, de lényegében ugyanaz az Albert volt, és ez a legfontosabb.

– Örülök, hogy ismét láthatlak, Robin – üdvözölt, felém bökve pipája szárával. – Gondolom, tisztában vagy vele, hogy legkevesebb egymillió üzenet vár rád.

– Várhatnak még egy kicsit. – Különben már eddig is kaptam vagy egymilliót, legalábbis úgy tűnt. Leginkább arról szóltak, hogy mindenki rettenetesen izgult értünk, de végül is örülnek a sikereinknek.

S az sem utolsó, hogy roppant gazdag lettem megint. – Legelőször arra vagyok kíváncsi – jelentettem ki –, amit te mondhatsz el nekem.

– Magától értetődik, Robin. – Kiverte pipájából a hamut, szemét közben sem véve le rólam. – Nos akkor – folytatta –, lássuk először a technológiai részt. Már ismerjük a hícsí vezérlőmű általános technoelméletét, és közel járunk a fénysebességnél gyorsabb rádió titkának megfejtéséhez. Ami pedig a Holt Emberek információtárolóinak meg hasonlóknak a kérdését illeti, amint arról bizonyára már értesültél – kacsintott felém –, goszpozsa Lavorovna-Broadhead már úton van, hogy csatlakozzék hozzád. Magunk között, remélem, hogy e téren is hamarosan jelentős eredményekre jutunk. Néhány napon belül egy önkéntes csapat indul útnak a tápanyaggyárhoz. Csaknem teljesen biztosak vagyunk benne, hogy azt is irányítani tudjuk majd, s ha így lesz, közelebbi pályára hozzuk további tanulmányozás végett, és talán megígérhetem a lemásolását is. Nem hinném, hogy a kisebb jelentőségű technikai apróságokról most rögtön szeretnél tájékozódni.

– Hát, nem igazán – feleltem. – Legalábbis nem ebben a pillanatban.

– Akkor – bólogatott pipáját újratömködve – hadd avassalak be néhány elméleti elképzelésbe. Legelőször is itt van a fekete lyukak kérdése. Egyértelműen meghatároztuk azt, amelyben egyik barátod, Gelle-Klara Moynlin tartózkodik. Azt hiszem, lehetséges lenne odaküldeni egy hajót, amely nagy valószínűséggel, jelentősebb sérülés nélkül meg is érkezik céljához. A visszatérése azonban már egész más probléma. Úgy látszik, hogy a hícsí adattárakban sincs konyhakész recept arról, hogyan hozhatnánk ki bármit is egy fekete lyukból. Elmélet azért akad. De ha valaki gyakorlatba óhajtaná átültetni ezeket a teóriákat, az írhatna az íróasztalfiókjának. Méghozzá sokat. Nem mernék konkrét eredményeket ígérni kevesebb mint, mondjuk, évek alatt. Valószínűbb az évtizedes távlat. Jól tudom – mondta bizalmasan előrehajolva –, hogy számodra ez rendkívül fontos, személyes probléma, Robin. Ezen túl döntően fontossá válhat valamennyiünk, úgy értem, hogy az emberek és a gépi intelligenciák számára egyaránt. – Még sohasem láttam ilyen komolynak a képét. – Ezenkívül – folytatta – a műtárgyatok, a Hícsí Mennyország útirányát szintén sikerült egyértelműen meghatározni. Mutathatok egy képet?

Ez persze költői kérdés volt. Nem feleltem, de nem is várt rá választ. Lecsusszant a lapos képernyő egyik sarkába, miközben megjelent az említett kép. Olyan volt, mint egy fehér ecsetvonás, egy műkedvelő által pingált török félhold. Nem is volt szimmetrikus. Maga a félhold az egyik oldalra húzott, míg a kép többi része fekete maradt, kivéve egy halványan sziporkázó fénysávot, amely összekötötte a félhold két szarvát, mintegy homályos ellipszissé egészítve ki azt.

– Nagyon kellemetlen, hogy ezt nem láthatod színesben, Robin. – Albert a képernyő sarkából pislogva sajnálkozott. – Inkább kékes, mint fehér. Nos, eláruljam, mit látsz? Keringő anyagot valami iszonyúan nagy objektum körül. A hozzád képest bal oldali anyagrész felénk közeledik, és elég gyorsan halad ahhoz, hogy fényt bocsáthasson ki magából. A jobb oldali rész távolodik, és hozzánk viszonyítva lassabban mozog. Amit látunk, nem más, mint sugárzássá átalakuló anyag, amint éppen egy, a mi galaxisunk középpontjában elhelyezkedő elképzelhetetlenül hatalmas fekete lyuk éppen magába szippantja.

– Én úgy emlékszem, mintha a fénysebesség nem lenne relatív! – mérgelődtem.

Albert ismét betöltötte az egész képernyőt.

– Nem is az, Robin, viszont az ezt kibocsátó anyag pályasebessége az. Ez a kép az Átjáró adattárából származik, és a legutóbbi időkig nem sikerült lokalizálni a rajta látható objektumot. Most már azonban világos, hogy a galaxis központjában van, és bizonyos értelemben maga alkotja annak magvát.

Megállt, hogy újratömje a pipáját, s közben állandóan engem nézett. Persze ez így nem egészen igaz. Volt egy pillanattöredéknyi kimaradás, amivel még Albert áramkörei sem tudtak mit kezdeni. Ha elmozdulok, a tekintete még egy picit oda irányul, ahol az előbb voltam, és ez elég a folytonos összhang megbomlásához. Nem szóltam közbe, s így, amikor sikerült életre keltenie a pipáját, nyugodtan folytatta:

– Robin, néha nem vagyok biztos benne, mely információkat közöljek veled magamtól. Ha fölteszel nekem egy kérdést, az egészen más. Bármely általad javasolt tárgyban elmondok mindent, amit csak tudok róla, ameddig hallgatod. Azt is elmondom, mi hogyan lehet, ha egy hipotézisre vagy kíváncsi. Sőt magamtól is előállok hipotézisekkel, ha a programomban rögzített előírásoknak megfelelően ez indokoltnak tűnik. Goszpozsa Lavorovna-Broadhead egészen komplex normatív utasításokat táplált belém az ilyesféle döntések meghozatalához, de az egészet leegyszerűsíthetjük egyetlen szimpla képletté. Mondjuk, hogy É az adott hipotézis értéke. Tegyük föl, hogy V a helytállóságának valószínűsége. Amennyiben az ÉV komplex összege legalább eggyel egyenlő, akkor közölnöm kell veled, és közlöm is, az adott hipotézist. Ó, de ha tudnád, Robin, mennyire bonyolult dolog É vagy V pontos, számszerű értékének meghatározása! A mostani konkrét esetben például semmiképpen nem határozhatom meg a kérdéses hipotézis valószínűségének értékét. A fontossága viszont igen nagy. Mindent figyelembe véve, akár még végtelennek is tekinthető.

Ekkorra Albert már teljesen megizzasztott. Egyet tudok biztosan Albert beprogramozásáról, mégpedig azt, hogy minél tovább beszél valamiről, annál kevésbé hiszi el, hogy tetszik is nekem.

– Albert! – veszítettem el végül a türelmemet –, a pokolba is! Gyerünk tovább!

– Magától értetődik, Robin – felelte bólogatva, de látszott rajta, hogy nem szereti, ha sürgetik –, először is hadd szögezzem le, hogy ez az elképzelés nem csupán a mai asztrofizikai ismereteinknek felel meg, méghozzá elég magas szinten, hanem választ ad néhány más, fontos kérdésre is. Például arra, hová igyekezett éppen a Hícsí Mennyország, amikor sikerült megfordítanotok, és arra is, miért tűntek el a hícsík maguk. Mielőtt magát a hipotézist eléd tárnám, kénytelen vagyok még egyszer végigfutni a következő négy fontos ponton.

Először: a Cingár Jim által „áldatlan” számoknak nevezett mennyiségek. Ezek numerikus mennyiségek, főként az úgynevezett „dimenziótlan” kategóriából, mivel bármilyen mércével mérve ugyanazt az eredményt adják. Az elektron és a proton tömegének egymáshoz való viszonyulása. A Dirac-szám az elektromágneses és a gravitációs erő közötti különbség kifejezése. Az Eddington-féle finomszerkezeti állandó. És így tovább. Ezeket a számokat igen nagy pontossággal ismerjük. Amit nem tudunk, az az, hogy miért éppen olyanok, amilyenek. Mondjuk a finomszerkezeti állandó miért nem 150, 137 plusz helyett? Ha értenénk is az asztrofizikához, ha lenne róla egy komplett elméletünk... abból ezeket a számokat is simán levezethetnénk. Van ugyan máris elég jó elméletünk, de abból nem tudjuk levezetni az áldatlan számokat. Miért? Nem lehetséges – morfondírozott Albert bánatosan –, hogy ezek a számok valahogyan selejtesek?

Megengedett magának egy-két szippantást a pipájából, azután föltartotta a két ujját.

– Kettő. Mach elmélete. Ez is elég fontos kérdésnek bizonyult, de talán valamivel könnyebb lesz. Boldogult elődöm – mondta sebesen pislogva, talán ezzel is azt bizonygatva nekem, hogy ez a kérdés könnyebben legyűrhető –, szóval boldogult elődöm megajándékozott bennünket a relativitás elméletével, amelyet az egyszerűség kedvéért úgy is megfogalmazhatunk, hogy minden viszonyul valahogy valami máshoz, az egy fénysebességet kivéve. Amikor otthon tartózkodsz, Robin, a Tappan-tónál, a súlyod körülbelül nyolcvanöt kilogramm. Más szavakkal: ez annak mértéke, amilyen vonzást gyakoroltok egymásra, te és a földgolyó. Tehát bizonyos értelemben ez a te súlyod a Földhöz viszonyítva. Van itt egy másik jelenségünk is, a „tömeg”. A tömeg méréséhez a legmegfelelőbb eszköz az az erő, amely egy tárgynak, mondjuk a te testednek nyugalmi állapotból történő elmozdításához szükséges. Általában úgy vélekedünk, hogy a „tömeg” és a „súly” lényegében azonos, és a Föld felszínén ez így is van, de föltevésünk szerint a tömeg az anyagnak lényegi jellemzője, míg a súly mindig valami máshoz viszonyul. Ám – kacsintott rám megint – végezzünk el egy képzelt kísérletet, Robin. Tételezzük föl, hogy te vagy az egyetlen tárgy az egész világmindenségben. Más anyag nem is létezik. Akkor mennyi lenne a súlyod? Semennyi! És mennyi lenne a tömeged? Hohó, ez itt a kérdés! Tegyük föl, hogy van egy kis háti rakétád is, és úgy határozol, hogy fölgyorsítod magad. Akkor megállapítod a gyorsulásod mértékét, és összehasonlítod az eléréséhez szükséges erővel, s lám, már ki is jött a tömeged, nem igaz? Neem, Robin. Nem jött ki semmi. Mivel nincsen semmi, amihez a mozgásodat viszonyíthatnád. A „mozgás” mint elméleti koncepció értelmetlen. Ennélfogva a tömeg... Mach elmélete szerint valamiféle külső rendszertől függ. Mach úgy vélte, hogy ez utóbbi az, amit általában „az univerzum totális hátterének” nevezünk, és ennek van jelentése. Továbbá, Mach elméletének megfelelően, ahogy az én boldogult elődöm és mások továbbfejlesztették, ugyanez a helyzet az anyag többi „lényegi” tulajdonságával, az energiával, a térrel, s végső soron az „áldatlan számokkal” is. Mi van? Talán fárasztalak, Robin?

– Arra ez egyszer mérget vehetsz, Albert – mordultam föl –, de csak folytasd!

Elmosolyodott, és fölemelte három ujját.

– Három! Az, amit Henrietta X pontnak nevez. Biztosan emlékszel rá, hogy Henrietta megbukott a doktori vizsgáján, de én tanulmányoztam az értekezését, és meg is mondhatom, mit akart bizonyítani vele. A Nagy Bumm után, amely mai ismereteink szerint a világmindenség kezdetét jelentette, az univerzum még három másodpercig viszonylag egységes, rendkívül forró és tökéletesen szimmetrikus volt. Henrietta a disszertációjában hosszan idéz egy Tong B. Tang nevű régi Cambridge-i matematikust és másokat. Állításaik lényege, hogy e pillanat után, amelyet Henrietta X pontnak nevez, ez a szimmetria „megmerevedett”. Mindazok az állandók, amelyeket ma megfigyelhetünk, ennél a pontnál állandósultak. Az összes áldatlan szám. Az X pont előtt ezek nem is léteztek. Csak azóta vannak, viszont azóta változatlanok.

Így tehát az X ponttal jelzett időben, vagyis a Nagy Bumm kezdetétől számított harmadik másodpercben történt valami. Lehetett ez egy teljes véletlen esemény, mondjuk, valami örvény a táguló anyagfelhő belsejében.

De éppígy lehetett szándékos is.

Itt Albert elhallgatott, és egy darabig pöfékelve nézett felém. Miután nem reagáltam, fölsóhajtott, és fölmutatta négy ujját.

– Négy! És egyben az utolsó, Robin. Bocsáss meg ezért a hosszú bevezetőért! Az utolsó pont Henrietta tétele a „hiányzó tömegről”. Úgy látszik, hogy az univerzumban nincs elegendő anyag a Nagy Bumm egyébként egészen elfogadható elméletének igazolásához. E ponton Henrietta végrehajtott egy hatalmas bakugrást a disszertációjában. Azt állította, hogy a hícsík rájöttek, hogyan teremthetnek anyagot, és hogyan semmisíthetik meg azt. Ebben, mint azóta kiderült, végül is igaza volt, bár részéről akkor nem volt több találgatásnál, ám a tudósok, akik előtt az értekezését védte, igen gyorsan rátámadtak a föltételezésére. Akkor végrehajtott még egy ugrást. Állította, hogy a hícsík máris előidézték bizonyos mennyiségű anyag eltűnését. Nem, mondjuk egy hajónyit... és ha csak sejtette volna, mennyire igaza van! Igen nagy mennyiségben. Valójában univerzális méretekben. Föltételezte, hogy a hícsík tanulmányozták az áldatlan számokat, ahogyan mi is, aminek alapján néhány valószínűnek tűnő következtetésre jutottak. Itt egy kicsit kacifántossá válik a dolog, Robin, úgyhogy kérlek, nagyon figyelj, de már majdnem a célnál vagyunk.

Azt tudod, hogy ezek az alapvető állandók – olyanok, mint az áldatlan számok – határozzák meg, hogy létezhet-e élet az univerzumban. Persze igen sok egyéb jelenség mellett. Ugyanakkor, ha némelyikük egy kicsivel nagyobb vagy kisebb lenne, az élet sem jöhetett volna létre. Világos ennek az állításnak a logikai következménye? Azt hiszem, érted. Ez egy egyszerű szillogizmus. Fő premissza: az „áldatlan számok” nem valamely természeti törvény következményei, és ha X pontnál valami más eseményre került volna sor, akkor mások is lehetnének. Mellékpremissza: ha egy bizonyos irányban különböznének, akkor az univerzum kevésbé volna barátságos az élet iránt. No és a következtetés? Ó, igen, ez a veleje az egésznek! Következtetés: ha egy bizonyos másik irányban térnének el, az univerzum barátságosabb lehetne az élet iránt.

Albert itt elhallgatott, csak nézett rám, és szövetpapucsába nyúlva vakargatta lábán a tyúkszemeket.

Nem tudom, akkor melyikünk győzte volna tovább türelemmel. Én lázasan próbáltam megemészteni jó pár nehezen emészthető kérdést, a jó öreg Albert pedig időt adott ehhez az emésztéshez. Mielőtt bármelyikünk dűlőre jutott volna, Paul Hall trappolt be a cellába, amelyet magaménak neveztem ki.

– Vendégek! Hé, Robin! Látogatóink érkeztek! – kiabálta.

Természetesen legelőször Essie jutott eszembe. Már beszéltünk egymással. Tudtam, hogy útban van a Kennedy-kilövőállomás felé, ha ugyan már nem érkezett oda, és várja, hogy a pályánk végleg beálljon és ő fölszállhasson. Először Paulra, azután az órámra néztem.

– Még nincs itt az ideje – mondtam, mivelhogy még tényleg korai lett volna.

Teli szájjal vigyorgott.

– Csak jöjjön és nézze meg a szerencsétlen fattyúkat! – vihogta.

Háát, valóban azok voltak. Hatan bepréselődve egy ötfős hajóba. Alig huszonnégy órával azután lőtték ki őket az Átjárótól, ahogy én kereket oldottam a Holdról. Elég fegyver volt náluk, hogy akár egy hadosztálynyi Legvénebbel is elbánjanak. Készek voltak a megmentésünkre és némi zsákmány megszerzésére is. Végigszáguldották az űrt a Hícsí Mennyország után, annak hűlt helyén megfordultak, és visszafelé is megtették az utat. Valahol útközben el kellett jönnünk mellettük anélkül, hogy észrevettük volna őket. Szerencsétlen fattyúk! Persze derék legények voltak valamennyien, önkéntesek egy olyan útra, amely még az Átjáró normái szerint is kockázatosnak ígérkezett. Megígértem nekik, hogy megkapják a részüket a nyereségünkből – volt elég bőven, csak föl kellett vennünk. Nem az ő hibájuk, hogy nem volt szükségünk rájuk, különösen, ha arra gondolok, mennyire kellettek volna, ha mégiscsak segítségre szorulunk.

Ezért tehát szívélyesen fogadtuk őket. Janine büszkén mutogatta nekik a birodalmunkat. Wan vigyorogva és altatópisztolyával hadonászva mutatta be őket az új behatolók áradatával szemben megrökönyödötten álló Véneknek. Miközben mindez a zsivajgás elcsöndesedett, rájöttem, mi hiányzik e pillanatban a legjobban: némi harapnivaló és egy kis alvás. Mindkettőről gondoskodtam magamnak.

Fölébredve elsőként arról értesültem, hogy Essie már úton van felénk, de egy ideig még nem érkezik meg. Egy darabig csak csámborogtam föl-alá, megpróbálván visszaemlékezni mindarra, amit Alberttől hallottam, gondolatban magam elé képzeltem a Nagy Bumm pillanatát és azt a kritikus, harmadik másodpercbeli pillanatot, amikor egyszerre minden megfagyott... de bevallom, nem sok sikerrel. Ezért végül megint csak fölhívtam Albertet.

– Hogy érted azt, hogy barátságosabb?

– Ó, Robin – mondta azonnal, soha semmi sem okozott neki igazi meglepetést –, ez az a kérdés, amelyre nem tudok megfelelni! Különben még nem ismerjük teljességükben az univerzum Mach szerinti kiterjedéseit sem, de meglehet... meglehet – a szeme sarkában összefutó ráncokból láttam, hogy valami szívderítőt keres számomra –, talán a halhatatlansággal! Esetleg a szerves agyvelő gyorsabb elemzőképességével, vagyis magasabb intelligenciával. Talán csak azzal, hogy több, az életnek jobb föltételeket biztosító bolygó jött volna létre. A föntiek bármelyike. Vagy éppen mind egyszerre. A lényeg az, hogy elméletileg elfogadjuk az ilyen „barátságosabb” körülmények létezésének lehetőségét, és mindebből le is vonhatjuk a további elméleti következtetéseket. Henrietta ezt meg is tette. Sőt még egy kicsivel tovább is ment. Tegyük fel, hogy a hícsík (vetette fel ő), akik valamicskével többet tudnak nálunk az asztrofizikáról, végül megállapították ezeket a kedvezőbb mutatókat, és nekiláttak, hogy megvalósítsák őket. Nos, akkor az egyik megoldás az lett volna, hogy a világmindenséget visszajuttatják őseredeti állapotába, és akkor egy új Nagy Bummal ismét beindítják! Hogyan történhetne meg ez? Amennyiben az anyag létrehozható, meg is semmisíthető... könnyű eset! Bűvöljük meg jól! Állítsuk le a terjedését. Indítsuk be újbóli zsugorodását. Azután valahogy maradjunk kívül a zsugorodás központján, várjuk meg, míg újból berobban... és akkor e tömbön kívülről tegyük meg azt, amit meg kell tennünk az univerzum dimenziótlan alapszámainak megváltoztatása érdekében, mégpedig úgy, hogy az újonnan megszületendő univerzum... milyen is legyen?... nevezzük paradicsominak!

A szemem szinte kiugrott.

– És ez lehetséges?

– Neked vagy nekem? Most? Nem! Abszolút elképzelhetetlen. Még a nyitját sem tudjuk, hol kellene kezdenünk.

– Nem neked vagy nekem, te fafej! Hanem a hícsíknek!

– Ó, Robin – mormolta gyászos képpel –, ugyan ki tudhatná? Fogalmam sincs, hogyan tehetnék meg, de ez nem jelenti azt, hogy nem tehetik. Én még azt sem tudom kitalálni, hogyan manipulálhatnánk az univerzumot, hogy a legjobb jöjjön ki belőle. De ez nem is lenne mindenképpen szükséges. Föl kell tételeznünk, hogy rendelkezhetnek valamilyen, nos, gyakorlatilag örökkévaló létformával. Ez viszont a dolog egyszeri végrehajtásához is elengedhetetlen. Ha viszont örök életűek, akkor akár ötletszerű próbálkozásokat is folytathatnak mindaddig, míg el nem jutnak a kívánt univerzumig.

Egy pillanatig elgondolkodva nézte kihűlt pipáját, majd begyömöszölte az inge mellényzsebébe.

– Eddig jutott el Henrietta disszertációjának bemutatásában, amikor aztán tényleg rávetették magukat. Mert egyben azt is kijelentette, hogy a „hiányzó tömeg” még azt is bizonyíthatja, hogy a hícsík valóban hozzáláttak az univerzum szabályos fejlődésmenetének manipulálásához; valójában azt mondta, hogy a külső galaxisokból távolítanak el bizonyos mennyiségű anyagot, ezzel gyorsítva föl az összeomlásukat. Lehet, arra is gondolt közben, hogy a központba viszont anyagot juttatnak... mármint ha egyetlen központ létezik. És azt is kimondta, hogy ez megmagyarázhatja, miért távoztak el a hícsík. Beindították a folyamatot, gondolta Henrietta, azután elvonultak, hogy elrejtőzzenek valahová, valamilyen időtlen állapotba, mondjuk, valami nagy fekete lyukba. Ott kivárhatják, míg az események végbemennek, és akkor tettrekészen előbújhatnak, hogy újrakezdjenek mindent megint. No, ekkor csaptak össze feje fölött a hullámok! Nem is csoda. El tudsz képzelni egy rakás fizikaprofesszort, amint szembekerül egy ilyen problémával? Azt tanácsolták szegénynek, hogy asztrofizika helyett inkább próbáljon meg hícsí pszichológiából fokozatot szerezni. Kijelentették, hogy elképzeléseken és találgatásokon kívül semmit sem mutat föl... az elméletnek semmiféle ellenőrzési lehetőségét, csupán egy hipotézist. Ráadásul meg voltak győződve az utóbbi hibás voltáról. Így tehát elutasították az értekezését, nem kaphatta meg a doktori fokozatát, ezért aztán fogta magát, és elment az Átjáróhoz földerítőnek, hogy ott végezze, ahol... a halálban. És – folytatta Albert elgondolkodva, pipáját ismét előhúzva – magam is azt gondolom, Robin, hogy tévedett, vagy legalábbis felületes volt. Nagyon halvány elképzeléseink lehetnek csak arról, hogyan befolyásolhatják a hícsík az anyag sorsát a miénken kívül más galaxisokban is, márpedig Henrietta a teljes világmindenségről beszélt.

– És te sem vagy biztos a dologban?

– A legcsekélyebb mértékben sem, Robin.

– De talán egy szarházi elképzelésed csak akad! – üvöltöttem rá.

– Magától értetődik, Robin – válaszolta sötéten –, de csak annyi, semmi több. Nyugodj meg, kérlek. Lásd be, hogy nem jók a nagyságrendek. Mindannak alapján, amit tudunk, az univerzum túlságosan hatalmas. Az idő meg túl rövid. A hícsík alig egymillió évvel ezelőtt jártak errefelé, a világmindenség terjedésének időszaka pedig ennek legalább húszezerszerese... a zsugorodási idő sem igen tehető kevesebbre. Matematikailag csekély a valószínűsége, hogy pontosan azt az időt választották volna, hogy megjelenjenek, ha úgy lenne.

– Megjelenjenek?

Albert köhintett.

– Kihagytam egy lépést, Robin. Van itt még egy hipotézis, lényegében a sajátom. Tegyük föl, hogy ezt a világot már a hícsík építették. Továbbá azt, hogy ők maguk egy kevésbé barátságos univerzumban fejlődtek ki. Azt persze nem szerették, ezért összeroppantották, hogy újat csinálhassanak, és mi most ebben az újban élünk. És ez nem is olyan rosszul sikerült, magad is tudhatod. Meglehet, hogy előjöttek, körülnéztek és megállapították, hogy pontosan ilyet akartak. Most pedig a földerítőik visszamentek, hogy előhívják a többieket is.

– Az isten szerelmére, Albert!

Megnyugtató hangon folytatta:

– Nem mondanám el mindezeket a dolgokat, Robin, ha nem lennék kénytelen. De ez is csupán egy föltevés. Nem hiszem, hogy el tudnád képzelni, milyen nehéz számomra ilyen hipotézisek kialakítása. Nem is lennék rá képes, hacsak... no de lássuk a lényeget! Van egy lehetséges módja annak, hogy valaki túlélje egy világegyetem összeroppanását és az ezt követő új Nagy Bummot, éspedig az, ha olyan helyre vonul vissza, ahol gyakorlatilag megáll az idő. Miféle hely lehet ez? Nos, egy fekete lyuk. Egy hatalmas fekete lyuk. Elég nagy ahhoz, hogy kvantumkiáramlás által se veszítsen a tömegéből, s ezáltal az örökkévalóságig megmaradhasson. Én tudom, Robin, hol található egy ilyesféle fekete lyuk. A tömege körülbelül tizenötezerszer nagyobb a mi Napunkénál. A hely pedig a mi galaxisunk középpontja. – Albert az órájára pillantott, és megváltozott az arckifejezése. – Ha a számításaim megközelítőleg pontosak, akkor a feleségednek körülbelül most kell megérkeznie, Robin.

– Ide figyelj, Einstein! Az első dolga pedig az lesz, hogy téged átír!

Albert kacsintott.

– Már meg is tette, Robin – közölte –, és az egyik új dolog, amire megtanított, az, hogy szükség esetén valami tréfás vagy személyesen elismerő megjegyzéssel próbáljam oldani a felgyülemlett feszültséget.

– Ezzel azt mondod, hogy nekem most robbanásig feszültnek kell lennem?

– Nos, nincs rá igazi okod, Robin – nyugtatgatott. – Mindez kizárólag elméletben van így... már ha egyáltalán így van. És az emberélet mércéjével mérve jó messze. Bár az is lehet, hogy nem. Az a fekete lyuk a galaxisunk közepén az egyik lehetséges hely, ahová a hícsík visszavonulhattak, és egy hícsí hajó utazási sebességében gondolkodva nincs is olyan messze. És ugye említettem már, hogy sikerült megállapítanunk, hová irányította a Legvénebb birodalma pályáját? Hát oda, Robin. Egyenesen a felé a fekete lyuk felé igyekezett, amikor megfordítottátok!

Hetekkel előbb meguntam már a Hícsí Mennyországot, mint Essie. Egész életében rengeteg időt töltött gépi intelligenciák társaságában. Őt magát viszont nem untam meg, így azután maradtam mindaddig, amíg el nem ismerte, hogy minden fölhasználható információt összeszedett már flopszalagjaira. Ezután negyvennyolc órán belül máris otthon voltunk a Tappan-tónál. Kilencven perccel később becsattogott Wilma Liederman, táskájában cipelve mesterségének minden eszközét, hogy megvizsgálja Essie-t a lábujja körme hegyéig. Nem idegeskedtem. Magam is meggyőződtem róla, hogy Essie rendben van, s amikor a vizsgálat végeztével Wilma beleegyezett, hogy velünk tart egy italra, maga is így nyilatkozott. Azután arról a gyógygépezetről akart elbeszélgetni, amely Wan erőnlétéről gondoskodott egész felnövekedése alatt. Mielőtt elment volna, még egymillió dolláros kutatási-fejlesztési céget is létrehoztunk az ő elnökletével a rejtélyes szerkezet felhasználhatóságának kiderítésére... ilyen egyszerűek a dolgok! Ilyen egyszerűen megy minden, föltéve, hogy minden az ember szándékainak megfelelően alakul.

Illetve majdnem minden. Még mindig bennem motoszkált az a kellemetlen érzés a hícsíkkel kapcsolatban (ha tényleg ők voltak azok), akik ott lapítanak a galaxis középpontjában (már ha tényleg ott vannak). Ha Albert azt bizonygatta volna, hogy a hícsík már jövőre előjönnek tüzet okádva és mindent lerombolva (vagy hogy egyáltalán előjönnek), nos, akkor minden okom meg lett volna a pokoli aggodalomra. Ha tíz vagy akár száz évet emleget, akkor is legkevesebb mélységes aggodalom vagy teljes kétségbeesés keríthetett volna hatalmába. De amikor az embernek csillagászati időkkel van dolga... nos, pokolba az egésszel! Ugyan hogy aggódhat az ember olyasmi miatt, ami esetleg jó milliárd év múlva következik majd be?!

Az aggodalmam mégsem akart elmúlni sehogy.

Miután Wilma elment és vacsorához ültünk, egész idő alatt nyugtalanított a dolog. Később, amikor behoztam a kávét, Essie már ott ücsörgött csábos tréningruhájában a kandalló előtt, hosszú haját fésülgette, fölpillantott rám, és így szólt:

– Tudod, Robin, nem is olyan biztos, hogy bekövetkezik a dolog!

– Hogy lehetnél biztos benne? Azoknak a hajóknak a memóriájában tizenötezer hícsí objektum koordinátái vannak betáplálva. És mi ugyan mennyit azonosítottunk eddig közülük? Alig százötvenet, és azok egyike volt csak maga a Hícsí Mennyország. A nagy számok törvénye szerint még vagy száz olyannak kell lennie valahol, és ki tudja, egyikük nem nyargal-e éppen a hícsíkhez, hogy tudassa velük, mivel foglalkozunk mi?

– Kedves Robin – dorombolta Essie, orrát barátságosan a térdemhez dörgölve –, idd meg nyugodtan a kávédat. Semmit sem értesz a statisztikai matematikához, és különben is, ki lenne annak megmondhatója, hogy egyáltalán ártani akarnának-e nekünk?

– Nem is kellene, hogy akarjanak! Nagyon jól tudom, mi történne, az isten szerelmére! Hiszen olyan nyilvánvaló. Ami a tahitiakkal, a tasmánokkal, az eszkimókkal, az amerikai indiánokkal történt; mindig is így volt, az egész történelem során. Egy magasabb kultúrával összeütköző nép szükségszerűen megsemmisül. Senki sem törekszik erre. Egyszerűen képtelenek fönnmaradni!

– De mindig, Robin?

– Ugyan, ne butáskodj már!

– Komolyan mondom – erősködött Essie. – Ellenpélda: mi történt azután, hogy a rómaiak fölfedezték a gallokat?

– Az, hogy még a szart is kihódították belőlük, az történt!

– Igaz. Nem, csak nagyjából igaz! De azután, úgy kétszáz év múlva, ki kit hódított meg, Robin? A barbárok hódították meg Rómát, Robin!

– Én nem holmi hódításokról beszélek. Én a faji kisebbségi komplexusról beszélek! Mi történik bármely fajjal, amely egy nála értelmesebbel kénytelen együtt élni?

– Hát, különböző körülmények között más-más történik velük, Robin. A görögök értelmesebbek voltak a rómaiaknál. A rómaiak soha életükben nem találtak ki semmi újat, kivéve néhány dolgot, amivel építhetnek vagy ölhetnek. A rómaiak nem voltak gondolkodók. Még otthonaikban is görögöket alkalmaztak, akik költészetre, történelemre és más tudományokra tanították őket. Rabszolgákként. Kedves Robin – folytatta, letéve kávéscsészéjét és közelebb telepedve hozzám –, a bölcsesség valamiféle forrás. Mondd csak, ha valami információra van szükséged, ugyan kihez fordulsz érte?

Egy percig elgondolkodtam a dolgon.

– Háát, legtöbbször Alberthez – ismertem el végül. – Értem én, amit mondasz, de ez mégiscsak más. Egy komputernek az a dolga, hogy többet tudjon, és bizonyos értelemben gyorsabban gondolkodjon nálam. Ez az egész létezésük célja!

– Pontosan, Robin drágám. Ám ahogy én látom, egyáltalán nem semmisített meg téged. – Arcát az enyémhez dörgölte, aztán kihúzta a derekát. – Megint nyughatatlan vagy – állapította meg. – Most éppen mihez lenne kedved?

– Milyenek az esélyeim? – kérdeztem, és felé hajoltam, de megrázta a fejét.

– Nem, ne ezt! Legalábbis nem ebben a percben. Ne nézzünk meg valami PV-műsort? Fölvettem a híradó egy részét, amikor ti Wilmával pusmogtatok. Arról, hogy a kis barátaitok meglátogatják az őshazájukat.

– Ó, a Vének Afrikában? Már láttam őket délután. – Valami helyi főhaladász úgy vélte, jót tenne a népszerűségének, ha megmutatnák a Véneknek az Olduvai hasadékot. És igaza lett. A Véneknek ugyan egyáltalán nem tetszett a dolog, utálták a hőséget, ingerülten makogtak egymásnak a rájuk kényszerített fotózás miatt, és a repülőút sem volt számukra valami élvezet. De komoly újdonságnak számítottak. Éppen úgy, ahogy ugyanakkor Paul és Lurvy Dortmundban, ahol Lurvy apjának mauzóleumát akarták tető alá hozni, mire az öreg maradványai megérkeztek a tápanyaggyárból. Akárcsak Wan, aki meggazdagodott a „Hícsí Mennyországból való fiú” PV-föllépések tiszteletdíjaiból. Mint Janine, akinek pompás időtöltést jelentett, hogy végre hús-vér valóságukban találkozhat énekes sztár levelezőpartnereivel. És velem sem volt más a helyzet. Valamennyien fürödtünk a pénzben és a hírnévben. Hogy ők mit hoznak ki végül az egészből, azt el sem tudtam képzelni. De az világossá vált számomra, hogy magam mit akarok.

– Végy föl egy szvettert, Essie – mondtam a feleségemnek. – Gyerünk, sétáljunk egyet!

Kézen fogva leballagtunk a jéghideg víz partjára.

– Oda nézz! Havazik! – kiáltott föl Essie, föltekintve az odafönt, vagy hétszáz méter magasságban feszülő buborékra. Általában nem látszik ilyen világosan, de ma este a beroppantásával fenyegető hó és jég leolvasztásán ügyködő hősugárzók fényében, tejfehér kupolaként borult fölénk, visszaverve a felszínről származó fényeket és hosszan elnyúlva körös-körül a látóhatáron.

– Nem fázol?

– Talán csak itt, a víz mellett – borzongott meg Essie. Följebb kapaszkodtunk hát a lejtőn, a szökőkút melletti kis pálmaligethez, és leültünk egy padra, hogy elgyönyörködjünk a Tappan-tó felszínén csillogó villanásokban. Kényelmes helyünk volt ott. A burok alatt sohasem hűl le igazán a levegő, de odalent a víz maga a Hudson folyó, amely vagy hét-nyolcszáz kilométert fut a szabadban, mire elérkezik a Palisades-gáthoz, és telente néha át-átbukik egy jégtábla a peremén, hogy leúszva hozzádörgölődjék a csónakházunk oldalához.

– Elgondolkodtam, Essie – fordultam hozzá.

– Tudom, Robin – emelte rám a szemét.

– A Legvénebbről. Arról a gépről.

– Ó, valóban – húzta föl a lábát a szökőkútból permetező víztől nedves fűről. – Igazán pompás gépezet – bátorított. – Egészen kezes, mióta kihúztátok a méregfogát. Ha nincsenek külső érzékelői, mozgásképtelen, és nem férhet hozzá semmiféle adatforráshoz... igen, egészen szelíd.

– Annyit szeretnék csak megtudni – folytattam –, hogy tudnál-e valami ilyesmit szerkeszteni egy emberi lény számára?

– Ó! – sóhajtott föl Essie. – Hmm! Igen, azt hiszem, tudnék. Persze kellene hozzá egy kis idő, jó csomó pénz, de tudnék.

– És megőrizhetnél benne egy emberi személyiséget... úgy értem, miután az illető meghalt? Mondjuk úgy, ahogy a Holt Embereket tárolták?

– Annál lényegesen jobban, mondhatnám. Bizonyos nehézségekkel. Főként biokémiai jellegűekkel... de ez nem az én területem. – Hátradőlt, föltekintett a fejünk fölött sziporkázó buborékra, és elgondolkodva folytatta: – Amikor egy számítógépes programot készítek, Robin, beszélek ahhoz a komputerhez, ilyen vagy olyan nyelven. Megmondom neki, hogy micsoda, és mi lesz a feladata. A hícsí programozás nem egészen ilyen. Alapja az agy közvetlen biokémiai letapogatása. A Vének agya biokémiai szempontból nem egészen olyan, mint a tiéd vagy az enyém, ezért a Holt Emberek tárolása messze nem tökéletes. Viszont a Vének még sokkal távolabb esnek a hícsíktől, akik eredetileg a módszert maguknak kialakították. A hícsíknek sikerült a folyamatot minden látható nehézség nélkül átültetniük, ennélfogva a dolog lehetséges. Igen. Amikor meghalsz, az agyad beolvasható lesz egy ilyen gépbe. Azt azután föltehetjük egy hícsí hajóra, és kilőhetjük a Nyilas YY fekete lyuk felé, ahol köszöntheti majd Gelle-Klara Moynlint, és megmagyarázhatja neki, hogy a baleset nem a te hibád volt. Efelől akár a szavamat veheted, csak nem szabad még meghalnod... mondjuk öt-nyolc évig, hogy elvégezhessük a szükséges kutatásokat. Ezt az egyet ígérd meg nekem, oké?

Néha előfordul, hogy valami annyira meglep, hogy azt sem tudom, mit csináljak, sírjak, megdühödjek vagy éppen nevessek? Ebben az esetben talpra szökkentem, és lebámultam az én drága feleségemre. Aztán rájöttem, hogy mit kell tennem, és fölkacagtam.

– Néha egészen megdöbbentesz, Essie – sóhajtottam.

– De miért, Robin? – Előrenyúlt és megfogta a kezemet. – Tegyük föl, hogy éppen fordítva van. Képzeld el, hogy én vagyok az, aki sok évvel ezelőtt átesett egy megrázó, személyes tragédián. Pontosan olyanon, amilyen a tiéd, Robin. Amelyben valaki, akit én nagyon szerettem, igen súlyos helyzetbe került, olyannyira, hogy többé sohasem láthattam, és nem magyarázhattam meg neki, mi történt valójában. Nem gondolod, hogy én is szeretnék legalább egyszer beszélni vele valami módon, és elmondani neki, hogy érzek iránta?

Már válaszolni akartam, de Essie fölállt, és ajkamra tette az ujját.

– Költői kérdés volt, Robin. Mindketten tudjuk a választ. Ha a te Klarád még él, biztosan nagyon szeretne valami hírt felőled. Ez kétségtelen. Tehát – folytatta –, íme a terv. Egyszer meghalsz, remélem, nem túl hamar. Agyad bekerül a gépbe. Talán magamnak is csinálok egy másolatot. Megengeded? De az egyik elrepül ahhoz a fekete lyukhoz, hogy megkeresse Klarát. Meg is találja, és azt mondja neki: „Klara kedvesem, ami történt, az ellen nem volt segítség, de szeretném, ha tudnád: az életemet adtam volna érte, hogy megmenthesselek.” És akkor, Robin, tudod, mit válaszol Klara annak a különös gépnek, amely egyszer csak megjelenik a semmiből, az ő ideje szerint talán csak néhány órával a történtek után?

Nem tudtam! Az egészben az a legkínosabb, hogy nem tudtam! De nem mondhattam ki ezt, Essie nem adott rá esélyt.

– Klara azt mondja majd: „Persze, Robin kedvesem, tudom, hogy megtetted volna. Mivel minden eddig megszületett ember közül te vagy az, akiben a legjobban bízom, akit a leginkább tisztelek és szeretek.” Tudom, hogy ezt mondaná, Robin, mert az ő esetében ez lenne az igazság. Akárcsak az enyémben.

17.

AHOVÁ A HÍCSÍK ELVONULTAK

Robin Broadhead tizedik születésnapján, este hatkor zsúrt rendeztek. A szomszédasszony egy pár zoknit, társasjátékot és ünnepi tréfaként egy könyvet ajándékozott neki Minden, amit a hícsíkről tudunk címmel. Az alagútjaikat csak nemrégiben fedezték föl a Vénuszon, és rengeteg találgatás keringett arról, hová tűnhettek, hogy nézhettek ki, és mik lehettek a szándékaik. A könyvben az volt a vicc, hogy bár százhatvan oldalt tartalmazott, azok mindegyike üres volt.

Ugyanezen a napon, ugyanebben az órában... vagy legalábbis annak helyi megfelelőjében, ami azért jelentősen különbözött, egy másik személy még egyszer körülfuttatta tekintetét a csillagokon, mielőtt nyugovóra tér. Neki is volt valamiféle évfordulója, csak éppen zsúr nélkül. Nagyon messzire volt Robin Broadhead születésnapi tortájától és gyertyáitól: több mint negyvenezer fényévnyire, és legalább ennyire távol állt tőle az emberi külső. Volt saját neve, de nem használta, és az általa végzett munka alapján rendszerint úgy szólították, ami leginkább „Kapitány”-ként lenne fordítható. Szögletes, finom pihékkel borított feje fölött nagyon közel és rendkívül fényesen ragyogtak a csillagok. Fölpillantván bántották a szemét, függetlenül a gondosan tervezett, üvegszerű héjazattól a lakóhelye és csaknem egész bolygója fölött. Volt ott egy halványvörös M, valamivel fényesebb, mint a Hold a Földről nézve, három aranyszínű G, egyetlen, forró, szalmasárga F, amelynek látványa szinte fájdalmat okozott. O vagy B egy sem akadt az égboltján. És egyáltalán nem voltak halványabb csillagok. Kapitány ismert minden általa látott égitestet, mivel mindössze tízezernyi lehetett belőlük, csaknem valamennyi hűvös és öreg, de mindegyik szabad szemmel is jól kivehető. Ezeken az ismerős ezreken túl... no persze nem látott túl rajtuk, legalábbis onnan, ahol éppen elvackolódott, de számtalan űrutazása alapján tudta, hogy azokon túl ott kavarog az egész mindenség, egy alig kivehető, kékes kagylóhéj, amely körülöleli mindazt, amit ő és népe birtokol az univerzumból. Az az égbolt rémületet keltett volna bármely emberi lényben. Ezen az éjszakán, gondolatban végigfutva rajta, mi történik majd, ha fölébred, maga a Kapitány is csaknem megrettent tőle.

A széles vállú és csípőjű, oldalról nézve viszont lapos Kapitány imbolyogva ballagott a szalag felé, amely majd az alvógubójához szállítja. Nem volt hosszú az út. Az ő időérzéke szerint alig néhány percnyi. (Negyvenezer fényévnyire onnan, Robin Broadhead evett-ivott, fölserdült, elszívta első, titokban csavart cigarettáját, karcsontja eltörött, majd összeforrott, és vagy tíz kilót gyarapodott, mielőtt a Kapitány lelépett a szalagról.) A Kapitány jó éjszakát kívánt álmos szobatársainak (akik közül ketten időnként szexuális partnerei is voltak), válláról lekanyarította a rangját jelző nyakláncokat, leoldotta a létfenntartó és kommunikációs egységet egymástól távol álló lábai közül, fölemelte alvógubója fedelét, és beléhuppant. Nyolc-tízszer körbefordulva alaposan becsavarta magát puha, szivacsos, sűrű szövésű hálóburkába. A Kapitány népe inkább a földtúrók, mintsem a síkságokon száguldozók fajtájából származott. Legjobban úgy aludtak tehát, mint történelem előtti őseik. Miután kényelmesen elhelyezkedett, a kapitány kinyújtotta egyik vézna karját az alvóburok alól, és magára kattintotta a gubó fedelét. Ugyanúgy, ahogy egész életében csinálta. Ahogy egész népe csinálta, hogy nyugodtan alhasson. Ugyanúgy, ahogy a csillagokkal magukkal takaróztak be, amikor szükségből úgy kellett dönteniük, hogy valamennyien terhes, mély álomba merüljenek.

Robin születésnapi könyvének tréfáját kissé elrontotta a tény, hogy nem volt teljesen igaz. Bizonyos dolgokat igenis tudtak a hícsíkről. Egyértelmű volt, hogy nagyon különböznek az emberi lényektől, de bizonyos fontos vonásaikban majdnem ugyanolyanok voltak! Például a kíváncsiságukban. Csak a kíváncsiság vezérelhette el őket annyi, egymástól oly távoli helyre. Műszaki ismereteikben. A hícsí tudomány nem volt ugyanolyan, mint az emberi, de ugyanazon a termodinamikán, mozgási törvényeken, a tudatnak ugyanazon a törekvésén alapult, hogy megismerje a legparányibbat és a legnagyobbat: az atomi részecskéket és magát a világmindenséget. Testük alapvető vegyi tulajdonságaiban. Pontosan ugyanazt a levegőt lélegezték be, és az embereknek is megfelelő táplálékot fogyasztottak.

Az volt a közös mindenkinek a hícsíkről meglévő tudásában – reményeiben vagy találgatásaiban –, hogy ha közelebbről szemügyre vesszük a problémát, nem is olyan nagymértékben különböznek az emberektől. Néhány ezer év elmúltával talán még civilizációjuk és tudományuk is hasonló lesz. Sőt talán még annyi idő sem kell hozzá. És ezek a mindenki által osztott föltételezések (vagy remények) nem is voltak tévesek. Még nyolcszáz év sem telt el azóta, hogy az első, kezdetleges hajójukkal kipróbálták a tömeg elvesztésén alapuló közlekedési technikát, expedícióik máris beszáguldozták a galaxis túlnyomó részét. (Amikor az Olduvai hasadékban Bandzsa valamelyik előde éppen azon törte a fejét, mit is kezdjen az antilopcsonttal, amelyet anyja nyomott a kezébe.)

Nyolcszáz év csupán... de micsoda évek!

A hícsík robbanásszerűen szaporodni kezdtek. Először egymilliárdnyian voltak. Aztán tízmilliárdnyian. Végül százmilliárdnyian. Először kerekes és görgős járműveket szerkesztettek bolygójuk mostoha felszínének meghódításához, majd alig két nemzedékkel később már kint röpködtek az űrben rakétáikon. Még néhány generáció, és a legközelebbi csillagok bolygóit kutatták. Előrehaladásuk közben állandóan tanultak. Egyaránt fölhasználtak óriási méretű és parányi eszközöket: gravitációs detektorként egy neutroncsillagot; fényévnyi átmérőjű interferenciamérőt, hogy befogják és megmérjék azoknak a galaxisoknak a rádióhullámait, amelyeknek a vörös fénytörése megközelítette a határértéket. A csillagok, amelyeket meglátogattak, a galaxisok, amelyeket messziről vizsgáltak, csaknem azonosak voltak a Földről láthatókkal – a csillagászati idő mit sem törődik néhány ezredévvel – csakhogy élesebben láttak és mélyebben megértettek mindent.

És amit láttak és megértettek, végül mindent fölülmúlóan fontosnak bizonyult számukra. Mivel Albert hipotézise helyes volt – majdnem helyes –, minden részletében igaz, egészen addig a pontig, ahonnan borzasztóan hamissá válik.

Fölismeréseik birtokában a hícsík aztán nekiláttak, hogy megtegyék, ami számukra a leghasznosabbnak tűnt.

Visszahívták valamennyi távolban kóborló expedíciójukat, utasítva őket, hogy hozzanak magukkal mindent, ami használható és elmozdítható.

Megvizsgáltak néhány millió csillagot, és kiválogattak közülük egypár ezret; egyeseket, hogy elkerüljék őket, mert veszélyesek, másokat pedig, hogy összehozzanak. Még ez sem okozott nekik nehézséget. Az anyag létrehozásának és megsemmisítésének képessége azt jelentette, hogy a gravitációs erők a rabszolgáikká váltak. Kiválogattak egy csapatnyi stabil és hosszú életű csillagot, a veszélyeseket kirostálták közülük, és összeterelték őket, legalább olyan közelre egymáshoz, hogy az ő szándékaik szerint viselkedjenek. A legkülönbözőbb méretű fekete lyukak jöttek létre. Bizonyos kiterjedésű térben és gravitáció mellett bizonyos anyagkoncentráció összeroppan és bezárul. Egy fekete lyuk akkora is lehet, akár egy galaxis, amelynek csillagai semmivel sincsenek közelebb egymáshoz, mint a miénkben. A hícsík tervei nem voltak ilyen nagyralátóak. Kiválasztottak egy néhány tucat fényévnyi átmérőjű térdarabot, azt megrakták csillagokkal, beszippantották a hajóikba...

És szorosan körülbástyázták vele magukat.

Azóta a hícsík hermetikusan el vannak zárva az univerzum többi részétől, mélyen beágyazva csillagokból rakott fészkükbe. Számukra megváltozott az idő. Egy fekete lyukon belül az idő múlása lelassul, hatalmas mértékben meglassúbodik. Odakint az univerzumban több mint háromnegyed millió év lepergett. A Kapitánynak odabent mindez egy-két évtizednek tűnt csupán. Mialatt kényelmes fészkeket szőttek maguknak foglyul ejtett bolygóikon (azóta eleven gombócokká gyúrva őket, hiszen csaknem egy évszázad állt rendelkezésükre ehhez a munkához). Az enyhe, kellemes pliocén átadta helyét a pleisztocén jeges és forró viharainak. A Günz-korszak jege lekúszott észak felől, majd visszavonult; elmúlt a Mindel, a Riss, a Würm korszaka. Az australopithecusok, akikből Kapitány néhányat elrabolt, hogy esetleg majd segítségükre legyenek, vagy legalábbis fölfedezzenek bennük valami halvány reményt, réges-rég eltűntek, a természet elhibázott kísérleteként. Megjelent a pithecanthropus... és szintén kipusztult. Kialakult a heidelbergi, azután a neandervölgyi ember. Hol észak, hol dél felé vándorolt, ahogyan a jég diktálta; megtanult eszközöket készíteni, halottait eltemette, sírjaik köré kőszáli kecskék szarvait tűzdelte, és megtanult beszélni, legalább kezdetleges fokon. A földrészek között hidak keletkeztek, majd elnyelte őket a tenger. Némelyiken gyér, éhező, primitív hordák vánszorogtak keresztül. Egy hullám Ázsia felől, hogy azután Alaszkától végigvonuljon a Tűzföldig. Egy másik maradt ott, ahol volt, zsírpárnát növesztve az orra köré, hogy tüdejét megvédelmezze a sarkvidék gyilkos hidegétől. A gyermekek, akiket Kapitány a Vénusz üregeiben nemzett, és maga mellett tartott, míg csapataival a Földet figyelte, hogy továbbtenyésztésre kiválogassa a legígéretesebb főemlősöket, még nem érték el a felnőttkort, amikor a homo sapiens meghódította a tüzet, és föltalálta a kereket.

És az idő ment tovább.

Kapitány kettős szívének minden dobbanása fél nap elmúltát jelezte a kinti világban. Amikor a sumérok levonultak hegyeikből, hogy a perzsa síkságon megalapítsák az első várost, Kapitányt is meghívták az éppen esedékes évfordulós megbeszélésre. Mialatt összeállította a vendéglistát, Sargon fölépített egy birodalmat a Földön. Miközben gépein beállította az összejövetel programját, apró termetű, reszketeg emberkék hatalmas kék kövekből menhireket faragtak, hogy fölépítsék belőlük a Stonehenge-et. Kolumbusz fölfedezte Amerikát, mikor Kapitány az utolsó simításokat végezte előkészületein. Éppen végzett a vacsorájával, amikor az első ember alkotta rakéta végigdöcögött Föld körüli pályáján, és éppen elhatározta, hogy lefekvés előtt megmozgatja kicsit a lábait, amikor egy emberi fölfedező elakadó lélegzettel föltárta az első hícsí alagutat a Vénuszon. Végigaludta Robin Broadhead gyermekkorát és serdülőéveit, az Átjáróhoz és onnan vissza megtett útjait, a tápanyaggyár fölfedezését és az elhatározás idejét annak fölkutatására. Egy pillanatra fölrezzent, amikor a Herter-Hall-csapat nekivágott jó négyesztendei kalandjának, de aztán csak végigaludta egész, kimerítő útjukat... ami neki még egy órányi időt sem jelentett. Mindezek után Kapitány még viszonylag fiatalnak számított. Az ő mércéjével még jó tíz életteli, tevékeny év állt előtte, ami a külső univerzumban vagy negyedmilliónak számított.

Az évfordulós összejövetel célja az volt, hogy a hícsík felülvizsgálják döntésüket a fekete lyukba való visszavonulásról, és megvitassák, milyen tennivalók válhattak azóta szükségessé.

A találkozó rövid volt. A hícsí találkozók mindig rövidek voltak, hacsak nem társadalmi összejövetelről volt szó, amelyet szívesen elnyújtottak az általa kínált élvezetek kedvéért. A gépi közvetítésű vita oly mértékben csökkentette az időpocsékolást, hogy egy-egy világ sorsát akár percek alatt is eldönthették.

Ezúttal számos döntést kellett hozniuk. Nyugtalanító hírek érkeztek. Az az F típusú csillag, amelyet némi vonakodással építettek bele a fészkükbe, olyan jeleket mutatott, amelyek a végső instabilitáshoz is elvezethetnek. Igaz, nem túl hamar. De azért mégis meggondolandó, ne távolítsák-e el a szomszédságukból. Érkeztek más kellemetlen, de várható hírek is. A legutóbbi, kívülről érkező földerítőhajó arról számolt be, hogy nyomtalanul eltűnt egy kialakulóban lévő másik, űrjáró civilizáció. Egyikre-másikra már vártak, és jó előre ki is számították őket. A legszigorúbb elméleti vizsgálatok bebizonyították, hogy az oszcilláló világegyetemek teóriája helytálló; és valóban, a Mach elvére (persze ők nem így nevezték) épülő hipotézis arról, hogy egy, a Nagy Bumm utáni korai pillanatban a dimenziótlan számok megváltoztathatók lettek volna, szintén helyesnek bizonyult. Végezetül újfent megnyitották a vitát arról, hogy zárt világukban az időnek valóban negyvenezerszer gyorsabban kell-e múlnia, mint odakint. Elégséges előnyt biztosít-e a negyvenezer az egyhez arány? Meg is növelhetnék tetszésük szerint pusztán a fekete lyuk méreteinek csökkentésével, egyúttal akár el is távolíthatnák azt a rakoncátlan F típusú csillagot. Kitűzték a kutatási feladatokat. Kölcsönösen gratuláltak egymásnak. Ezzel a találkozónak vége lett.

Kapitány munkája ezúttal véget ért, úgy döntött tehát, hogy tesz még egy rövid sétát a felszínen.

Nappali világosság volt odakint. Az áttetsző ernyők ennek megfelelően elsötétültek. Még így is tizenöt-húsz fényes csillag ragyogott a kékeszöld égen, dacolva az ő napjuk erejével. Kapitány nagyot ásított, a reggelire gondolt, de úgy határozott, hogy helyette mégis inkább pihen egyet. Álmosan letelepedett a rőtsárga napsütésben, és elgondolkodott a megbeszélésen és a körülötte fölmerült kérdéseken. A hícsík és az emberek közötti hasonlóság elegendő volt ahhoz, hogy Kapitány kissé sajnálkozzék magában... az általa kiválasztott és abban a műtárgyban elhelyezett teremtmények semmi komoly eredményre nem jutottak. No persze, még lehet belőlük valami ezután is. A hírhozó rakéták csak minden vagy minden második évben egyszer jönnek, vagyis a földi emberek ideje szerint úgy ötvenezer évenként, s ezalatt akár egy csillagjáró civilizáció is kihullhat a rostán. Még ha az ő terve kudarcot vall is, ott van tizenöt-tizenhat másik, a galaxis legkülönbözőbb pontjain, ahol legalább a valaha tán intelligenssé váló élet nyomait vélték fölfedezni. De azok többsége még annyira sem volt fejlett, mint az australopithecusok.

A kapitány hátradőlt szétágazó székében, létfenntartó kapszulája kényelmesen illeszkedett az alatta lévő ék alakú nyílásba, és fölbandzsított az égre. Ha mégis eljönnek, honnan tudják majd meg, mikor érkeznek? Talán meghasad az ég? (Szamárság! – korholta magát.) Talán az ő fészkük vékony fekete pajzsa egyszerűen elpárolog, és beragyog rájuk odakintről egy világmindenségnyi csillagtömeg? Ez sem sokkal valószínűbb.

De ha és amikor megtörténik, mindenképpen megtudják. Ebben teljesen biztos volt.

Abszolút volt a valószínűsége.

És ezt a valószínűséget nem csupán a hícsík ismerhették föl. Ha bármelyik kísérletük eljutott a civilizáció és a tudomány szintjére, akkor ők is meggyőződhetnek róla. A 3 Kelvin-fokos kozmikus háttérsugárzás anizotropikus természete valami megmagyarázhatatlan „hajtóerőre” utal. (Ezt már az emberi lények is fölismerték, de még nem értik.) Ott van a fizikai elmélet, amely szerint az életet első fokon lehetővé tevő bázisszámok megváltoztathatók. (Az emberi lények ezt már megértették, de nem biztosak benne, hogy igaz.) A távoli galaxisokból érkező parányi jelzések arra mutatnak, hogy terjeszkedésük lelassulóban van, sőt némelyiküknél már a zsugorodás is elkezdődött. Ez még túl van az emberi megfigyelőképesség határain... egyelőre, de lehet, hogy már csak évekig vagy évtizedekig.

Amikor a hícsík számára világossá vált, hogy a világmindenség nem csupán lerombolható, hogy majd újjáépíthető legyen, hanem hogy valaki valahol már hozzá is látott ehhez a munkához – egészen elborzadtak. Akárhogy igyekeztek, azt nem tudták kideríteni, ki lehet az, és merre található. Egyedül az volt biztos, hogy a hícsík Azokkal nem óhajtanak összetalálkozni.

Ezért aztán Kapitány és vele együtt minden hícsí szívből kívánt a kísérleteiknek nagy bölcsességet és fölvirágzást. Jótékony indulatból és kedvességből. Kíváncsiságból. És még valamiből. Azok a kísérletek nem öncélú játszadozások voltak. Egyfajta ütközőzónát alkottak.

Ha a hícsík által beindított bármelyik kísérlet valóban fejlődésnek indult, ma már komoly műszaki civilizáció birtokosa lehet. Már rá is bukkanhattak a hícsík nyomaira, és hogy elképedhettek – gondolta magában Kapitány –, amikor először belebotlottak a hícsík által hátrahagyott nyomokba! Mosolyt erőltetett az arcára, amikor megpróbálta fejben fölállítani az egyenletet: „kísérletek” (per) „hícsík” (annyi mint) „hícsík” (per) „ők”.

Akárkik legyenek is azok az „Ők”!

De legalább – gondolta magában Kapitány gyászosan –, amikor Ők visszajönnek, hogy birtokukba vegyék ezt az univerzumot, melyet az Ő hóbortjaiknak megfelelően akarnak átalakítani, mindenekelőtt át kell verekedniük magukat azokon, mielőtt elérnek hozzánk!

TARTALOM

1. WAN

2. ÚTBAN AZ OORT-FELHŐ FELÉ

3. A SZERELMES WAN

4. ROBIN BROADHEAD KONSZERN

5. JANINE

6. A LÁZ UTÁN

7. A HÍCSÍ MENNYORSZÁG

8. SCHWARZE PETER

9. BRAZÍLIA

10. A LEGVÉNEBB

11. S. YA. LAVOROVNA

12. HATVANMILLIÁRD GIGABIT

13. FÉLÚTON

14. AZ ÁLMOK HOSSZÚ ÉJSZAKÁJA

15. A LEGVÉNEBBNÉL IS VÉNEBB

16. ÍME, A LEGGAZDAGABB EMBER

17. AHOVÁ A HÍCSÍK ELVONULTAK

Table of Contents

1. WAN

2. ÚTBAN AZ OORT-FELHŐ FELÉ

3. A SZERELMES WAN

4. ROBIN BROADHEAD KONSZERN

5. JANINE

6. A LÁZ UTÁN

7. A HÍCSÍ MENNYORSZÁG

8. SCHWARZE PETER

9. BRAZÍLIA

10. A LEGVÉNEBB

11. S. YA. LAVOROVNA

12. HATVANMILLIÁRD GIGABIT

13. FÉLÚTON

14. AZ ÁLMOK HOSSZÚ ÉJSZAKÁJA

15. A LEGVÉNEBBNÉL IS VÉNEBB

16. ÍME, A LEGGAZDAGABB EMBER

17. AHOVÁ A HÍCSÍK ELVONULTAK