ARTHUR C. CLARKE
BIRODALMI FÖLD

Készült a Galaktika Baráti Kör Könyvklub
tagjainak 1992-ben
Könyvárusi forgalomba nem kerül

Szerkeszti Kuczka Péter

Móra Könyvkiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült
Arthur C. Clarke Imperial Earth
Victor Gollancz Ltd., London, 1975
© Arthur C. Clarke 1975

Fordította Baranyi Gyula
A fedél Jantner János munkája

© Baranyi Gyula, 1992
Hungarian translation

ISBN 963 11 7029 2

GALAKTIKA

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest
Felelős kiadó: Sziládi János igazgató
Zrínyi Nyomda, Budapest (92.1306/66-14)
Felelős vezető: Grasselly István vezérigazgató
Felelős szerkesztő: Balázs Éva
Műszaki vezető: Török Károlyné
Tipográfia és műszaki szerkesztés: Szilágyi Eta
Terjedelem: 16,65 (A/5) ív

TARTALOM

I. rész. A Titán
  1. Sikoly az éjszakában
  2. A dinasztia
  3. Meghívás egy jubileumra
  4. A vörös hold
  5. Idő- és térpolitika
  6. A Pokol bugyra
  7. A titanitkereszt
  8. A folyosók gyermekei
  9. A végzetes ajándék
10. A Világ Vége

II. rész. Az utazás
11. A Sziriusz
12. Az utolsó szavak
13. A leghosszabb utazás
14. A Birodalom dalai
15. Az Egyenlítőnél
16. Port Van Allen

III. rész. Terra
17. Washington D. C.
18. A nagykövetségen
19. Mount Vernon
20. A méz íze
21. Calindy
22. A Nagy zátony szelleme
23. Ehnaton és Kleopátra
24. Társasági játékok
25. A vetélytársak
26. Dr. Mohammed szigete
27. Aranyzátony
28. A kopó
29. Csillagnap
30. Üzenet a Titánról
31. Allah szeme
32. Találkozás a Küklopsznál
33. A hallgatózók
34. Üzlet és vágy
35. Argus Panoptes
36. A függetlenségi ünnepség
37. A tenger tükre

IV. rész. A Titánon
38. Hazatérés

I. rész. A Titán

1. Sikoly az éjszakában

Duncan Makenzie tízéves volt, amikor rátalált a bűvös számra. Méghozzá tiszta véletlenségből: Ellen nagymamát akarta fölhívni, figyelmetlenségből azonban az ujjai elvétették a gombokat. Rögtön rájött, hogy hibázott, ugyanis nagymama vidije – még automatikus üzemmódban is – két másodperces késéssel szokott kapcsolni. Ez a vonal viszont tüstént megelevenedett. Bár nem volt se csengetés, se kép. A képernyő teljesen vak maradt még, a légköri zavar pöttyei sem jelentek meg rajta. Duncan arra gyanakodott, hogy egy kizárólag audiocsatornára állt rá, vagy olyan állomást hívott föl, ahol a kamera ki van kapcsolva. Egy biztos, hogy ez nem a nagymama száma, és már nyújtotta a kezét, hogy megszakítsa a kapcsolatot.
Ám ekkor fölfigyelt a hangra. Először az volt az érzése, mintha valaki halkan szuszogna a vonal túlsó végén, de gyorsan belátta a tévedését. A halk szuszogásnak volt valami szabálytalan, nem emberi jellege; hiányzott belőle a ritmus, és hosszú időközökre teljes némaságba fulladt.
Duncan hátán borzongás futott végig. Itt van valami, ami sehogy sem illik bele a mindennapok megszokott jelenségei sorába, mégis szinte azon nyomban tudta, mi az. Életének tíz éve alatt sok-sok világ benyomása rögződött benne, de aki csak egyszer is hallotta ezt a minden hangok közül a legbeszédesebbet, soha többé nem tudja elfelejteni. A szél hangja volt, ott sóhajtozott és susogott az élettelen tájban, alig százméternyire a feje fölött.
Duncan megfeledkezett a nagymamiról, és a maximumra csavarta a hangerőt. Hanyatt feküdt a heverőn, lehunyta a szemét, és beleképzelte magát abba az ismeretlen, ellenséges világba, amelytől háromszáz esztendő űrtechnológiájának minden vívmánya védelmezte őt. Egyszer majd, miután kiállta a túlélési próbát, maga is fölmegy arra a világra, és saját szemével is meglátja a távoli nap halvány, hideg sugaraiban fürdő tavakat és meredélyeket és az alacsonyan úszó narancsszínű felhőket. Nyugodt várakozással, minden különösebb öröm nélkül várta azt a napot – a Makenzie-k nemigen jönnek izgalomba –, ám most egyszerre rádöbbent, hogy valami hiányzik az életéből. Mint amikor a Föld gyermekét valahol a sivatag kellős közepén, az óceántól távol elfogja az elérhetetlen tenger zenéje iránti mohó vágyakozás, és a füléhez szorítja a csigaházat.
Magában a hangban nem volt semmi rejtélyes, ha csak az nem, hogy miként jutott el hozzá. A feje fölött terpeszkedő százmillió négyzetkilométernyi térség bármelyik szögletéből származhat. Valahol talán egy elhagyott építkezésen vagy kísérleti állomáson bekapcsolva felejtettek egy, a fenti világ fagyos, gyilkos szeleinek kitett mikrofont. Nem sokáig maradhat így, mert előbb-utóbb rá fognak jönni, és kikapcsolják. Jól teszi hát, ha megörökíti a külvilág hangját, amíg teheti; még ha emlékszik is a számra, amelyet véletlenül fölhívott, kétséges, hogy még egyszer sikerülne rátalálnia erre a vonalra.
Duncant mohó tudásvágy fűtötte, és egy tízéves kisfiúhoz képest figyelemre méltó mennyiségű audiovizuális anyagot tárolt a Vegyes címszó alatt. Nem mintha hiányzott volna belőle a szervezőkészség hiszen a Makenzie-k éppen erről az erényükről voltak a leghíresebbek –, csak éppen sok minden érdekelte, amit még nem tudott rendszerezni. Most kezdett ráébredni, hogy a nem kellően rendszerezett ismeret örökre elveszhet.
Egy percre mélyen elgondolkodott, miközben a magányos szél sustorgott és nyöszörgött, és a kis meleg zugba behozta az űr hidegét. Aztán ujjaival megérintette az ALPHA INDEX SZÉLHANGOK PERM STORE billentyűket.
Attól a pillanattól kezdve, hogy megérintette az EXECUTE gombot, most már az övé is a külvilági hang. Ha minden jól megy, akkor bármikor előhívhatja, csak a SZÉLHANGOK mutatót kell megnyomnia. De még ha elrontana is valamit, és a kereső program nem bukkanna rá a fölvételre, annak ott kell lennie valahol a gép kitörölhetetlen memóriájában. És mindig van rá remény, hogy véletlenül ismét ráhibázhat, mint ahogy egyre-másra megesik vele a Vegyes címszó alatt tárolt információk után kutatva.
Még néhány percig futtatta a fölvételt, mielőtt újra hívta volna nagymamit. A szerencse úgy hozta, hogy mire megnyomta az EXECUTE gombot, a szél alighanem elült, mert hosszú, süket csönd állt be. Aztán ezt a csöndet valami új nesz törte meg.
Ez a valami halk volt és távoli, mégis lenyűgöző erő sugárzott belőle. Először egy elmosódó sikoltás hallatszott, amely másodpercről másodpercre erősödött, de mégsem közeledett. A sikoly démoni üvöltéssé, szinte mennydörgéssé erősödött – aztán amilyen gyorsan csak jött, olyan hirtelen elült. Az egész nem tartott fél percig sem. Aztán csak a szél sóhajtozott tovább, még árvábban, mint azelőtt.
Duncan sokáig élvezte az ismeretlentől való borzongás kellemes örömét, aztán azt tette, amit mindig, ha valami új vagy izgalmas dologgal találkozott. Fölhívta Karl Helmert:
– Hallgasd csak meg ezt!
Három kilométerre onnét, Oasis City északi felén Karl megvárta, amíg a sikoly elül. Az arca szokás szerint semmit sem árult el a gondolataiból; aztán csak annyit mondott:
– Hallgassuk meg még egyszer.
Duncan újból lejátszotta a fölvételt abban a hiszemben, hogy a rejtély hamarosan megoldódik, ugyanis Karl már tizenöt éves volt, tehát már mindent tudott.
Azok a látszatra nyílt, mégis már sok titkot rejtő eleven kék szemek egyenesen Duncanra szegeződtek. Karl őszintének ható meglepődéssel fölkiáltott:
– Hát nem ismerted föl?
Duncan habozott. Több lehetséges magyarázat is az eszébe jutott, de ha melléfog, akkor Karl ki fogja gúnyolni. Jobban teszi, ha biztosra megy…
– Nem én – felelte. – És te?
– Természetesen – mondta Karl fölényesen. Hatásszünetet tartott, aztán közel hajolt a kamerához; az arca betöltötte az egész képernyőt.
– Egy dühöngő Hydrosaurus.
A másodperc törtrészére Duncan el is hitte – Karl pontosan ezt akarta. Ám gyorsan magához tért, és ránevetett a barátjára.
– Hülye vagy. Ezek szerint te sem tudod. Ugyanis a Hydrosaurus Rex, ez a metánt lélegző szörny kettejük ifjonti képzeletének a szülötte volt. Tréfálkodó kedvükben bőven merítettek a Föld őskorát ábrázoló képekből, azokból a csodákból, amelyeket az a teremtés hajnalán olyan bőkezűen osztott. Duncan tökéletesen tisztában volt vele, hogy ezek közül egy sem élt ezen a világon, amelyet az otthonának tudott; fagyott felszínét egyedül az ember lába taposta. Ám ha létezett volna a Hydrosaurus, akkor az a félelmetes hang könnyen lehetett volna az ő csatakiáltása, amint rátámad egy ammóniatóban lubickoló törékeny Carbotheriumra.
– Ó, én tudom, honnan származik az a hang – jelentette ki Karl magabiztosan. – Te nem jöttél rá? Egy begyűjtőhajó. Ha felhívod a közlekedésieket, megmondják, hol működik éppen.
Karl abbahagyta az ugratást, és kétségkívül rátapintott a dolog nyitjára. Ez Duncannak is megfordult a fejében, csakhogy valamilyen regényesebb magyarázatban reménykedett. Azzal talán túllőtt a célon, amikor metánfaló szörnyeket föltételezett, ám egy közönséges űrhajó azért mégis túl hétköznapi volt. Becsapva érezte magát, és bánta, hogy újabb alkalmat adott Karlnak arra, hogy az álmaiba gázoljon. Ehhez Karl igazán értett.
Ám mint minden egészséges tízéves fiú, Duncan is gyorsan túltette magát a csalódáson. A varázslat nem tört meg. Jóllehet az első űrhajók már a születése előtt háromszáz esztendővel elhagyták a Földet, az űr csodái még távolról sem merültek ki. Ez a sikoly is borzongatóan titokzatos, még ha csak egy légkör peremén keringő tartályhajó hallatja is, miközben magába szippantja a hidrogént, a Naprendszerben használt üzemanyagot.
Néhány órán belül megindul értékes rakományával a Nap felé, elkerülve a Szaturnusz többi holdját, az óriás Jupitert, és találkozik a belső bolygók körül keringő valamelyik töltőállomással. Hónapokba, sőt évekbe is beletelik, mire odaér, de hát nincs miért sietnie. Mindaddig, amíg a Naprendszer láthatatlan csővezetékén szabadon áramlik az olcsó hidrogén, a fúziós rakéták világról világra járhatnak, mint ahogy egykor az óceánjárók hasították a Föld vizeit.
Duncan jobban megértette ezt, mint a vele egykorú fiúk legtöbbje; a hidrogéngazdaság ugyanis szorosan összefonódott családja történetével, és meghatározza az ő jövőjét is, mihelyt elég idős lesz, hogy szerepet vállaljon a Titán ügyeiben. Már csaknem egy évszázada, hogy Malcolm nagyapa fölismerte: a Titán a kulcs az összes többi bolygóhoz, és okosan fölhasználta ezt a felismerést az emberiség és a maga hasznára.
Így hát Duncan tovább hallgatta a fölvételt azután is, hogy Karl szétkapcsolt. Újból és újból lejátszotta azt a diadalittas kiáltást, és próbálta elkapni azt a pillanatot, amikor végleg elvész az űr mélységeiben. Még évekig nem fogja nyugton hagyni ez a hang; éjjelente arra fog ébredni, hogy újból a fülébe hasít a sziklatetőn keresztül, amely Oasist oltalmazza a felvilág ellenséges vadonjától.
És ha végre elnyomja az álom, újból és újból a Földről fog álmodni.

2. A dinasztia

Malcolm Makenzie a megfelelő ember volt a megfelelő időben. Előtte mások is ácsingóztak a Titánra, ám ő volt az első, aki minden részletében kidolgozta a műszaki terveket, és kifundálta a keringő gyűjtőállomások és kompresszorok, valamint olcsó, eldobható tartályok egész rendszerét, amelyek a Nap felé tartó ráérős útjuk során minimális veszteséggel képesek tárolni a folyékony hidrogént.
A 2180-as években mint ígéretes fiatal űrrepülőgéptervező olyan légi járműveken törte a fejét, amelyek alkalmasak lennének hasznos terhek szállítására a ritka marsi légkörben. Akkoriban még Malcolm Mackenzie-nek hívták, ugyanis családi neve egy számítógépi tévedés folytán csak akkor változott meg visszavonhatatlanul, miután kivándorolt a Titánra, öt éven át hiába próbálkozott az elírás kijavításával, végül beletörődött a megmásíthatatlanba. Ez volt ama kevés csaták egyike, amelyekben a Makenzie-k valaha is vereséget szenvedtek, mostanra azonban már mindnyájan büszkén viselik különleges nevüket.
Amikor végzett a számításaival, és elég számítógépes időt sikerült kiügyeskednie, hogy összeállíthasson egy csinos tervrajzcsomagot, az ifjú Malcolm fölkereste a marsi közlekedési minisztérium tervezőosztályát. Nem számított komolyabb ellenvetésre, mivel bízott érveinek kikezdhetetlenségében és logikájának tévedhetetlenségében.
Egy nagy űrhajó egyszerre tízezer tonna hidrogént is képes szállítani. Ennek kilencvenkilenc százaléka nem égés útján növeli az űrhajó sebességét, hanem azáltal, hogy a fúvókákon keresztül nagy erővel távozik a járműből.
A Föld tengereiben könnyen hozzáférhető formában bőségesen van hidrogén; ám az évi sok millió tonnányi mennyiség űrbe juttatása iszonyatos költségeket emésztett föl. A többi lakott bolygó pedig – a Mars, a Merkúr, a Ganimédesz és a Hold – semmivel sem járulhatott hozzá ehhez. Rajtuk ugyanis egyáltalán nincs fölös hidrogén.
Természetesen a Jupiternek meg a többi gáznemű óriásnak kimeríthetetlen készletei vannak ebből a létfontosságú elemből, ezek gravitációs mezeje azonban sokkal féltékenyebben őrzi, mint éber sárkány az istenek mitikus kincsét. Az egész Naprendszerben a Titán az egyetlen hely, ahol a természet létrehozta azt a paradox helyzetet, hogy az alacsony gravitáció ellenére a légkör meglepően gazdag hidrogénben és annak vegyületeiben.
Malcolmnak igaza volt, senki sem vitatta a számításait, és senki sem vonta kétségbe tervének a kivitelezhetőségét, ám egy készséges vezető hivatalnok segítségét kellett kérnie, aki kioktatta az ifjú Makenzie-t a politika és a gazdaság némely fogásaira. Meglepő gyorsasággal eligazodott a növekedési görbék, elszámolások, a bolygóközi adósságok és amortizációs ráták, a technológiai elévülés tudományában, és először értette meg, miért van az, hogy a szolar fedezetéül nem arany, hanem kilowattórák szolgálnak.
– Ez régi probléma – fejtegette a pártfogója türelmesen. – Még az űrutazás legkezdetére, a huszadik századra nyúlik vissza. Addig szó sem lehetett űrkereskedelemről, amíg létre nem jöttek a virágzó földön kívüli kolóniák – viszont addig ezek a kolóniák sem alakulhattak ki, amíg a kereskedelmi űrszállítás ki nem fejlődött. Ez a huszonkettes csapdája, ugyanis a növekedés üteme nagyon lassú mindaddig, amíg túl nem jutunk a holtponton. Ekkor viszont hirtelen fölfelé kezd ívelni a görbe, és itt a szüret…
– Ugyanez történhet a maga titáni üzemanyagtervével – ám van egyáltalán elképzelése arról, mennyi induló beruházásra van szüksége? Könnyen lehet, hogy ekkora összeget csak a Világbanknál képes előteremteni…
– És a Szelén-bank? Nem az a híre, hogy ez inkább hajlandó kockáztatni?
– Ne dőljön be mindennek, amit az Arisztarkhosz törpéiről olvasott: ők nem kevésbé óvatosak a többieknél. Mi mást is tehetnének? A Föld bankjai egyetlen elhibázott befektetéstől még nem rendülnek meg…
Ám mégis a Szelén-bank volt az, amely három évvel később rendelkezésére bocsátotta a szükséges öt megaszolt. Ekkor a Merkúr is érdeklődést kezdett tanúsítani – végül maga a Mars is. Malcolm ekkorra már természetesen abbahagyta a repülőgép-tervezést. Alapos jártasságra tett szert mint pénzügyi szakértő, reklámtanácsadó, médiamanipulátor és agyafúrt politikus. Hihetetlenül rövid idő: húsz év múlva a Titánról elindultak a Nap felé az első hidrogénszállítmányok.
Malcolm sikere rendkívüli volt, amelyet számos tudós tiszteletteljes, ám korántsem mindig hízelgő tanulmánya taglal. Nevezetessé, sőt egyedülállóvá az a képessége tette, ahogyan nehezen megszerzett műszaki szakismeretét a kormányzásban is kamatoztatni tudta. Az átváltozásnak ez a folyamata olyannyira észrevétlenül zajlott le, hogy senki sem jött rá, mi is történik tulajdonképpen. Malcolm nem az első mérnök volt, akiből államfő lett; de ő volt az első, mutattak rá a bírálói fanyalogva, aki dinasztiát alapított. És tette ezt olyan akadályok ellenében, amelyek nála tehetségtelenebb embereket visszariasztottak volna.
2195-ben, 44 éves korában feleségül vette a Földről frissen bevándorolt Ellen Killmert. Kislányuk, Anitra az első gyermek volt, aki az Oasison, ezen a kis határ menti településen született. A Titán akkor még egyetlen állandó bázisán látta meg a napvilágot, és a szerető szülők csak néhány évvel később döbbentek rá, milyen kegyetlen tréfát űzött velük a természet.
Anitra már csecsemőkorában gyönyörű gyermek volt, és mindenki azt jósolta, hogy menthetetlenül elkényeztetett felnőtt lesz belőle. Mondanunk se kell, a Titánon akkoriban még nem volt gyermekpszichológus, így hát senkinek sem tűnt föl, hogy a kislány túlontúl szófogadó – és túlontúl hallgatag. Már csaknem négyéves volt, amikor Malcolm és Ellen végre tudomásul vette a tényt, hogy Anitra sohasem lesz képes beszélni, és a szép testben valójában nem lakozik senki.
A hiba Malcolm génjeiben rejtezett, nem Ellenéiben. Valamelyik útján a Föld és a Mars között egy eltévedt foton, amely a világmindenség keletkezése óta száguld az űrben, megsebesítette a férfit. Malcolm kikérte a négy világ legjobb génsebészeinek véleményét, és megtudta, hogy a hiba jóvátehetetlen. Beleborzongott a gondolatba, hogy még szerencséje is volt Anitrával; jóval, de jóval nagyobb szerencsétlenség is történhetett volna vele…
Egy egész világ sajnálattal vegyes megkönnyebbülésére Anitra még hatéves kora előtt meghalt, de a fájdalom és a vád megkeserítette a Makenzie-házasságot. Ellen beletemetkezett a munkájába, Malcolm pedig elindult utolsó földi útjára. Csaknem két évig volt oda, és ezalatt sok mindent sikerült elérnie.
Megszilárdította politikai pozícióját, és az elkövetkező fél évszázadra meghatározta a Titán gazdasági fejlődését. És szerzett magának egy fiút, akire most föltette egész életét.
Az emberi klónozásra – vagyis az ivarsejtek kivételével a test bármely sejtjéből egy tökéletesen azonos emberi egyed kitenyésztésére – már a huszonegyedik század elején lehetőség nyílt. Jóllehet a módszer technikája tökélyre fejlődött, soha nem terjedt el széles körben, részben erkölcsi okok miatt, részben azért, mert ritkán adódtak olyan körülmények, amelyek indokolttá tették volna az alkalmazását.
Malcolm nem volt gazdag ember – száz évig nem alakultak ki nagy személyes vagyonok –, ám szegénynek sem lehetett mondani. Célja elérésére ügyesen bevetette a pénzt, a hízelgést és a gyengéd erőszakot. Amikor visszatért a Titánra, magával hozott egy csecsemőt – fél évszázaddal fiatalabb ikertestvérét.
Amikor Colin felcseperedett, semmiben sem különbözött hasonló korú klónpapájától. Testileg mindenben pontos mása volt annak. Malcolm azonban nem volt nárcisztikus alkat, aki saját tökéletes mását kívánta volna létrehozni; neki társra, no meg utódra volt szüksége. Ennélfogva Colin nevelésében arra törekedett, hogy a fiú azokon a területeken legyen erősebb, ahol ő maga gyengébbnek bizonyult. Noha Colin jó alapot kapott természettudományokból is, szakismeretet történelemből, jogból és közgazdaságtanból szerzett. Míg Malcolm mérnök-igazgató volt, addig Colin igazgató-mérnök. Alig töltötte be a húszat, ha a törvény megengedte – de néha akkor is, ha nem –, az atyja nevében járt el. Ketten együtt: a két Makenzie verhetetlen párost alkotott, és a titániak kedvenc időtöltése volt, hogy megpróbáltak finom különbségeket fölfedezni kettőjük lelki alkata között.
Colin, talán mert sohasem kényszerült rá, hogy valamilyen nagy célért megküzdjön, és mert minden életcélját már a születése előtt megfogalmazták számára, Malcolmnál közvetlenebb és könnyedebb egyéniség volt, és éppen ezért népszerűbb is. Az idősebb Makenzie-t a családján kívül soha senki sem szólította a keresztnevén, Colint viszont szinte senki sem hívta másként. Ellensége nem volt, és a Titánon csak egyvalaki akadt, aki nem kedvelte őt, legalábbis ezt gondolták Ellenről, Malcolm volt feleségéről, aki tudomást sem vett róla.
Talán betolakodót látott Colinban, egy elfogadhatatlan pótlékot a fia helyett, akit nem adott meg neki a sors. Ha ez igaz, akkor fölöttébb különös, miért kedvelte meg annyira Duncant.
Igaz, hogy Duncant csaknem negyven évvel később klónozták Colinból, és ez alatt az idő alatt Ellen átélt egy másik tragédiát is, amelynek semmi köze sincs a Makenzie-khez. Duncan számára ő mindig Ellen nagymami volt, és elég szép kort megért ahhoz, hogy belássa: a fiú számára ő egyszerre két nemzedéket testesít meg, és hihetetlen űrt tölt ki a szívében.
Ha nagymaminak lett volna is valamilyen genetikai rokonsága a fiúval, ennek évszázadokkal korábban még a nyoma is elenyészett egy másik világon. A véletlen különös játéka és a személyes rokonszenv mégis úgy hozta, hogy számára ő volt az anya, aki valójában soha nem létezett.

3. Meghívás egy jubileumra

– És ki az ördög az a George Washington? – fakadt ki Malcolm Makenzie.
– Egy középkorú virginiai farmer, a birtokát úgy hívják, hogy Mount Vernon.
– Ne viccelj.
– Eszemben sincs. Persze nem leszármazottja az öreg George-nak, akinek nem volt gyermeke, de ez a valódi neve, és ő is valódi.
– Gondolom, érdeklődtél utána a nagykövetségünkön.
– No persze, és kaptam egy ötvensoros leírást a családfájáról. Igazán lenyűgöző, az elmúlt háromszáz esztendő fél amerikai arisztokráciája ott szerepel rajta. Egy sereg Cabot és DuPont és Kennedy és Kissinger: őelőttük pedig legalább két afrikai király.
– Lehet, hogy ez téged lenyűgöz, Colin – vetette közbe Duncan –, de most, hogy belepillantottam a programba, az egész kissé gyerekesnek tűnik számomra. Felnőtt férfiak, és megjátsszak a történelmi nagyságokat. Csak nem fognak teát is dobálni a bostoni öbölbe?
Mielőtt Colin válaszolhatott volna, megszólalt Malcolm nagyapa. A három Makenzie közötti vita amelynek nagyon ritkán akadt idegen fültanúja inkább hasonlított monológra, mint szóváltásra. Minthogy a személyiségüket csak a környezet és a nevelés véletlenszerű hatásai különböztették meg egymástól, nem is igen lehetett igazi nézeteltérést felfedezni közöttük. Amikor súlyos kérdésben kellett dönteniök, Duncan és Colin ellentétes álláspontot foglalt el, és felvonultatta érveit Malcolm előtt, aki szótlanul végighallgatta őket, csak a szemöldökét ráncolta nagyon beszédesen. Neki ritkán kellett ítéletet mondania, mivel a két prókátor rendszerint minden nehézség nélkül közös nevezőre jutott; ám ha erre mégis sor került, az a vita bezárását jelentette. Ez egészen jó módszernek bizonyult egy család – vagy akár egy egész világ – irányítására.
– A teáról nem tudok semmit, habár ötvenszolaros kilónkénti áron szép kis pazarlás lenne, de te túl szigorú vagy Mr. Washingtonhoz és a barátaihoz. Majd ha mi is ötszáz évet tudunk magunk mögött, mi is megengedhetjük magunknak a nagyzolást és a pompát. És ne feledd, hogy a Függetlenségi Nyilatkozat az elmúlt háromezer év egyik legjelentősebb történelmi eseménye volt. Nélküle mi sem lehetnénk itt. Elvégre a Phoboszi Szerződés is ezekkel a szavakkal kezdődik: "Amikor az emberiség története során egy nép szükségét látja…"
– Ebben az összefüggésben nem éppen helyénvaló. Egészében véve a Föld szíve mélyén még örült is, hogy megszabadulhat tőlünk.
– Nagyon igaz, csak nehogy az orruk alá dörgöld ezt a földieknek.
– De én még mindig nem látok tisztán – jelentette ki Duncan eléggé csüggedten. – Mit vár tulajdonképpen tőlünk az a jó tábornok? Mivel gazdagíthatjuk mi, durva gyarmatiak, az ünnepséget?
– Csak professzor, és nem tábornok – helyesbített Colin. – Ez a fajta már a Földön is kihalt. Szerintem egypár szépen megszerkesztett beszéddel, amelyben megpróbálsz történelmi párhuzamot vonni az akkori meg a mi mostani helyzetünk között. Egy kis egzotikus báj, a határvidék fuvallata, ahol az emberek még mindig veszélyesen élnek. A szokásos barbár férfiasság, amelynek egyik nembéli dekadens földlakó sem képes ellenállni. És nem utolsósorban visszafogott, ám őszinte köszönet a Föld-Titán retúrjegy és a két hónapos földi tartózkodás váratlan ajándékáért. Ez számos gondunkat segít megoldani, amit igazán illik méltányolnunk.
– Így van – helyeselt Duncan komolyan –, még akkor is, ha keresztülhúzza a következő öt esztendőre vonatkozó terveinket.
– Már hogyan húzná keresztül? – ellenkezett Colin. – Éppenséggel előmozdítja. Időt nyerni olyan, mint időt teremteni. És a politikában a siker az előre nem látott dolgok mesteri kihasználásán múlik, a kedvenc szava járása szerint. Nos, ez a meghívás igazán váratlanul jött, és megpróbálom kihasználni. Küldtünk már hivatalos köszönetet?
– Csak azt, hogy tudomásul vettük és köszönjük; azt javaslom, Duncan, hogy küldj egy személyes jegyzéket Washington elnök… akarom mondani professzor címére.
– Mindkét cím megteszi – mondta Malcolm, aki újból elolvasta a hivatalos meghívót. – Ebben ez áll: “Az ötszáz éves jubileum alkalmából alakult bizottság elnöke és a virginiai történelmi társaság vezetője." így hát azt választod, amelyik jobban tetszik.
– Ebben a dologban nem árt az óvatosság. Különben még valaki föl találja vetni a közgyűlésben. A meghívó hivatalos vagy személyre szóló?
– Örömmel jelentem, hogy nem a kormánynak szól, minthogy a bizottság nevében adták ki. A faxot pedig tekintetes Makenzie-nek, és nem az elnöknek címezték!
És a tekintetes Malcolm Makenzie, aki egyben a Titán elnöke is volt, láthatóan örült ennek a figyelmes disztinkciónak.
– Csak nem a jó barátod, Farrell nagykövet keze van a dologban? – kérdezte Colin.
– Biztosra veszem, hogy az ő fejében meg sem fordult ilyen gondolat.
– Jól hittem. Ám ha jogilag szilárd talaj van is a lábunk alatt, nem biztos, hogy befogjuk a tiltakozók száját. Ezúttal is meg fognak vádolni bennünket, hogy saját hasznunkra kormányozzuk a Titánt.
– Szeretném tudni, ki dobta be a köztudatba a feudum szót. Utána kell néznem.
Colin elengedte a füle mellett az idősebb férfi megjegyzését. Mint legfőbb hivatalnoknak, az ő vállára nehezedett a világ kormányzásának mindennapi gondja, és nem engedhette meg magának azt a könnyed felelőtlenséget sem, amely az idősödő Malcolm magatartásában kezdett megmutatkozni. Nem volt ez szenilitás – hiszen nagyapa még csak a százhuszonnégyet töltötte be –, hanem inkább annak az embernek a lezser, olimposzi hozzáállása a dolgokhoz, aki már mindent látott és megtapasztalt, és akinek minden ambíciója teljesült az életben.
– Két dolog is a mi javunkra szól – folytatta Colin. – Hivatali pénzt nem veszünk igénybe, így nem vethetik a szemünkre, hogy az állam pénzét herdáljuk. És kár szerénykedni: a Föld egy Makenzie-re számít. Még talán sértésnek is vennék, ha nem közülünk menne valaki. És minthogy Duncan az, aki egyáltalán számításba jöhet, ezzel le is zárhatjuk az ügyet.
– Természetesen tökéletesen igazad van. Csakhogy nem mindenki látja így a dolgot. Melyik család az, amelyik ne szeretné elküldeni az ifjabbik fiát vagy lányát?
– És ki akadályozza meg őket ebben? – vetette közbe Duncan.
– Hányan engedhetnék meg ezt maguknak? Az biztos, hogy mi sem.
– De igen, ha lemondanánk a költséges extrákról. Ugyanúgy a Tanaka–Smithek, a Mohadeemek, a Schwartzok, a Derveyk, a…
– De gondolom, a Helmerek nem.
Colin könnyedén, humortalanul mondta ezt, és hosszú hallgatás telepedett a három Makenzie-re. Mindhárman ugyanazt a gondolatot forgatták a fejükben. Végül Malcolm jegyezte meg csendesen:
– Ne becsüljétek le Karlt! Nekünk csak hatalmunk van és eszünk. Ő azonban lángész, persze igaz, hogy kiszámíthatatlan.
– Ő nem normális – tiltakozott Duncan. – Amikor legutóbb találkoztunk, arról próbált meggyőzni, hogy a Szaturnuszon értelmes lények élnek.
– No és sikerült neki?
– Majdnem.
– Ha pedig nem normális – amit én a híres összeroppanása ellenére is kétlek –, akkor még veszélyesebb. Különösen a te számodra, Duncan.
Duncan meg sem próbált ellenkezni. Bölcsebb és idősebb ikertestvérei megértették az érzéseit, még ha nem voltak is teljesen képesek osztani azokat.
– Van még egy szempont – mondta Malcolm elgondolkozva –, és talán mind között ez a legfontosabb. Könnyen lehet, csupán tíz évünk van rá, hogy gyökeresen új alapokra helyezzük a gazdaságunkat. Ha az utadon megleled a választ erre a problémára – még ha csak felcsillan is a válasz lehetősége –, akkor hősként fogsz visszatérni. És senkinek sem fog eszébe jutni, hogy gáncsoskodjon a tetteid miatt, akár a közügyekről, akár a magánéletedről van szó.
– Ez kemény dió lesz. Én nem vagyok bűvész.
– Akkor jobb, ha máris nekiállsz és leckéket veszel. Ha az aszimptotikus meghajtás nem bűvészet, akkor én nem tudom, mi az.
– Álljunk meg egy percre! – kiáltott föl Colin. – Talán nem ezekben a hetekben várjuk az első A-hajtású hajó ideérkezését?
– A másodikét. Már volt itt az a Fomalhaut nevű teherhajó. Én fölmentem rá, de nem mutattak meg semmit. Az első utasszállító hajó a Sziriusz lesz, amelyik úgy harminc nap múlva áll parkolópályára.
– Duncan, föl tudsz addig készülni?
– Erősen kétlem.
– Persze hogy föl tudsz.
– Úgy értem, fizikailag. Még gyorsított programmal is hónapokba telik fölkészülni a földi nehézségi erőre.
– Hm. Csakhogy ennél nagyszerűbb alkalom ritkán adódik. Minden olyan szépen összeáll. Aztán meg elvégre is te a Földön születtél.
– Mint ahogy te is. És neked mennyi időbe telt a fölkészülés, amikor visszalátogattál oda?
Colin fölsóhajtott.
– Végtelen időnek tűnt, csakhogy mostanára már bizonyára továbbfejlesztették a módszert. Létezik alvás közbeni neuroprogramozás is. Nem igaz?
– Igaz, de szörnyű álmokkal jár, és nekem az alvásra szükségem van. Mégis, ami jó a Titánnak…
Nem volt szükség rá, hogy befejezze a mondatot, mindenki ismerte a fél évszázados szállóigét, amelynek igazságában Duncan harminc évig igazából sohasem kételkedett.
Mert ami jó a Makenzie-knek, az valóban jó a Titánnak is.

4. A vörös hold

A nyolcvanöt ismert természetes hold közül nagyságra csupán a Ganimédesz, a Jupiter-rendszer ura múlja felül a Titánt, és éppen csak alig. Más vonatkozásban azonban a Titánnak nem akad versenytársa: egyetlen bolygó egyetlen holdján sem lehet, legfeljebb nyomokban kimutatni légkört. A Titáné viszont olyan sűrű, hogyha oxigénből állna, könnyen megélne felszínén az ember.
Amikor a huszadik század vége felé fölfedezték ezt a csillagászok, tanácstalanul álltak szemben a rejtéllyel. Egy világ, amely alig nagyobb a Föld légkör nélküli holdjánál, hogyan képes megtartani a légkört, ráadásul olyat, amely bővelkedik hidrogénben, a legkönnyebb gázban? Már réges-rég szét kellett volna szóródnia az űrben.
De nemcsak ez a rejtélyes. A Holdhoz hasonlóan csaknem minden kísérőt a hosszan tartó meteoresőktől szétzúzott kő és por fedi, felszínük ezért jórészt színtelen. A Titán azonban vörös, ugyanolyan, mint a Mars, amelynek rőt ragyogása a vérontásra és a háborúra emlékeztette a hajdani elődöket.
Az első automata szondák megoldottak néhányat a utáni rejtélyek közül, de szokás szerint egy sereg új problémát is föltártak. A vörös színt azok az alacsony, sűrű felhők okozzák, amelyek ugyanabból a meghökkentő szerves elegyből állnak, mint a Jupiter nagy vörös foltja. Ezek alatt a felhők alatt egy olyan világ rejtezik, amely több mint száz fokkal melegebb az indokoltnál. Vannak olyan vidékek a Titánon, ahol az embernek egy oxigénmaszkon és egy egyszerű hőszigetelő öltözéken kívül másra alig van szüksége a szabadban. Mindenki nagy meglepetésére a Föld mellett a Titán bizonyult a Naprendszer legbarátságosabb helyének.
E váratlan meleg részben az üvegházhatásnak köszönhető, ugyanis a hidrogén légkör csapdába ejti a távoli nap bágyadt sugarait. Nagyobbrészt azonban belső forrásokból táplálkozik: a Titán egyenlítői vidéke bővelkedik – jobb sző híján – hideg vulkánoknak nevezhető jelenségekben. Ezek némelykor még cseppfolyós vizet is kilövellnek magukból.
Ez a tevékenység, amelyet a Titán magjában zajló radioaktív bomlás táplál, a hidrogénvegyületek millió tonnáit lövelli ki a légkörbe, és folyamatosan pótolja az űrbe elillanó veszteséget. Természetesen eljön majd az idő, amikor a belső tartalékok – akárcsak a Föld egykori olajkincsei – kimerülnek, a geológusok azonban kiszámították, hogy a Titán még legalább kétmilliárd évig képes távol tartani magától az űrbéli vákuumot. Az ember minden eddiginél aktívabb bányászati tevékenysége is csak jelentéktelen mértékben módosítja ezt a számot.
A Földhöz hasonlóan a Titánon is megkülönböztethetők évszakok – jóllehet nehéz nyárnak nevezni azt az időszakot, amikor a hőmérséklet délben is csak ritkán emelkedik mínusz ötven fok fölé. És minthogy a Szaturnusznak csaknem harminc év kellett a Nap megkerüléséhez, az egyes titáni évszakok is több mint hét földi esztendőt tesznek ki.
A parányi Nap nyolcnapos égi útja során csak elvétve bukkan elő a felhőtakaró mögül, és alig van különbség a nappal és az éjszaka – vagy akár a sarkvidék és egyenlítő – hőmérséklete között, ily módon a Titánon egyhangú a klíma, de azért esetenként elég látványos időjárási események zajlanak le rajta.
Legérdekesebb meteorológiai jelensége az úgynevezett metánmonszun, amely általában a tavasz beköszöntét kíséri az északi féltekén. A sokáig tartó tél folyamán a légkörben lévő metán a hideg zugokban kicsapódik, és nagy kiterjedésű, néha az ezer négyzetkilométert is elérő, ám néhány méternél csak ritkán mélyebb tavakban gyűlik össze, és ezek felszínén sokszor fantasztikus alakú, ammóniumból álló jéghegyek és jégtáblák úsznak. Ám ahhoz, hogy a metán megmaradjon folyékony állapotban, rendkívül alacsony, mínusz százhatvan fokos hideg szükséges, ilyen hideg azonban a Titán egyetlen vidékén sem fordul elő tartósan.
Aztán elég egy "meleg" szél vagy a felhőtakaró felszakadása – és ezek a metántavak hirtelen elpárolognak. Mintha a Földön az egyik óceán vize párává válna, a térfogata hirtelen több százszorosára duzzadna és gyökeresen megváltoztatná a légkör állapotát, és katasztrofális hatása lenne, mint ahogy a Titánon is. Óránkénti ötszáz kilométeres orkánt is följegyeztek – helyesebben ekkorára következtettek az elemzésekben. A viharok nem tartottak tovább néhány percnél, ám az is bőven elég volt. Több expedíció is áldozatául esett a monszunnak, mire sikerült megoldani az előrejelzés gondját.
Még mielőtt az ember a huszonegyedik század elején fölkereste volna a Titánt, egyes derűlátó exobiológusok abban reménykedtek, hogy életre bukkannak a viszonylag meleg oázisok környékén. Ez a remény csak lassan hunyt ki, és egy időre ismét felcsillant, amikor a híres Kristálybarlangokban rábukkantak a különös viaszalakzatokra. Az évszázad végére azonban bebizonyosodott, hogy a Titánon sohasem alakult ki semmilyen élet.
Abban nem is reménykedtek, hogy a többi holdon életre bukkannak, mert azokon sokkal mostohább körülmények uralkodnak. Légkör nyomaira is csak a Titánnál feleakkora Japetoszon és a Rheán bukkantak. A többi hold nem egyéb, mint meddő sziklahalmaz, túlméretezett hólabda, a 2200-as évek közepére több mint negyvenet fedeztek föl, a többségük átmérője a száz kilométert sem éri el. A külsők húszmillió kilométernyire keringenek a Szaturnusz körül, kivétel nélkül retrográd pályán, és nyilvánvaló, hogy csupán futó látogatók a kisbolygóövezetből; vitatkoztak is eleget a csillagászok, hogy lehet-e őket egyáltalán valódi holdaknak tekinteni. Bár néhányat közülük megvizsgáltak a geológusok, sokukra csak robotok látogattak el, ám semmi okunk sincs azt föltételezni, hogy nagyobb meglepetéseket tartogathatnak még a számunkra.
Egy napon talán, ha majd a Titánt is eléri a gondtalan jólét, a jövő nemzedékek meghallják ezeknek a parányi világoknak a hívását. Egyes derűlátó emberek fölvetették, hogy ezeken a vízben gazdag hólabdákon érdemes lenne kialakítani keringő biokerteket, ahol különleges élőlények sütkérezhetnének saját fúziós napjuk melegében. Mások privát örömtanyákról és nehézségi erő nélküli üdülőkről álmodoztak, ahol élvezni lehetne a csúcstechnika áldásait. Mindez azonban utópista képzelgésnek bizonyult, a Titánnak ugyanis minden energiájára szükség van most, hogy 2276-ban, ebben a félezred éves jubileumi esztendőben szembenézhessen a könyörtelen válsággal.

5. Idő- és térpolitika

Amikor csak két Makenzie társalgott egymással, akkor még kurtább és táviratszerűbb volt a beszédük, mintha mind a hárman együtt lettek volna. A szavak közötti szüneteket áthidalta a megérzés, a gondolkozás azonossága és a közös tapasztalat, ám a kívülállók számára jószerivel érthetetlennek bizonyult volna az eszmecseréjük.
– Megbirkózik? – kérdezte Malcolm.
– És mi? – replikázott Colin.
– 31? Gyerek!
Mindezt hétköznapi nyelvre így lehetett volna lefordítani:
– Gondolod, hogy megbirkózik a feladattal?
– Kételkedsz benne, hogy mi megbirkóztunk volna vele?
– Harmincegy évesen? Nem vagyok olyan biztos benne. Hiszen még gyerek.
– Akárhogy van is, más választásunk nincsen. Ezt a Washington adta lehetőséget nem szalaszthatjuk el. A lehető leggyorsabban meg kell ismerkednünk a földi dolgokkal, és minden szükséges dolgot meg kell tudnunk az Egyesült Államokról…
– Erről jut eszembe: hogyan is állunk mostanában az Egyesült Államokkal? Kiestem az események sodrából.
– Most már negyvenöt tagállama van: Texas, Új-Mexikó, Alaszka és Hawaii is csatlakozott az Unióhoz, legalábbis a jubileum idejére.
– És ez mit jelent jogilag?
– Nem túl sokat. Megjátsszak az autonómiát, de a többiekhez hasonlóan fizetik a regionális és globális adókat. Tipikus földi kompromisszum.
Malcolm, aki nem felejtkezett meg a gyökereiről, néha szükségesnek látta, hogy megvédelmezze a szülőföldjét az efféle cinikus megjegyzésektől.
– Gyakran az az érzésem, hogy itt is jól jönne valamivel több földi kompromisszumkészség. Nem lenne rossz, ha Armand kuzinba is szorult volna valamennyi belőle.
Armand Helmer, az erőforrások felügyelője valójában nem Malcolm unokabátyja, hanem volt feleségének. Ellennek az unokaöccse. A Titán zárt kis világában azonban mindenki rokonságban állott mindenkivel, ezért a nagybácsi, nagynéni, unokabáty, unokaöcs megnevezésekkel kedélyes nagyvonalúsággal dobálóztak.
– Armand kuzin – jegyezte meg Colin némi elégtétellel – alaposan ki lesz borulva, amikor a tudomására jut, hogy Duncan úton van a Föld felé.
– No és mit tehet ellene?
Jó kérdés volt, és a két Makenzie egy pillanatig elmélázott a családjuk és a Helmerek között növekvő rivalizáláson. A dolog elég banális volt; Armand is meg Karl, a fia is a Földön született, és a milliárd kilométeren is áthozták magukkal azt a bosszantó felsőbbrendűséget, amely olyannyira jellemző az anyabolygóról származókra. Egyes bevándorlóknak idővel, ha nem is minden nehézség nélkül, sikerült azt levetkőzniük. Malcolm Makenzie-nek csak három bolygó és egy évszázad után sikerült, a Helmerek azonban még csak meg sem próbálták. És bár Karl csak ötéves volt, amikor elhagyta a Földet, a jelek szerint a rákövetkező harminc esztendejét azzal töltötte, hogy még a földieknél is földibb legyen. És az sem lehet véletlen, hogy minden feleségét a Földről hozta.
Tíz évvel ezelőttig ezen mindenki inkább mulatott, mintsem bosszankodott volna. A két fiú, Duncan és Karl elválaszthatatlan volt egymástól, és a két család között mindaddig nem volt viszályra ok, amíg Armand gyorsan föl nem kapaszkodott a műszaki szamárlétrán és hatalmi pozícióba nem került a Titánon. Most felügyelőként nem rejtette véka alá azt a meggyőződését, hogy a Makenzie-kből három nemzedék untig elég. Akár ő fabrikálta azt a mondást, hogy "ami jó a Makenzie-knek…", akár nem, mindenesetre élvezettel ismételgette.
Meg kell hagyni, Armand becsvágya jobban összpontosult egyetlen fiára, mint önmagára. Már egyedül ez elég lett volna ahhoz, hogy próbára tegye Karl és Duncan barátságát, ám azon minden bizonnyal nem rontott volna a két apa közötti viszálykodás. Még ma is rejtély, mi okozta a végső szakítást, mindenesetre összefüggésbe hozható azzal a lelki töréssel, amit Karl tizenöt évvel ezelőtt elszenvedett.
Ebből úgy lábalt ki, hogy képességei nem csorbultak, a személyisége azonban észrevehetően megváltozott. Miután kitüntetéssel elvégezte a titáni egyetemet, belevetette magát a kutatómunkába a galaktikus rádióhullámok mérésétől a Szaturnuszt övező mágneses mező tanulmányozásáig. Minden munkájának volt valamilyen gyakorlati vonatkozása, ezenkívül fontos szerepet játszott annak a távközlési hálózatnak a kiépítésében és fönntartásában, amelytől a Titán léte függ. Az érdeklődése azonban inkább elméleti volt, mint gyakorlati, és ezt nem is próbálta titkolni, valahányszor a "két kultúra" közötti régi vita újra fellángolt.
Két évszázad szakadatlan vitái sem tudták igazán elhitetni senkivel, hogy a nagybetűs Tudósok többet érnek, mint a Mérnökök. Az a tény, hogy a Föld legnagyobb szobrásza hídépítőként kezdte pályáját, és a Mars legjobb hegedűművésze még mindig eredeti kutatásokat végez a számelmélet területén, egyik vonatkozásban sem bizonyít az égvilágon semmit sem. A Helmerek azonban előszeretettel érveltek, hogy eljött az ideje a változásnak: mivel a mérnökök elég sokáig irányították a Titánt, csak a tudósok szerezhetnének valódi hírnevet ennek a világnak.
Harminchat éves koráig Karl még mindig őrizte azt a vonzerőt, amellyel minden elöljáróját megnyerte. De Duncan s még más is úgy érezte, hogy a megnyerő modor hideg számítást takar. Őt szerették, de ő elveszítette a szeretet képességét. Az is furcsa, hogy viharos házasságaiból nem született örökös.
Pedig nagyon nagy szükség lett volna rá, ha Armand abban reménykedett, hogy elvitathatja a Makenzie-uralmat. Karlnak azonban nem az utód hiánya volt az egyedüli gondja. Bármit mond is a Hét Világ a függetlenségről, a hatalom központja még mindig a Föld volt. Mint ahogy kétezer esztendővel korábban az emberek Rómába mentek az igazságért, pártfogásért vagy a tudásért, ugyanúgy szólította most a maga szétszóródott fiait a birodalmi bolygó. Senki sem számíthatott rá, hogy komolyan vegyék a naprendszeri politikában, ha nem ismerte személyesen a Föld tekintélyes embereit, és ha legalább egyszer nem vágott utat magának a földi bürokrácia dzsungelében.
És ahhoz, hogy valaki megtehesse ezt, föltétlenül el kellett mennie a Földre; akárcsak a cézárok idején, most sem kínálkozott más alternatíva. Azok, akik másként vélekedtek – vagy úgy tettek, mintha másként vélekednének –, azt kockáztatták, hogy a szégyenletes “gyarmati" jelzővel bélyegzik meg őket.
Talán másképp alakult volna, ha a fény sebessége végtelen; ám az mindössze egymilliárd kilométert tesz meg óránként. Ezért egyidejű beszélgetés soha nem lehetséges senkivel, aki a Holdnál messzebb távolodik a Földtől. Az a globális elektronikus falu, amely évszázadokon át egységbe kovácsolta az anyavilágot, soha nem terjeszthető ki az űrre; ennek a ténynek beláthatatlan politikai és pszichológiai következményeit még ma sem értjük meg teljesen.
A földlakók nemzedékeken keresztül megszokták, hogy csak egy gombnyomás, és máris létrejön a kapcsolat. A hírközlési műbolygók lehetővé, majd elkerülhetetlenné tették egy világállam létrejöttét, és ezt az államot, a korábbi félelmekkel ellentétben, még mindig emberek és nem gépek irányították.
A talán ezernyi potentát és a tízezernyi fontos ember földkerekség-szerte állandó kapcsolatban állt egymással. A világ irányításához szükséges döntések meghozatalára néha csak percek álltak rendelkezésre, és ehhez elengedhetetlen volt a közvetlen társalgás lehetősége. A fénymásodperc törtrészével mért távolságokon belül ez nem jelentett semmi nehézséget, és három évszázad során az emberek természetesnek vették, hogy a távolság többé nem áthidalhatatlan.
Az első Mars-bázis fölépítése azonban véget vetett ennek az intimitásnak. A Föld még mindig képes volt beszélni a Marssal – ám a szavaknak legalább három percre volt szükségük, hogy elérjenek oda, és a válasz ugyanannyi idő múlva érkezett vissza. A közvetlen társalgás így lehetetlenné vált, és az ügyintézést csakis telexen keresztül lehetett végezni.
Elméletben ez nem jelenthetett semmi nehézséget, ezt igazolta legtöbbször a gyakorlat is. Ám voltak tragikus kivételek – súlyos, esetenként végzetes bolygóközi félreértések adódtak abból, hogy a vonal két végén levő két ember nem igazán ismerte vagy értette meg egymást, mivel soha nem volt alkalma személyes kapcsolatba lépni a másikkal.
A politikai közélet és az állami közigazgatás legfelső szintjén pedig életbe vágó volt a személyes kontaktus. A diplomaták már évezredek óta tudatában vannak ennek, erre szolgál missziókból, követekből és hivatalos látogatásokból álló intézményrendszerük. Nagy távolságra szóló kommunikáció csakis úgy lehet sikeres, ha már létrejött ez a kontaktus, amelyben a partnerek kellőképpen fölmérték egymást, és a kölcsönös megértés alapján érdekegyeztetésre törekednek.
Malcolm Makenzie-nek soha nem sikerült volna a Titán élére állnia azok nélkül a kapcsolatok nélkül, amelyeket a Földre visszatérve szerzett. Valaha különösnek tartotta, hogy éppen egy személyes tragédia segítse őt a hatalom és felelősség olyan magaslataira, s ez ifjúsága legmerészebb álmait is túlszárnyalta; Ellennel ellentétben ő eltemette a múltat, és már régen nem kísértik őt a halott múlt árnyai.
Amikor negyven évvel később Colin az ő nyomdokaiba lépett, és a csecsemő Duncannal visszatért a Titánra, a klán helyzete jelentősen megerősödött. Egy idő után az emberiség nagy része a Szaturnusz legnagyobb holdjának sorsát a Makenzie családdal azonosította. Senki sem vitathatja el tőlük a hatalmat, hacsak nem mutat föl ugyanolyan jól kiépített kapcsolatrendszert, amilyet ők nemcsak a Földön, hanem minden valamirevaló helyen magukénak tudhatnak. Mert még a Makenzie-k ellenfelei is kénytelenek elismerni, hogy ez az a hálózat, és nem a hivatalos csatornák, amelyen keresztül az ügyek elintéződnek.
És lám, most már a negyedik nemzedék is ugrásra készen áll, hogy megszilárdítsa a dinasztiát. Azzal mindenki tisztában volt, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik, ám senki sem gyanította, hogy ilyen hamarosan.
Még a Makenzie-k sem, és még kevésbé a Helmerek.

6. A Pokol bugyra

Régebben Duncan mindig kerékpárral ment Ellen nagymama házához, de ha valamilyen nehezebb holmit kellett cipelnie, akkor villamos targoncával ment. Ezúttal gyalog tette meg a két kilométeres alagutat a várostól, magával cipelve a gondosan elosztott ötvenkilós terhet, amely azonban csak tíz kilóval növelte meg tényleges súlyát. Ha tudott volna a hajdanvolt csempész létezéséről, aki aranyrudakkal bélelte ki a mellényét, most bizonyosan sűrűn emlegette volna.
– Hál' istennek nekem már soha többé nem kell ezt magamra öltenem! – kiáltott föl Colin örömmel, amikor átnyújtotta neki a hevederekből összeeszkábált bonyolult kantárt. – Tudtam, hogy megvan valahol, de két napba is beletelt, mire megtaláltam. Lám, milyen jó, hogy a Makenzie-k soha nem dobnak ki semmit.
Duncan csak két kézzel tudta leemelni a kantárt az asztalról. Amikor felnyitotta a számtalan apró zsebecske egyikét, ceruzavékonyságú szürke, ám meghökkentően súlyos fémrudacskát talált benne.
– Mi ez? – csodálkozott. – Nehezebbnek érzem az aranynál is.
– Az is. Ha jól emlékszem, volfrám szuperötvözet, összesen hetven kilót nyom, de először ne vedd magadra az egészet. Én negyvennel kezdtem, aztán mindennap hozzáadtam két kilót. Fontos, hogy a súlyt egyenlően oszd el magadon, és hogy sehol se dörzsölje a tested.
Duncan magában számolt, és az eredmény nagyon lehangolta. A Földön ötször akkora a nehézségi erő, mint a Titánon, és ez az ördögi szerkezet mindössze duplájára növeli az itteni súlyát.
– Lehetetlen – fakadt ki lehangoltan. – Soha nem leszek képes járni a Földön.
– Én is képes voltam, bár eleinte nem ment könnyen. Tegyél meg mindent, amit az orvosok tanácsolnak, még ha butaságnak érzed is. Minél több időt tölts a fürdőben vagy fekve. Ne restellj tolószéket vagy mankót használni, legalábbis az első két hétben. És meg se próbálkozz a futással.
– Még hogy futással!
– Előbb-utóbb meg fogsz feledkezni róla, hogy a Földön vagy, és a vége lábtörés. Miben fogadjunk?
A fogadás egyike volt a Makenzie-k gyengéinek. A pénz a családban maradt, a vesztes pedig mindig okult a dologból. Noha Duncan nehezen tudta elképzelni az ötszörös nehézségi erőt, de az tagadhatatlan, hogy Colin egy egész esztendőt töltött a Földön, és mégis itt van épen és egészségben, így hát nem sok nyereséggel kecsegtette ez a fogadás.
Most már kezdte belátni, hogy Colin igazat mondott, mert már alig vett tudomást a külön súlyról legalábbis amikor egyenesen lépegetett; csak ha irányt akart változtatni, akkor érezte úgy, mintha valamilyen ellenállhatatlan erő ragadná meg. A Földről jött látogatókat nem számítva ő volt most talán a Titán legerősebb embere. Felébredtek a benne szunnyadó erőtartalékok, amelyek ott várakoztak, bevetésre készen. Néhány év múlva már hasztalan próbálkozna.
A négy méter széles alagutat sok-sok évvel ezelőtt lézerezték ki az Oasist övező kráterfalból, eredetileg a találó elnevezésű Pokol bugyrában összegyűlt ammóniás kőolaj, a vidék egyik fő természeti kincse számára. A tó java részét fölemésztette a Titán ipara; később pedig, amikor a helyi fejlesztési tervnek megfelelően kezdték kiaknázni a hold belső hőjét, a maradék is elpárolgott.
Némi morgolódás után az Erőforrásügyi Minisztérium tudomásul vette Ellen Makenzie óhaját, és az alagútból kiszivattyúztatta a visszamaradt hidrogénmetán ködöt is, és most – a számvevőszék bosszúságára – a város levegőtartalékának a részeként oxigént tároltak benne. Két kézi vezérlésű zsilip volt benne, meg a város saját biztonsági szelepe. A második zsilip mögé ki-ki saját felelősségére bemehetett. Az alagút szilárd kőzetbe volt vájva, és mivel túlnyomás uralkodott benne, ki volt zárva annak a veszélye, hogy a Titán mérges gázai beszivárogjanak.
A fő alagútból fél tucat oldalfolyosó nyílik, ezek mind el vannak torlaszolva. Duncan még kisgyerekként járt itt először, és ezekbe az elzárt folyosókba egész csodavilágot varázsolt a képzelete; most már tudja, hogy azok rég elhagyott hullámfogó kamrákban végződnek. Mégis, bár a varázslat mind szertefoszlott, még mindig az volt az érzése, hogy két szellem is kísért ezekben a folyosókban. Az egyik egy kislányé, akit csupán egy maroknyi úttörő ismert és szeretett; a másik egy óriásé, akit milliók gyászolnak.
Robert Kleinman neve vég nélküli tréfálkozás tárgya volt, mivel ő maga kis híján két méter magas és ennek megfelelően súlyos volt. A képességei is arányban álltak a külsejével; már harmincéves korára kivívta magának a mesterpilóta rangot, annak ellenére, hogy csak nehezen fért bele a szabványos űrfelszerelésbe. Duncan soha nem tartotta őt különösebben jóképűnek, de a nők többségének, köztük Ellen Makenzie-nek is más volt a véleménye.
Nagymama alig egy évre rá találkozott Kleinman kapitánnyal, hogy Malcolmmal végleg szétváltak az útjaik; de az asszony már kilábalt érzelmi válságából. A kapitánynak ugyan nem kellett hasonló válságon átesnie, ettől kezdve azonban sohasem vetett szemet más asszonyra. Kapcsolatuk több világon emlegetett szerelmi szenzációnak számított. Szerelmük végigkísérte az első Szaturnusz-expedíció tervezését és előkészítését, a Challenger Titán körüli pályára állítását. És ami Ellen Makenzie-t illeti, ez a szerelem soha nem múlt el, azután sem, hogy a hajót a déli mérsékelt öv jet-áramlásában elérte a titokzatos végzet.
Duncan léptei az elindulásához képest jócskán lelassultak, mire elérte az utolsó zsilipet, amit a család fiatalabb tagjai nagymama századik születésnapjára fluoreszkáló színekre festettek. Egy csöppet sem fakultak ki az eltelt évtized alatt. Ellen soha nem mondta, mit gondol az ajándékról, és hiába is faggatták, nem válaszolt, így hát nem derült ki, hogy méltányolta-e a család figyelmességét.
– Itt vagyok, nagymami – szólt bele Duncan az antik kaputelefonba, amellyel valamikor régen az egyik imádója ajándékozta meg az asszonyt. (Még jól látszott rajta a "Made in Hong Kong" felirat és 1995., a gyártás éve. Egyszer megpróbálták elcsenni a készüléket, de mivel a Titánon jószerivel ismeretlen a lopás, csak valamilyen gyerekes csínyről vagy Makenzie-ellenes bosszúról lehetett szó.)
Szokás szerint most sem jött válasz, a zár azonban egyből felpattant, és Duncan belépett a parányi előszobába. A helyiséget szinte teljesen elfoglalta nagymama elektromos kerékpárja, amelyet már évek óta nem mozdított el onnan senki; Duncan megszokott lelkiismeretességével ellenőrizte az akkut, és megrugdosta a gumikat. Ezúttal nincs szükség pumpálásra vagy töltésre; ha az öreg hölgynek kedve szottyanna leruccanni a városba, nem lenne semmi akadálya.
A konyhában, amelyet úgy, ahogy van, egy kis orbitális utaskompról emeltek be ide, a szokásosnál nagyobb rend fogadta; bizonyára éppen most tette tiszteletét az egyik önkéntes kisegítőlány. A levegő azonban most is áporodott volt a romló ételek émelyítőén savanykás szagától, és Duncan lélegzetét visszafojtva sietett át a nappaliba. Sohasem fogadott el egy csésze kávénál egyebet a nagyanyjától, mert attól tartott, hogy ételmérgezést kap a robotszakács főztjétől. Ám Ellennek nem voltak ilyen aggályai, úgy látszik, az évek során valósággal összenőtt a konyhájával. Nem hazudtak a gyártók, amikor hibátlan működést ígértek, eltekintve a legfurcsább szagoktól. Biztos, hogy nagyanyó észre sem veszi. Duncan kíváncsi volt rá, mit fog tenni, ha a végső katasztrófa bekövetkezik.
A lakószoba most is zsúfolt volt, mint mindig. Az egyik fal mentén polcokon sorakoztak a gondosan címkézett kőminták – megtalálhatók köztük a Titán és a többi megvizsgált Szaturnusz-hold, valamint az összes gyűrű teljes ásványkészletének mintái. Amióta csak Duncan az eszét tudja, csupán egyetlen polcrész állt üresen, mintha nagymama még mindig Kleinman visszatérésére várna.
A szemben álló falat kommunikációs és információs berendezések foglalták el, meg mikromodulok halmai, amelyek több ismeretet képesek tárolni, mint a Föld összes könyvtárai a huszonegyedik századig bezárólag. A szoba többi része egy kisebb műhely benyomását keltette, és a padló nagy részét gépek foglalták el, amelyek Duncant egész gyermekkorában bűvölettel töltötték el, és amelyek élete végéig egyet jelentettek számára Ellen nagymamával.
Voltak itt ásványtani mikroszkópok, vágó- és csiszolószerszámok, ultrahangos tisztítók, lézerkések és egy ékszerész teljes eszköztára. Idővel Duncan a legtöbbjük használatát megtanulta, jóllehet az ő hozzáértése csak töredéke volt nagymama szakértelmének, és teljesen hiányzott belőle annak a művészi tehetsége. Viszont örökölte nagymama matematikai érdeklődését és érzékét, amelyre itt a kis komputer és a hozzákapcsolt holografikus kijelző utalt.
A komputer, akárcsak a konyha, régen elavult már. Csakhogy a komputer megkímélte nagyanyót attól, hogy a város összehasonlíthatatlanul gazdagabb adattárolóihoz forduljon. És bár a memóriája alig haladta meg az emberi agyét, ez bőven kielégítette szerény igényeit. Az ásványok iránti érdeklődés óhatatlanul elvezette őt a kristallográfiához, onnan a csoportelmélethez, végül ahhoz a jótékony megszállottsághoz, amely betöltötte a magányát. Húsz évvel korábban Duncant is hatalmába kerítette ez a megszállottság, de néhány hónap múlva kigyógyult belőle, bár számított arra, hogy esetleg nem véglegesen. Hihetetlen, hogy ez a tökéletesen azonos öt négyzet egy egész világmindenséget képes teremteni, amelyet sem az ember, sem a komputer soha nem lesz képes teljesen megismerni.
A szobában semmi sem változott, amióta három héttel ezelőtt itt járt. Még azt is el tudta képzelni, hogy nagyanyó sem mozdult el azóta: most is ott ül a munkaasztalnál, és köveket meg kristályokat válogat, amíg mögötte a számítógép monitorján fel-felvillan egy-egy probléma részmegoldása. Az asszony, mint mindig, most is egy hosszú köntöst viselt, amelyben úgy festett, mint egy római matróna, bár Duncan meg mert volna esküdni rá, hogy nem volt olyan római matróna, akinek ilyen rendetlen, vagy hogy őszinte legyen, ilyen szutykos az öltözéke. Amióta Duncan ismeri őt, Ellen sohasem fordított annyi gondot a megjelenésére, mint a berendezéseire.
Az asszony nem állt föl, csak a fejét fordította kissé feléje, hogy Duncan az arcára nyomhassa szeretetteljes csókját. Ezalatt Duncan észrevette, hogy odakint valami megváltozott.
Nagymama panorámaablakából páratlan kilátás nyílt, de csak hírből ismerhették az emberek, mert keveseknek adatott meg az a kiváltság, hogy gyönyörködhessenek benne. A háza részben bele volt süllyesztve abba a sziklapárkányba, amely a Pokol bugyra kiszáradt medrére meg az odavezető völgykatlanra néz, így majdnem teljes panoráma nyílik belőle a Titán legfestőibb tájára. Ha a hegyekben vihar dúlt, mindent elborítottak az ammóniakristályokból álló felhők; ma azonban tiszta az idő, és Duncan legalább húsz kilométerre is ellátott.
– Mi történik odaát? – kérdezte.
Először azt hitte, hogy egy tűzkutat lát, amilyenek néha kitörnek a nyugtalan zónákban, de erről már régen hallott volna, hiszen a várost fenyegetné veszély. Aztán rájött, hogy a három-négy kilométernyire lévő dombtetőn kitartóan égő lángoszlop csakis emberkéz alkotása lehet.
– Huygenséknél odaát működik egy fuzor. Nem tudom, mit csinálnak, de ott az oxigént égetik el.
– Ó, megint egy Armand-vállalkozás! Téged nem zavar?
– Á, dehogy; szerintem nagyon szép. Aztán meg kell a víz. Nézd csak azokat az esőfelhőket… igazi eső. És szerintem valami nő ott. Észrevettem, hogy amióta elkezdett égni az a láng, a sziklák színe megváltozott.
– Könnyen lehet, a biomérnökök meg tudnák mondani. Egy napon talán még erdőre fogsz kinézni, és nem erre a csupasz sziklára.
A fiú persze tréfált, és ezzel az asszony is tisztában volt. Néhány védett hely kivételével semmilyen növényzet nem élt meg a szabadban. De az efféle kísérletek már jeleztek valamit, és egy napon…
Odaát a hegyen egy hidrogénfúziós üzem működött, felolvasztva a Titán kérgét, hogy kiszabadítsák azokat az elemeket, amelyek ennek a kis világnak az iparát táplálják. És mivel ez a kéreg felerészben oxigénből áll, amelyre csak nagyon kis mennyiségben van szüksége a zárt rendszerű városi gazdaságoknak, ezért a felesleget egyszerűen elégetik.
– Tudod-e, Duncan – fordult hozzá egyszerre nagymama –, hogy ebben a lángban milyen szemléletesen kifejezésre jut a Titán és a Föld közötti különbség?
– Igen, nekik ott nem kell sziklát olvasztaniuk, hogy hozzájussanak ahhoz, amire szükség van.
– És ennél sokkal alapvetőbb dologra gondolok. Ha a földlakónak tűzre van szüksége, akkor meggyújt egy szénhidrogénsugarat, és hagyja, hogy lángoljon. Mi ennek pontosan az ellenkezőjét csináljuk. Mi egy oxigénsugarat gyújtunk lángra, és ezt égetjük el hidrogénből és metánból álló légkörünkben.
Ez olyannyira elemi dolog volt, sőt mi több, ökológiai közhely, hogy Duncan csalódást érzett; ennél meghökkentőbb felismerésre számított. Úgy látszik, az arca elárulta, mire gondol, mert nagymama nem adott alkalmat neki, hogy véleményt nyilvánítson.
– Azt akarom mondani – folytatta az asszony –, nem biztos, hogy olyan könnyen alkalmazkodsz majd a Földhöz, amint elképzeled. Ha ismered is – vagy ismerni véled – az ottani körülményeket, ez az ismeret azonban híján van a tapasztalatnak. Ha megszorulsz, nem biztos, hogy feltalálod magad. Meglehet, hogy a titáni ösztöneid helytelen választ sugallnak. Ezért légy nagyon óvatos, és kétszer is gondold meg, mielőtt cselekszel.
– Nem tehetek mást, mint hogy óvatos legyek erről gondoskodnak a Titánhoz szokott izmaim.
– Mennyi időt leszel oda?
– Körülbelül egy évet. A hivatalos meghívásom két hónapra szól, ám miután fizetik az útiköltségemet, lesz pénzem hosszabb tartózkodásra is. Kár lenne nem kihasználni ezt az alkalmat, amilyen többet nemigen adódik.
Igyekezett a lehető legderűsebb hangon beszélni, jóllehet nagyon is tisztában volt vele, milyen gondolatokat forral magában Ellen. Mindketten érezték, hogy talán ez az utolsó találkozásuk: száztizennégy év talán nem olyan túlságosan magas kor egy nő életében, de mi az, amiért nagyanyónak még érdemes volna érnie? Hacsak az a remény nem, hogy meglássa őt, amikor visszatér a Földről? Szerette volna, ha így lenne…
Aztán ott van még valami, amit mindketten kerülgettek, mint macska a forró kását, pedig ott feszült a levegőben. Nagymama tökéletesen tisztában volt vele, mi a legfőbb célja földi útjának, és ez bizonyára még most, annyi év elteltével is, tőrként hasogatja a szívét. Sohasem bocsátott meg Malcolmnak; sohasem fogadta el Colint; és őt vajon elfogadja-e, ha majd ő is visszatér a kis Malcolmmal a karjában?
Most megszokott precíz mozdulataira annyira nem jellemző esetlenséggel kotorászni kezdett az asztal fiókjaiban.
– Itt van egy emlék, vidd magaddal.
– Ó! Milyen gyönyörű!
Nem a kötelező udvariasság mondatta ezt vele, hanem a meglepetés önkéntelen felkiáltása tört ki belőle. A lapos, kristályfedelű doboz, amelyet a kezében tartott, a geometrikus művészet egyik legcsodálatosabb példánya volt, amelyet valaha is látott. És nagyanyó nem választhatott volna mást, ami ennél beszédesebben kifejezte volna az ifjúságát meg azt a világot, amely Duncannak, bár most elhagyni készül, mégis mindig az otthona lesz.
Amint a tekintete rátapadt a dobozkát díszítő, színes kövekből álló mozaikra, és meghitt ismerősként üdvözölte külön-külön a régi figurákat, szeme bepárásodott, és az évek peregni kezdtek visszafelé. Nagyanyó semmit sem változott, ő azonban még csak tízéves.

7. A titanitkereszt

– Most már elég idős vagy ahhoz, Duncan, hogy megértsd ezt a játékot… habár ez sokkal több, mint játék.
Bármi legyen is az, gondolta Duncan, nem látszik valami izgalmasnak. Mit lehet kezdeni öt azonos nagyságú, két centiméteres oldalú fehér műanyag négyzettel?
– Az első feladvány – folytatta nagymami –, hány különböző mintát tudsz kirakni, ha mind az öt négyzetet egymás mellé illeszted?
– Az asztalra fektetve?
– Igen, úgy, hogy az oldalaik pontosan illeszkedjenek, anélkül hogy egymást elfednék.
Duncan játszani kezdett a négyzetekkel.
– Hát – mondta –, egy vonalba rakhatom őket, így ni… aztán az utolsót odébb tolom, és csinálok egy L betűt, aztán a másik végén is, és lesz egy U…
Gyorsan csinált az öt négyzetből fél tucat különböző alakzatot, aztán úgy találta, hogy ismétli magát.
– Szerintem ez minden… ó, milyen hülye vagyok! Rájött, hogy kihagyta a legkézenfekvőbb figurát, a keresztet vagy X-et, amikor egy négyzetet középre helyez, és köréje rakja a többi négyet.
– A legtöbb ember – jegyezte meg nagymama – elsőnek ezt találja meg. Azt nem tudom, hogy ez mit árul el a logikai készségedről. Gondolod, hogy mindenre rájöttél?
Duncan tovább tologatta a négyzeteket, és a végén fölfedezett még három újabb figurát. Akkor föladta.
– Ez minden – jelentette ki magabiztosan.
– No és ez? – kérdezte nagymama, és a négyzetekből gyorsan kirakott egy púpos F-et.
– Ó!
– És ez…
Duncan kezdte kényelmetlenül érezni magát, és megkönnyebbült, amikor nagymama így folytatta:
– Egész jól csináltad, csak ezt a kettőt hagytad ki. Pontosan tizenkét alakzat van, sem több, sem kevesebb. Ezek ni. Akármeddig keresnéd is, többet nem találnál.
Félresöpörte az öt kis négyzetet, és egy tucat élénk színű műanyag figurát helyezett az asztalra. Mindegyik más alakú volt, és különféleképpen összerakva azt a tizenkét alakzatot adták ki, amelyeket – Duncan most már kész volt elismerni – ki lehet hozni az öt egyenlő négyzetből.
De ez még nem minden, a játéknak ezzel nem lehet vége. Nagymami biztosan tartogat még valami meglepetést.
– És most jól hegyezd a füledet, Duncan. Minden egyes alakzat – a nevük egyébként pentominó – végül is öt egyenlő nagyságú négyzetre bontható, de minthogy tizenkettő van belőlük, alapterületük megfelel hatvan négyzetének. Igaz?
– Hm… igen.
– A hatvan pedig szép kerek összeg, amelyet sokféle módon fel lehet osztani. Vegyük a legegyszerűbbet, a tízszer hatot. Ennyi a területe ennek a kis doboznak, vagyis tíz egységszer hat egység. Tehát a tizenkét figurának pontosan ki kell töltenie azt, akár egy egyszerű összerakós játéknak.
Duncan csapdára számított – nagymami kedvelte a logikai paradoxonokat, amelyek nem mindig érthetők egy tízéves fiú számára –, de nem vett észre semmit. Ha a doboz valóban akkora, amint nagymama állítja, akkor a tizenkét figurának pontosan ki kell töltenie azt. Hiszen ez is, az is hatvanegységnyi területű. De várjunk csak… lehet, hogy a terület megegyezik, de hátha az alakok nem illenek össze. Előfordulhat, hogy semmiképpen nem lehet egymáshoz illeszteni a tizenkét alakot, hogy kitöltsék ezt a téglalap alakú dobozt, hiába azonos az alapterületük.
– Próbálj megbirkózni vele – mondta nagymami, miután a fiú néhány percig illesztgette a figurákat –, de annyit elárulhatok, hogy meg lehet csinálni.
Tíz perc elteltével Duncant elfogta a kétség. Tízet még csak könnyűszerrel behelyezett a keretbe – sőt egy alkalommal tizenegy is sikerült neki. Sajnos az üres helyre nem illett bele a legutolsó figura, még akkor sem, ha az alapterületre megegyezett vele. A lyuk X volt, az alak pedig Z…
Harminc perccel később már dúlt-fúlt a haragtól. Nagyanyó teljesen magára hagyta, és elmélyült párbeszédbe kezdett a komputerével, csak idővel vetett feléje egy-egy gunyoros pillantást, mintha azt mondaná: "Lám, nem is olyan könnyű, mint ahogy hitted."
Duncanba a korához képest jókora makacsság szorult; a legtöbb tízéves kisfiú már régen föladta volna. (Az csak sok évvel később jutott az eszébe, hogy nagyanyó egyúttal ravasz pszichológiai tesztnek veti őt alá.) Kis híján negyven percig bírta, és csak akkor fordult segítségért.
Nagymami ujjai ide-oda siklottak a mozaik fölött. Az U, az X és az L helyet cserélt a kereten belül és a kis dobozt egyszerre pontosan kitöltötték a figurák.
– Te tudtad a megoldást – mondta Duncan eléggé leverten.
– A megoldást? – tiltakozott nagyanyó. – Mit gondolsz, hányféle különböző módon lehet beleilleszteni ezeket a figurákat a dobozunkba?
Duncan biztosra vette, hogy ugratni akarják. Hiszen ő kis híján egy óra alatt sem talált egyetlen megoldást sem, holott legalább százféle módon próbálkozott. Jó, lehet vagy tucatnyi különböző mód.
– Én úgy saccolom, hogy talán húszféle – jelentette ki, a biztonság kedvéért némi ráhagyással.
– Mondj még egy számot.
Itt valami nem stimmel. Úgy látszik, sokkal több van ebben a dologban, mint ami első pillantásra látszik, ezért jobb, ha nem kötelezi el magát.
Duncan megrázta a fejét.
– Fogalmam sincs.
–. Okos fiú. Az intuíció veszélyes tanácsadó – noha sokszor csak erre támaszkodhatunk. Még nem volt ember, aki tudta volna a helyes választ. Több mint kétezer különböző módja van annak, hogy ezt a tizenkét figurát beleillesszük a dobozunkba. Hogy pontos legyek: 2339. Mit szólsz hozzá?
Nem valószínű, hogy nagymama valótlant állítana, de Duncant olyannyira megviselte a kudarc, amiért egyetlen megoldásra sem jött rá, hogy dacosan kifakadt:
– Nem hiszem el!
Nagymami ritkán mutatta ki a bosszúságát, noha tudott fagyos és távolságtartó is lenni, ha felingerelte. Most azonban csak elnevette magát, és betáplált valamilyen utasítást a komputerbe.
– Nézd meg – szólította föl.
A képernyőn feltűntek a hatszor tízes keretbe illesztett tizenkét pentominó körvonalai. Aztán ezt fölváltotta egy láthatóan eltérő elrendezés, jóllehet Duncan képtelen volt emlékezetébe vésni a rövid időre előtűnő alakzatot. Aztán megjelent egy újabb, majd ismét egy újabb, amíg nagyanyó ki nem törölte a programot.
– Még ezzel a sebességgel is – magyarázta – öt órába telik, mire az összes variációt végigjátsszuk. Még nem akadt ember, aki az összes variációt végigpróbálta volna, mert eleve képtelenség, de hidd el, ezek között a változatok között nincs két egyforma.
Duncan hosszan bámulta a tizenkét megtévesztőén egyszerű figurát. Miközben lassan megemésztette nagymama szavait, élete első igazi matematikai fölismerését élte át. Ami először csak egy gyermekes játéknak tűnt, végeláthatatlan távlatokról lebbentette föl a fátylat – pedig még a legeszesebb tízéves fiútól sem lehet elvárni, hogy megsejtse a világmindenség teljes nagyságát.
A felsejlő csodáknak ez a pillanata még teljességgel passzív volt; a szellemi diadal mámorát akkor élte át, amikor először bukkant rá magától az egyik megoldásra. Hetekig hurcolta magával a tizenkét pentominót a műanyag dobozkában, és minden adódó alkalommal eljátszadozott velük. A tucatnyi figura mindegyike személyes barátjává lett, és azokkal a betűkkel nevezte el őket, amelyekre a leginkább hasonlítottak, jóllehet némelyik esetében csak egy kis képzelőerővel lehetett rájuk fogni a hasonlatosságot: így a kósza F, I, L, P, N csoport tagjaira, aztán az ábécé végét alkotó sorra: T, U, V, W, X, Y, Z.
Egyszer pedig a geometriai ihletettség különös állapotában ami soha többé nem ismétlődött meg, alig egy óra alatt öt megoldásra is rájött. A diadal pillanatában Newton vagy Einstein vagy Csen-cu sem érezhette magát közelebb a matematika magaslataihoz…
Arra nagymama noszogatása nélkül is hamarosan rájött, hogy a figurákat a hatszor tízes téglalapon kívül más alakzatban is el lehet rendezni. Elméletben legalábbis a tizenkét pentominó egyaránt pontosan kitölthet egy ötször tizenkettő, négyszer tizenöt egységből álló téglalapot, sőt egy háromszor húsz egységből álló keskeny csíkot is.
Minden különösebb erőfeszítés nélkül több példát is sikerült találnia az 5 x 12-es és a 4 x 15-ös téglalapokra. Aztán egy hetet töltött lázas erőfeszítéssel, hogy megpróbálja beszorítani a tucatnyi figurát egy szabályos 3 x 20-as csíkba. Többször sikerült ennél rövidebb téglalapokat kitöltenie, ám mindig megmaradt néhány figurája, ezért aztán a végén úgy ítélte meg, hogy ez az alakzat nem érhető el.
Vereségét beismerve visszakullogott nagymamához – ahol újabb meglepetés várt rá.
– Örülök, hogy megpróbálkoztál vele – fogadta nagyanyó. – A matematika lényege az általánosítás, az összes lehetséges út kipróbálása. Ám nincs igazad. Ezt is meg lehet csinálni. Csupán két megoldás van rá, és ha rájössz az egyikre, akkor kezedben van a másik is.
Fölbátorodva Duncan megújult lelkesedéssel folytatta a vadászatot. Újabb hét elteltével kezdte fölismerni a probléma nagyságát. Szinte beleszédült, amikor megsejtette, hányféle módon lehet a mindössze tizenkét lapot egy lényegében egyenes vonalba rendezni.
Ismét nagymamához fordult segítségért, a variációk szemérmetlenül nagy számára hivatkozva. Ha csak két megoldás létezik, vajon mennyi időbe telhet, mire fölfedezi őket?
– Megmondom. Ha komputer volnál, és a figurákat az összes lehetséges módon ki akarnád rakni, minden egyes lépésre egy másodpercet szánva, akkor az egész készlettel végeznél – a hatás kedvéért szünetet tartott: –jóval több, mint hatmilliószor millió év alatt.
Földi vagy titáni év? – gondolta Duncan meghökkenve. Nem mintha ez sokat számítana…
– Csakhogy te nem vagy számítógép – folytatta nagyanyó. – Te egyből képes vagy áttekinteni egész kategóriákat, amelyek nem illenek bele a mintába, ezért azokat nyugodtan mellőzheted. Próbáld meg még egyszer.
Duncan szót fogadott, bár nem nagy lelkesedéssel, és nem is járt sikerrel. Ekkor nagyszerű ötlete támadt.
Karl érdeklődést mutatott, és egyből elfogadta a kihívást. Magához vette a pentominókészletet, és néhány órára elvonult.
Aztán amikor jelentkezett, kissé zavartnak látszott.
– Biztos vagy benne, hogy meg lehet csinálni? – kérdezte izgatottan.
– Föltétlenül. Ami azt illeti, két megoldás is van. Egyet sem sikerült találnod? Úgy tudtam, hogy jó vagy matekból.
– Az is vagyok. Ezért tudom, hogy milyen kemény dió. Több mint egymilliószor milliárd különféle elrendezést kellene végigpróbálni.
– Erre hogy jöttél rá? – kérdezte Duncan, aki örült, hogy lám, van olyasmi, ami a barátját is zavarba ejtheti.
Karl egy vázlatokkal és számokkal teleírt papírlapra mutatott.
– Nos, ha tekintetbe vesszük a szimmetriát meg a rotációt, akkor az eredmény tizenkétszer kettő faktorális huszonegyig – hogy miért, azt úgysem értenéd meg! Ez csinos kis szám, nem igaz? Tessék, nézd csak!
És megmutatta a papírlapot, amelyre jókora számjegyekkel felírta a következő lenyűgöző számsort:
1 004 539 160 000 000
Duncan megelégedett pillantást vetett a számra; egy percig sem kételkedett Karl számításaiban.
– Így hát föladtad.
– NEM! Csak azt akarom bizonyítani, hogy milyen nehéz a feladat. – És Karl, komor elszántsággal az arcán megszakította a vonalat.
Másnap Duncant életének egyik legnagyobb meglepetése várta. A képernyőn föltűnt a karikás szemű Karl, akin látszott, hogy előző napi beszélgetésük óta le sem hunyta a szemét.
– Megvan – jelentette ki, kimerültséggel vegyes diadallal a hangjában.
Duncan alig hitt a szemének; meg volt győződve róla, hogy hihetetlenül csekély a siker lehetősége. De itt van a keskeny téglalap alakú csík, a szélessége mindössze három, a hossza húsz hüvelyk, s benne az egész tizenkét darabból álló készlet…
Karl a kimerültségtől kissé remegő ujjakkal megfogta az ábra két végső elemét, és a középső részt érintetlenül hagyva, körbefordította.
– És íme a másik megoldás – mondta. – Most pedig lefekszem. Jó éjt, vagy jó reggelt, ha már az van.
Duncan sokáig bámult döbbenten az üres képernyőre. Még nem fogta föl igazán a történteket, csak annyit tudott, hogy Karl minden ésszerű várakozás ellenére győzedelmeskedett. Nem mintha ez bántotta volna, túlságosan is szerette Karlt ahhoz, hogy bánkódott volna a diadala miatt, ellenkezőleg; a barátja sikerei akkor is örömmel töltötték el a szívét, ha ő maga kudarcot vallott. Csakhogy volt ebben a dologban valami mágikus.
Duncan először találkozott az intuíció hatalmával és az emberi agynak azzal a titokzatos képességével, amely túllát a rendelkezésre álló tényeken és rövidre zárja a logikai folyamatokat. Karl néhány óra alatt megoldotta azt a feladványt, amely a műveletek billióit követeli meg, és hosszú percekre lekötné a leggyorsabb számítógép idejét is.
Egy napon Duncan rá fog jönni, hogy minden embernek megvan ez a képessége, melyet alig kamatoztat életében. Karl azonban kivételes tehetségnek bizonyult; ettől a perctől kezdve Duncan a barátja legképtelenebb spekulációit is komolyan vette.
Azóta már húsz esztendő telt el; vajon mi lett a sorsa annak a kis műanyag dobozkának) a benne lévő figurákkal? Nem emlékszik rá, mikor látta utoljára.
És íme, itt van újból, színes ásványokban testet öltve a Galileo-hegyek különös, rózsás árnyalatú gránitja, a Huygens-fennsík obszidiánja, a Herschel-lejtő álmárványa. És itt van – hihetetlen, de ilyen dolgokban nincs helye kételynek – az ezen a világon talált legritkább és legtitokzatosabb drágakő. A rejtvény X figurája magából a titanitból készült, senki sem téveszthette össze ezt a szétszórtan aranypettyekkel tarkázott kékesfekete csillogást.
Ez a legnagyobb darab, amelyet Duncan valaha látott; az értékét még csak találgatni sem merte.
– Nem is tudok szóhoz jutni – hebegte. – Gyönyörű. Még sohasem láttam ehhez hasonlót.
Két karjával átölelte nagyanyó sovány vállait – és riadtan tapasztalta, hogy Ellen nagymama egész testében remeg.
Gyöngéden átölelve tartotta, míg le nem csillapodott a reszketése, érezte, hogy az ilyen pillanatokban tehetetlen a szó, és minden eddiginél világosabban megértette, hogy ő volt az asszony kiégett életének utolsó vigasza, és most magára hagyja őt az emlékeivel.

8. A folyosók gyermekei

Bármibe fogott, ezek a napok a szomorúság és a beletörődés jegyében teltek. Néha maga Duncan is csodálkozott ezen, hiszen az volna a normális, ha izgatott várakozással készülne a nagy kalandra, amilyenben csak a kiválasztottaknak lehet része. Bár eddig még sohasem szakadt el néhány óránál hosszabb időre a barátaitól meg a családjától, biztos volt benne, hogy a földi csodák és érdekességek közepette gyorsan el fog repülni az egy esztendő is.
Miért hát ez a szomorúság? Hiszen csak rövid időre mond búcsút ifjúsága tárgyainak, amelyek még kedvesebbek lesznek számára, ha majd visszatér.
Ha visszatér. Természetesen itt van a kutya elásva. A szó igazi értelmében az a Duncan Makenzie, aki most készül elhagyni a Titánt, sohasem fog ide visszatérni; hiszen pontosan ez a célja az egész kirándulásnak. Akárcsak harminc évvel ezelőtt Colin és negyven évvel azt megelőzően Malcolm, ő is azért kel útnak a Nap felé, hogy tudást, hatalmat, érettséget szerezzen magának – és mindenekfölött örököst, akit a saját világa sohasem adhat meg neki. Mert ő mint Malcolm hasonmása, szintén ágyékában hordozza a végzetes Makenzie-gént.
A vártnál előbb fel kell készítenie a családját az új jövevényre. Négy évvel ezelőtt, a szokásos korábbi próbálkozások után megállapodott Mirissa mellett, és úgy érezte, ugyanúgy szereti annak gyermekeit, mintha a saját húsából és véréből származnának. Clyde már hatéves volt, Carline három; és láthatóan mindegyik ugyanúgy kedvelte Duncant, mint a saját apját; a gyerekeket a Makenzie-klán tiszteletbeli tagjául fogadták. Nagyjából hasonló dolog történt Colin nemzedékében – aki három családot is alapított vagy fogadott magának – és Malcolméban is. Nagyapa sohasem nősült meg többé azután, hogy Ellen elhagyta, de soha nem maradt hosszú ideig egyedül sem. Csak egy számítógép volna képes számon tartani a klán szövevényes, szerteágazó kapcsolatait; sokszor az volt az ember benyomása, hogy szegről-végről az egész Titán rokoni kapcsolatban áll, vele. Duncan egyik legnagyobb gondja most éppen az, hogy ki az, aki halálosan megsértődik, ha nem vesz búcsút tőle.
Az időtényezőn kívül más okai is voltak, hogy a lehető legrövidebbre fogja a búcsúzkodást. Ugyanis minden barátja és rokona – sőt még vadidegen emberek is kérésekkel ostromolták, megbízásokkal látták el, miután meghallották, hogy a Földre készül. Csupán arra kérték, hogy "igazán semmiség", valamilyen fontos dolgot intézzen el vagy hozzon a Földről. Duncan kiszámította, hogyha minden ilyen óhajnak eleget akarna tenni, akkor egy egész teherhajót kellene bérelnie.
Most minden tennivalóját két csoportba kellett osztania. Az egyikbe azokat sorolta, amelyeket még a Titánon kell föltétlenül elvégeznie. A másikba pedig azokat, amelyekkel ráér a hajón foglalkozni. Ideje lett volna, hogy megismerkedjen a Föld jelenlegi eseményeivel, de ez egyre csak váratott magára, pedig Colin mind türelmetlenebbül próbálta őt beavatni.
Nem volt egyszerű a hivatali kötelezettségek átadása sem, és Duncan csak most látta, hogy még néhány év, és ez szinte lehetetlen lesz. Egyre több felelősség hárul rá, jóllehet ez megfelel a család szándékának. Többször is szóvá tette, hogy a főkormányzó speciális helyettesének a címével csak felelősség jár, de semmi hatalom. Mire Colin, a főkormányzó azzal vágott vissza:
– Tudod te, mit jelent a mi társadalmunkban a hatalom? Azt, hogy parancsokat osztogathatsz az embereknek, akik akkor hajtják végre azokat, ha jónak látják.
Persze ez rágalom volt a titáni hivatalokkal szemben, amelyek meglepő hatékonysággal működtek, és alig ismerték a bürokráciát. Minthogy minden magas beosztású hivatalnok jól ismerte egymást, az ügyek oroszlánrészét elintézték a személyes kapcsolatok révén. Eleve az intelligencia és a képességek alapján válogatták ki a Titánra az embereket, s mindenki tisztában volt azzal, hogy a túlélés kulcsa az együttműködés. Azok, akik föl akarták adni társadalmi felelősségüket, jól tették, ha előbb megtanultak mínusz száz fokon metánt lélegezni.
Duncant egy lehetséges kellemetlenségtől legalább megkímélte a sors. Aligha tehette volna meg, hogy búcsú nélkül faképnél hagyja egykori legjobb barátját, Karl azonban nagy szerencséjére a bolygón kívül tartózkodott. Már hónapokkal korábban csatlakozott az egyik földi kutatóhajóhoz, amely a külső holdak tájékát vizsgálta. A sors iróniája, hogy Duncan akkor még irigyelte Karlt, amiért alkalma van ismeretlen világokat látni; most viszont Karl az, aki irigykedhet őrá.
Könnyen elképzelte Karl csalódását, amikor megtudja, hogy ő, Duncan, úton van a Föld felé. A gondolat inkább szomorúsággal töltötte el, mintsem örömmel – a Makenzie-k minden hibájuk mellett nem voltak kárörvendők. Duncan mégsem tudta megállni, hogy ne tegye föl magának a kérdést: vajon hányszor fognak Karl gondolatai a Föld körül forogni és felidézni azt a rég elmúlt pillanatot, amikor érzelmeik eltéphetetlenül az anyabolygóhoz láncolták őket.
Duncan alig múlt tizenhat, Karl huszonegy, amikor a Mentor utasszállító hajó először és sokak reményei szerint utoljára találkozott a Titánnal. Azt egy fúziós meghajtású teherhajóból alakították át, s mint ilyen, lassú volt, de gazdaságos, föltéve, ha a megfelelő pontokon elegendő mennyiségű hidrogént tud fölvenni.
A Mentor a Titánt szemelte ki utolsó töltőállomásul, miután hosszú expedíciójának vége felé járt, s korábban útba ejtette a Marsot, a Ganimédeszt, az Európát, a Pallaszt és a Japetoszt, és elrepült a Merkúr és az Erosz mellett. Miután sikerült megrakodnia mintegy tizenötezer tonna hidrogénnel, a kimerült legénység úgy döntött, hogy az összes utast hátrahagyja, és a lehető leggyorsabb pályán visszatér a Földre.
Az expedíció hasznos ötletnek látszott, amikor néhány évvel korábban a földi egyetemek közösen eltervezték. És végeredményben nem is okoztak csalódást a Mentor végzős diákjai, mivel Naprendszer-szerte bizonyságot tettek rátermettségükről. Ám amikor a fiatalon megőszült kapitány parkolópályára vonszolta a hajót, úgy látszott, hogy az egész vállalkozás kudarcba fullad.
Senki sem gondolta alaposan végig, milyen következményekkel jár, ha ötszáz ifjú felnőttet hat hónapra összezárnak akár a legnagyobb űrhajón, miként lehet lefoglalni őket és elterelni figyelmüket a felelőtlen csínytevéstől. A jog professzora, aki fegyvermesternek szegődött a hajóra, keserűen panaszolta is utóbb, hogy a hajó leltárából hiányoztak a hipodermikus puskák és a bénító gázok. Másfelől azonban senki sem halt meg, nem szenvedett súlyosabb sérülést, és az volt a legnagyobb baleset, hogy egy nő teherbe esett. Viszont mindenki rengeteget tanult, tapasztalatokat szerzett, ha nem is a szervezők szándéka szerinti területeken. Például az első néhány hét a súlytalanság körülményei között végzett szerelmi kísérletekkel telt el, jóllehet mindenkit óva intettek, hogy ez azoknak a költséges szórakozása, akik életük java részét a bolygók felszínén kénytelenek leélni.
Általános vélemény szerint a hajón voltak ennél kevésbé ártalmatlan ténykedések is. Még riasztóbb volt az a szóbeszéd, hogy valaki egy érzéserősítőt csempészett föl a Mentorra. Az úgynevezett örömgépek használatát minden bolygón tiltották, csak szigorú orvosi ellenőrzés mellett lehetett alkalmazni őket; ám mindig akadnak emberek, akik elégedetlenek a valósággal, és annál jobbat akarnak.
Hiába előzték meg a hajót a többi állomásról rádión előreküldött rémtörténetek, a Titán tárt karokkal fogadta ifjú látogatóit. Az emberek azt remélték tőlük, hogy némi színt hoznak a társasági életbe, és a segítségükkel sikerül kellemes kapcsolatokat kiépíteni a Földdel. És különben is, csak egy hétről van szó…
Akkor még senki sem sejtette, hogy ebből a hétből két hónap lesz. Ebben nem a Mentor volt a ludas; a Titán csak önmagát vádolhatja.
Amikor a Mentor ráállt a parkolópályára, a Föld és a Titán éppen ismét kötélhúzást játszott a hidrogén ára miatt. A kilátásba helyezett 15%-os emelés, siránkoztak a földiek, összeomlással fenyegeti az interplanetáris kereskedelmet. A utániak viszont esküdöztek, hogy 10% alatt egyből tönkremennek, és képtelenek lesznek bármit is importálni azokból a drága holmikból, amelyeket a Föld egyre-másra megpróbál rájuk tukmálni. Az egész huzavona a gazdaságtörténészek könyökén jött ki.
A Mentor megbízható árajánlat híján ott rekedt üres tankokkal a pályán. Eleinte sem a kapitány, sem a legénység nem nagyon bánta a dolgot, és jól jött nekik a pihenés, miután az utasok leruccantak a Titánra, és szétszéledtek a szerencsétlen hold felszínén. Ám az egy hétből kettő lett, majd három, aztán egy egész hónap. Ekkorra már a Titán hajlandó lett volna akármilyen árat elfogadni; sajnos azonban a Mentor elszámította az optimális röppályát, és még négy hetet kellett várniuk, hogy el tudjanak indulni. Közben az ötszáz vendég élvezte a helyzetet, feltehetően jóval nagyobb mértékben, mint vendéglátó gazdáik.
A fiatal utániak számára azonban érdekes izgalmakat hozott ez az idő, amelyre egész életükben emlékezni fognak. Ötszáz szórakoztató idegen ezen a kis világon, ahol mindenki ismeri egymást. Nem fogytak ki a Földről szóló a mesékből, igaz történetekből. Huszonéves férfiak és nők, akik láttak igazi erdőt és prérit és folyékony vízből álló tengert, és védőruha nélkül sétáltak a mezítelen Nap alatt, bőrükön érezve annak melegét.
Földi életmódjuk és szokásaik miatt azonban sok veszély leselkedett rájuk. Még a habitátokon belül sem lehetett magukra hagyni őket, kísérőkről kellett gondoskodni számukra. Nagyjából ugyanolyan idős emberek vigyáztak rájuk, nehogy óvatlanul életveszélybe sodorják önmagukat vagy házigazdáikat.
Természetesen előfordult, hogy nem volt ínyükre a jó szándékú felügyelet, sőt olykor igyekeztek kibújni alóla. Egy csoportnak ez sikerült is; szerencsére megúszták néhány szippantásnyi ammóniával. A sérülések nem voltak súlyosak, és csak rutin tüdőátültetéseket kellett végezni rajtuk. Ezután azonban nem fordult elő komolyabb baleset.
Annál több egyéb gond adódott. Az sem volt egyszerű, hogy ötszáz látogatót be tudjon fogadni ez a társadalom, amelyben az életviszonyok meglehetősen spártaiak, a férőhely pedig korlátozott. Eleinte a váratlan vendégeket egy elhagyott bányában sietve kialakított hálótermekben helyezték el. Aztán amilyen gyorsan csak győzték, akárcsak régente a háború kibombázott károsultjait, befogadóképes családoknál helyezték el őket. Ekkor még mindig nem volt hiány készséges ajánlkozásokban; ezek között volt Colin és Sheela Makenzie is.
A lakás üresen állt, miután Duncan mostohatestvére, Glynn a Titán túloldalára ment dolgozni; Sheela másik gyermeke, Yuri, már egy évtizede elköltözött. Jóllehet a Meridian park 402. második szinten lévő lakás aligha ütötte meg a földi mértéket, Colin Makenzie, aki akkor kormányzóhelyettes volt, ideiglenesen befogadott egyet az idegenek közül.
Így lépett be Calindy Duncan és Karl életébe.

9. A végzetes ajándék

Catherine Linden Ellerman közvetlenül azelőtt ünnepelte huszonegyedik születésnapját, mielőtt a Mentor elérte volna a Szaturnuszt; a minden vonatkozásban emlékezetes partinak köszönheti a kapitány, hogy hirtelen megőszült. Maga Calindy sértetlenül vészelte át az eseményeket; a szépsége mellett az volt a legjellemzőbb adottsága, hogy kívül tudott maradni az eseményeken. Még a káosz közepette is – pedig ő maga volt annak okozója – csendesen szemlélődő kívülálló tudott maradni. Az évei számát meghazudtoló önmérsékletével ő volt Duncan szemében a földi kultúra és kifinomultság megtestesítője. Tizenöt évvel később már csak fanyarul mosolygott kisfiús naivitásán, holott, csodálata nem volt minden alap nélkül való. Bárhogy nézzük is, Calindy figyelemre méltó jelenség volt.
Duncan természetesen tisztában volt azzal, hogy minden földlakó gazdag. (Hogy is lehetne másként, hiszen mindegyikük százezer emberöltő örökösének tudhatja magát?) De még őt is ámulatba ejtette Calindy ékszer- és selyemkészletének bősége, nem sejtve, hogy a lány csupán néhány kellékét variálja rafinált szakértelemmel. Mind közt egy káprázatos szépségű, nyérc prémjéből készült, aranyosan csillogó bunda tette rá a legnagyobb hatást. Ilyesmit még sohasem láttak a Titánon. Ez rávall Calindyre; senkinek sem jutott volna eszébe, hogy az űrhajóra bundát vigyen magával. És persze nem azért csomagolta be, mert úgy hallotta, hogy odakint a Szaturnusz körül elég hideg van. Sokkal értelmesebb annál, hogy efféle hülyeséget elhiggyen. Nagyon is jól tudta, mit csinál; egyszerűen azért hozta magával a nercbundáját, mert szép.
Képzeletben Duncan évekig képtelen volt valóságos személynek tekinteni a lányt, hosszú ideig a csodálat tárgyát látta benne. Valahányszor Calindyra gondolt, és próbálta maga elé varázsolni, sohasem a valóságos lány jelent meg előtte, hanem az az alak, amelyet az ötvenes években divatba jött buborék sztereófelvétel őrzött róla.
Hány ezerszer vette a kezébe azt a tömörnek látszó, mégis szinte súlytalan gömböt, és rázta meg gyengéden, hogy működésbe hozza az öt másodperces csodát! A gázmolekulák mindegyike megfelelő mennyiségű fényenergiát bocsátott ki, mire az örvénylő ködből kirajzolódott Calindy parányi, ám meghökkentően élethű arca. Először profilból látszott; aztán lassan feléje fordult, és egyszerre Duncan sohasem tudta elkapni az igazi pillanatot ajka körül megjelent az a talányos mosoly, amelyet csak Leonardo ecsetje volt képes megörökíteni a régmúlt korban. Mintha nem is őrá, hanem egy mögötte álló valakire mosolyogna. A hatás annyira valószerű volt, hogy Duncan nemegyszer döbbenten hátrafordult, hogy ki áll ott mögötte.
Aztán a kép elenyészett, a buborék átlátszatlanná vált, és öt percet várnia kellett, hogy a rendszer újból feltöltődjék. De hát még erre sem volt szüksége, csak be kellett csuknia a szemét, hogy lássa a szabályos ovális arcot, a finom, elefántcsontszínű bőrt, a karima nélküli kis kalap alá tűrt, ezüstfésűvel összefogott, csillogó fekete hajat. A fésű egy spanyol hercegnőé volt valaha, amikor Kolumbusz még kisgyermek volt. Calindy szeretett különféle szerepeket játszani, bár egyiket sem vette túlságosan komolyan; egyik kedvenc szerepe Carmen volt.
Ám amikor megjelent a Makenzie-házban, ő volt a száműzött arisztokrata, aki kegyesen elfogadja a nyájas vidéki család vendégszeretetét, és akinek rangján kívül egyebe sincs, mint az a kevés családi ékszer, amit sikerült megmentenie a forradalom elől. De mivel Duncanon kívül ezt senki sem vette be, gyorsan átvedlett hát azzá a szorgalmas néprajzossá, aki anyagot gyűjt a primitív társadalmak furcsa szokásairól készülő tanulmányához. Ez a szerep legalább részben megfelelt a valóságnak, mert Calindyt valóban érdekelték a különböző életmódok, és ha úgy tetszik, a Titánt valóban a primitív – vagy legalábbis fejletlen – társadalmak közé lehetett sorolni.
Így az állítólag edzett földieket leplezetlenül megdöbbentette, hogy egyes titáni családokban három – sőt négy! – gyermeket is láttak. A huszadik század csont és bőr gyermekeinek milliói még mindig nyomták a világ lelkiismeretét, és az olyan tragikus, bár megmagyarázható kilengések, mint a "tergerészszülők" fölötti népítéletek, nem beszélve a Vatikán fölégetéséről, maradandó sebeket hagytak az emberek lelkében. Duncan még ma is maga előtt látja Calindy arckifejezését, amikor az először találkozott egy hattagú családdal: a kíváncsisággal vegyes felháborodását csak a földlakó jólneveltsége enyhítette. Duncan türelmesen megmagyarázta neki az élet tényeit. Hangsúlyozva, hogy nem szabad szentnek és sérthetetlennek tekinteni a zéró növekedés dogmáját, a Titánnak valóban szüksége van rá, hogy minden ötven évben megkétszerezze lakóinak számát. A végén elfogadta az észérveket, érzelmileg azonban képtelen volt azonosulni velük. Pedig Calindy életének az érzelmek voltak a mozgatórugói, az akarat, a szépség, az intelligencia csupán másodlagos szerepet töltött be.
Ifjú földlakó létére nem volt szertelen; egyszer elárulta Duncannak – aki el is hitte neki –, hogy egyszerre sohasem volt kettőnél több kedvese. A Titánon pedig Duncan legnagyobb bánatára, csupán egyet szerzett magának.
Ha a Helmereket és a Makenzie-ket Ellen nagymamán keresztül nem fűzik rokoni kötelékek egymáshoz, a lány akkor sem kerülhette volna el, hogy a Mentor utasai számára rendezett végeláthatatlan hangversenyek, partik és táncmulatságok valamelyikén össze ne találkozzék Karllal. Duncan nem hibáztathatta maga, hogy bemutatta őket egymásnak: végtére is ennek nem volt semmi jelentősége. Ám ki tudja, talán…
Karl akkor kis híján huszonkét éves volt, egy évvel idősebb, mint Calindy, de jóval tapasztalatlanabb nála. Még mindig megkülönböztette őt a Földön születettek kissé túlfejlett izomzata, ám olyannyira alkalmazkodott a kisebb nehézségi erőhöz, hogy a mozgása kecsesebb volt, mint a legtöbb férfié, aki egész életét a Titánon élte le. Erő sugárzott belőle, de egyáltalán nem volt darabos.
És a szó szoros értelmében nemzedéke aranyifja volt. Bár úgy tett mintha tiltakozna ellene, Duncan azonban tudta, hogy a lelke mélyén büszke a címre, amelyet valaki még akkor ragasztott rá, amikor Karl kamasz fiú volt. A naphajú jelzőt csakis olyasvalaki ajándékozta neki, aki a Földről látogatott ide. Ilyesmi egyetlen titáninak sem juthatott volna az eszébe, ám mindenki elfogadta a találó hasonlatot.
Mert Karl egyike volt azoknak a férfiaknak, akiknek az istenek, saját gyönyörűségükre, bőkezűen osztottak a szépség végzetes ajándékából.
Duncan csak sok évvel később és részben Colinnak köszönhetően kezdte megérteni a történtek minden részletét. Röviddel huszonharmadik születésnapja után kapták meg a Makenzie-k Calindytól az utolsó csillagnapi üdvözlőlapot.
– Én még mindig nem tudom eldönteni – tűnődött Colin bánatosan, amint a kezében forgatta a fényes lapocskát, amely a fél Naprendszeren át közvetítette a szokványos üdvözlő szavakat –, hogy hibáztam-e. De akkor olyan jó ötletnek látszott.
– Hát… Azért végső soron nem hiszem, hogy ártott volna.
Colin furcsán nézett rá.
– Ki tudja. Mindenesetre nem úgy sikeredett, ahogy reméltem.
– No és mit reméltél?
Néha nagyon előnyös volt, máskor meg egyenesen zavarba ejtő, hogy olyan apja van, aki negyven évvel idősebb ikertestvére is egyben. Aki előre tudja, milyen hibákat fog elkövetni, mert ő már egyszer elkövette ugyanazokat. Lehetetlen bármit is eltitkolni előle, minthogy a gondolkozása lényegében azonos síneken mozog az övével. Ebben a helyzetben nincs más lehetőség, mint a teljes őszinteség, már amennyire ez lehetséges emberek között.
– Magam sem tudom biztosan. De abban a pillanatban, amikor megláttam Calindyt novaként ott ragyogni az öreg bánya sivár folyosóján a zűrzavar közepette, azonnal szerettem volna közelebbről megismerni… szerettem volna az életem részévé tenni. Ugye tudod, mire gondolok?
Duncan csak bólintani tudott a néma egyetértés jeléül.
– Sheela nem bánta – elvégre is nem vagyok gyermekrabló! És mindketten azt reméltük, hogy sikerül elterelni a gondolataidat Karlról.
– Én már amúgy is kezdtem túl lenni rajta. Nagyon reménytelen volt az ügy.
Colin megértőén elnevette magát.
– El tudom képzelni. Karl elég bőkezűen osztogatta a kegyeit. Akkoriban a fél Titán szerelmes volt belé – még most is az. Ez az oka, hogy távol kell tartanunk őt a politikától. Egyszer majd juttasd eszembe, hogy meséljek neked Alkibiadészről.
– Az ki?
– Egy ókori görög hadvezér, aki túlságosan körmönfont és behízelgő egyéniség ahhoz, hogy ez a javára váljék. Vagy akárki másnak.
– Méltányolom az együttérzésedet – mondta Duncan egy árnyalatnyi gúnnyal a hangjában. – Csakhogy az én gondjaimat ez csak megkétszerezte. Calindy kerek perec a tudomásomra hozta, hogy én még túl fiatal vagyok hozzá, Karl pedig egyedül őkörülötte legyeskedett. És ami tetézte a bajt, még azt sem nagyon bánták, hogy megosszák velem az ágyukat, föltéve, ha nem kerülök az útjukba. Sőt mi több…
– Sőt mi több?
Duncan arca elborult. Milyen különös, hogy ez még sohasem jutott eszébe, pedig annyira nyilvánvaló volt!
– Még hogy nem bánták, a fenébe is! Még élvezték is, hogy én ott vagyok, csak hogy engem gyötörjenek! Legalábbis Karl.
Azt hitte, hogy jobban megrendíti ez a fölismerés. Úgy látszik, már régóta ott lappangott benne anélkül, hogy önmagának be merte volna vallani. Igen, Karlban van valami határozottan kegyetlen vonás. Érzelmeiből mindig is hiányzott a gyengédség és a figyelem; sőt volt idő, amikor Duncanban megbénította a nyiladozó férfierőt. És ez súlyos dolog egy tizenhat éves fiú esetében.
– Örülök, hogy ezt fölismerted – jegyezte meg Colin józanul. – Erre egyedül kellett rájönnöd nekünk úgysem hitted volna el. De bármit tett is Karl, megfizetett érte. Az ideg-összeroppanása komoly volt. És hogy őszinte legyek, az orvosokkal ellentétben én nem hiszek abban, hogy teljesen kilábalt volna belőle.
Ez is új gondolat volt Duncan számára, és meghányta-vetette magában. Karl összeroppanását még mindig a titokzatosság homálya fedte, és a Helmer család sohasem beszélt róla idegenekkel. A romantikus hajlamúak egyszerű magyarázatát adták a dolognak: megviselte őt Calindy elvesztése. Duncan ezt mindig nehezen fogadta el: Karl túlságosan keménykötésű fickó volt ahhoz, hogy egy régi melodráma hőséhez hasonlóan eméssze magát, különösen amikor legalább egy ezrednyi önkéntes áll sorban, hogy megvigasztalja. Az viszont tagadhatatlan, hogy Karl néhány héttel azután borult ki, hogy a Mentor utasai hálatelt szívvel végre elhajóztak a Föld felé.
Ezután gyökeres változás következett be a személyiségében: Duncan valahányszor összefutott vele az utóbbi néhány évben, szinte idegennek érezte őt.
Semmit sem veszített a szépségéből, sőt az érettebb kor még tán vonzóbbá is tette. Ugyanolyan szívélyes tudott lenni, jóllehet időnként minden látható ok nélkül elhallgatott, és hirtelen begubózott. Az igazi kommunikáció azonban megszűnt közöttük, talán sohasem létezett…
Nem, ez igazságtalan. Nem igaz. Mielőtt Calindy belépett az életükbe, sok-sok közösen átélt élménytől lettek gazdagabbak. Még a lány távozása után is volt közös dolguk, igaz, csak egyetlenegyszer.
Duncan akkor élte át élete legnagyobb fájdalmát. Szinte magánkívül volt a bánattól, amikor két tucat útra kész vendég között búcsút vettek egymástól a Meridián kompkikötőben. Legnagyobb meglepetésére a Titán hirtelen rájött, hogy hiányozni fognak az ifjú látogatók, akik közül szinte valamennyit néhány könnyesen búcsúzkodó titáni vett körül.
Duncan szomorúságába nem kevés féltékenység is vegyült. Sosem jött rá, hogyan sikerült Karlnak – vagy Calindynek – elintéznie, hogy együtt szálljanak föl a kompra, és a hajón ejtsék meg végső búcsúzkodásukat. Így, amikor Duncan utolsó pillantást vetett Calindyre, aki a karantén mögül integetett vissza neki, Karl még mindig ott állt mellette. A búcsúnak abban a pillanatában nem hitte, hogy valaha is látja még a lányt.
Amikor Karl öt órával később visszatért az utolsó kompjárattal, sápadt volt és magába roskadt. Elszállt belőle a megszokott elevensége. Szótlanul átnyújtott Duncannak egy élénk színű papírba burkolt kis csomagot, rajta a felírással: SZERETETTEL: CALINDY.
Duncan remegő kézzel bontotta ki a csomagot; egy sztereóbuborék volt benne. Csak sok idő múlva látta meg a könnyem át az arcképet.
Jóval később, de még ugyanazon a napon a közös veszteség újra összehozta őket. Duncan száján hirtelen kiszaladt egy magától értetődő kérdés:
– És neked mit adott, Karl?
Érezte, hogy a másiknak hirtelen elakad a lélegzete, a teste megfeszül, és elhúzódik tőle. Mindez alig észrevehetően zajlott le, és talán magának Karlnak sem jutott el a tudatáig.
Amikor válaszolt, a hangja érdes volt és furcsán védekező.
 Ez… titok. Semmi különöset; egy napon talán elárulom neked.
Duncan már akkor tudta, hogy sohasem fogja elárulni; és valahogyan azzal is tisztában volt, hogy ez volt az utolsó együtt töltött éjszakájuk.

10. A Világ Vége

A felszíni járművek fölöttébb kellemesek egy alacsony gravitációjú, sűrű légkörű környezetben, bár megvan az a hátrányuk, hogy megváltoztatják a tájat. Különösen a hófedte tájat. De ez csak a hátulsó járművek utasainak okoz gondot: ha a lebegőszán eléri a kétszáz kilométeres óránkénti sebességet, valóságos hóvihart kavar maga mögött, elöl viszont nagyszerű kilátás nyílik belőle.
Csakhogy most nem kétszázzal ment, hanem háromszázzal száguldott, és Duncan kezdte úgy érezni, jobb lett volna, ha otthon marad. Ostobaság lenne, ha két nappal a földi útja előtt a nyakát törné ezen a kiránduláson, ahol egyáltalán nem létfontosságú a jelenléte.
Ám igazából semmi veszély nem fenyegette; sima, lapos ammóniahavon haladtak, olyan tájon, ahol nincsenek egyenetlenségek. Ez az őrült sebesség is biztonságos volt és teljesen indokolt. Évekig várt erre a lehetőségre, és most kár volna elszalasztani. Még senkinek sem sikerült megfigyelnie aktív fázisban lévő lávafolyót, és ehhez mindössze nyolcvan kilométert kell utaznia Oasistól. A szeizmográfok fölfogták a tűzhányó jellegzetes jelzéseit, a számítógépek pedig riasztottak. A lebegőszánnak tíz perc sem kellett, hogy átkeljen a légzsilipen.
A Mount Shackleton lejtőjéhez közeledtek: ezt a jó magaviseletű kis tűzhányót az első telepesek alaposan megvizsgálták, majd letelepedtek a szomszédságában. A repedésekben megkövesedett lávafolyamok kitüremkedései olyanok a tűzhányó tetején, “mintha egy tányér makarónit borítottak volna rá" ahogy egy hajdani kutató megjegyezte. Nem csoda, hogy a fölfedezésük nagy izgalmat keltett; a levegőből nagyon hasonlítanak azokra az alagutakra, amilyeneket a termeszek és egyéb közösségben élő rovarok építenek a Földön.
Az exobiológusok nagy csalódására azonban csupán természeti jelenségről van szó. Az itteni lávafolyók pontosan olyanok, mint a földiek, csak a hőmérsékletük alacsonyabb. A szeizmológiai adatok szerint a láva óránként ötven kilométeres sebességgel folyik a repedésekben, főképpen a tízfokosnál nem meredekebb lejtőn, rövid ideig azonban, ha a nyomás elég erős, fölfelé is képes folyni. Ha a forró szénhidrogén tovaáramlik a vájatban, az alagútszerű cső átmérője elérheti az öt métert is. A lávaalagutak a Titán legjobbindulatú jelenségei közé tartoznak. Föl lehet használni őket raktározásra, sőt szükség esetén szállásra is, ha valaki el tudja viselni a bennük áramló gázok bűzét.
A lebegőszánnak volt még egy oka a sietségre: most volt a napfogyatkozás ideje. A Nap a szaturnuszi év alatt kétszer, a napéjegyenlőségek tájékán mintegy hat órára elbújik a bolygó mögé. Ilyenkor nem fokozatosan sötétedik, mint a Földön, hanem a Szaturnusz hatalmas árnyéka hirtelen sötétséget borít a Titánra, és a gyanútlan utazó, aki óvatlanul elfelejtette megnézni a naptárt, váratlanul az éjszaka kellős közepén találja magát.
A mai napfogyatkozásig még valamivel több mint egy óra van hátra, és ha nem jön közbe semmi, ennyi idő bőven elegendő arra, hogy elérjék úticéljukat. A szán most egy keskeny völgyben robogott, a völgyet határoló gyönyörű ammóniaszirtek a kék minden lehetséges árnyalatában csillogtak a sápadt zafírtól a mély indigószínig. A Titánt – a Földet is beszámítva – a naprendszer legszínesebb világának tartjuk; ha erősebben érné a napfény, egyenesen rikítónak tetszene. Jóllehet a vörös és a narancs az uralkodó szín, a színkép minden árnyalata előfordul valahol, ha nem is hosszú időre. A táj színeit ugyanis állandóan változtatják a metánviharok és az ammóniaesők.
– Halló, hármas szán – hallatszott hirtelen az oasisi központ hangja. – Öt kilométer után – alig két perc múlva a jelenlegi sebesség mellett – szabad térségre érsz. Utána egy tíz kilométeres lejtő vezet föl az Amundsen-gleccserre, ahonnan megláthatod a kitüremkedést. De azt hiszem, elkéstél, mert már majdnem elérted a Világ Végét.
– A fenébe – fakadt ki a geológus, aki könnyed szakértelemmel vezette a szánt. – Ettől tartottam. Valami azt súgja, hogy sohasem lesz szerencsém.
Hirtelen visszafogta a sebességet, mert egy hóförgeteg szinte a nullára csökkentette a látótávolságot, és néhány percig a radarra voltak utalva a fénylő fehér kavargásban. A szélvédőre kezdett rárakódni a ragacsos szénhidrogénlatyak, és hamarosan teljesen elzárta volna a kilátást, ha a vezető nem gondoskodik a megelőzésről. A fülkét éles visító hang töltötte be, amint a merev plasztiklemezek csaknem ultrahangsebességgel vibrálni kezdtek, és az ablakra gyűlt szennyező réteg gyönyörű állóhullámokba rendeződött, mielőtt lesodródott volna.
Maguk mögött hagyták a kis förgeteget, és a látóhatár fölött megpillantották az Amundsen-gleccser tintafekete falát. Néhány évszázadon belül ez a lopakodó hegy el fogja érni Oasist, és akkor mindenképpen tenniük kellene valamit. A nyári évek alatt a szénnel átitatott olaj és viasz viszkozitása eléggé megnő ahhoz, hogy a gleccser sebessége elérje a lélegzetelállító óránkénti több centimétert, a hosszú tél folyamán azonban sziklaszerű mozdulatlanságba dermedt.
Valaha a helyi fölmelegedés megolvasztotta a gleccser egy részét, ebből formálódott a Tuonela-tó, amelynek szurokfekete felszínét az egykor örvénylő hígabb anyag örökre megfagyott hatalmas csigái és hurkai ékesítik. Ha valaki először pillantja meg a levegőből, így kiált föl: "Hiszen ez tisztára úgy néz ki, mint amikor a csésze feketekávéban megkavarják a tejszínt!"
Amint a szán tovarobogott a tó fölött, a dermedt formákat néhány perc alatt maga mögött hagyta, ezért a közelségük miatt nem is lehetett őket igazán megfigyelni. Aztán egy újabb hosszú emelkedő következett, ezen a szerteszórt nagy sziklatömböket csak a teljes erővel működő jelekkel lehetett elkerülni. Ennek az volt az ára, hogy a sebesség száz alá csökkent, és a szán cikcakkban erőlködött fölfelé a tető felé, miközben a vezető szinte másodpercenként az óráját figyelte átkozódva.
– Ott van ni! – kiáltott föl Duncan.
Mindössze néhány kilométernyire tőlük, akár egy földre fektetett kötél, keskeny fehér csík kúszott elő a Mount Shackleton lejtőit állandóan eltakaró ködpárából. Hosszan elnyúlva eltűnt lefelé a látóhatár mögött, és a vezető megfordította a járművet, hogy kövesse a csík útját. Duncan azonban már látta, hogy elkéstek: túlságosan megközelítették a Világ Végét. Néhány perc, és már el is érték; a szán tisztes távolságban megtorpant előtte.
– Ennél közelebb nem merészkedünk – jelentette ki a vezető. – Nem szeretném, ha a szélén elkapna bennünket egy szélroham. Ki akar kiszállni? Még félóránk van sötétedésig.
– Hány fok van odakint? – kérdezte valaki. – Meleg van. Csak mínusz ötven. Egyréteges öltözék is megteszi.
Hónapok óta ez volt az első alkalom, hogy Duncan kint járt a szabadban, voltak azonban olyan fogások, amelyekről senki sem feledkezhet el. Ellenőrizte az oxigén nyomását, a tartalék tartályt, a rádiót, a nyakzár illeszkedését – ezeken az apró részleteken múlik a békés öregkor elérésének reménye. Egy cseppet sem befolyásolta az alaposságát az a tény, hogy száz méterre tőle ott van a biztonság, és körül van véve olyan emberekkel, akik egy pillanat alatt a segítségére siethetnek.
Az igazi űrhajósok néha lebecsülték a Titánt, ami végzetes következménnyel járt. Nagyon is könnyűnek tűnt a mozgás egy ilyen világon, ahol még túlnyomásos űrruhára sincs szükség, és az egész testet ki lehet tenni a légkör hatásának. Ráadásul még a titáni éjszakákon sem kell tartani a megfagyástól. Mindaddig, amíg a termoöltözék sértetlen marad, a test saját százötven wattnyi hője képes korlátlan ideig fönntartani a kellemes hőmérsékletet.
Mindez a hamis biztonság érzetét keltheti az emberben. Egy szakadás a ruhán, amit egy légmentes környezetben azonnal észrevennének és megjavítanának, itt mint kisebb kellemetlenségre, ügyet sem vetnek, csak amikor már késő, és a kéz és a láb lefagyott ujjai csendben lepotyognak. És bár hihetetlennek tűnik, hogy valaki figyelmen kívül hagyja az oxigén-ellenőrző jelzését, vagy hogy nemtörődöm módon túlmenjen azon a határon, ahonnan még vissza tud térni, valóban megesett ilyesmi. Az ammóniamérgezés nem a legkellemesebb módja a halálnak.
Duncan nem hagyta, hogy a túlzott óvatosság nyomassza, de azért állandóan résen volt. Most is, amint ott ropogott a lába alatt a gyertyaviaszszerű vékony kéreg, gépiesen oda-odasandított legközelebbi társaira, akiknek a segítségére siethet – vagy fordítva.
A lávakígyó hengeres fala most ott magasodott fölötte, kísértetiesen fehér testéről apró pikkelyek vagy lemezkék váltak le és hullottak alá a talajra. Duncan levetette az egyik kesztyűjét, és csupasz Kezét a csőre tette. Kissé langyos volt és enyhén lüktetett: belül még mindig áramlott a híg folyadék, mint a vér egy óriási érben.
Míg a többieket elfoglalták a mérések, a fényképezés és a mintavétel, addig Duncan odament a Világ Végéhez. Nem ez volt az első látogatása ehhez a híres-nevezetes jelenséghez, a hatás azonban változatlanul lenyűgözte.
Közvetlenül a lába előtt több mint ezer méteres függőleges szakadék tátongott; a kígyószerű hengerből viaszos cseppek buggyantak elő, lassan lefelé tartva a meredély falán. Időről időre egy-egy túlhízott olajos gömb szakadt le róla és hullott alá lassan a mélyben látszó felhőréteg felé. Duncan tudta, hogy a vízszintes talaj még egy kilométernyivel lejjebb van, a látóhatár széléig terpeszkedő felhőtenger azonban még egyszer sem szakadt föl azóta, hogy az ember először megpillantotta.
De odafönt meglepően tiszta volt az idő; kisebb etilén cirruszfelhőkön kívül semmi sem borította az eget, és Duncan még soha nem látta ilyen fényesnek és ragyogónak a Napot. Harminc kilométerre északra még a Mount Shackleton összetéveszthetetlen kúpját is ki tudta venni, a fölötte magasodó örökös füstoszloppal együtt.
– Siess a fényképezéssel – hallotta a figyelmeztetést a rádióban. – Alig öt perced maradt.
Millió kilométernyire tőlük a Szaturnusz láthatatlan tömege közelebb húzódott a fényes csillaghoz, amely a földi teliholdnál tízezerszer erősebb fénnyel ragyogta be ezt a különös tájat. Duncan néhány lépéssel hátrább húzódott, de csak annyira, hogy ne tévessze szem elől a lenti felhőket: hátha megfigyelheti a bolygó rohamosan növekvő árnyékát.
Egyszerre csak kihunyt a világosság. Nem látta meg a rohanó árnyékot; az éjszaka egyik pillanatról a másikra rászakadt a világra.
Felnézett az eltűnt nap felé, hátha sikerül megpillantania a nevezetes koronát. De csak az egyre zsugorodó derengő foltot látta, amelyben néhány pillanatra még feltűnt a fáradhatatlan égi vándor, az óriás Szaturnusz ívelt árnyéka. Egy pillanatra átsejlett rajta egy távoli halvány csillag pislákoló fénye, aztán az is elenyészett.
– A fogyatkozás tizenkét percig fog tartani – mondta a lebegőszán vezetője. – Aki kint akar maradni, tartsa magát távol a szakadék peremétől. A sötétben könnyű eltévedni.
Duncan alig figyelt a szavakra. Valami a torkát szorongatta, már-már azt hitte, hogy a kinti ammónia talált utat a ruhája alá.
Nem tudta levenni a szemét arról a távoli halvány csillagról, amíg a Szaturnusz azt is eltakarta az égen. Utána még sokáig betöltötte képzeletét a sok évszázados civilizáció meghitt biztonsága.

II. rész. Az utazás

11. A Sziriusz

A Sziriusz nevű űrhajó elképesztő csodának számított az előző három évszázad alkotmányaihoz képest, amelyek alig voltak többek repkedő üzemanyagtartályoknál. Először is tele volt ablakkal a legvalószínűtlenebb helyeken is, bejárati ajtók nyíltak rajta, amelyeken teherárut rakodtak be. Remélhetőleg fölvesz egy kis hidrogént is, gondolta Duncan fanyarul; arcátlanság lenne, ha egyetlen tankkal tenné meg az oda-vissza utat. Amire állítólag képes is lenne, ám kétszer annyi idő alatt.
Azt is nehéz volt elhinni, hogy ez a zömök henger, a hajtóművet jókora napellenzőként övező tükörfényes gyűrűjével egyike volt az ember által valaha is épített leggyorsabb objektumoknak. Csupán az évszázados csillagközi útjukra rég elindult kísérleti hajók képesek elméletileg túlszárnyalni a Sziriusz elérhető maximális sebességét – a fénysebesség csaknem egy százalékát. Igaz, hogy ennek még a felét sem fogja elérni soha, mert ahhoz még több üzemanyagot kellene magával vinnie, hogy az úticél előtt lefékezze a sebességét. De még így is képes arra, hogy húsz nap alatt megtegye a Szaturnusz és a Föld közötti távolságot, jóllehet kisebb kerülőre kényszerül a kisbolygóövezet – főként lélektani – veszélyeinek elkerülése miatt.
A felszín és a parkolópálya közötti negyvenperces repülés Duncannak nem az első űrutazása volt; ugyanezzel a komppal már többször is kiruccant a szomszédos holdakra. A titáni személyszállító flotta pontosan öt hajóból állt, és minthogy egyik sem volt ellátva a luxusnak számító centrifugális gravitációval, az egész utazás alatt be kellett kapcsolni a biztonsági öveket. Ha akad olyan utas, aki szívesen kipróbálná a súlytalanság izgalmait, erre csaknem két órája lesz a Sziriusz fedélzetén, mielőtt a hajtóművek működésbe lépnének. Noha Duncan tökéletesen otthon érezte magát a súlytalanság állapotában, hagyta, hogy az utaskísérők tehetetlen csomagként beúsztassák a légzsilipen keresztül a hajóba.
Túlzás lett volna a Centenáriumi Bizottságtól elvárni, hogy egyszemélyes kabint ajánljon föl – ebből csak négy volt a hajón –, így Duncannak meg kellett valakivel osztania egy kétszemélyeset. Az L3 egy parányi cella volt, két felhajtható priccsel, két szekrénnyel, két – szintén felhajtható – székkel és egy tükörvízió-ernyővel. Űrre néző ablak nem volt; az Üdvözöljük utasainkat című tájékoztató gondosan megmagyarázta, hogy az fölösleges szerkezeti kockázattal járna. Duncan egy percig sem hitte el ezt, inkább arra gyanakodott, a tervezők azt akarták megelőzni, hogy a bezártságot nehezen viselő utasok kivessék magukat az ablakon.
Nem volt külön vécé sem, négy kabinhoz járt egy közös mellékhelyiség. Még jó, hogy csak két hetet kell kibírnia.
Duncan hangulata némiképp javult, amikor elég bátorságot gyűjtött magában, hogy felfedező körútra induljon kicsiny világában. A fedélzeti térképek alapján gyorsan megállapította helyét a hajón. A Sziriuszt tíz szintre osztott hengeres toronynak képzelte el. Az ötven kabin a hatodik és a hetedik szinten helyezkedett el; közvetlenül alattuk, az ötödik szinten találhatók a társalgók, a pihenők és az étkezőhelyiségek.
E három szint kivételével a hajó többi része el volt zárva az utasok elől. Fölfelé a hajó géptermeit, a személyzeti szobákat és legfelül a körkilátást nyújtó parancsnoki helyiséget találná az utas. Másik irányban négy szint követte egymást: a konyha, a raktár, az üzemanyag és a hajtómű. Az elrendezésnek megvolt a maga logikája, ám Duncan csak némi idő után jött rá, hogy a gazdasági tisztet a konyha, az orvost a raktár, a tornatermet a személyzeti szinten keresse, míg a könyvtárat a hatodik és a hetedik szint közötti egyik vészkijárati zsilipkamrában kellene keresnie.
Új otthonát körbejárva Duncan tucatnyi hasonló fölfedező úton járó utassal találkozott, és azzal a vizsgálódó udvariassággal köszöntötték egymást, ami a rövid időre összezárt idegenekre jellemző. Már átböngészte az utaslistát, hátha talál köztük ismerőst, de csak néhány híres titáni személyiség nevére bukkant. Az L3-as kabint egy bizonyos dr. Louise Csanggal osztja meg; de még túl elevenen élt benne a Mirissától vett búcsú fájó emléke, ezért a "Louise" név nemigen keltette föl érdeklődését.
Különben is amikor visszatért az L3-ba, egy kétségkívül a százas éveit taposó eleven kis öregasszonyt talált ott, aki szórakozott udvariassággal üdvözölte, és Duncan még az út vége felé is úgy érezte, hogy dr. Csang szinte nem is veszi tudomásul az ő jelenlétét. Hamarosan rájött, hogy a hölgy egyike a Naprendszer vezető matematika-fizikusainak, és a külső bolygók holdjai közötti rezonanciajelenségek szaktekintélye. Fél évszázada azzal foglalkozik, hogy magyarázatot találjon arra, miért nem ott vannak a Szaturnusz gyűrűit elválasztó hézagok, ahol a legfontosabb elméletek szerint lenniük kellene.
A kapitány bejelentéséig két végtelennek tűnő óra telt el.
– Itt Ivanov kapitány beszél, az idő mínusz öt perc. A személyzet minden tagja foglalja el a helyét, az utasok kapcsolják be a biztonsági öveiket. A kezdeti gyorsulás egy század g lesz – tíz centiméter per másodperc a négyzeten. Megismétlem: a nehézségi erő egy századrésze. Ezt tíz percig fogjuk fönntartani, ezalatt elvégezzük a hajtóművek rutinellenőrzését.
És mi van akkor, ha ez az ellenőrzés negatív eredménnyel zárul? – tette föl magának a kérdést Duncan. Vajon van-e matematikus, aki meg tudná mondani, mi történik akkor, ha az aszimptotikus meghajtás hirtelen csődöt mond? Az efféle gondolatok semmi jót nem ígértek, ezért gyorsan elhessegette magától.
– Mínusz négy perc. Az utaskísérők ellenőrizzék, hogy minden utas becsatolta-e a biztonsági övét.
Hát ezt az utasítást aztán aligha lehet teljesíteni. 325 utas van a hajón, fele a kabinokban, másik fele a két társalgóban, és nem lehet elvárni, hogy a tucatnyi hajszolt utaskísérő megbizonyosodjék róla, minden rájuk bízott utas megfelelően viselkedik-e. Mínusz harminc perckor, majd mínusz tízkor körbejártak a hajót, és ha valamelyik utas azóta kioldozta magát, akkor ő a felelős önmagáért. És aki egy század g mellett megsérti magát, gondolta Duncan, az meg is érdemli. Ilyen gyorsulás körülbelül akkora hatást gyakorol az emberre, mint egy nagy nedves szivacs.
– Mínusz három perc. Minden rendszer normálisan működik. A B-szalonban tartózkodó utasok megláthatják a fölkelő Szaturnuszt.
Duncan elégedetten elmosolyodott magában. Pontosan ezért kérdezte meg az egyik utaskísérőt, és ezért van most itt a B-szalonban. Mivel a Titán mindig az egyik arcát fordítja az anyabolygója felé, a felszínéről sohasem figyelhető meg az a látvány, amikor a hatalmas gömb a látóhatár fölé kúszik. Még akkor sem, ha az örökös szénhidrogén felhőzet nem takarná.
Ez a felhőtakaró most ott terpeszkedik ezer kilométerrel lejjebb, így rejtve a Titánt a szem és az űr dermesztő hidege elől. Aztán egyszerre csak váratlanul, holott éppen erre várt, a Szaturnusz aranyszínű szellemként emelkedni kezdett.
Sehol az ismert világegyetemben nem láthatna ehhez hasonló csodát. A Föld egén úszó satnya kis holdnál százszor nagyobb lapított sárga gömb olyan volt, mint egy szemléltető lecke a planetáris meteorológiából. Az összebogozott felhősávok szinte óránként változtatják alakjukat, miközben sok ezer kilométerrel alább a rejtett magból a még ma is ismeretlen eredetű kitörések a földi kontinenseknél nagyobb buborékokat löknek föl a hidrogén-metán légkörbe. Ezek egyre dagadnak, mígnem a légkör határát elérve szétpukkannak, és amíg a Szaturnusz hihetetlen sebességgel tíz óra alatt megfordul a tengelye körül, a fél bolygót övező gyűrűvé rendeződnek.
Hetven évvel ezelőtt, gondolta Duncan borzongva, valahol abban a pokolban lelte halálát Kleinman kapitány s vele együtt Ellen nagymama lelkének egy darabja. Azóta senki sem merészkedett a nyomdokaiba. A Szaturnusz azóta is a Naprendszer egyik legnagyobb rejtélye maradt – talán csak a Vénusz parázsló pokla mérhető hozzá.
A gyűrűket még mindig alig lehetett látni, könnyen átsiklott rajtuk a tekintet. A kozmikus erők játéka folytán az összes belső hold csaknem ugyanabban a síkban kering, mint a Szaturnuszt minden más bolygótól megkülönböztető finom, ostyavékony gyűrűk. Élükről nézve, mint most is, mindössze hajszálvékony, a bolygó két oldalán túlnyúló fénycsíkoknak látszanak, amelyek mégis széles, szürke árnyékot vetnek az egyenlítő egész hosszában.
Néhány órán belül, amint a Sziriusz fölemelkedik a Titán keringési síkja fölé, a gyűrűk teljes szépségükben kitárulkoznak. És már maga ez a látvány megéri az utat, gondolta Duncan.
– Mínusz egy perc…
A kétperces jelzést elmulasztotta; úgy látszik, annyira lenyűgözte a látóhatár felhői fölé emelkedő bolygóóriás. Hatvan másodperc múlva a hajtómű szívében az automatikus folyamatvezérlő beindítja a csodák sorozatát. Bősz erők ébrednek föl, amilyenekről csak keveseknek van elképzelésük, s még kevesebben képesek megérteni működésüket, és kitépik a Sziriuszt a Szaturnusz fogságából, majd megindítják a távoli Nap irányába, távoli célja, a Föld felé.
– … tíz másodperc… öt másodperc… gyújtás!
Különös, hogy ez a szó, amely műszakilag már legalább kétszáz éve elavult, így megmaradt az űrhajózási zsargonban! Duncannak annyi ideje sem volt, hogy végiggondolja mindezt, máris érezni kezdte a gyorsulást. A súlya pontosan nulláról csaknem egy kilogrammra ugrott; ez alig volt elég ahhoz, hogy benyomja azt a párnát, amelyen lebegett, és főleg csak azon vette észre, hogy csökkent a derekát szorító biztonsági öv nyomása.
Ami ezután következett, az sem volt kevésbé drámai. Határozottan megváltozott a jellege azoknak a meghatározhatatlan zajoknak, amelyek hozzátartoznak egy működő űrhajóhoz. Duncannak úgy rémlett, mintha gyenge sistergést hallana a távolból, de ebben nem volt egészen biztos.
Egyszer csak ezer kilométer mélyen meglátta, hogy a Sziriusz valóban letérőben van a pályáról. A Titán körüli utolsó fordulót téve a hajó az éjszakai oldal felé közeledett. A bágyadt napfény hirtelen leolvadt az alanti felhőtengerről, és ekkor az új hajnal éles fénye pásztázta végig a bolygó felszínét, amelyik hamarosan búcsút int. A gyorsuló hajó mögött száz kilométer hosszú izzó plazmacsóva szórta tele az űrt. E dicsfényével a Sziriusz a Napot is túlragyogta, amellyel randevúra siet.
– Tíz perc a begyújtás után. A hajtóművek ellenőrzését befejeztük. Most el fogjuk érni a nulla egész két tized g utazási sebességet, ami egyenlő kétszáz centiméter per másodperc négyzettel.
Ekkor a Sziriusz megmutatta, mire képes. Egyetlen nekirugaszkodással tízszeresére nőtt a nyomóerő és a súly, azután megállapodott. A felhők fénye szinte bántotta a szemet; Duncan a még mindig emelkedő Szaturnuszra pillantott, hogy vajon arra is tükröződik-e a vakító fény. Most már tisztán kivette a szüntelen sivító dübörgést, amely az út végéig el fogja kísérni őket. Az csak tiszta véletlen lehet, gondolta Duncan, hogy az aszimptotikus hajtómű félelmetes hangja nagyon hasonlít a régi rakétákéra, amelyek először indultak az űr végtelenjébe. A hajó reaktorából kilövellő plazma ezerszer gyorsabb, mint a bármelyik, még a nukleáris rakétát is elhagyó gázok.
– Elértük az egyötöd g utazási sebességet. Utasaink kikapcsolhatják a biztonsági öveket, és szabadon mozoghatnak, de kérem, legyenek óvatosak, míg hozzá nem szoktak a megváltozott viszonyokhoz.
Ez nekem gyorsan fog menni, gondolta Duncan, miközben kicsatolta az övét; a hajó gyorsulása ugyanis normális titáni súlyát adta vissza a testének. A Hold lakói is egészen otthon érezhetik itt magukat, míg a marsiak meg a földiek megismerhetik a kellemes, könnyű lebegés állapotát.
A társalgóban, melynek világítását kikapcsolták a külső látvány kedvéért, most fokozatosan fények gyúltak. Az a néhány egyes fényerejű csillag, amely a homályban jól kivehető volt, most egyszerre kihunyt, és a Szaturnusz növekvő gömbje is egyre fakult. Duncan behúzta a megfigyelő alkóv fekete függönyét, hogy visszaidézze a látványt; a szemének azonban szüksége lesz néhány percre, amíg ismét megszokja a sötétséget. Éppen azon meditált, hogy érdemes-e fáradnia, amikor helyette is eldöntötték a kérdést.
Dallamos "bim-bam-bim" törte meg a csendet, és egy új hang, amely mintha a kapitányénál néhány fokkal magasabb és mesterkélten előkelőbb lett volna, ernyedten kijelentette:
– Az utaskísérők vezetője vagyok. Értesítem kedves utasainkat, hogy az első turnus tizenkettőkor, a második tizenháromkor, a harmadik tizennégy órakor ebédel. Kérem, hogy az én tudtom nélkül senki se változtassa meg az időpontot. Köszönöm. – A kijelentés végét egy kevésbé szigorú "bam-bim-bam" gongszó jelezte.
Duncan rögtön rájött, hogy a világmindenség csodái meghozták az étvágyát. Már fél tizenkettő volt, és örült, hogy az első turnusba osztották be. Vajon hány korgó gyomrú utas ostromolta a kiszolgáló személyzet főnökét, hogy előbbre soroltassa magát, gondolta Duncan. Tépelődés helyett azonban gyorsan beállt az ebédlő előtt növekvő sor végére.
Máris olyan érzése volt, mintha életének eddigi harminc esztendejét nem is ő élte volna meg.

12. Az utolsó szavak

A fájdalmasan ismerős kép még egy pillanatra kimerevedett a képernyőre. Mirissa és a gyerekek mögött Duncan jól látta a két fotelt a nappaliban, a nagyapa szokás szerint kissé ferde arcképét, az élelmiszerelosztó nyílás fedelét, a fő hálószoba ajtaját, a könyvespolcot azzal a néhány kincset érő könyvvel, amelyek két évszázad bolygóközi vándorlásait túlélték. Ez volt az ő világegyeteme; itt megtalálható volt minden, amit szeretett, és most elmegy innen. A múlt egy darabkája lett belőle.
Alig fél nap alatt egymillió kilométert hagyott maga mögött, és nem tudott megbirkózni az elválás érzésével. Elviselhetetlen volt számára, hogy hat másodpercet kell várnia a válaszra, ha beszélni akar velük. Mire a felelet megérkezik, akkorra már el is felejti, mit is kérdezett, és új mondókába kezd. Így társalgásuk egykettőre csupa befejezetlen mondatok egymásutánjává silányult, Mirissával csak süket kétségbeeséssel bámultak egymásra, mindketten arra várva, hogy a másik megszólaljon… Megkönnyebbült, amikor végre véget ért kölcsönös kínlódásuk.
Semmi sem ébresztette őt rá annyira az űr végtelenségére, mint ez az élmény. Kezdte gyanítani, hogy a Naprendszert nem az ember kényelmére hozták létre, és hiába próbálja uralni önhitten, törekvéseit gyakorta meghiúsítják a tőle függetlenül működő törvények. Duncan egész életében megszokta, hogy bárhonnan azonnal kapcsolatba léphet a barátaival vagy a családjával. Most azonban, amikor még el sem hagyta a Szaturnusz külső holdjait, lám, máris megfosztották ettől a lehetőségtől. A következő húsz napban egy elszigetelt csoport tagja lesz, és útitársain kívül megszakad a kapcsolata az egész emberiséggel.
Kétségbeesése azonban csak néhány pillanatig tartott. Rögtön ezután kíváncsi várakozás, sőt a felszabadultság érzése töltötte el, amikor arra gondolt, hogy a lehetséges legtávolibb és leggyorsabb utazás részese lehet. A külső bolygókon tett látogatás megszokott és sima ügynek számított, de mégsem volt igazán elterjedt. Az emberi fajnak csupán egy elenyésző töredéke képes eldicsekedni vele, gondolta Duncan, és eszébe jutott Malcolmnak egy kedvelt földi mondása, amelyet rendszerint más összefüggésben használt, mégis mindig kapóra jöhet: "Ha valamit nem tudsz elkerülni, fogadd el és élvezd." Ő meg fog tenni mindent, hogy élvezze ezt az utazást.
Ennek ellenére Duncan alaposan kimerült, mire első űrbéli napjának a végén ágyba került. A népes családtól meg a sok-sok baráttól való búcsúzás fájdalma teljesen kimerítette, de még arra sem volt alkalma, hogy magába roskadjon, nem engedték a felszállás összes izgalmai, az emésztő kérdések, hogy mit felejtett el. Milyen létfontosságú holmit hagyott ki a poggyászából? Vajon épségben vannak-e a csomagjai? Búcsút vett-e mindenkitől, aki számított neki? Semmi értelme nem volt most már ilyesmin tépelődnie, amikor növekvő sebességgel – minden órában huszonötezer kilométerrel gyorsabban – távolodik az otthontól. De hasztalan nyugtatgatta magát, bármilyen fáradt volt is, hiperaktív agya nem hagyta elaludni.
Külön tehetség kellene ahhoz, hogy valaki egyötöd nehézségi erőre számítva szándékosan kényelmetlen ágyat tudjon tervezni, és szerencsére a Sziriusz tervezői sem törekedtek ilyesmire. Félóra sem telt el, és Duncan kezdett megnyugodni, vágtázó gondolatai kezdtek lecsillapodni. Azzal büszkélkedett, hogy mesterséges segédletek nélkül is képes elaludni, és úgy tűnt, hogy most sem kell az elektronarkózishoz folyamodnia. Bármilyen ártalmatlannak mondták is, azért utána sosem érezte igazán kipihentnek magát.
Most elalszol, szuggerálta magát. Reggeli előtt fel sem ébredsz. Csupa szép álmot fogsz látni…
Tíz perc fáradozását egyszerre haszontalanná tette egy hang, amely olyan volt, mint a kitörni vágyó tűzhányó dübörgése. Egy szempillantás alatt kiröppent a szeméből minden álom, és azt találgatta, milyen katasztrófa sújtott le a Sziriuszra. Néhány aggodalommal teli másodpercnek kellett eltelnie, mire eljutott a tudatáig, hogy valamelyik tapintatlan utastársának éppen most jutott eszébe fölkeresni a szomszédos vécét.
Átkozódva próbálta magát ismét álomba ringatni. Ám hasztalan; a hajó megannyi zaja szinte külön-külön férkőzött a tudatához. Mintha elvesztette volna az uralmát agyának analitikus fertálya fölött, és az szorgosan osztályozni kezdte mindazokat a zörejeket, amelyek a környező világegyetemből odalopakodtak.
Órák teltek el azóta, hogy először észlelte a hajtómű távoli, kísérteties füttyszavát. A Sziriusz minden másodpercben százgrammnyi hidrogént lövellt ki. A fénysebesség egyharmada mellett igazán jelentéktelen anyagveszteség, ám ezzel a gigawattok megszámlálhatatlan millióit nyerve. Az ipari forradalom első pár évszázada alatt a Földön felépült összes üzem energiája is kevés lenne ahhoz az erőhöz, amely most a Nap felé röpíti őt. Az a szinte észrevehetetlenül halk süvítés nem igazán zavarta, annál inkább az ahhoz csatlakozó sokféle furcsa zörej. Vajon mi okozhatja azt a zümmögést, csattogást, a tompa huppanást, a gargalizáló-sistergő hangot és azt a mindegyiknél elviselhetetlenebb szaggatott vijjogást?
Duncan oldalára fordult, és fejét a párnák alá rejtette. De a párnák sem segítettek, csak a magasabb hangokat szűrték ki, a mélyeket viszont felerősítették. És egyszerre érzékelni kezdte magának az ágynak is a vibrálását, méghozzá éppen azzal a másodpercenkénti tíz frekvenciával, amelyet arra találtak ki, hogy epilepsziás rohamokat keltsenek vele.
Nicsak, valami új hang is bekapcsolódott, egyfajta csüggeteg "kr-plank, kr-plank" – csak egy utolsókat rugdosó ősrégi belső égésű motor adhat ilyen hangot. Duncan azonban komolyan kételkedett abban, hogy régi vagy új belső égésű motor egyáltalán található lenne a Sziriusz fedélzetén.
Átfordult a másik oldalára, és ekkor megérezte a bal arcán a ventilátor hűvös légáramlatát. Talán ha nem vesz tudomást róla, akkor az érzet lesüllyed a tudatküszöbe alá. Csakhogy minél inkább próbált nem tudomást venni róla, annál tolakodóbban követelte a figyelmét ez a kellemetlen érzet.
A hajó vízvezetéke sorozatos halk koppanásokkal adott hírt magáról a vékony válaszfalon keresztül. Úgy látszik, valahol légbuborék szorult a rendszerbe, és Duncan halálos biztonsággal sejtette, hogy nincs az a mérnöki szaktudás, amely az út végéig képes lenne kiűzni azt a csövekből.
No és ez mi volt? Ez a reszelő, fütyülő hang? Ilyen szabálytalan hangot egyetlen jól beállított gépezet sem képes kibocsátani. Duncan agyát megfeszítve feküdt ott a sötétségben, és próbált rá magyarázatot találni, miközben a bosszúsága lassan riadalomba ment át. Nem kellene fölhívni a steward figyelmét, hogy elromlott valami?
Még mindig nem tudta eldönteni, hogy mit csináljon, amikor a hang magasságának és erejének hirtelen robbanásszerű megváltozása egyszerre minden kétségét eloszlatta annak eredetét illetően. Átkokat nyöszörögve beletörődött, hogy az éjszakát álmatlanul fogja tölteni: a hang ugyanis dr. Csang horkolása volt.
Valaki gyöngéden rázogatta a vállát.
– Hagyjál – dörmögte, aztán kábán kievickélt az álom mélységeiből.
– Ha nem igyekszik – hallotta dr. Csang szavait –, elszalasztja a reggelit.

13. A leghosszabb utazás

– Itt a kapitány beszél. A következő negyedórában végrehajtjuk az utolsó sebességmódosítást az ekliptika elhagyására. Ez lesz az utolsó lehetőségük arra, hogy alaposan szemügyre vehessék a Szaturnuszt, és a hajót úgy fogjuk tájolni, hogy a bolygó a B szalon ablakaiból látható legyen. Köszönöm.
Én köszönöm, gondolta Duncan, bár a hálája kissé megcsappant, amikor a B szalonba ért. Ezúttal szépszámú utas kapott tippet az utaskísérőktől. Mégis sikerült jó helyet találnia, bár az ülőhelyeket már mind elfoglalták.
Noha még csak az út legelején tartottak, a Szaturnuszt elég messzire elhagytak. A távolból a negyedére zsugorodott, és már csak kétszer akkorának látszott, mint a Földről a Hold.
A látvány azonban lenyűgöző volt. A Sziriusz több foknyira kiemelkedett a bolygó egyenlítői síkjából, és végre teljes szépségükben föltárulkoztak a gyűrűk. Ezek a finom, ezüst, koncentrikus fénykoszorúk olyanok voltak, mint a teremtő elme alkotásai, az embernek az volt a benyomása, mintha egész világokat fabrikáló kozmikus mesteri kéz hozta volna létre őket. Bár első látásra szilárdnak tűntek, de amikor Duncan alaposabban szemügyre vette őket, feltűnt neki, hogy a bolygót látni lehet a gyűrűkön keresztül, és annak sárga fénye különös kontrasztot alkot ezek makulátlan fehérségével. Százezer kilométerrel lejjebb a gyűrűk árnyéka szürke csíkot rajzolt az egyenlítőre; ezt az árnyékot az ember inkább egy szokatlanul sötét felhőcsíknak, semmint egy kozmikus tüneménynek vélhette volna.
A gyűrűk közötti két fő választóvonalat minden nehézség nélkül észre lehetett venni, gondosabb megfigyeléssel azonban legalább egy tucat halványabb határvonalat is föl lehetett fedezni ott, ahol éles eltérés mutatkozik a szomszédos területek fényessége között. Azóta, hogy a gyűrűket még a tizenhetedik században fölfedezték, matematikusok serege próbálta megmagyarázni a szerkezetüket. Azt már régóta tudják, hogy a Szaturnusz nagyszámú holdjának a vonzása terelte a keringő részecskék milliárdjait az egymástól elkülönült sávokba, a folyamat részletei azonban még ma sem tisztázottak.
Az egyes sávokon belül is megfigyelhető volt némi változatosság. A legkülső gyűrű például határozott szakaszosságot, gyöngyfüzérjelleget mutatott, a keleti szélén pedig tisztán követhető volt egy apró fénygömb. Vajon mi lehet ez, tűnődött Duncan, egy születőben levő új hold vagy egy elpusztult hold maradványa? Bátortalanul megkérdezte erről dr. Csangot.
– Mindkét lehetőség szóba került – felelte az. – Az én kutatásaim az előzőt valószínűsítik. Abból a gömbszerűségből szerencsés esetben néhány ezer év múlva újabb hold keletkezhet.
– Én nem osztom a véleményét, doktor – szólt közbe egy másik utas. – Szerintem mindössze a részecskesűrűség statikai ingadozásáról van szó. Ilyesmi elég gyakori, és ritkábban tart tovább egykét esztendőnél.
– A kisebbek igen. Ez azonban ahhoz túlságosan nagy, és túl közel van a B gyűrű széléhez.
– Csakhogy Vanderplas vizsgálódásai a Janus-problémáról…
Ettől kezdve a vita hasonlít egy régi vadnyugati film pisztolypárbajához. A két tudós egyszerre nyúlt az övében lógó komputerhez, majd egyenletet mormolva visszavonult a szalon hátulsó fertályába. Tökéletesen megfeledkeztek a valóságos Szaturnuszról, amelynek a tanulmányozása végett oly nagy utat tettek meg, és amelyet minden valószínűség szerint még egyszer nem fognak meglátni.
– Itt a kapitány. Elvégeztük a sebességmódosítást, és a hajót az ekliptika síkjára állítjuk rá. Remélem, sikerült kigyönyörködniök magukat; legközelebb már csak nagy távolságból láthatjuk a Szaturnuszt.
Mozgást nem lehetett érzékelni, a hatalmas gyűrűs gömb azonban lassan kúszni kezdett lefelé a megfigyelőablakon túl. Az elülső utasok a nyakukat nyújtogatták, hogy többet lássanak belőle, ám hamarosan csalódott felkiáltásokkal vették tudomásul, hogy a bolygó végleg eltűnt a hajó alsó részét övező szoknya mögött. Ennek a fémernyőnek az volt az egyetlen rendeltetése, hogy felfogja a hajtóműből jövő sugárzást. Elég volna egyetlen röpke pillantás arra az iszonytató ragyogásra, amely vetekszik a felrobbanó szupernóva fényességével, hogy megvakuljon az ember. Néhány másodperc is végzetes következményekkel járna.
A belső bolygók felé tartó Sziriusz egyre gyorsabban száguldott szinte egyenesen a Nap felé. Amíg a hajtómű működik, szó sem lehet a hátrafelé való nézelődésről. Duncan tisztában volt vele, hogy amikor legközelebb megpillanthatja a Szaturnuszt, szabad szemmel csupán egy jelentéktelen csillagnak fogja látni.
Egy nappal később a másodpercenként háromszáz kilométeres sebességgel száguldó hajó újabb mérföldkőhöz érkezett. Természetesen már órákkal korábban kitört a bolygó gravitációs mezejéből; a Szaturnusz már nem, a Nap pedig még nem képes a vonzáskörébe befogni. Az a határ viszont, amelyet most már átlépett, önkényes jelleggel bírt: most keresztezte a legkülső hold pályáját.
A mindössze tizenöt kilométer átmérőjű Mnemoszüné két szerény rekorddal is dicsekedhet. Az összes kísérő közül ennek van a leghosszabb keringési ideje: a Szaturnusztól huszonegymillió kilométer közepes távolságra keringő holdacska nem kevesebb mint 1139 nap alatt járja végig a pályáját. Másrészt a Naprendszer összes égitestje közül ennek van a leghosszabb napja: tengely körüli forgásának ideje hihetetlenül hosszú: 1143 nap. És bár a két adat között nyilvánvaló az összefüggés, eddig még senki sem tudott hiteles magyarázattal előállni a Mnemoszüné lusta viselkedéséről.
A Sziriusz tiszta véletlenségből kevesebb mint egymillió kilométerre repült el a parányi égitest mellett. Eleinte a Mnemoszüné a hajótávcsőn keresztül még a legnagyobb fényerő mellett is csupán felszíni formák nélküli parányi sarlónak látszott, egyre több fény- és árnyékfolt jelent meg rajta, amelyek később krátereknek bizonyultak. Ez tipikusnak mondható az összes sűrű "Merkúr típusú" kísérőre, szemben azokkal a belső "bolygókkal", mint a Mimas, az Enkeladus és a Thetisz – Duncan számára azonban különös jelentőséggel bírt ez a hold. Több volt annál, mint a Föld felé vezető utazás utolsó viszonyítási pontja.
Karl ugyanis már sok-sok hét óta ott van a titáni-földi közös külsőbolygó-expedícióval. Ez az expedíció már emberemlékezet óta tevékenykedik – az összes hold felülete együttvéve meglepő módon eléri az egymillió négyzetkilométert –, és a TFKKBE csapata alapos munkát végez. Sokan bírálták is a költségek miatt, és a kritikusok csak akkor hallgattak el, amikor ígéretet kaptak, hogy a minden részletre kiterjedő vizsgálatnak köszönhetően többé sohasem szükséges visszatérni a külső holdakra. Duncan nemigen hitte el, hogy ezt az ígéretet be is fogják tartani.
Duncan elnézte a teliholddá hízó sápadt sarlót, amely egyre ferdébb szögben látszott, ahogy a hajó közeledett a Nap felé. Futólag megvillant a fejében, ne küldjön-e Karlnak egy búcsúüdvözletet, de ő biztosan gúnyolódásnak tartaná a gesztust.

Beletelt néhány napba, míg Duncan megszokta a hajósélet szokatlan napirendjét – ezt a napirendet eleve meghatározta az a körülmény, hogy az ebédlő (ahogy a Kafetéria melletti szalont fellengzősen elnevezték) egyszerre csak az utasok egyharmadát tudta befogadni. Ennek folytán a nap kilenc órájában legalább száz ember folyton az asztalnál ült, míg a többi kétszáznak vagy a következő étkezésen járt az esze, vagy az előzőt ócsárolta. Emiatt a géhás, aki egyben kultúrosként is ügyködött, csak nagy nehézségek árán tudott valamilyen műsort összehozni. Az sem könnyítette meg a dolgát, hogy az utasoknak nem nagyon fűlt a foguk semmiféle szervezett tevékenységhez.
Ennek ellenére a nap valahogy mégis eltelt, és a szervezett programokon, ha másért nem, unalomból vettek részt nem is kevesen. Reggel 8-kor volt egy félórás hírszolgálat a Földről, amelyet 10-kor megismételtek, aztán este 19-kor és 21-kor friss hírekkel is szolgáltak. A földi hírek eleinte csak másfél órás késéssel értek oda hozzájuk, ám ez az időeltolódás egyre csökkent, ahogy a Sziriusz közeledett az úticéljához. Amikor ezer kilométerrel az Egyenlítő fölött rá fog állni utolsó parkolópályájára, a késés gyakorlatilag nullára csökken, és az órákat végre a rádió időjelzéseihez lehet igazítani. Azok az utasok, akik megfeledkeznek erről, reménytelenül összezavarodnak, s ami ennél is rosszabb: elmulasztják az étkezési időket.
A parányi könyvtárban mindenféle vizuális anyag, köztük több millió kötetnyi szépirodalom és szakkönyv, valamint az emberiség zenei kincseinek a legjava rendelkezésükre állt. Ha nagyon összehúzza magát, tíz ember is elfér a szűk helyiségben. Esténként a nagyszalonban filmet is vetítettek, és ha a géhásnak hinni lehet, a műsort a közönségszavazás bevált módszerével állította össze. Egészen a huszadik század elejéig visszamenőleg szinte minden jelentős film raktáron volt. Duncannak életében először nyílt alkalma látni Charlie Chaplin Modern időkjét, a Disney-rajzfilmek zömét, Olivier Hamletjét, Ray Father Panchaliját, Kubrick Napóleon Bonaparte-ját, Zymanowski Moby Dickjét és sok-sok régi mesterművet, amelyeket eddig még hírből sem ismert. De mind közül a legnagyobb sikert a Ha kedd, akkor a Mars című, még a valódi űrutazás előtti korszakban alkotott megszámlálhatatlan űrhajós témájú filmekből összeállított válogatás aratta. Vetítés közben a közönség szinte fetrengett a röhögéstől. Bármily hihetetlen is, de egykor tilos volt űrutazás közben vetíteni ezt a filmet, mert egyes szűk látókörű bürokraták attól tartottak, hogy a filmbéli szerencsétlenségek, mint például az, hogy az űrhajó véletlenül más planétán száll le, esetleg felizgathatják a gyengébb idegzetű utasokat. Valójában épp az ellenkező hatást érték el: a röhögéstől senkinek se jutott eszébe izgulni.
Duncan azonban, a Makenzie-kre jellemző túlzott lelkiismeretességből az utazás második napján nyakig merült a munkába.
Három nagyobb programot dolgozott ki magának; egy fizikait és két szellemit. Az első, amelyet a hajóorvos kemény, hideg tekintete alatt hajtott végre, abból állt, hogy hozzászoktassa magát a gravitációhoz. A második során minél többet meg akart tudni új otthonáról, hogy megérkezése után lehetőleg ne legyen olyan, mint a vidéki rokon.
Harmadik feladatként meg akarta írni üdvözlő beszédét – vagy legalábbis összeállítani egy részletes vázlatot, amelyet aztán szükség szerint módosíthat.
A fizikai edzés napi kétszer negyedórás gyakorlást jelentett a hajó centrifugájában Vagy a "futópályán". A centrifugát senki sem szerette; a legkellemesebb háttérzene sem volt képes feledtetni az unalmas vánszorgó időt, mialatt addig forgatják körbe az embert egy parányi fülkében, amíg úgy nem érzi, hogy a keze-lába ólomból van. A futópályát azonban mindenki élvezte, ezért éjjel-nappal egyfolytában használta valaki, és voltak olyan lelkes kuncsaftok, akik a túlórázást is szívesen vették volna.
Népszerűségét kétségkívül részben az újdonságoknak köszönhette; hiszen ki gondolta volna, hogy kerékpározhat az űrben. Maga a pálya egy erősen megdöntött keskeny alagút volt, amely teljesen körülölelte a hajót, valahogy úgy, mint a régi idők részecskegyorsítója, azzal a különbséggel, hogy itt maguk a részecskék szolgáltatták a gyorsító erőt.
Duncan minden este közvetlenül lefekvés előtt felült a négy kerékpár egyikére, és lassan pedálozni kezdett körbe-körbe a hatvanméteres pályán. Az első fordulóra kényelmesen fél percet szánt, aztán fokozatosan teljes sebességre kapcsolt Eközben egyre magasabbra hágott a ferde falon, mígnem teljes sebességnél csaknem derékszöget zárt be a padlóval. Ezalatt fokozatosan megnőtt a súlya; a kerékpár sebességmérője a nehézségi erőt mutatta, így Duncan folyamatosan ellenőrizni tudta a teljesítményét. Óránkénti negyven kilométer – percenkénti tíz forduló a Sziriusz körül – megfelelt egy földi nehézségi egységnek. Néhány napos gyakorlás után Duncan erőfeszítés nélkül képes volt ezt tíz percen át kitartani. Az utazás végére ezt időhatár nélkül el kell viselnie – hiszen a Földön éppen erre lesz szüksége.
A gyakorlópálya akkor volt a legizgalmasabb, amikor két vagy több ember gyakorlatozott rajta különösen ha különböző sebességgel száguldoztak. Jóllehet az előzés szigorúan tilos volt, ki tudott volna ellenállni a csábításnak. És az edzés végén még egy különleges jutalom is járt: egy álközépkori tekercs, amely közhírré tette, hogy például ÉN, A TITÁNI OASIS CITYBŐL VALÓ DUNCAN MAKENZIE EZENNEL BIZONYÍTOM, HOGY A SZATURNUSZRÓL A FÖLDRE KERÉKPÁROZTAM VALA, ÓRÁNKÉNTI ÁTLAGBAN 2 176 420 KILOMÉTERES SEBESSÉGGEL.
Duncannak a földi életre való szellemi felkészülésre jóval több időt kellett fordítania, ez azonban nem volt olyan kimerítő. Már addig is eléggé föl volt vértezve földtörténeti, földrajzi és aktuálpolitikai ismeretekkel, amelyek eddig elméleti jelentőségűek voltak, és semmi gyakorlati hasznukat nem vette. A Föld nemcsak csillagászati, hanem pszichológiai értelemben is messze volt. Most azonban napról napra közelebb kerül hozzá.
Útitársai szinte mind földiek voltak; a Sziriuszon csak heten voltak a Titánról, mindegyikükre ötven földi jutott. Akarva, nem akarva Duncan gyorsan magába szippantotta a másfajta kultúrát. Egyre-másra azon kapta magát, hogy földi fordulatokat használ; maga is elsajátította a földiekre jellemző kissé éneklő hanghordozást, és lépten-nyomon kínai eredetű szavakkal színesíti a beszédét. Ebben nincs semmi rendkívüli: jobban aggasztotta viszont az a körülmény, hogy gyorsan távolodó szülőbolygóját egyre valószerűtlenebbnek érezte. Fölébredt benne a gyanú, hogy mielőtt az utazás végére érnek, maga is félig földivé vedlik.
Ideje nagy részét azzal töltötte, hogy jellegzetes földi tájakat szemlélt, belehallgatott a nevezetes politikai disputákba, és próbálta megértem, milyen áramlatok hatnak a kultúrában és a művészetekben, nehogy úgy hasson, mint a tudatlan sötétségből becsöppent faragatlan barbár. Amikor nem ült ott a vidi előtt, akkor egy kis vaskos könyvet lapozgatott, amely magabiztosan ígérte címében: Tíz nap alatt megismeri a Földet. Előszeretettel próbára tette útitársain a frissen fölcsípett információkat, hogy tanulmányozza azok reakcióit és ellenőrizze a saját értelmezéseit. A válasz néha csak egy értetlen tekintet, máskor alig leplezett, leereszkedő mosoly volt. De mindenki messzemenő udvariasságot tanúsított vele szemben; egy idő után Duncan kezdte elhinni, hogy van némi igazság abban a régi közhelyben, hogy a földlakók szándékosan soha nem gorombák.
Persze abszurdum félmilliárd emberre általánosítani a megállapítást, de még a hajó háromszázötven utasára is. Duncant mégis meglepte, hogy sokszor tökéletesen igazolódnak előre kialakult véleményei, de még az előítéletei is. A legtöbb földlakó akaratlanul is a felsőbbrendűség levegőjét árasztja magából. Kezdetben ez bosszantotta Duncant; aztán rájött, hogy több ezer év történelme és kultúrája táplálja ezt a büszkeséget.
Még korai volt, hogy válaszolni tudjon arra a kérdésre, amely oly régóta furdalja a többi világokat, miszerint a Föld valóban a dekadencia korába érkezett-e. Azok, akikkel összeakadt a Sziriuszon, nyomát sem mutatták annak a túlérzékeny önsajnálatnak, amivel oly előszeretettel megvádolják a földieket – de az itt lévőket nem is lehetett a megfelelő mintának tekinteni. Aki egyszer arra adja a fejét, hogy ellátogasson a Naprendszer peremére, annak kivételes képességekkel és leleménnyel kell bírnia.
Meg kell várni, amíg eljut a Földre, hogy pontosan fölmérhesse, mennyire uralkodott el rajta a dekadencia. Ez tervnek sem utolsó, ha a pénzéből és az idejéből futja rá.

14. A Birodalom dalai

Ha akartam volna, se intézhettem volna jobban, gondolta Duncan. Micsoda mesteri játéka a véletlennek! Colin büszke volna rá.
Amikor fölfedezte, hogy a főmérnök a nem éppen ritka Mackenzie névre hallgat, csak természetes, hogy bemutatkozott neki, és összehasonlították a családfájukat. Egy röpke pillanat is elég volt, hogy kiderüljön, szó sem lehet közöttük közeli rokonságról: Warren Mackenzie, az asztrotechnológia (meghajtás) doktora ugyanis vörös hajú szeplős férfiú volt.
Ennek azonban nem volt semmi jelentősége, mert örült a Duncannal való találkozásnak, és kész volt szót váltani vele. Mély barátság szövődött köztük már jóval azelőtt, hogy Duncannak eszébe jutott volna élni a lehetőséggel.
– Néha az az érzésem – panaszkodott Warren félig komolyan –, hogy élő klisé vagyok. Tudtad, hogy volt idő, amikor minden hajógépész skót volt, és a neve Mackel kezdődött?
– Nem tudtam. Miért nem németek vagy oroszok? Hiszen az egész dolgot ők kezdték el.
– Rossz hullámhosszra kapcsoltál! Én a vízen járó hajókról beszélek. Az első géperejű hajókat valamikor a tizenkilencedik század kezdetén gőz – dugattyús motor és lapátkerék – hajtotta. Nos, az ipari forradalom Britanniában kezdődött, és az első használható gőzgépet egy skót hozta létre, így amikor a gőzhajók az egész világon elterjedtek, a Macek követték őket. Rajtuk kívül senki sem volt képes kiismerni magát egy ilyen bonyolult gépezetben.
– Gőzgép? És bonyolult? Ne viccelj!
– Láttál már egyet valaha is? Sokkal bonyolultabbak, mint gondolnád, bár igaz, hogy hamar ki lehet ismerni őket. Szóval, ameddig a gőzhajók fennmaradtak – vagyis körülbelül száz éven keresztül –, a skótok működtették őket. Kedvtelésből foglalkoztam azzal az időszakkal; meglepő párhuzamokat lehet kimutatni a mi korunkkal.
– Meg vagyok lepve. Mesélj róla!
– Azok a hajók hihetetlenül lassúak voltak, átlagosan mintegy tíz kilométerrel cammogtak, legalábbis a teherhajók. Ezért a valóban hosszabb utazások, még a Földön is, hetekbe teltek. Akárcsak most az űrutazás.
– Értem. Ezek szerint akkoriban a Föld országai relatíve csaknem olyan távol estek egymástól, mint a bolygók.
– Legalábbis némelyikük. A legjobb hasonlóságot a régi Brit Nemzetközösség nyújtja – az első és utolsó világbirodalom. Csaknem száz éven keresztül az olyan országokat, mint Kanada, India, Ausztrália, egyedül a gőzhajók kötötték össze az anyaországgal; egy-egy utazás könnyen eltartott akár egy hónapig vagy még tovább, és gyakran csak életükben egyszer szánták rá magukat az emberek. És csakis a gazdagok vagy a hivatalos ügyben utazók engedhették meg maguknak. És ugyanúgy, mint mostanság, az emberek még beszélni sem beszélhettek az anyaországgal. Szinte áthidalhatatlan távolság volt köztük átvitt értelemben is.
– De hát ott volt a telefon, nem?
– Csupán helyi használatra, és csak keveseknek. Ne feledd, hogy én a huszadik század elejéről beszélek. A világméretű összeköttetés csak a század végére teremtődött meg.
– Szerintem a hasonlatosság egy kissé erőszakolt vetette ellen Duncan. A hallottak felcsigázták, ha nem is győzték meg, és kész volt hallgatni Mackenzie érveit – egyelőre még minden hátsó gondolat nélkül.
– Szolgálhatok még néhány meggyőzőbb érvvel is. Hallottál már Rudyard Kiplingről?
– Igen, bár még semmit sem olvastam tőle. Író volt, nem? Angol-amerikai, valamikor Melville és Hemingway között. Az ang. irod. szinte ismeretlen terület számomra. Az élet túl rövid.
– Kár. Én viszont olvastam Kiplinget – ő volt a gépkorszak első poétája, és egyesek az évszázad legjobb novellistájának tartották. Én ezt persze nem tudom megítélni, az viszont tény, hogy pontos képet festett a korról, amelyről beszélek. Vegyük például a McAndrew himnuszát, amelyben egy öreg hajógépész elmélkedik a dugattyúkról, a kazánokról, a hajtókarokról, amelyek a hajóját hajtották a föld körüli úton. A benne leírt technika már háromszáz éve halott; a belőle sugárzó szellemiség azonban még ma is ugyanolyan eleven, mint akkor.
És a költeményeiben és elbeszéléseiben leírt isten háta mögötti helyek, amelyek ugyanolyan távoliaknak tűnnek, akár manapság a bolygók – és olykor azoknál is egzotikusabbak! Van egy kedvencem, az a címe, hogy Ének a városokról – vagy A városok éneke –, felét sem értem a utalásainak, a Bombayról, Szingapúrról, Rangunról, Sydneyről, Aucklandról zengett dicshimnuszok azonban a Lunát, a Merkúrt, a Marsot, a Titánt juttatják eszembe…
Mackenzie némi zavarral elhallgatott.
– Magam is megpróbálkoztam valami hasonlóval de ne félj, nem fogom rád tukmálni a verseimet.
Duncan elmondta azokat a bátorító szavakat, amelyekről sejtette, hogy elvárják tőle. Biztos volt benne, hogy úgysem ússza meg, és még az út vége előtt véleményt kell mondania Mackenzie irodalmi zsengéiről.
Erről eszébe jutottak a saját teendői. Ugyan még az út elején tartanak, ám ideje neki is munkához látnia.

Pontosan tíz perc, intette George Washington, egy másodperccel sem több. Még az elnöknek is csak tizenöt percet engedélyeznek, a bolygók pedig egyforma időt kapnak. Az egész ceremóniát két és fél órásra tervezik, attól a perctől kezdve, hogy bevonulnak a Capitoliumba, addig, amikor elindulnak a fehér házbeli fogadásra…
– Még most is kissé abszurdnak tűnt, hogy hárommilliárd kilométert utazzon csak azért, hogy elmondjon egy tízperces beszédet, még ha olyan egyedülálló alkalomról van is szó, mint az ötszázadik évforduló. Duncan elhatározta, hogy a lehető legkevesebb időt fogja udvariassági formalitásokkal vesztegetni; különben is Malcolm hangsúlyozta, hogy egy köszöntő beszéd komolysága gyakorta fordított arányban áll a ráfordított idővel.
Szórakozásból – és ami ennél fontosabb: hogy a megjelentek nevét rögzítse az emlékezetében – Duncan megpróbált összeállítani egy bevezetőt annak a listának az alapján, amelyet Washington professzor bocsátott a rendelkezésére a vendégekről, így kezdte magában: "Elnök asszony, alelnök úr, tisztelt főbíró úr, a szenátus tisztelt elnöke, az alsóház tisztelt elnöke, őexcellenciája: a Mars, a Merkúr, a Ganimédesz és a Titán nagykövete – itt finoman meg fogja hajtani a fejét Farrell nagykövet felé, ha meg fogja látni őt a zsúfolt karzaton –, valamint Albánia, Austrand, Cseh- és Franciaország, Khmer, Palesztina, Kalinga, Zimbabwe, Írország tisztelt képviselői… Kiszámította, hogy ha fölsorolja mind az ötven vagy hatvan régiót, amelyek még mindig igényt tartanak a megkülönböztetett elismerésre, negyede rámegy az engedélyezett időnek, és még bele sem fogott mondókájába. Ez nyilvánvaló esztelenség, és csak azt remélheti, hogy a többi szónok is ugyanígy vélekedik. Duncan elhatározta, hogy protokoll ide, protokoll oda, tartani fogja magát a méltóságteljes rövidséghez.
"A Föld népe" megszólítás egy nagy bolygó lakóit illeti, hiszen a Föld területe a Titánénak ötszöröse. Duncan kívülről tudta ezt a lenyűgöző adatot. Csakhogy kimaradnának belőle a látogatók; talán helyesebb lenne a "Barátaim a többi világokról" megszólítás. Nem, ez túl nagyképű, hiszen a legtöbbjük teljesen idegen a számára. No és így: Elnök asszony, tisztelt vendégek, ismert és ismeretlen barátaim a többi világokról. Ez jobban hangzik, de még mindig nem az igazi.
Duncan belátta, hogy nem is olyan egyszerű ez a dolog. Készséges tanácsadóban nem volt hiány, ő azonban a jó öreg Makenzie-hagyomány szellemében eltökélte, hogy mielőtt segítséghez folyamodna, ő egyedül megtesz minden tőle telhetőt. Valahol azt olvasta, hogy akkor tanul meg úszni az ember a leggyorsabban, ha bedobják a mély vízbe. Duncan nem tudott úszni – ez a készség haszontalan lenne a Titánon –, de méltányolta a hasonlat igazságát. Látványos csobbanással fog beugrani a szoláris politika vizébe, méghozzá milliók szeme láttára.
Nem mintha izgult volna, elvégre a közgyűlésben folyó műszaki vitákban volt alkalma az egész Titán nyilvánossága előtt szakértőként szerepelni. Amikor a Mount Nansen ammóniagleccsereinek a bányaipari hasznosításáról volt szó, ügyesen mérlegelte a bányászat mellett és ellen szóló bonyolult érveket; még Armand Helmer is gratulált neki, jóllehet mindketten ellentétes következtetésekre jutottak. Ezekben a Titán számára sorsdöntő kérdésekben igazi felelősséggel lépett föl, és a karrierje pillanatok alatt zátonyra futhatott volna, ha bolondot csinál magából.
Meglehet, a földi hallgatóság ezerszer nagyobb lesz, ám sokkal kevésbé kritikus. Sőt mindaddig barátságos jóindulattal fogja figyelni, amíg el nem követi azt a megbocsáthatatlan bűnt, hogy untatni fogja a földieket.
Ezt azonban korántsem tudja garantálni, ugyanis még mindig nem tudja, hogyan használja föl élete legfontosabb tíz percét.

15. Az Egyenlítőnél

A Föld tengerein keresztútnak nevezték, amikor a hajó egyik féltekéről átkelt a másikra. Vidám szertartásokkal és rituálékkal ünnepelték meg e nagy eseményt, mely során Neptunus és udvara leleményes megpróbáltatásoknak vetette alá mindazokat, akik még sohasem keresztezték az Egyenlítőt.
Az űrhajózás első évszázadaiban a fentinek megfelelő átkelés sem járt semmilyen fizikai változással; csupán a navigációs komputer észlelte, mikor került ki a hajó az egyik bolygó vonzásából, és mikor került bele egy másikéba. Manapság azonban, a folyamatos gyorsulású hajtóművek megjelenésével, amelyek az utazás egész időtartamára képesek fönntartani a tolóerőt, a határmezsgyének vagy fordulópontnak valóságos fizikai jelentősége, ennek megfelelően fokozott pszichikai hatása lett. A Sziriusz utasai, miután napokig egy művi gravitációs mezőben éltek és mozogtak, most több órára teljes súlyúktól megszabadulnak, és valóban az űrben érezhetik magukat.
Az utasok megfigyelhették, hogy a csillagok lassan körbefordulnak, amint a hajó száznyolcvan fokos fordulatot tesz, és a korábbi haladás irányával szembefordul, hogy fokozatosan csökkentse az elmúlt tíz nap alatt fokozott irdatlan sebességet. Lelkesítette őket az a gondolat, hogy az emberiség történelmében még senki sem repült náluk nagyobb sebességgel. Elmélázhattak azon az izgalmas lehetőségen, hogy ha a hajtómű netán nem indulna be újból, akkor a Sziriusz nem sokkal több, mint ezer esztendő múlva elérné a legközelebbi csillagokat…
Mindezt megtehették, ám minthogy az emberi természetnek vannak bizonyos állandó tulajdonságai, a Sziriusz utasainak egyéb lehetőségek jártak a fejében.
A legtöbbjük életében ez volt az utolsó alkalom, hogy hosszabb ideig kiélvezhessék a súlytalanság állapotát. Vétek volna nem élni a kínálkozó lehetőséggel! Nem csoda, hogy az utóbbi napokban a hajókönyvtár legkeresettebb műve a Nasa sutra volt, ez az élvezetes régi könyv, amelyet azonban az elkoptatott magyarázatok minden humoros jellegétől megfosztottak.
Ivanov kapitány elég meggyőzőnek tűnő méltatlankodással tagadta, hogy a hajó programját úgy állították volna össze, hogy kielégítsék az utasok kíváncsiságát. Amikor valaki a fordulópont előtti napon megpendítette ezt a témát a kapitány asztalánál, ő nyomban ésszerű érvekkel vette elejét a beszélgetésnek.
– Ez az egyetlen megfelelő időpont arra – magyarázta –, hogy kikapcsoljuk a hajtóművet. Nulla óra és négy óra között minden utas a kabinjában tartózkodik és alszik, így ekkor okozzuk a legkisebb zavart. Napközben szóba sem jöhet a beállás – ne felejtsék el, hogy a súlytalanság idejére a konyhákat és a mosdókat működésen kívül kell helyezni. Ezt ne felejtsék el! Késő este mindenkinek felhívjuk erre a figyelmét, de mindig akad néhány vakmerő, aki túlzottan megbízik magában, a kelleténél jobban fölönt a garatra, vagy nincs elég esze, hogy elolvassa az instrukciót azokon a kis plasztikzacskókon, amelyeket ott talál a kabinjában.
Duncant is elfogta a kísértés; Mirissa emléke már halványulni kezdett, és felébredt benne a természetes kíváncsiság. Már egy egész hét telt el, és csak három nap maradt a fordulópontig, amikor a Mackenzie főmérnök és közte egyre mélyülő bizalmas kapcsolat elég bátorságot öntött belé, hogy megengedjen néhány finom célzást. Warren nem utasította el, azonban láthatóan időt akart nyerni, hogy mérlegelje a lehetőségeket. Csak tizenkét órával előtte közölte Duncannal a döntését.
– Nem akarom azt állítani – magyarázkodott –, hogy az állásomat kockáztatom, de nagyon kellemetlen lenne, hogy többet ne mondjak, ha híre kelne. De te is Makenzie vagy, a kormányzó különleges megbízottja, miegymás. Ha minden kötél szakad, ami remélem nem fog bekövetkezni, azt fogjuk mondani, hogy a kérésed hivatalos.
– Természetesen, én teljesen megértelek, és igazán méltányolom, amit teszel. Nem hagylak pácban.
– De ott van az időpont kérdése. Ha minden simán megy – és miért ne menne? –, én két óra alatt végzek, és elküldöm a segédeimet. Ezek szét fognak fröccsenni, mint a meteorok – mindegyik készül valamire, ebben biztos lehetsz –, így az egész terep a miénk lehet. Én majd pontosan kettőkor szólok neked, vagy nem sokkal azután.
– Remélem, nem húzom keresztül… hm… a számításodat.
– Az igazság az, hogy nem. Az újdonság varázsa már megkopott. Mit mosolyogsz?
– Csak eszembe jutott – felelte Duncan –, hogy ha valaki netán meglepne bennünket a fordulópont hajnalán két órakor, akkor nagyszerű alibink lenne…
Ennek ellenére volt benne némi bűntudat, amint ott sodródott Warren Mackenzie nyomában a folyosókon. A súlytalan hajót akár néptelennek is lehetett tekinteni, mert ki merészkedne le pont a harmadik szinten lévő rakodófedélzet alá? Még csak megjátszaniuk sem kellett, hogy ártatlan ügyben járnak arrafelé.
Mégsem tudott szabadulni a bűntudattól, és azt is tudta, miért. Mert saját titkos céljaira használja ki ezt a barátságot, amikor azt állítja, hogy az aszimptotikus meghajtás iránti érdeklődése nem megy túl azon a határon, ami egy tudományos vagy mérnöki képzettségű közönséges halandótól elvárható. De az is lehet, hogy Warren nem is volt olyan naiv, amilyennek mutatta magát, alig feltételezhető, hogy ne tudná: ez a hajtómű halálos veszedelemmel fenyegeti Duncan társadalmának egész gazdaságát. Sőt az is lehet, hogy a maga tapintatos módján segíteni akar neki.
– Csalódni fogsz – mondta Warren, amint a harmadik szintet a másodiktól elválasztó zsilipen át leereszkedtek. – Nem sok látnivaló van. Ám az, ami van, elég ahhoz, hogy lidérces álmokat okozzon az embereknek. Ezért van az, hogy nem szívesen fogadunk itt látogatókat.
Nem ez a legfőbb ok, gondolta Duncan. Nem mintha a hajtómű titok lett volna; hatalmas irodalma van a témának, kezdve a legolvasottabb matematikai fejtegetésektől egészen az olyan leegyszerűsített útmutatókig, amelyek közül sok alig haladja meg azt a szintet, hogy: "Fűzd be a cipődet, és uzsgyi!" Azt azonban meg kell hagyni az igazság kedvéért, hogy a Föld Űrszállítást Hivatala furcsán kitérő válaszokra szorítkozott, valahányszor a gyakorlati részletek kerültek szóba, és csak a saját embereit engedte be arra a kisebb bolygóra, ahol a hajtóművet összeszerelik. A 4587-es számú aszteroidáról készült néhány fénykép nem volt egyéb elmosódott teleszkópfelvételeknél, s csak azt lehetett rajtuk kivenni, hogy két darab, ezer kilométernél is hosszabb hengeres szerkezet nyúlik ki az űrbe a parányi világ két oldalán, amely csak egy pislákoló fénypontnak látszik ott középen. Annyit mindenki tudott, hogy ezek azok a gyorsítók, amelyekben az iszonyatos sebességre felgyorsított anyagból fuzionál a hajtómű szívét alkotó nodusz avagy szingularitás, és ez volt minden, amit az ÜSZH-n kívül bárki is tudhatott.
Duncan néhány méternyire a vezetője mögött egy folyosón úszott, amelynek a falai mentén ott húzódott az utolsó három évszázad tengeri, légi és űrjárműveire jellemző csövek és kábelek tömkelege. Csupán a kapaszkodók sokasága meg a bőséges és vastag párnázat árulkodott arról, hogy egy gravitációval dacoló hajó belsejében vannak.
– Látod azt a csövet? – hívta föl a figyelmét a mérnök. – Azt a vékony" pirosat.
– Látom. Mi van vele?
Bizonyos, hogy Duncan nem méltatta volna különösebb figyelemre a ceruzánál nem vastagabb csövet.
– Akár hiszed, akár nem, ez hidrogén fővezeték. Száz gramm másodpercenként. Teljes terhelésnél mondjuk nyolc tonna naponta.
Duncan kíváncsi volt rá, mit szóltak volna a régi idők rakétaépítői ehhez a vékonyka üzemanyagtápcsőhöz. Megpróbálta maga elé képzelni azoknak a Szaturnusz-rakétáknak a monstruózus csöveit és szivattyúit, amelyek az első embereket a Holdra juttattak. Azok vajon mennyi üzemanyagot fogyasztottak? Biztos volt benne, hogy egy másodperc alatt többet, mint a Sziriusz egy nap alatt. Ez is jól mutatja, mennyit fejlődött a technika három évszázad alatt. És a következő három alatt?
– Vigyázz a fejedre! Azok ott az eltérítő tekercsek. Mi nem bízunk meg a szobahőmérsékletű szupravezetőkben, ez még a jó öreg kriogenika.
– Eltérítő tekercsek? Minek az?
– Gondoltál már arra, mi történne, ha az a sugár véletlenül hozzáérne a hajó falához? Ezek a tekercsek összegyűjtik és a megfelelő irányba terelik a sugárzást.
Most egy masszív és mégis meglepően kisméretű henger mellett lebegtek, amelyet akár egy huszadik századi ágyú csövének is gondolhatna az ember. Ez hát a hajtómű reaktorkamrája; Duncan nehezen tudta elfojtani magában a szinte babonás áhítatot, ha arra gondolt, mi zajlik ott bent, néhány centiméternyire tőle. A fémhengert könnyedén át tudta volna ölelni a két karjával; különös gondolat körbefogni egy különleges, zárt világot, egy egész világegyetemet, ha hinni lehet az elméletnek…
Az ötméteres cső közepe tájára kristállyal fedett kémlelőablakot vágtak. Ezen az ideiglenesnek tetsző nyíláson keresztül egy lengőkarra erősített mikroszkóp irányult a meghajtó egység belseje felé.
A mérnök a burkolathoz erősített csatok segítségével rögzítette magát, szemét a nézőkéhez tapasztotta, és finom mozdulatokkal beállította a mikrométert.
– Nézz bele – biztatta Duncant, miután végzett az igazítással.
Duncan odaúszott a mikroszkóphoz, és ügyetlenül rögzítette magát. Fogalma sem volt róla, mit kell látnia, de tudta, hogy a szemet szoktatni kell a látványhoz, mielőtt a képet közvetítetné az agyhoz. Az ismeretlenen könnyen átsiklik az ember szeme, ezért nem is nagyon csalódott abban, amit először megpillantott.
Mert amit látott, abban nem volt semmi rendkívüli. Csupán egymást merőlegesen keresztező finom vonalak hálózata derengett, olyasmi, amilyet optikai méréseknél szoktak alkalmazni. Hasztalan vizsgálta végig a fényes látómezőt, nem látott semmi mást. Mintha egy üres pauszpapíron keresztül nézne valamit.
– A fonalkeresztnek pontosan a közepén – szólalt meg a mérnök. – Nagyon óvatosan fordítsd balra a gombot. Fél fordulat elég lesz.
Duncan engedelmeskedett, de néhány másodpercig még mindig nem látott semmit. Aztán észrevette, hogy amint igazít a mikroszkópon, egy parányi pontocska mászik tova a hajszálvonal mentén, mintha egy üveglapon keresztül nézné a vonalhálót.
– Látod már?
– Igen, éppen hogy csak. Akár egy gombostűfejnyi pont. A háló nélkül észre sem venném.
– Gombostűfejnyi! Ez aztán a túlzás! Az a pont kisebb, mint egy atommag. Természetesen nem is azt látod, hanem csak az általa létrehozott torzítást. Mégis sok ezer tonnányi anyag van benne.
Egy- vagy kétezer – folytatta a mérnök. – Ez már több mint tíz utat megtett, és közel van a telítődéshez, ezért hamarosan újat kell beszerelniük. Persze még ezután is elnyerné a hidrogént, ameddig csak adnánk neki. De nem cipelhetünk magunkkal túl nagy holt terhet, különben a teljesítmény csökkenne. Akárcsak a régi tengerjáró hajóké, amelyek alaposan lelassultak, ha időnként nem tisztogatták meg őket a rájuk rakódott kagylóktól.
– Mit csinálnak a régi noduszokkal, amikor már túl súlyosra híznak? Igaz, hogy belelövik őket a Napba?
– Mire mennénk ezzel? Egy ilyen nodusz szépen átfúrná az egész Napot és kibukkanna a túloldalán. Az igazat megvallva, nem tudom, mit kezdenek a használt noduszokkal. Az is lehet, hogy olyan parányi részecskévé zsugorítják össze őket, amely kisebb ugyan egy neutronnál, de a súlya több millió tonna is lehet.
Volt még egy tucatnyi kérdés, amit Duncan szeretett volna föltenni. Például hogy lehet ezeket a parányi, ám iszonyúan nehéz részecskéket tárolni? Most, hogy a Sziriusz szabadesésbe ment át, a nodusz is ott marad a helyén, de mi tartja vissza attól, hogy kilövelljen, mihelyt gyorsulni kezd a hajó? Föltételezik, hogy valamilyen erős elektoromos és mágneses erő tartja a helyén és az közvetíti a tolóerőt a hajónak.
– Mi történne – kérdezte Duncan –, ha megpróbálnám megérinteni?
– Tudod, hogy kivétel nélkül mindenki fölteszi ezt a kérdést?
– Nem lep meg. És mi rá a válasz?
– Hát ahhoz előbb föl kellene törni a vákuumszigetelést, és mihelyt a levegő beáramlik, elszabadul a pokol.
– Akkor hát nem így fogok hozzá. Űrruha van rajtam, így fölkapaszkodom a meghajtó alagúton, és odanyújtom az ujjamat…
– Ügyes vagy, hogy eltaláltad a lényeget. Ha ez valóban sikerült, akkor mihelyt az ujjad hegye becslésem szerint egy milliméternyire megközelíti a csomót, tépdesni kezdik a gravitációs árapályerők. Mihelyt az első néhány atom belekerül a mezőbe, egész tömegenergiájukat kisugározzák, és te úgy látod, mintha egy kisebb hidrogénbomba robbant volna föl a szemed előtt. A detonáció ereje valószínűleg a fénysebesség jókora hányadával kifújna téged a csőből.
Duncan zavartan elnevette magát.
– Elég agyafúrt embernek kellene lennie, aki el akarná lopni az egyik ilyen csemetédet. Neked nincsenek emiatt álmatlan éjszakáid?
– Nincsenek, ez csak egy eszköz, amelynek megtanultam a használatát, és jól kiismertem minden kis szeszélyét. A nagy hatású lézerektől például félek, mint a tűztől, eszembe se jutna hozzájuk nyúlni. Tudod, a jó öreg Kipling, mint mindig, ebben is fején találta a szöget. Emlékszel, már beszéltem róla.
– Hogyne.
– Írt egy verset, az a címe, hogy A gépek titkai, és abban van néhány sor, amely gyakran eszembe jut, ha itt vagyok lent:
De ne feledd, minket más törvény mozgat,
A hazugság nem a mi kenyerünk,
Idegen tőlünk szeretet, szánalom, megbocsátás,
Jaj neked, ha rosszul bánsz velünk!
És ez igaz minden gépre, minden természeti erőre, amit valaha is igába fogtunk. Nincs igazi különbség a barlanglakó rakta első tűz és az aszimptotikus hajtómű szívében rejtező nodusz között.
Egy órával később Duncan álmatlanul hevert az ágyán. Várta, hogy beinduljon a hajtómű és a Sziriusz megkezdje tíz napig tartó lassulását, amely eljuttatja a Föld közelébe. Még mindig látni vélte a tér szerkezetének ezt a parányi rendellenességét, amint ott lebeg a szeme előtt a mikroszkóp látómezejében, és tisztában volt vele, hogy ez a kép élete végéig kísérteni fogja. Azt is tudta, hogy Warren Mackenzie semmit sem árult el a rábízott titokból: amit megtudott, azt ezer és egy könyvben is megtalálhatná. De nincs az a szó vagy fénykép, amely pótolhatná a közvetlenül átélt élményt.
Parányi ujjak birizgálták a testét: a Sziriusz kezdte visszanyerni a súlyát. Végtelen messzeségből ideszűrődött a hajtómű vékony sivítása; Duncannak az a képzete támadt, hogy az anyag halálsikolyát hallja, amely miközben eltávozik az ismeretlenbe, a hajónak adja át a tömegébe szorult energiát. Minden percben több kiló hidrogént falt föl az a parányiságában is telhetetlen ösvény – ez a lyuk, amelyet soha nem lehet betömni.
Duncan nyugtalanul hánykolódott egész éjszaka. Lidérces álmok gyötörték, mintha ő maga is feneketlen forgó örvénybe zuhanna. Esés közben előbb molekulányi, majd atomnyi, végül szubnukleáris méretűvé zsugorodott össze. Még egy pillanat, és minden véget ér, teste egyetlen villanással szertefoszlik.
Ez a pillanat azonban sohasem jött el, mert ahogy a tér összezsugorodott, lassulni kezdett az idő, minden másodperc hosszabb… hosszabb… és hosszabb lett – míg ő maga is az örökkévalóság mozdulatlanságába dermedt.

16. Port Van Allen

Amikor Duncan utoljára álomra hajtotta a fejét a Sziriusz fedélzetén, a Földet még mindig ötmillió kilométer választotta el tőlük. Most pedig már szinte az egész eget betölti – pontosan úgy, mint a fényképeken. Csak nevetett, amikor tapasztalt utazók azzal biztatták, hogy majd tárva marad a szája a meglepetéstől; és lám, most rezignáltán vette tudomásul, hogy nekik volt igazuk.
Minthogy a hajó keresztezte a Föld pályáját, a Nap felől közelítvén megvilágítva láttak maguk alatt szinte az egész féltekét. A nappali oldal nagy részét fehér felhőkontinensek borították, és csak hébe-hóba villant ki alóluk a felszín, amelyet lehetetlen volt térkép nélkül azonosítani.
A legszembetűnőbb látványt az Antarktisz vakító jégsapkája nyújtotta. Duncan szinte a bőrén érezte a fagy marását, holott tisztában volt vele, hogy saját világa túlnyomó részével összehasonlítva ott valóságos trópusi hőség uralkodik.
Kétség sem férhet hozzá, a Föld szépséges bolygó. Ám egyben idegen is, és azok a hideg fehérek és kékek egyáltalán nem tudták melegséggel eltölteni a szívét. Micsoda paradoxon, hogy a Titán a maga vidám narancsszínű felhőivel sokkal barátságosabb benyomást keltett az űrből.
Duncan a B szalonból nézte a közeledő Földet, s búcsút mondott számos újdonsült barátjának, miközben Port Van Allén előbb vakító csillagnak hatott az űr feketeségében, aztán ragyogó gyűrűnek, végül hatalmas, lassan forgó keréknek. Érezte, hogy a súlya lassan elenyészik, amint a hajtómű, amely a Naprendszer felén átrepítette őket, fokozatosan nullára csökkenti a tolóerejét, aztán csak időnként tapasztalt egy-egy kisebb lökést, amint a kis segédrakéták módosítottak a hajó helyzetén.
Az űrállomás egyre csak nőtt; méretei még akkor is hihetetlennek tűntek, ha figyelembe vesszük, hogy a kis híján három évszázad alatt folyamatosan fejlesztették. Most teljesen eltakarta a bolygót, amelynek a kereskedelmét teljességgel a kezében tartja; egy pillanattal később alig észrevehetően megremegett, majd azon nyomban lecsillapodott a hajó, bizonyságául annak, hogy csatlakozott az állomáshoz. Pár másodperc múlva ezt a kapitány is megerősítette.
– Isten hozta önöket Port Van Allenben, a Föld kapujában. Örülünk, hogy velünk utaztak, és kellemes időtöltést kívánok önöknek. Kérem, kövessék a kísérők utasításait és ellenőrizzék, hogy minden holmijukat összecsomagolták-e. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de három utasunk még mindig nem rendezte a számláját – a pénztáros várni fogja őket a kijáratnál…
A bejelentést követő gúnyos megjegyzéseket gyorsan elnyelte a kiszállók zaja. Noha állítólag minden gondosan meg volt tervezve, teljes volt a zűrzavar. Senki sem ment oda a megfelelő ellenőrző kapuhoz, miközben a hangszórók egyre-másra szólítgatták a legkülönösebb nevű utasokat. Duncannak jó órájába telt, mire bevergődött az űrkikötőbe, és az összes csomagját is csak földi tartózkodása második napján kapta kézhez.
De végül azért minden rendeződött, amint az emberek átnyomakodtak a szűk dokkolónyíláson, és szétszéledtek az állomás megfelelő szintjein. Duncan lelkiismeretesen követte az útmutatást, és a névsor szerinti csoportjával egyetemben fölsorakozott a karanténhivatal előtt. Minden egyéb formaságot már órákkal előbb rádión elintéztek; ezt az egyet azonban nem lehetett az elektronikára bízni. Előfordult, hogy innen, közvetlenül a Föld küszöbéről visszafordítottak utasokat, ezért Duncan sem minden szorongás nélkül nézett szembe az utolsó akadállyal.
– Nem sok utasunk van a Titánról – mondta az iratait ellenőrző orvos. – Maga a holdosztályba esik – vagyis kevesebb, mint negyed g. Az első hét odalent meg fogja viselni, de maga még fiatal, és gyorsan alkalmazkodni fog. Sokat segít, ha mindkét szülője itt született…
Az orvos zavartan elhallgatott, amikor az ANYJA rovathoz ért. Duncan már megszokta az efféle reakciót, és már régen nem izgatta. Sőt ma már mintha szórakoztatta volna az a meglepődés, amelyet a származása vált ki az emberekből. Az orvos legalább nem fogja föltenni azt az ostoba kérdést, amelyet a laikusok oly gyakran nekiszegeznek, és amelyre megvolt az automatikus válasza: "Persze hogy van köldököm – a legjobb, ami csak pénzért kapható." A másik, tapintatlanabb kíváncsiskodásra, miszerint a férfi klónok férfiereje duplájára nő, bölcsen nem reagált. Ez több alkalommal is a hasznára vált.
Talán mert rajta kívül még hatan vártak a sorban, az orvos elfojtotta tudományos kíváncsiságát, és Duncant fölirányította az űrállomás földi gravitációs részlegébe. Hosszú időnek tűnt, mire a lassan forgó űrállomás egyik küllőjében fölvánszorgott a lift az állomás külső gyűrűjébe, miközben Duncan érezte, hogy a súlya könyörtelenül nyomja lefelé.
Amikor végre föltárult a lift ajtaja, Duncan ólomlábakon kicammogott a fülkéből. Bár még mindig ezer kilométernyi távolságra volt a Föld fölött, és újonnan szerzett súlya mesterséges eredetű volt, máris az odalenti bolygó kegyetlen körülményei között érezte magát. Ha ezt a próbát nem állja ki, akkor szégyenszemre visszatoloncolják a Titánra.
Igaz, hogy azok, akik csak ezen a vizsgán buktak meg, részt vehetnek egy gyorsított edzőkúrán, amelyet főleg a Holdról visszatérő kiküldöttek részére rendszeresítettek. De ez csak azoknak volt biztonságos, akik gyermekkoruk nagy részét a Földön élték le. Duncan aligha jöhetett szóba.
Aggályai azonban nyomban semmivé lettek, amikor benyitott a társalgóba, és megpillantotta a fél eget betöltő földsarlót lassan elvonulni a jókora megfigyelőablakok előtt, amelyek maguk is híres mesterművei az űrépítészetnek. Duncan nem akart most azon spekulálni, hogy hány tonna levegőnyomást kell kiállniuk ezeknek az ablakoknak; ahogy odahúzódott az egyikhez, nem volt nehéz beleérnie magát abba, hogy szinte semmi sem védi őt az űrbéli vákuumtól. Ez a tudat nyugtalansággal vegyes örömmel és kíváncsi várakozással töltötte el.
Azzal a szándékkal jött ide, hogy végigcsinálja az orvos javasolta ellenőrzéseket, az a lenyűgöző látvány azonban mindent feledtetett vele. Csak állt ott földbe gyökerezett lábakkal, egyikről a másikra helyezve szokatlan testsúlyát. Először érezte, mire valók az izmai.
Port Van Allen kétóránként kerüli meg a földgolyót, egyúttal percenként háromszor megfordul a tengelye körül. Duncan egy idő után megtanulta, hogyan hagyja figyelmen kívül az állomás saját forgását. Az agya képes rá, hogy a lényegtelen háttérzajokról, zavaró szagokról, minden oda nem illő dologról egyszerűen ne vegyen tudomást. Mihelyt sikerült megfeledkeznie a környezet részleteiről, már könnyű volt elképzelnie, hogy egyedül van az űrben, és ember-holdként száguld az Egyenlítő fölött az éjszakából a nappalba. Mert a Föld szemmel láthatóan növekedett, ahogy az ívelt szürkületi vonal egyre távolodott, és ahogy kelet felé száguldott vele az űrállomás.
Mint rendesen, alig lehetett szárazföldet látni, és ami elő-előtünedezett a felhők mögül, semmi hasonlóságot nem mutatott a térképekkel. És ebből a magasságból az életnek semmi jelét sem lehetett fölfedezni – még kevésbé az értelemnek. Egyelőre nehéz volt elhinni, hogy az emberiség történelme ott kezdődött, ez alatt a ragyogó fehér paplan alatt, és hogy röpke háromszáz évvel ezelőttig egyetlen ember sem hagyta el a bolygót.
Még egyre az élet jeleit kutatta, miközben a földkorong ismét kezdett sarlóvá zsugorodni, amikor a hangszóróból az összes földi utast a kettes és a hármas felvonón a kompkikötőbe szólították.
Csak annyi ideje maradt, hogy betérjen a viccesen az "utolsó alkalom" névre keresztelt toalettbe, aztán megint ott találta magát a liftben, amely ezúttal lefelé vitte az űrállomás súlytalan középrészébe, ahol a Föld–űrállomás kompot már fölkészítették a visszaútra.
Ezen nem voltak ablakok, ehelyett minden utas előtt külön képernyő villogott, amelyet tetszés szerint lehetett állítani. A választás azért nem volt egészen tetszőleges, jóllehet ezt nem nagyon verték nagydobra, mert a túlságosan fölkavaró képeket – így a dokkolás és a beszállás utolsó mozzanatait – gondosan cenzúrázta a hajókomputer.
Kellemes érzés volt megint súlytalannak lenni, ha csak arra az ötven percre is, amennyire a légkör határának eléréséhez szükség van, és figyelni a Földet, amint közeledvén, óriási világgá növekedik. A látóhatár görbülete mindjobban ellaposodott; röpke pillanatra földerengett egy-egy sziget, majd egy némán dühöngő vihar spirális felhőzete tűnt elő messze odalent. Aztán Duncan végre fölismerte a kaliforniai partvidék jellegzetes keskeny félszigetnyúlványát, amikor a komp kibukkant a csendes-óceáni felhők mögül, és megkezdte a leszállást a még mindig földrésznyi távolságban lévő kikötő felé.
Most hegyek fölött repültek, amelyek szinte semmivé törpültek a magasból, aztán inkább a Marsra, mint a Földre jellemző, egymást keresztező kanyonok szabdalta táj suhant el sebesen alattuk. Ez csak Colorado lehet, gondolta Duncan – és ismét érezte a nehézségi erőt.
Egyre mélyebbre süppedt a kitűnően párnázott ülésbe, amely olyan hatásosan elosztotta testének egész felületén a terhelést, hogy alig érzett kellemetlenséget. Csak a lélegzés esett nehezére, amíg eszébe nem jutott az utasoknak szóló "tanácsadó", amelyet végre sikerült elolvasnia. Ez azt tanácsolta, hogy a mellkas izmainak kímélése végett ne vegyen mély lélegzetet, hanem rövid, gyors szippantásokban szedje a levegőt. Kipróbálta, és valóban segített.
A hajó most enyhén megrázkódott, távolról dübörgés szűrődött be, a képernyő mintha egy pillanatra lángba borult volna, aztán a légkörbe való visszatérés lángjairól automatikusan a mögöttes látványra kapcsolt. Hátul a semmibe vesztek a kanyonok és a sivatagok, helyüket láthatóan mesterséges tavak csoportja váltotta föl, rajtuk tisztán ki lehetett venni a vitorlások apró fehér pöttyeit. Egyes hajók több kilométer hosszú V alakú legyezőt húztak maguk után, nyilván nagy sebességgel száguldanak a vízen, jóllehet innen föntről teljesen mozdulatlannak látszanak.
Aztán váratlanul ismét változott a kép. Odalent az egyhangú táj azt a benyomást keltette, mintha ismét a tenger fölött repülnének. Még túl magasan voltak ahhoz, hogy az egyes fákat meg lehessen különböztetni, de sejtette, hogy az amerikai közép-nyugat végeláthatatlan erdőségei terülnek el odalent.
Itt aztán bőséges bizonyítékát látta az életnek, méghozzá annyit, amennyit elképzelni sem tudott. Az egész Titánon száznál is kevesebb fa él, amelyeket féltő szeretettel oltalmaznak. Odalent viszont megszámlálhatatlan.
Duncan valahol találkozott azzal a kifejezéssel, hogy "őserdő", s ez villant most az eszébe. Ilyen lehetett a Föld azokban az ősrégi időkben, mielőtt még az ember tűzzel és fejszével munkához látott volna. Most, hogy véget ért a rövid mezőgazdasági korszak, a bolygó kezdi visszanyerni őseredeti ábrázatát.
Akármilyen hihetetlennek tűnt is, Duncan nagyon jól tudta, hogy ez a végeláthatatlan "őserdő" odalent nem sokkal idősebb, mint nagyapa. Még két évszázada sincs, hogy az ott csupa sakktáblaszerűen fölparcellázott és ősszel arányló búzatengerrel borított szántóföld volt. Az évszakok váltakozásának ez a képzete szintén egyike volt azoknak a helyi sajátosságoknak, amelyeket nagyon nehezen tudott fölfogni. Még manapság is bőven lehet farmokat látni a Földön, amelyeket főleg különc hobbikertészek vagy biológiai kutatóintézetek művelnek, a huszadik század katasztrófái azonban megtanították az embereket, hogy soha többé nem szabad olyan technológiának kiszolgáltatni magukat, amely többet árt, mint használ.
A nap lenyugvóban volt, a sebesen haladó komp természetellenes gyorsasággal látszott rohanni nyugat iránt. Néhány másodpercig még megkapaszkodott a látóhatár szélén, aztán egyszerre kihunyt. Talán egy percig még látszott az erdő, aztán az is homályba burkolózott.
De nem lett teljesen sötét. Mintegy varázsütésre halvány fények gyulladtak föl odalent, behálózva az egész tájat, ameddig a szem ellát. Helyenként két vagy három fényfüzér is találkozott, de elszórtan itt-ott apró fénypontok is feltünedeztek. Újabb bizonyítéka az emberi kéz nyomának. Úgy látszik, ez a hatalmas erdőség nagyobb teret enged az emberi tevékenységnek, mint azt nappali fénynél gondolni lehetne. Duncan azonban önkéntelenül összehasonlította ezt a szerény képet azokkal a korai atomkorból származó éjszakai fölvételekkel, amelyeken négyzetkilométerek millióin homályosította el a mesterséges világítás a csillagok fényét.
Egyszerre fölfigyelt egy villogó fénycsoportra, amely önállóan mozgott a lenti kivilágított tájkép fölött. Egy pillanatra meghökkent, aztán rájött, hogy egy nagy léghajót lát, amely rakományával a felhőknél alig gyorsabban úszik a levegőben. Ilyesmivel nem találkozni a Titánon, ezért el is határozta, hogy az első adandó alkalommal kipróbálja.
Amott hirtelen egy nagy várost pillantott meg. A komp már olyan alacsonyan repült, hogy tisztán látta az épületeket, az utcákat, a parkokat, sőt egy fényárban úszó stadiont is, amelyben valamilyen sportesemény zajlik éppen. Aztán a város elmaradt mögöttük, mindent elborított a szürke köd, amelybe csak időnként hasított bele egy-egy, a titániakhoz képest elég gyengécske villám. Duncan a kabin belsejében semmit sem hallott a viharból, amelyen átrepültek, a hajtóművek hangja azonban megváltozott, és érezni lehetett, hogy a hajó gyorsan süllyedni kezd. Mégis alaposan meglepődött, amikor a kép hirtelen megsokszorozódott, és néhány apró zökkenő után a képernyőn föltárult a nedves betontenger, a fények kavalkádja meg a zuhogó esőben ide-oda cikázó buszok és szolgálati járművek nyüzsgése.
Duncan harminc esztendő múltával visszaérkezett arra a világra, ahol megszületett, de amelyet még sohasem látott.

III. rész. Terra

17. Washington D. C.

– Elnézést kell kérnem az időjárás miatt – mentegetőzött George Washington. – Valamikor szabályoztuk a helyi klímát, de aztán fölhagytunk vele, miután az egyik függetlenségi ünnepen hóba fulladt a parádé. Duncan kötelességtudóan elnevette magát, ámbátor nem volt egészen biztos benne, hogy el kell-e ezt hinnie.
– Engem nem zavart – jelentette ki. – Nekem ez mind újdonság. Én még soha nem láttam esőt.
Ez nem volt egészen igaz, de nem is járt messze az igazságtól. Odahaza gyakorta elkapta őt az ammóniavihar, és jól emlékszik a mérgező zuhatagra, amely az arcától alig néhány centiméterre ömlött alá a szélvédőn. Ez azonban ártalmatlan, sőt jótékony víz, az élet forrása a Földön, de a Titánon is. Ha kilép az ajtón, legfeljebb vizes lesz, de nem pusztul el nyomorultul. Nem könnyű azonban túltenni magát az élete során belerögződött ösztönökön, és tisztában volt vele, hogy nem kis erőfeszítésébe kerülne lemondania a gépkocsi nyújtotta biztonságról.
És micsoda luxuskocsi! – ez is először jutott ki Duncannak. Még soha nem utazott ilyen szibarita kényelemben: egyik oldalán a kommunikációs berendezések, a másikon egy jól felszerelt bár. Washington észrevette elragadtatott pillantását, és megjegyezte:
– Pompás, nem igaz? Ma már nem gyártanak ilyet. Ez volt Bernstein elnök kedvenc kocsija.
Duncan ugyan nem emlékezett pontosan, hogyan követték egymást az elnökök, hiszen már kilencvenöten voltak, de nagyjából el tudta helyezni az időben Bernstein elnökségét. Gyors fejszámolást végzett, az eredmény hihetetlennek tűnt, ezért fennhangon is megismételte:
– Ezek szerint több mint százötven éves volna?
– És még eltart legalább ugyanennyi ideig. Persze a huzatot – amely ugye, valódi bőr – húszévenként kicserélik. Ha ezek az ülések beszélni tudnának, volna miről árulkodniuk. Ami azt illeti, ezt gyakran meg is tették, de személyesen kezeskedem róla, hogy most nincs bennük poloska.
– Poloska? Ó, értem, mire gondol. Különben is nekem nincsenek titkaim.
– Akkor majd mi gondoskodunk róluk. Ugyanis ha nem tudná, ez a mi fő helyi iparunk.
A szépséges régi kocsi automata pilótája szinte zajtalanul röpítette őket, és Duncan megpróbált elképzelni valamit a környező tájból. Az űrkikötő ötven kilométerre volt a várostól – még nem találták ki a zajtalan rakétát –, és a négysávos autópálya meglepően forgalmasnak bizonyult. Duncan legalább húszféle járművet számolt össze, és habár mind ugyanabban az irányban haladt, a látvány nyugtalansággal töltötte el.
– Remélem, a többi kocsit is automata irányítja – jegyezte meg aggodalmasan.
Washington nem tudta leplezni megrökönyödését.
– Természetesen – mondta. – Már… hm… legalább száz esztendeje bűncselekménynek számít kézi irányítással közlekedni a közutakon. Bár még mindig akadnak olyan pszichopaták, akik nem kímélik a maguk és mások életét.
Ez érdekes beismerés; a Földnek sem sikerült hát minden problémáját megoldania. A műszaki társadalom számára az egyik legnagyobb veszélyt az a kiszámíthatatlan őrült jelenti, aki a törvénynek ellen szegülve próbálja levezetni az indulatait. Erre szörnyű példákat lehet találni a múltban; talán mind közül a legismertebb a Gondwana reaktor lerombolása volt a huszonegyedik század elején. Minthogy a Titán még a Földnél is sebezhetőbb ebben a vonatkozásban, Duncan szívesen elbeszélgetett volna erről a témáról, csakhogy nem volna tapintatos ezzel előhozakodnia alig egy órával a megérkezése után.
Biztos volt benne, hogy ha ilyen illetlenséget követne el, vendéglátója tapintatosan másra terelné a beszélgetést, anélkül, hogy őt a legkisebb mértékben is kínos helyzetbe hozná. Már rövid ismeretségük alatt is meggyőzte Duncant arról, hogy George Washington kiválóan képzett diplomata, akinek egy több évszázados múltra visszatekintő család adja meg a kellő magabiztosságot. Pedig szinte hihetetlen, mennyire nem hasonlít azonos nevű, híres ősére, ugyanis ez a George Washington alacsony, kopasz, meglehetősen kövérkés, barna bőrű férfi volt. Elegáns öltözékét drága ékszerek egészítették ki. A kopaszsága és a kövérsége ellen tehetett volna valamit, hiszen mindkettőt könnyű korrigálni. Másfelől viszont ez a külső bizonyos tekintélyt kölcsönzött neki, és lehet, hogy éppen ez volt a szándéka.
A kocsi most egy keskeny hídon haladt át, amely egy széles és piszkos folyó fölött ívelt át. Ilyen nagy mennyiségű valódi víz látványa lenyűgözte, még akkor is, ha nagyon hidegnek és lehangolónak hatott a sivár éjszakában.
– Ez a Potomac – tájékoztatta Washington. – De várja meg, amikor napsütésben láthatja, és ha levonul rajta ezt a mindent felkavaró árhullám. Akkor kéknek és tisztának fogja látni. Nem is gondolná, hogy kétszáz esztendő kemény munkájával sikerült csak ilyenné varázsolni. Az meg ott a Watergate, jóllehet a demokraták nemzeti műemléket akartak belőle csinálni. És a Kennedy center – az többé-kevésbé még az eredeti. Minden ötven évben akad egy-egy építész, aki megpróbálja megmenteni, de most már fölhagytak ezzel a hiábavaló próbálkozással.
Ez hát Washington, amelynek régi dicsfénye nem kopott meg. Duncan azt olvasta, hogy a város arculata nem sokat változott háromszáz év alatt. Az összes középületet gondosan renoválták, és ez a város lett a világ legnagyobb lakott múzeuma.
Kisvártatva a kocsi ráfordult egy gyönyörűen gondozott pázsiton húzódó kocsibehajtóra. A műszerfalon halk figyelmeztető sípszó szólalt meg, és a kormányfogantyú alatt kigyulladt a jelzés: KAPCSOLJ KÉZI VEZÉRLÉSRE! George Washington átvette az irányítást, és húsz kilométeres sebességgel óvatosan végighajtott a virágágyások és nyírt bokrok között. Megállt a láthatóan régi ház oszlopos bejárata előtt. A ház magánlakásnak túl nagy, hotelnak meg kicsi, pedig egy szinte az olvashatatlanságig cirkalmas felirat éppen ezt hirdette: CENTENÁRIUM HOTEL.
Úgy látszik, Washington professzor a gondolataiban olvasott, mert a kérdését meg sem várva, magyarázni kezdte:
– Valamelyik vasúti báró építette, még a tizenkilencedik század vége felé. Az volt vele a célja, hogy vendégül lássa benne az egész kongresszust, és ez a gesztus busás hasznot hozott számára. Mi most kibéreltük erre az alkalomra, és itt helyezzük el legtöbb hivatalos vendégünket.
Duncan megdöbbent – a Titánon ismeretlen az effajta kiszolgálás –, amikor poggyászát megragadta két furcsa, díszes libériába öltözött fekete bőrű fickó. Egyikük lágy, dallamos nyelven szólt hozzá valamit, amiből egy árva szót sem értett.
– Túlzásba viszed, Henry – fordult hozzá Washington barátságosan korholó hangon. – Lehet, hogy pontosan utánzód a rabszolgák beszédét, de mi haszna, ha rajtatok, nyelvtörténészeken kívül senki sem érti meg? És hol szerezted ezt a maskarát?
Washington közbenjárása ellenére Duncan továbbra sem értett egy árva kukkot sem a válaszból. A parányi felvonó aranyozott kalickájában Washington magyarázni kezdte a helyzetet:
– Attól tartok, hogy Murchison túlságosan beleéli magát '76 szellemébe. Ha kétszáz évvel ezelőtt valaki azt javasolta volna neki, hogy képzelje magát valamelyik szolgasorban élő ősének sorsába, kitekerte volna az illető nyakát. Most viszont kitűnően szórakozik, és attól félek, hogy bottal sem tudjuk visszakergetni georgetowni katedrájára.
Washington kövérkés, barna kezére pillantott, és felsóhajtott:
– Egyre ritkábban találkozik az ember igazi fekete bőrszínnel. Bennem nincs faji előítélet – tette hozzá sietve –, de igazán sajnálom, hogy mindannyiunknak be kell érnünk az egyformán piszkosfehér bőrrel. Egyébként gondolom, maga is tisztában van vele, hogy milyen szerencséje van.
Duncan egy percig zavart értetlenséggel nézett rá. Bőrszínének sohasem tulajdonított nagyobb jelentőséget, mint a haja színének. Önmagát sohasem tartotta feketének; most azonban érthető megelégedettséggel nyugtázta, hogy több árnyakttal sötétebb George Washingtonnál, az afrikai királyok leszármazottjánál.
Amikor végre becsukódott mögötte a szállodai lakosztály ajtaja, és többé nem kellett ügyelnie a formaságokra, Duncan hálásan belevetette magát az egyik vastagon párnázott fotelbe. Ez olyan puhán dőlt hátra alatta, hogy minden bizonnyal külön az alacsony gravitációjú helyekről érkező vendégek számára tervezték. Washington igazán csodálatos házigazda, aki semmiről sem feledkezik meg. Ennek ellenére Duncan sejtette, hogy hosszabb időnek kell eltelnie, mire igazán fesztelenül fogja érezni magát.
A szokatlan nehézségi erőn kívül tucatnyi egyéb apróság figyelmeztette arra, hogy nem a megszokott világán van. A szoba valóságos terem volt, a titáni helyiségekhez képest. Ilyen luxusberendezést a valóságban még soha, csak a történelmi darabokban látott. Ezt a palotát még akkor építették, mielőtt az első ember a légkör fölé merészkedett volna, és a berendezéséről is föltételezte, hogy korabeli. A finom üvegtárgyakkal teli szekrények, az olajfestmények, a rég elfeledett hírességek (talán az első Washington – de nem, akkor még nem találták föl a fotográfiát) furcsa pózba merevedett régi fényképei – ilyesminek híre sem lehet a Titánon, még az is kétséges, hogy a holografikus mintákat egyáltalán megőrzik-e a Központi Könyvtárban.
Maga a kommunikációs berendezés is olyan volt, mintha a múlt századból felejtették volna itt. Bár minden eleme ismerős – az üres szürke képernyő, az alfanumerikus billentyűzet, a kamera és a rácsos hangszóró – volt valami régimódi a kivitelben. Amikor Duncan úgy érezte, hogy ismét képes az összerogyás veszélye nélkül állni, óvatosan odalépkedett a beépített pulthoz, és leroskadt az előtte álló székre.
A típus neve és a sorszáma ott volt a szokott helyen, a képernyő oldalán. Igen, ott a dátum is: Z 183. Kis híján százéves.
A használat azonban alig viselte meg, csupán az "e" és "a" billentyű látszott kopottabbnak. De miért is viselte volna meg, hiszen nincs benne egy árva mozgó alkatrész sem.
Lám, a jó öreg Föld megtanulta, hogyan őrizze meg a múltját. Senki sem sírta vissza a pazarlás évszázadainak öncélú újításait. Ha valamilyen berendezés megfelelően működik, pusztán azért, mert a divat megváltozott, nem cserélik le. Csak akkor, ha elromlik, vagy fejlettebb működési elvet dolgoznak ki. Az otthoni kommunikációs készülékek már a huszonegyedik század elején elértek a technikai fejlődés csúcsára, de Duncan le merte volna fogadni, hogy találna a Földön olyan készülékeket, amelyek több mint kétszáz év óta egyfolytában működnek.
És mi az a kétszáz év a Föld történelmében! Duncant életében először fogta el a szinte fojtogató kisebbrendűségi érzés. Azelőtt kételkedett benne, hogy a földiek úgy fognak rá nézni, mint a külső sötétségből idevetődött barbárra; most azonban elbizonytalanodott.

18. A nagykövetségen

Duncan Colintól kapta búcsúajándékul a minisecjét, ezért még nem nagyon ismerte ki magát a kezelésében. A régi kalkulátorral nem volt különösebb baj, sajnálta is, hogy meg kell válnia tőle, de a tokja már eléggé megviseltnek és ütött-kopottnak hatott, így be kellett látnia, hogy nem elég elegáns a Földre.
A sec szabványméretét az szabta meg, hogy kényelmesen elférjen az emberi kézben. Első pillantásra nem nagyon különbözött azoktól a kisméretű elektronikus zsebkalkulátoroktól, amelyek a huszadik század vége felé terjedtek el; azoknál azonban sokkal többet tudott. Duncan el sem tudta képzelni az életét nélküle.
Mivel az emberi ujjak száma nem változott, ezen sem volt több gomb, mint három évszázaddal korábbi elődein, ötven kis gomb volt rajta, ám ezek mindegyike a működési módnak megfelelően szinte korlátlan számú funkcióra képes. A módtól függően megváltozik a gombon látható jel is. Így ALFA NUMERICUS módban 26 gombon az ábécé betűi; tízen a számjegyek jelennek meg 0-tól 9-ig. MAT-mód mellett a betűk eltűnnek, és a helyüket elfoglalják az x, %, /, –, = és egyéb standard matematikai funkciók jelei.
Újabb mód a szótár. A sec több mint tízezer szót tárol, a háromsoros szómagyarázatok között lapozgatni lehet a fényes kis képernyőn. Óra és naptár kijelzésére is lehet használni, ám ha bővebb információra van szükség, akkor célszerűbb hozzákapcsolni egy otthoni számítógép jóval nagyobb képernyőjéhez. Ezt meg lehet tenni az egység optikai interface-e, az ibolyántúlihoz közeli sávon működő adó-vevő varázsszem segítségével. Amíg ez a lencse a nagy számítógép megfelelő érzékelőjének a látósugarában van, a két szerkezet remekül megosztja egymással az információit, méghozzá több millió bites sebességgel másodpercenként, így ha a sec saját belső memóriája telítődik, a tartalmát állandó megőrzésre át lehet adni egy nagyobb tárolóba; vagy fordítva: az optikai kapcsolat útján bármilyen adatokat be lehet táplálni egy-egy adott feladathoz.
Duncan most a lehető legegyszerűbb feladatra vette igénybe; mint egyszerű beszédrögzítőt. Ez véteknek számított egy ilyen nagy teljesítményű géppel szemben. Előbb azonban még gondoskodni kellett egy fontos dologról: a jelszóról.
Egy könnyen megjegyezhető szó, lehetőleg olyan, amilyet soha máshol ki se ejt. Az lesz a legalkalmasabb. Vagy egy olyan szó, amelyik nem is létezik, így véletlenül nem lehet működésbe hozni a sec memóriáját.
Megvan, gondolta hirtelen. Van egy név, amelyet sohasem képes elfelejteni, és ha szándékosan hibásan írja le…
Gondosan betáplálja a KALINDY szót, majd a memóriát működtető utasítássorozatot. Utána leakasztotta a parányi rádiómikrofont, az ingére tűzte, tett egy próbát, és ellenőrizte, hogy a gép csak akkor válaszol, ha megkapja a helyes parancsot.
Duncan sohasem vezetett naplót, de most elhatározta, hogy mihelyt megérkezik a Földre, belefog. Néhány hét alatt több emberrel találkozik és több helyre látogat, mint egész eddigi életében, és biztos, hogy rengeteg új, soha nem tapasztalt élményben lesz része. Szilárdan eltökélte, hogy mindent meg fog örökítem, és emlékeihez később mint fölbecsülhetetlen értékű kincsestárhoz fog majd visszanyúlni. Hányszor fogja majd öregkorában visszajátszani ifjúságának ezeket az eseményeit.
"2276. június 12. Még mindig nem tudtam alkalmazkodni a földi nehézségi erőhöz, és úgy érzem, sohasem tudom igazán megszokni. Igaz, már egy óráig is talpon tudok maradni anélkül, hogy túl sok helyen megfájdulna a testem. Tegnap láttam egy embert ugrani. Alig tudtam hinni a szememnek…"
"George, aki igazán mindenre gondol, szerzett nekem egy masszőrt. Nem tudom, mennyit segített, de maga az élmény megérte."
Duncan megállította a felvételt, és kissé elmélázott ezen az enyhén szólva lekicsinylő állításon. A Titánon ritkán lehet része ilyen fényűzésben, a masszázsról pedig azt sem tudta, mi fán terem. Bernie Patrasnak, ennek a kedélyes és felszabadult fiatalembernek, aki eljárt hozzá, figyelemre méltó (sőt meghökkentő) fiziológiai ismeretei voltak, és számos hasznos tanáccsal látta el Duncant. A külvilágiak kezelésére specializálta magát, és felséges gyógymódot javasolt a gravitációs panaszokra:
– Töltsön naponta egy órát a fürdőkádban – legalábbis az első hónapban. Akármilyen elfoglalt is, ezt semmiképpen se mulassza el. Ha feltétlenül kell, a kádban is lehet dolgozni: olvasni, diktálni meg hasonlót. A Hold nagykövete például úgy tartott értekezletet, hogy csak az orra meg a szája látszott ki a vízből. Azt mondta, hogy így jobban tud koncentrálni…
Nem megszokott látvány egy diplomatától, gondolta Duncan, még ebben a sokat tapasztalt városban is feltűnést kelthet.
"Már harmadik napja vagyok itt, és ez az első eset, hogy elég erőm, kedvem és alkalmam van rá, hogy elrendezzem, a gondolataimat. De esküszöm, mától kezdve mindennap időt szakítok rá…"
"A megérkezésemet követő reggelen George – mindenki csak így hívja őt – elvitt engem a nagykövetségre, amely mindössze pár száz méterre van a szállodától. Robert Farrell, a nagykövet elnézést kért, hogy nem tudott elém jönni az űrkikötőbe, azzal mentegetőzött, hogy George-nál jó kezekben leszek – ő a világ legjobb szervezője. Ezután George magunkra hagyott, és hosszan beszélgettünk négyszemközt.
Három évvel ezelőtt, még a Titánon találkoztam Bob Farell-lel, amikor utoljára járt nálunk, és még jól emlékezett rám – legalábbis ez volt a benyomásom, gondolom, ezt a művészetet minden diplomatának el kell sajátítania. Nagyon segítőkész és barátságos volt, bár van olyan érzésem, hogy igyekezett körültapogatni, és sok mindent elhallgatott előlem. Belátom, nincs könnyű helyzetben, amikor földlakó létére a mi érdekeinket kell képviselnie. Ebből egyszer még nehézségei is származhatnak, de fogalmam sincs, mit tehetnénk, hiszen nincs az a titáni születésű ember, aki kibírná a földi életet.
Szerencsére nincs semmilyen égető ügy, mivel a hidrogénszerződés újratárgyalása is csak 80-ban esedékes. Volt azonban több tucat apróbb ügy a tarsolyomban. Az például, hogy miért nem lehet meggyorsítani a berendezések szállítását, mit lehetne tenni a hajójáratok megjavítására, miért akadozik az új diákcsereprogram. Ilyen és ehhez hasonló galaxisrengető ügyek. Megígérte, hogy összehoz azokkal az emberekkel, akik tenni tudnak valamit ezekben a dolgokban, de azért céloztam arra is, hogy szeretnék körülnézni a Földön. Végtére is ő az egész Terrán képvisel bennünket, nem csak Washingtonban.
Nem titkolta meglepetését, amikor közöltem vele, hogy majdnem egy egész évet akarok a Földön tölteni, de még korainak tartottam, hogy az igazi okot feltárjam előtte. Biztos vagyok benne, hogy elég hamar rá fog jönni magától is. Amikor tapintatosan rákérdezett az anyagiakra, elmondtam neki, hogy a Centenáriumi Bizottság elég bőkezű volt, és a Világbankban is van némi Makenzie-pénz, amit föl akarok használni. »Úgy tudom – bólogatott –, hogy az öreg Malcolm már elmúlt százhúsz, nem igaz? Itt a Földön is elég sokan abban élik ki magukat, hogy minél kevesebbet hagyjanak a Közösségi Alapra.« Majd nem túl sok reménnyel eltelve hozzátette, hogy bármilyen magánvagyont törvényesen rá lehet hagyományozni a nagykövetségre a folyó kiadások fedezésére. Azzal ütöttem el, hogy ez egy napon érdekes lehetőség, és majd gondolkodni fogok rajta.
Készségesen fölajánlotta, hogy bármilyen segítséget megad a beszédemhez, ami kedves volt tőle. Amikor közöltem vele, hogy még dolgozom rajta, lelkemre kötötte, hogy június végére feltétlenül el kell készülnöm a végleges szöveggel, mert úgy a fontosabb kommentátorok előbb tanulmányozni tudják. Különben el fog merülni a július negyediki szóáradatban. Ez fontos szempont volt, amire én nem gondoltam, és arra a kérdésemre, hogy a többi felszólaló nem fogja-e ugyanezt tenni, azt felelte, hogy persze, de neki jó barátai vannak a médiánál, és hogy a Titán iránt nagy az érdeklődés. »Ti még mindig ugyanazok a rettenthetetlen úttörők vagytok – folytatta –, akik új civilizációt hasíttok ki a Naprendszer peremén. Szívesen hallunk ilyen dolgokról.« Ekkor már úgy éreztem, hogy jól megértjük egymást, ezért megkockáztattam egy szemtelen kérdést: »Azt akarod mondani, hogy a Föld valóban egyre dekadensebb lesz?« De ő csak elmosolyodott, és azt mondta: »Ó nem, még nem vagyunk dekadensek. – Majd kis szünet után hozzátette: – A következő nemzedék azonban az lesz.« Nem tudom, mennyire gondolta ezt komolyan.
Aztán vagy tíz percet beszélgettünk közös barátainkról, így a Helmerekről, a Wongokról, a Morganokról és a Lee-kről. Úgy látszik, minden fontos embert ismer a Titánról. A végén érdeklődött Ellen nagymama iránt, amire én közöltem vele, hogy semmit sem változott, amit ő pontosan megértett. Azután visszajött George, és elvitt a farmjára… ekkor láttam először teljes napsütésben a szabad tájat. Még mindig nem kerültem ki a hatása alól…"

19. Mount Vernon

– Ne vedd nagyon komolyan ezt az egész tervet – intette George Washington. – Még mindig naponta változtatnak rajta. A te programod azonban már le van kötve. A legfontosabb július 4.
Duncan átlapozta a kis füzetet, amelyet a másik a kezébe nyomott, amikor beszálltak Bernstein elnök gépkocsijába. Ijesztő dokumentum volt, telezsúfolva címekkel és fogadásokkal és felvonulásokkal és hangversenyekkel. Július első napjaiban senki sem fog sokat aludni a fővárosban, és Duncan kezdett szánalmat érezni szegény Claire Hansen elnökasszony iránt.
Nemcsak az Egyesült Államok elnöke volt, hanem a centenáriumi évben megválasztották az egész Föld elnökévé. Egyik megtisztelő címet sem maga kereste, ha így lett volna, számításba se veszik a jelöltek állításakor. Mert az utóbbi száz évben a Terra minden vezető politikai tisztségére a számítógép választotta meg a legfőbb hivatalnokokat a megfelelő kvalitásokkal bíró jelöltek közül. Az emberiségnek több ezer esztendejébe került, mire rájött, hogy vannak állami funkciók, amelyet sohasem szabad olyan embernek betöltenie, aki elhivatottságból önként vállalkozna, csak éppen alkalmatlan bármelyikre is. Amint egy dörzsölt politikai kommentátor megjegyezte: "Nekünk olyan elnök kell, akit csak erőszakkal lehet bevonszolni a Fehér Házba – ott azonban a tőle telhető legjobb munkát végzi."
Duncan félretette a programfüzetet; lesz még ideje rá, hogy áttanulmányozza. Most csak ahhoz van kedve, hogy ezen a ragyogó napsütéses napon alaposan megnézze a Földet.
Persze ez nem mehetett simán: életében még sohasem érte ilyen erős fény. Bár előre figyelmeztették, mégis szinte letaglózta a nap kíméletlen ragyogása. Csaknem százszor olyan erővel tűzött le rá, mint a saját világát gyengéd fényével besugárzó csillag. Miközben a gépkocsi automatikusan tovasuhant Washington külvárosi utcáin, addig igazgatott fényszűrő szemüvegén, amíg sikerült megtalálnia a legkellemesebb fényerőt.
Olyan volt, akár egy újszülött, aki először vesz levegőt. Szinte minden tárgy ismeretlen volt számára, legfeljebb csak képeken látott hasonlót. Olyan sok benyomás érte, hogy teljesen megzavarodott. Úgy próbált védekezni, hogy egyszerre csak egy dologra igyekezett figyelni.
Ott van például a milliónyi fa, amiről persze tudott, de nem számított a formák, a méretek és a színek változatosságára. Egyiknek sem ismerte a nevét, sőt szégyenszemre még a Meridian park néhány fáját sem tudná megnevezni, pedig ott volt az otthona. Itt van egy egész bonyolult univerzum, amely a történelem kezdete óta elválaszthatatlan része az emberiség mindennapi életének; ő viszont a megfelelő szavak híján képtelen megfogalmazni az azzal kapcsolatos gondolatait.
Aztán a virágok. Eleinte Duncan nem tudta hova tenni az innen-onnan hirtelen szemébe villanó színfoltokat. A Titánon sem volt ismeretlen a virág, de csak mint drága, különleges alkalmakra szóló ritkaság, jóllehet a parkban is volt néhány pár tucat virágból álló ágyas. Itt viszont se szeri, se száma, akár a fáknak, sőt még azoknál is változatosabbak. És ezeket se ismeri név szerint. Ez a világ tele van kimondhatatlan szépségekkel. Napjai a Földön meglepetéseket tartogatnak számára.
– Hát ez meg mi! – kiáltott föl hirtelen. Washington megfordult az ülésen, hogy megnézze azt a kis valamit, ami átsuhant az úton.
– Azt hiszem, mókus volt. Tele van velük ez az erdő, de sajnos elég sokat elgázolnak az autók. Senki nem tudja, mit lehetne ez ellen tenni. – Majd némi szünet után hozzátette: – Gondolom, még nem láttál ilyet.
– Én eddig még semmilyen állatot nem láttam – az emberen kívül.
– A Titánon még állatkert sincsen?
– Nincs. Évek óta vitatkoznak róla, mert nem olyan egyszerű ez a dolog. És hogy az igazat megvalljam, a legtöbb ember fél attól, hátha valami balul sül el gondolj csak a holdi telepen kitört patkányveszedelemre. De amitől igazán rettegünk, azok a rovarok. Ha valaki egyszer fölfedezné, hogy egy légy átszökött a vesztegzáron, világméretű hisztéria törne ki. Van egy biztos, steril környezetünk, és ezt szeretnénk is megőrizni.
– Hm – dünnyögött Washington. – Nem lesz könnyű alkalmazkodnod a mi szennyes, kártevőktől hemzsegő világunkhoz. Mégis elég sokan akadtak az utóbbi száz évben, akik túl tisztának és rendesnek találták. Persze ez badarság, hiszen ma több a vadon, mint ezer év óta bármikor.
A kocsi fölkapaszkodott egy alacsony domb tetejére, és Duncannak először nyílott alkalma, hogy jobban belássa a tájat. Legalább húsz kilométerre ellátott, és valósággal megszédült ettől a végtelenségtől. Igaz, hogy a Titánon, jóval nagyobb – és sokszorta megdöbbentőbb – térségeket is átfogott a tekintete; csakhogy a saját világa kérlelhetetlenül gyilkos világ, és ha a nyitott felszínére ki akarja tenni a lábát, a modern technika minden vívmányát igénybe kell vennie, hogy elszigetelje magát az ellenséges környezettől. Szinte hihetetlen, hogy itt amerre a szeme ellát, nincs olyan hely, ahol ne állhatna ki fedetlen testtel és ne szívhatná magába a levegőt, amely nem égeti össze egy pillanat alatt a tüdejét. Ez a tudat mégsem a szabadság, hanem az örvénylő mélység érzetét keltette benne.
Még szokatlanabb volt, ha föltekintett az égre, amely olyannyira különbözött a Titán alacsony, bíborszínű felhőzetétől. A Naprendszer felét átrepülte, de sehol sem érzékelte még így a tér végtelen tágasságát, mint itt, ha fölbámult a fehér felhőkre, amelyek ott vitorláztak a kéklő magasban. Hasztalan próbálta meggyőzni magát, hogy alig tíz kilométerre úsznak tőle, és egy űrhajó egy másodperc törtrésze alatt leküzdi ezt a távolságot. Még a Tejút csillagmezői sem keltették benne a végtelenségnek ezt az érzetét.
Amint a nyitott égbolt alatt elterülni látta maga körül a mezőket és erdőket, fogta föl igazán a földgolyó nagyságát. Most, amikor az egyetlen megfogható mércéhez, magához az emberhez mérte. Most értette meg Robert Kleinmannak azokat a sejtelmes szavait, amelyeket a Szaturnuszra való indulása előtt mondott: "Az űr kicsi; csak a bolygók nagyok."
– Ha háromszáz évvel ezelőtt jöttél volna ide folytatta büszkén a házigazda –, itt szinte csak házakat meg utakat láttál volna. Most a terület 10 százaléka van beépítve, és ne feledd, hogy a földrész sűrűbben lakott vidékeinek egyikén vagyunk. Elég sok időbe telt, de végre sikerült visszaállítanunk azt, amit a huszadik század tönkretett. Legalábbis a zömét; valamit meghagytunk belőle emlékeztetőül. Pennsylvaniában még változatlanul megvan két acélváros; tanulságos emléket hagy benned, ha meglátogatod, de még egyszer aligha kívánkozol oda vissza.
Ha a magadfajta külvilágiakkal beszélgetek – tűnődött szomorkásan Washington némi hallgatás után –, folyton azon kapom magam, hogy olyasmivel traktálom őket, amit ők is nagyon jól tudnak, csak udvariasságból nem mondják. Vagy két éve lehet, hogy egy Tranquilitásra való statisztikust kalauzoltam végig ugyanezen az úton, és ragyogó előadást tartottam neki arról, hogyan alakult itt a Washington-Virginia régióban az utóbbi háromszáz évben a lakosság összetétele. Gondoltam, ez érdekelni fogja, és nem is tévedtem. De ha alaposabban fölkészültem volna, amit rendszerint meg is tettem, csak ebben az esetben valahogy elmulasztottam, akkor rájöttem volna, hogy ő írta meg ebben a tárgyban az alapművet. Távozása után küldött is nekem egy példányt, igen kedves ajánlással.
Duncan szerette volna tudni, őbelőle mennyire készült föl George; biztos, hogy alaposan.
– Nyugodt lehetsz, ezekben a dolgokban én teljes analfabéta vagyok. De annyit azért föltételezhettem volna, hogy a fuzortechnika a Földön is legalább annyira fontos, mint másutt.
– Ez nem az én szakterületem, de bizonyára igazad van. Nincs abban semmi meglepő, hogy a felszín sokat veszített vonzásából, amikor olcsóbbnak és egyszerűbbnek bizonyult egy házat a föld alatt kiolvasztani, mint a felszínen felépíteni és olyan képernyőkkel fölszerelni, amelyek pótolják az ablakokat.
A nagy kocsi lassulni kezdett, komputeragya elöl kijáratot érzékelt. Egyszerre letért a fasorról, majd ismét fölgyorsult egy keskeny úton, amely hamarosan ösvénnyé szűkült. Washington éppen átvette a kormányzást, még mielőtt az AUTÓÚT VÉGE jelzés villogni kezdett a műszerfalon.
– Több okom is van rá, hogy gyorsan megmutassam neked a farmot – mondta. – Hamarosan lélegzethez se jutunk, egyre több vendég érkezik majd. Talán most még nyugodtan átrághatjuk magunkat a programodon. No meg egy külvilági rengeteget és gyorsan megtudhat a Földről egy ilyen helyen. De becsületesen megvallom az igazat: én büszke vagyok erre a helyre, és szívesen dicsekszem vele.
Egy hosszú, magas kőfal tűnt fel előttük. Duncan megpróbálta kiszámítani, mennyi munkát fektettek bele, mire a rengeteg fura alakú kőtömböt kézzel mert hogyan is másképp? – a helyére illesztették. Akkora szám jött ki, hogy nem tudta elhinni.
Az a hatalmas kapu pedig valódi fából készült; festetlen felületén tisztán látszik az erezet. Amint a kapu magától föltárult előttük, Duncan szeme megakadt a névtáblán, és meglepetten a professzorhoz fordult.
– De hiszen én azt hittem… – hebegte.
George Washington kissé zavartan mentegetőzött.
– Ez az én meglepetésem – mondta. – Az igazi Mount Vernon innen ötven kilométerre délkeletre van. Föltétlenül meg kell nézned.
Ezt a felszólítást, gondolta Duncan, gyakran fogja hallani az elkövetkező hónapokban, egészen addig a napig, amíg föl nem száll a titáni hajóra.
A falon belül egy simára hengerelt kavicsul vezetett a megművelt földek között. Az egyik táblán most is dolgozott a traktor, méghozzá közvetlen emberi irányítás mellett: egy férfi ült a nyitott nyeregben. Duncannak tisztára az volt az érzése, hogy visszament az időben.
– Mondd csak – fordult hozzá a professzor –, felismered ezeket a terményeket?
– Attól tartok, hogy nem – mentegetőzött Duncan –, bár az ott nem fű?
– Hát ami azt illeti, a fajtáját tekintve szinte minden az. Az összes gabonaféle – az árpa, a rizs, a búza, a zab a fűfélékhez tartozik… a rizsen kívül mindegyiket termesztjük.
– De mi értelme… mármint tudományos és régészeti szempontokon túlmenően? Megéri-e egyáltalán? Hiszen ezzel a módszerrel egy négyzetkilométernyi kell egy ember ellátásához, nem igaz?
– Ott a Szaturnusz körül talán; de attól tartok, hogy néhány nullát elhagytál. Ha úgy adódna, ez a kis farm kényelmesen el tudna tartani ötven embert, bár az étrendjük meglehetősen egyhangú lenne.
– Ezt nem tudtam – te jó ég, hát az meg micsoda?
– Ne viccelj, ne mondd azt, hogy nem ismered föl!
– De, azt tudom, hogy ló. De ilyen hatalmas? Azt hittem…
– Meg tudlak érteni, de várj, amíg látsz egy elefántot. Charlemagne talán a legnagyobb a ma élő lovak közül, Percheron fajtájú és megvan egy tonna is. Az ősei teljes páncélzatba öltözött lovagokat cipeltek a hátukon. Meg akarsz ismerkedni vele?
Duncan a legszívesebben nemet mondott volna, de elkésett. Washington megállította a kocsit, és a hatalmas állat odaporoszkált hozzájuk.
Eddig csukva tartották az autó ablakait, és a légkondicionálás kényelmét élvezték. Most azonban az ablaküvegek lecsusszantak, és Duncan orrát megcsapta az őseredeti Föld levegője…
Washington professzor áthajolt riadtan lehúzódó vendége feje fölött, és kinyújtotta a tenyerét, amelyen Duncan számára meglepő módon két kockacukrot tartott.
A ló puhán és óvatosan szippantotta föl Washington tenyeréből a fölkínált ajándékot. Egy meleg barna szem – közelről akkora, mint egy ököl – nézett egyenesen Duncanra, aki megkönnyebbülten nevette el magát, amint a hústorony elhúzódott tőle.
– Mit nevetsz? – csodálkozott Washington.
– Próbálj megérteni. Most találkoztam első űrbéli szörnyemmel. Még szerencse, hogy barátságosnak bizonyult.

20. A méz íze

– Remélem, jól aludtál – üdvözölte George Washington, amikor fölkerekedtek a napsütéses nyári reggelen.
– Köszönöm, jól – nyomott el egy ásítást Duncan, arra gondolva, hogy bárcsak úgy lett volna.
Csaknem olyan rossz volt, mint az első éjszakája a Sziriuszon. Akkor minden zaj gépi eredetű volt. Most meg ki tudja, miféle teremtmények verték fel a csendet.
Nagy hiba volt nyitva hagyni az ablakot, de hát ki gondolhatta volna?
– Az évnek ebben az időszakában nincs szükség légkondicionálásra – magyarázta George. – Ami nem is baj, mert amúgy sincs beépítve. Regenték még a villanyt sem nagyon viselték el ebben a négyszáz éves házban. Ha nagyon fáznál, vannak tartalék takarók. Primitív megoldás, de fölöttébb hatásos.
Duncan nem fázott, az éjszaka kellemesen enyhe volt, de módfelett mozgalmas.
Távoli dobogás riasztotta fel; végül rájött, hogy csakis Charlemagne hurcolászhatja ezerkilónyi hústömegét a mezőn. Mintha valamilyen furcsa lény közvetlenül az ablaka alatt vinnyogna és motozna, majd egy éles visítás harsant föl s szakadt meg hirtelen; bizonyára egy szerencsétlen kis állat találkozott végzetének okozójával.
Nagy nehezen sikerült elszenderednie, de csak azért, hogy hirtelen fölriadjon, és olyan halálra rémült legyen, amilyen csak ismeretlen éjszakában lehet az ember. Valami mozgott a szobában.
A motozás hangtalan, mégis meglepően sebes. A halk zúgást időnként kísértetiesen éles vinnyogás szakította meg, olyan valószerűtlenül magas hangon, hogy azt hitte, csupán képzeli az egészet. De néhány perc múltán kénytelen-kelletlen be kellett látnia, hogy a nesz nagyon is valóságos. Bármi keltette is, biztos, hogy a levegőben röpköd. De mi lehet az, ami ilyen sebesen képes mozogni a vaksötétben, anélkül hogy nekiütközne a hálószoba berendezésének?
Amíg ezen törte a fejét, Duncan azt tette, amit minden józan ésszel megáldott ember tenne a helyében. Bebújt a takaró alá, és jókora megkönnyebbülésére az éjszakai szörny néhány éles visítás után kisuhant az éjszakába. Amikor teljesen megnyugodott, Duncan kiugrott az ágyból, és bezárta az ablakot; de még órákba telt, mire az idegei teljesen megnyugodtak.
A reggel vakító fényében ostobának érezte minden félelmét, és elhatározta, hogy nem szól semmit Washingtonnak az éjjeli látogatóról, amely bizonyára, valamilyen madár vagy nagyobb rovar lehetett. Mindenki tudja, hogy egyetlen veszélyes állat sem maradt a Földön, kivéve a gondosan őrzött rezervátumokat.
Ám azok a teremtmények, amelyeket George most mindenáron be akart mutatni neki, határozottan fenyegetőek voltak. Charlemagne-tól eltérően rémületes fegyvereik voltak.
– Gondolom, ezeket fölismered? – kérdezte Washington kétkedően.
– Hát persze – nagyjából azért ismerem a Föld állatvilágát. Ha ennek itt négy lába van, a fején meg szarv, akkor ez nem ló, hanem tehén.
– Csak fél pontot adok neked, mert nem minden tehénnek vannak szarvai. Másfelől viszont voltak szarvas lovak is, de ezek kipusztultak.
Duncan még mindig azon törte a fejét, hogy George vajon tréfál-e vele, amikor egyszerre megakadt a szeme valamin; egy egészen hihetetlen micsoda libegett feléjük.
Kicsi volt, szárnyai fesztávolsága nem lehetett több néhány centiméternél, és cikcakk vonalban ide-oda libegett, időnként úgy látszott, mintha leszállna egy-egy alacsony bokorra, de az utolsó pillanatban meggondolta magát. Mint valami eleven ékszer, úgy ragyogott a szivárvány minden színében. A szépsége valósággal elbűvölte Duncant, de közben azon tűnődött, mi célja lehet a természetnek ilyen túláradó, majdhogynem hivalkodó szépséggel.
– Mi ez? – súgta oda a társának, miközben az a valami céltalanul ide-oda cikázott kétméternyire a gyep fölött.
– Pillangó.
Duncan alig hallotta. Minden figyelmét lekötötte a tarka teremtmény, amely olyan könnyedén sodródott a levegőben, feledtetve vele azt a kegyetlen gravitációs erőt, amely őt magát a fogságában tartja. Futni kezdett a lepke felé – a következmény elkerülhetetlen volt.
Szerencsére a tiszta gyepen esett hasra.

Félórával később Duncan, aki elég ostobán érezte magát, bekötözött bokáját egy zsámolyon nyugtatva, kényelmesen elterpeszkedett az évszázados parasztházban. Mrs. Washington és két kislánya eközben az ebéd körül szorgoskodott. Akár egy sebesült harcost a csatamezőről, úgy cipelte be őt ide a gazdaság két markos alkalmazottja, akiknek szinte meg sem kottyant az ő súlya, és akikből – ezt nem tudta nem észrevenni – csak úgy áradt Charlemagne illata.
Furcsa lehet, gondolta, akár kedvtelésből is egy valóságos múzeumban élni; őt örökösen gyötörné a félelem, hogy meg talál rongálni valamilyen felbecsülhetetlen műkincset – mint például azt a rokkát, amellyel Mrs. Washington eldicsekedett neki. Ugyanakkor lenyűgözte ennek az életvitelnek a természetessége. Mi módon lehetne másként igazán megérteni a múltat, nem beszélve arról, hogy a Föld sok lakója még mindig vonzónak találja ezt az életformát. Például a húsz-egynéhány gazdasági alkalmazott egész évben, télen-nyáron itt lakik. Sokukat nem is nagyon tudná más környezetben elképzelni.
A konyha ragyogott a tisztaságtól, és ínycsiklandozó illatok áradtak felőle. Duncan csak keveset tudott azonosítani belőlük, de a frissen sült kenyér felséges illatát azon nyomban fölismerte, pedig még soha nem érezhette.
Igyekezett megfeledkezni arról a tagadhatatlan tényről, hogy az asztalra rakott étkek mindegyike sárban és trágyában fejlődött, és nem makulátlan gyárakban állították elő szép tiszta vegyszerekből. Hiszen az ember mindig is így élt a történelem során, és csak a legutóbbi korban adatott meg számára a választás lehetősége.
A gyomra egy pillanatra görcsbe rándult, amíg Washington meg nem nyugtatta, hogy nem fognak valódi húst felszolgálni. Úgy látszik, a húsfogyasztás még nem tiltott, noha számos kísérlet történt egy ilyen törvény elfogadtatására. Azok, akik a betiltás ellen voltak, azzal érveltek, hogy sohasem vezetett eredményre, ha törvényekkel próbáltak erkölcsi normákat érvényesíteni. Ha megtiltanák a húsevést, mindenkinek arra fájna a foga, még azoknak is, akik gyomorbajt kapnának tőle. Egyáltalán nincs így, vágtak vissza a tiltás hívei. Hiszen mennyi állatot pusztított el az ember, jóvátehetetlen károkat okozva. És a hentesek és mészárosok undorító mestersége? így folyt a vita anélkül, hogy bárki megjósolhatta volna, mi lesz a vége.
Duncan, miután megbizonyosodott róla, hogy az ebéd legfeljebb meglepetésekkel fog szolgálni, de semmi borzalommal, megtett mindent, hogy átadja magát az élvezeteknek. Egészében véve ez sikerült is. Belekóstolt mindenbe, amit elébe raktak, és csak kevés ételt tolt el magától az első falat után. Volt, amit udvariasan magába gyűrt, de a többit igazi élvezettel falta. Kiderült, hogy olyasmi nem is volt, amitől undorodott volna. Legfeljebb az ízek és az illatok voltak furcsák és szokatlanok. Ott volt például a sajt, amely igazi újdonság volt a számára. Legalább hat különféle fajtából válogathatott, bele is kóstolt mindegyikbe, és megállapította magában, hogy némi erőfeszítéssel legalább két fajtát igazán meg tudna kedvelni. Ennek azonban nem sok értelmét látta, hiszen a utáni élelmiszervegyészek arról hírhedtek, hogy nem egykönnyen lehet rávenni őket valamilyen újdonság szintetizálására.
Voltak zöldségek, amelyeket elég jól ismert. A burgonya és a paradicsom Naprendszer-szerte egyforma ízű. Már volt alkalma találkozni a hidroponikus farmoknak ezekkel a luxustermékeivel, azonban nem váltak mindennapi élelemmé.
A főfogás – mondhatni elég érdekes volt. Pörkölttel és vesével töltött lepény volt a neve, és talán ez a szerencsétlen név riasztotta el tőle. Pedig nagyon jól tudta, hogy a töltelék nagy fehérjetartalmú szójából készült; Washington elárulta, hogy ez volt az egyetlen termék, amelyet nem a farmon állítottak elő, ugyanis túlságosan komplikált technológiát kívánt meg.
A desszerttel nem volt semmi gondja: sokféle gyümölcsből állott, a legtöbbnek még a nevét sem hallotta. Volt köztük ízetlen, volt köztük nagyon ízletes. Különösen ízlett neki a szamóca, miután tapintatos kérdezősködésére bevallották, miből készült.
Jócskán eltelt a sokféle étellel, amikor Mrs. Washington kirukkolt egy utolsó meglepetéssel: egy kis csuporban lépes mézet hozott. Duncan, amióta az eszét tudja, ismerte a könnyűszerkezetes építményekkel kapcsolatban használt "lépsejtes" kifejezést; meg kellett erőltetnie a képzeletét, hogy felismerje ebben a föltálalt finomságban a földi rovarok áltál létrehozott eredeti megfelelőjét.
– Mostanában kezdünk el méheket tartani – magyarázta a professzor. – Bámulatra méltó teremtmények, bár még nehezen tudnánk eldönteni, hogy megéri-e a vesződséget. Szerintem ízleni fog ez a méz – próbáld meg ezzel a friss, ropogós kenyérrel.
A házigazda aggályos tekintettel figyelte, amint Duncan szétkeni a kenyerén az aranyszínű mézet. A vendég számára pontosan olyan volt, mint a kenőolaj, csak azt remélte, hogy az íze jobb lesz annál, bár most már mindenre el volt készülve.
Csend telepedett rájuk, Duncan elmélyülten ízlelgette a mézes kenyeret.
– Nos? – érdeklődött izgatottan George.
– Felséges, a legfinomabb dolog, amit valaha kóstoltam.
– Nagyon örülök – lelkendezett Mrs. Washington. – George, gondoskodj róla, hogy küldjenek belőle Mr. Makenzie számára a szállodába.
Mr. Makenzie lassan, élvezettel ízlelgette a kenyeret és a mézet. Tekintete a messzeségbe révedt, amit az elégedett házigazdák az elmélyült gasztronómiai élvezetnek tulajdonították. Hogy is sejthették volna a valódi okot?
Duncant különösebben sohasem érdekelte az étel; és nem nagyon törte magát, hogy megkóstolja azokat az újdonságokat, amelyeket néha-néha behoztak a Titánra. Egyszer-kétszer sikerült beleerőszakolniuk egy-egy különlegességet, de akkor sem lelte örömét bennük; még most is elfintorítja az orrát, ha eszébe jut a kaviár néven emlegetett ritka ínyencség, így holtbiztos volt benne, hogy életében még sohasem kóstolta meg a mézet.
Mégis nyomban fölismerte; de ez csak egyik fele a rejtélynek. Akár egy név, amely ott van a nyelve hegyén, de bárhogyan erőlködik is, nem jut az eszébe, ugyanúgy ott lebegett a tudatalattijában ennek a korábbi találkozásnak az emléke. Már réges-rég történt – de mikor? – és hol? Egy múló pillanatra még a reinkarnáció gondolata is komolyan megfordult a fejében. Te, Duncan Makenzie, valaha előző életedben méhész voltál a Földön…
Az is lehet, hogy téved, és nem is ismeri ezt az ízt; hátha csak az agyi áramkörök keltették benne ezt az ismerős, de azonosíthatatlan emléket. Egyébként is az egésznek nincs semmi jelentősége.
A lelke mélyén azonban sejtette, hogy valahogy mégis fontos neki ez a dolog.

21. Calindy

A küldeményt aközben vitték Duncan szobájába, mialatt előadást tartott. Egy gondosan becsomagolt kis henger volt, tizenöt centi magas. Elképzelni se tudta, mi lehet benne.
Próbálta megsaccolni a súlyát: elég nehéznek találta, de annyira azonban mégsem, hogy fém legyen. Amikor megkopogtatta, tompa, visszhang nélküli hangot hallott.
Felhagyott a meddő találgatással, és föltépte a henger oldalára ragasztott borítékot.
Mt. Vernon farm
Kedves Duncan!
Elnézést a késedelemért, de volt egy kis balesetünk. Charlemagne az egyik éjjel besétált a méhesbe. Szerencsénkre – vagy szerencsétlenségünkre, nézőpont kérdése – a mi méheink nem szúrnak. A termés azonban megsínylette a kalandot.
Emlékezve rá, hogy legutóbb mennyire ízlett neked, Clarával együtt reméljük, hogy látogatásod emlékére szívesen fogadod ezt az ajándékot.
Üdv.
George
Milyen kedves tőlük, gondolta Duncan. Amikor lehámozta a csomagolópapírt, egy aranyszínű folyadékkal teli átlátszó műanyag hengerre bukkant. A csavaros fedél zárszerkezete egy pillanatra elbizonytalanította – először le kellett nyomni és megszorítani, és csak akkor nyílt föl –, ám némi próbálkozás után rájött a nyitjára.
Megcsapta az orrát a finom illat – és újból az az érzése támadt, hogy ezt már átélte egyszer. Akár egy gyerek, nem tudott ellenállni, hogy bele ne mártsa és meg ne nyalja az ujját.
Ekkor hirtelen mintha szikra villant volna a fejében; emlékezete legmélyéről olyan élmények bukkantak föl, amelyeket már sok évvel ezelőtt eltemetett.
Előbb a teste emlékezett, és csak azután az elméje. Amint tapasztalta a rátörő vágy csalhatatlan jeleit, egyszerre minden eszébe jutott.
A méznek olyan íze volt, mint Calindynek…
Persze előbb-utóbb találkoznia kell vele. Előbb azonban időre volt szüksége, hogy alkalmazkodjék és amennyire lehet, otthon érezze magát a Földön. Legalábbis ezzel intette magát türelemre, de nem ez volt az egyedüli indoka.
Józanabbik eszével óvakodott attól, hogy ismét hagyja magát beleveszni abba az örvénybe, amely kisfiú korában úgy elragadta. Szívügyekben azonban a logika mindig meghátrálásra kényszerül, és nem marad belőle más, mint szemrehányó önvád: "lám, én megmondtam"… De akkor már késő.
Jól ismerte Calindy testét, ahhoz azonban túl fiatal volt, hogy a szerelmét is megismerje. Csakhogy azóta már férfivá érett, és Karl nem vethet neki gáncsot.
Az első teendője az, hogy kiderítse Calindy hollétét; kis csalódást érzett, hogy a lány nem sietett fölvenni vele a kapcsolatot, hiszen elég nagydobra verték az ideérkezését. Talán közömbös volt neki, netán kellemetlen? Ezt a kockázatot vállalnia kell.
Duncan odalépett a számítógépes termináljához, bekapcsolta, mire a képernyő egyszerre életre kelt. A csodás varázsdoboz, amely egykor költők legmerészebb álmaiban sem szerepelt, ország-világra nyíló ablakká változott. Ezen az ablakon keresztül meg lehetett látni mindazt, amit az ember megtudott a világegyetemről. Minden művészeti alkotást, amelyet megmentett a feledéstől. Ha valaki úgy kívánta, ezen a képernyőn megnézhette a Földön valaha létezett vagy ma is létező összes könyvtárát és múzeumát. Még a legérzéketlenebb embert is ámulattal tölti el az a gondolat, hogy ha ezer élete lenne, akkor is csak bepillantást nyerhet abba a három föld alatti tárolóban tartott adatbankban fölhalmozott tudásanyagba, amelyet a legdrágább kincsnél is jobban őriznek. A sors iróniája, hogy az adatbankok közül kettő egykor a nukleáris rakéták irányító központjaként szolgált.
Most azonban Duncant kevésbé érdekelte az emberiség öröksége: ennél jóval szerényebb cél lebegett előtte. Ujjaival lenyomta az INFO betűit, mire a képernyőn megjelent a kiírás:
KATEGÓRIA
01 Általános
02 Tudomány
03 Történelem
04 Művészetek
05 Pihenés
06 Földrajz
07 Címjegyzék, Föld
08 Címjegyzék, Hold
09 Címjegyzék, bolygók
és így tovább, több mint harminc címlistán keresztül.
Amint leütötte a 07-es számot, Duncannak eszébe jutott a földi terminállal való első találkozása. A kategóriák csaknem ugyanazok voltak, mint a Titánon, ellenben a kapcsológomb a billentyűzet bal oldalán foglalt helyet, és egyszerűen elfelejtette megnyomni, így aztán pár másodpercig nem történt semmi, majd megjelent a képernyőn egy szép női arc, és kellemes hangon duruzsolta: "Ön valószínűleg elfelejtette leütni az indító billentyűt."
Duncan csak bámult rá, míg az arc el nem tűnt, és csak a vakító mosolya parázslott még sokáig az emlékezetében. Bár ötször egymás után is elkövette ugyanazt a hibát, az a lány soha többé nem jelent meg. Minden alkalommal más-más arc tűnt föl; különben is aligha él már közülük valaki is, hessegette el magától az emléket.
Amikor megjelent a Föld címlistája, a gép kérte, hogy adja meg a családi nevet, keresztneveket, személyi számot és az utolsó ismert címet ország, tartomány, postai irányítószám szerint. Csakhogy éppen itt volt a bökkenő, hiszen már több mint öt éve nem hallott Calindyről, és sohasem ismerte a személyi számát. Még a családi nevére is csak nehezen emlékezett vissza; ha Smith vagy Wong vagy Lee volna, végképp reménytelen lenne a dolog.
Beírta hát: ELLERMAN, CATHERINE LINDEN. A terminál megkérte a cím és a vidi számát, majd leütötte az indító billentyűt.
És ha Calindy megváltoztatta a nevét? Aligha; ő nem az a nő, aki egyetlen férfi nevét is hajlandó lenne viselni, akkor sem, ha tartós kapcsolatban el valakivel. Duncan szerint egy férfi előbb változtatna nevet a lány kedvéért, mint fordítva.
Alig ért a gondolat végére, amikor meglepetésére a képernyőn megjelent a kiírás:
ELLERMAN, CATHERINE LINDEN
ÉSZAK ATLAN
NEW YORK
NEW YORK
Személyi szám: 373 496 000 000
Vidiszám: 99 373 496 000 000
Duncan nem is azon lepődött meg, hogy milyen gyorsan sikerült a rendszernek Calindy nyomára bukkannia. Két dolog ütött szöget a fejébe.
Elsőként az, hogy Calindynek sikerült a szó szoros értelmében egészen egyedülálló – millió közül csak egyre érvényes személyi azonosító számot kiügyeskednie. Másodikként pedig azt, hogy ezt a számot sikerült a vidiszámába is beépítenie. Duncan ezt elképzelhetetlennek tartotta; egyszer Karl is megpróbálkozott valami ilyesmivel, de még ő is kudarcot vallott. Mindig is csodálta Calindy határozottságát, de most rájött, hogy alábecsülte őt.
Itt van hát, ezen a bolygón, ezen a földrészen, alig ötszáz kilométerre innen. Csak fel kell hívnia ezt a számot, és újból belenézhet azokba a szemekbe, amelyek oly sokszor visszamosolyogtak rá a buborék sztereóból.
Tudta, hogy fel fogja hívni, ebben egy percig sem kételkedett. Most mégis habozott, egyrészt azért, hogy minél tovább élvezze a várakozás örömét, másrészt pedig próbálta eldönteni magában, mit is mondjon neki. Még mindig ezen tűnődött, amikor szinte gépiesen leütötte a tizennégy számot, amely megnyitja előtte a múltba vezető ajtót.
Duncan nem ismerte volna föl a lányt, ha az utcán találkoznak; megfeledkezett arról, mire is képes a több évig tartó földi gravitáció.
Hosszú másodpercekig szótlanul meredt a képre. Végre a lány törte meg a hallgatást kissé türelmetlen kérdésével:
– Mit óhajt?"
Mielőtt válaszolni tudott volna, Duncannak lélegzethez kellett jutnia.
– Calindy – szólalt meg –, nem ismersz meg?
A ragyogó szemek kifejezése alig észrevehetően megváltozott. Aztán halovány, kissé gyanakvó mosoly jelent meg az arcán. Be kell látnod, vigasztalta magát Duncan, nem csoda, ha nem ismer meg tizenöt esztendő után. Hány ezer emberrel hozta össze a sors ezen a nyüzsgő, túlzsúfolt világon? (És Karl után még hány szeretővel?)
De a lány szokásához híven most is feltalálta magát:
– Dehogynem, Duncan, úgy örülök, hogy látlak. Tudtam, hogy itt vagy a Földön, és vártam, hogy mikor hívsz föl.
A férfi elfogódottságot érzett – elképzelhető, hogy éppen ez volt a lány szándéka.
– Bocsáss meg – mentegetőzött. – Hihetetlenül el vagyok foglalva. Hisz tudod, az évfordulós ünnepségek.
Ahogy a képernyőre meredt, az idegen arcból lassan kibontakoztak a jól ismert vonások. Az évek nyomai nem voltak olyan szembetűnőek, mint föltételezte. A lány megváltoztatta ugyan a haja színét, a korábbi fekete helyett most csillogó barna volt, de a tojásdad arc ugyanaz, az elefántcsontszínű bőr még mindig makulátlan. Ha megfeledkezett a buborék sztereóban látott képről, még mindig ugyanazt a Calindyt látta maga előtt – csak érettebbnek, sőt talán még kívánatosabbnak tetszett annál.
Azt is látta, hogy egy zsúfolt irodában ül, körülötte különböző árnyalakok nyüzsögnek és időnként egy-egy iratot nyújtanak át neki. Valahogy sohasem tudta Calindyt elfoglalt vezetőként elképzelni, de abban biztos volt, hogy ha erre a szerepre adja a fejét, akkor a siker sem fogja cserbenhagyni. Azt viszont azonnal belátta, hogy most nincs itt az ideje a bájolgásra; legfeljebb abban reménykedett, hogy minél előbb össze tud hozni a lánnyal egy találkozót.
Úgy gondolta, ha már egyszer hosszú utat tett meg a Szaturnusztól idáig, akkor nem lehet olyan nehéz Washingtonból New Yorkba jutnia. De úgy látszik, mégsem megy olyan könnyen; sőt az volt a benyomása, mintha Calindy tétovázna, sőt húzódozna. A lány belelapozott egy teleírt naptárba, több időpontot is ajánlott Duncannak, és mintha kissé föllélegzett volna, amikor azok ütköztek az ő programjával.
Már-már föladta a reményt, amikor a lány egyszerre felkiáltott:
– Várj csak, jövő pénteken szabad vagy?
– Azt hiszem, igen, meg tudom oldani. – Addig még majdnem egy hét van hátra; nem szabad türelmetlenkednie.
– Ragyogó – mosolyodott el lassan a lány huncutul, és egy pillanatra a régi Calindy arca nézett vissza rá a képernyőről. – És tökéletes – jobb nem is lehetne… ha akarnám sem tudnám jobban elrendezni.
– Elrendezni micsodát? – kérdezte Duncan.
– Vedd föl ezen a számon a kapcsolatot van Hyattékkal – nem messze laknak Washingtontól – és tedd pontosan azt, amit ők mondanak. Mondd meg neki, hogy az Enigma kéri, hozzanak téged magukkal, mint az én személyes vendégemet. Kellemes emberek, kedvelni fogod őket. És most igazán be kell fejeznünk, viszontlátásra a jövő héten. – Várt egy percet, aztán kimérten hozzátette: – Figyelmeztetnélek kell, hogy nyakig vagyok a munkában, és akkor sem lesz rád sok időm. De azt megígérhetem, hogy igazán jól fogod érezni magad.
Duncan kételkedő pillantást vetett rá. A lány biztató szavai sem oszlatták el aggályait; ráadásul nem volt ínyére olyasmibe keveredni, amibe nincs semmi beleszólása. A Makenzie-k megszokták, hogy ők irányítják mások sorsát – no persze a maguk érdekében, még ha az áldozatok nem mindig értettek is egyet ezzel. A szerepcsere most elég kellemetlenül érintette.
– Ott leszek – adta be a derekát. – De legalább azt áruld el, hogy miről van szó.
Calindy ajkán megjelent az a dacos kis fintor, amelyet olyan jól ismert.
– Nem én – mondta határozottan. – Ezzel ellentmondanék a saját cégem jelszavának, és ezt még az ügyvezető alelnök sem teheti meg.
– Miféle cégről beszélsz?
– Hát nem tudod? – kérdezte elégedett mosollyal. – Azt hittem, hogy az Enigmát nem kell bemutatni, de talán jobb is. Nincs olyan ember a Földön, aki ne ismerné a jelszavunkat… – Pillanatra elhallgatott, hogy átvegyen valamilyen irományt. Aztán gyorsan elköszönt.
– Viszlát, Duncan. Rohannom kell. Hamarosan találkozunk.
– A jelszó! – emlékeztette Duncan szinte kiáltva. – Kérdezd meg van Hyattékat – dobott feléje egy légies csókot. – Millió puszi.
És a képernyő elsötétült.
Duncan nem hívta föl azonnal van Hyattékat; várt néhány percet, hogy lecsillapodjék, és akkor is a házigazdáját hívta föl először.
– George – fordult hozzá a kérdéssel –, hallottál már az Enigma Társaságról?
– Igen, természetesen. Mi van vele?
– Ismered a jelszavukat?
– Elképesztünk.
– Hogyan?
Washington lassan, tagoltán megismételte a szót. – El vagyok képedve. Mit jelent ez?
– Mondjuk azt, hogy ügyes szolgáltató társaság. Rafinált szervezők, akik különleges igényeket elégítenek ki. Akkor fordulnak hozzájuk az emberek, amikor elfogja őket az unalom, és újdonságra vágynak. Nagy súlyt fektetnek a meglepetésre. De honnan hallottál róluk? Remélem, te nem unatkozol?
Duncan elnevette magát.
– Erre a fényűzésre nem jutott időm. Viszont felhívtam az imént egy régi barátomat, aki úgy látszik, annak a szervezetnek az alelnöke, és a hölgy meghívott, hogy jövő pénteken csatlakozzam az egyik csoportjukhoz. Mit tanácsolsz, elfogadjam?
– Bármilyen programra hívott is meg, nem kell aggódnom. Semmi sem veszélyezteti a túlélési esélyeidet.
– Köszönöm – hálálkodott Duncan. – Csak ezt akartam tudni…
Amikor valamivel később felhívta van Hyattékat, azok néhány újabb részletbe is beavatták. A barátságos, de kissé szétszórt idősebb házaspár jó benyomást gyakorolt rá.
– Azt az instrukciót kaptuk – magyarázta Bill van Hyatt –, hogy a Hudson-folyónál találkozzunk és régi öltözéket vegyünk magunkra. Itt az is áll, hogy kívánságra védősisakról gondoskodunk. Csak tudnám, mi az ördögnek kellenek azok a sisakok.
Duncan sietve megtette az előkészületeket a jövő pénteki folyóparti találkozóra, kikapcsolta a készüléket, aztán csak ült azon tépelődve, hogy vajon helyesen cselekedett-e.
Csak jóval később döbbent rá, hogy Calindy egy szóval sem érdeklődött Karl iránt. A felismerés meglepte és elszomorította.

22. A Nagy zátony szelleme

A folyóparton kisebb nyaralók, vendéglők és boltok sorakoztak, közöttük több tucatnyi csónakkikötő. Jóllehet a vízi közlekedés már több mint két évszázada szinte teljesen megszűnt, a víz még mindig ellenállhatatlanul vonzotta az emberek jelentős részét. E pillanatban is ott siklott a New Jersey part közelében egy rikító színekre festett, turistákkal teli lapátkerekes hajó; Duncan azon tűnődött, hogy vajon valódi régiség-e vagy csak másolata a réginek.
Hyatték egy hatalmas, átlátszó félhenger felé vezették Duncant, amely több mint háromszáz méter hosszan nyúlt el a parton. Az alkalmi küllemű építmény hivalkodó otrombaságával kirítt a szolid jó ízlést sugárzó környezetből.
Csatlakoztak az ott várakozókhoz, akik láthatóan az Enigma csoporthoz tartoztak, és együttesen beléptek egy légzsiliphez hasonló kisebb melléképületbe, amely azt az illúziót keltette bennük, mintha űrrepülésre indulnának. Valóban egyfajta légzsilip volt ez, benne mindenféle védőöltözetekkel: búvárruhákkal, gumicsizmákkal – és védősisakokkal, amelyek úgy fölkeltették Hyatték kíváncsiságát. Várakozásteli zsivajgással, egymás megváltozott külsejére futó mosolyt vetve, átnyomakodtak a belső légzsilipen.
Duncan arra számított, hogy egy hajót fog látni, és ebben nem is kellett csalódnia. De majdnem hanyatt esett a megdöbbenéstől, amikor meglátta a belsejét; a tér csaknem teljesen kitöltötte a hatalmas külső burkot. Azzal tisztában volt, hogy annak idején az olajszállító tartályhajók gigantikus méreteket értek el, arról azonban fogalma sem volt, hogy az utasszállító hajók is ilyen nagyok voltak. A rengeteg ablak és a fedélzeti szintek pedig arról tanúskodtak, hogy a hajó valóban emberek és nem ömlesztett teheráru szállítására épült.
Az a szint, amelyről szemügyre vették a hajót, egy magasságban volt a főfedélzettel, valamivel előrébb a parancsnoki hídtól. Duncantól jobbra egy jókora csonka árboc meredezett, és egészen a hajó orráig daruk, csörlők, kürtők és lépcsőgádorok valóságos erdeje töltötte meg a fedélzetet. Bal kéz felé a hajó faráig véget nem érő, csak a hajóablakok százaival áttört acélfal húzódott. A látványt három hatalmas kémény koronázta meg, amelyek szinte a hangár ívesen hajló tetejét súrolták. A három kémény távolságbeosztása elárulta, hogy valaha egy negyedik is volt a hajón.
Számos jel tanúskodott a pusztulásról. Sok ablak ki volt törve, a fedélzet több helyen föl volt tépve, és amikor Duncan tekintette a hajó feneke felé siklott, alig a vízvonal alatt egy jókora, legalább száz méter hosszú foltozást pillantott meg a fémfalon.
Emlékeinek mozaikkockái ekkor álltak össze teljes képpé. Még kisfiú volt egy távoli világon, de még mindig emlékszik arra a napra, amikor első útja után háromszázötven évvel a Titanic megérkezett New Yorkba.
Többé sohasem építettek hozzá hasonlót: lezárult egy kor, a pompa és az elegancia kora, amelyet aztán alig két évvel később végleg elsöpört az első világháború. Épültek persze gyorsabb és nagyobb hajók is az alatt a fél évszázad alatt, amíg a légi közlekedés végérvényesen le nem zárta azt a korszakot. Ám egyetlen hajó sem vetekedhet azzal a pompával, amit most itt láthatnak.
Duncan azt hitte, hogy álmodik. A káprázatos nagyszalon a mennyezetig érő tükrök, az aranyozott oszlopok, a bokáig süppedő szőnyegek, a minden elképzelését felülmúló fényűzést jelentették számára. A puha pamlag, amelybe mélyen belesüppedt a teste, szinte a földi nehézségi erőt is feledtette vele. A leghihetetlenebb csoda mégis az volt, hogy minden, amit itt látott és megérintett, három és fél évszázadig ott hevert az Atlanti-óceán fenekén. 
Nem gondolt arra, hogy, a tenger mélye csaknem olyan időtlen, mint az űr.
– A tragédia – hallatszott a hangszóróból – az első reggelen történt. Két és fél órával azután, hogy a jéghegy sarkantyúja átlyukasztotta a jobb oldali hajótestet, a Titanic orrával lefelé szinte függőlegesen merült alá a tengerben. Minden, ami nem volt rögzítve, előrezuhant és vagy elakadt a válaszfalakban, vagy áttörte azokat. Csodás – és ez híven tanúsítja, milyen nagyszerű munkát végeztek a hajóépítők –, hogy mind a három motor a helyén maradt; ha ezek is kiszakadnak, akkor olyan károsodás éri a hajótestet, hogy sohasem tudtuk volna kiemelni.
De amikor három kilométeres mélységben elérte a feneket, évszázadokig biztonságban hevert odalent. Ott a víz hőmérséklete csak két fokkal van a fagypont fölött; a hideg és a nyomás együttvéve megakadályozza a rozsdásodást. A hűtőkben még mindig olyan friss volt a hús, mint amikor 1912. április 10-én a hajó elhagyta Southamptont, és minden, ami konzervdobozba vagy üvegbe van zárva, még most is kitűnő állapotban van.
Miután befoltoztuk – egyszerű munka, bár egy évbe is beletelt, mire minden lyukat eltüntettünk, és megerősítettük a gyenge pontokat, kinyomtuk belőle a vizet azokkal a nulla nyomatékú hideg rakétákkal, amelyeket a mélytengeri mentőmunkálatokra fejlesztettek ki. Természetesen az időjárási viszonyoknak döntő jelentőségük volt, de szerencsénkre a meteorológusok 2262. április 15-re eszményi időt jósoltak, amikor napra pontosan háromszázötven évre rá, hogy elsüllyedt, fölbukkant a vízből. A viszonyok most is hasonlóak voltak – szélcsend, fagy –, és akár hiszik, akár nem, még egy jéghegyet is el kellett kerülnünk, amikor vontatni kezdtük a hajót!
Így hát idehoztuk New Yorkba, telepumpáltuk nitrogénnel, hogy elejét vegyük a rozsdásodásnak, és lassan kiszárítottuk.
Ez nem okoz semmi gondot – a víz alatti régészek a Titanicnál sokkal régibb hajókat is megmentettek. A restaurálásra eddig ráment tizennégy esztendő, és legalább tíz évig még eltart. Rengeteg bútortöredéket kellett összeválogatni, több száz tonnányi szenet kellett, szinte darabonként, kézzel átmozgatni.
Néha azt kérdezik tőlünk, minek csináljuk ezt, mi értelme éveket és több millió szolart áldozni arra, hogy megmentsük a múlt tanúját. Pedig egyszerű a magyarázat. Ez a hajó a mi történelmünk része: a tanulmányozásával jobban meg tudjuk érteni önmagunkat és a civilizációnkat. Egyszer valaki azt mondta, hogy egy elsüllyedt hajó valóságos időkonzerv, mivel tartósítja a hétköznapi élet eszközeit, pontosan abban az állapotukban, mint amikor utoljára használták őket. A Titanic pedig egy egész társadalomnak a metszetét adja abban a ritka pillanatban, amikor ez a társadalom bomlásnak indult.
Megmaradt John Jacob Astor lakosztálya, benne mindazokkal az értékekkel és személyi használati tárgyakkal, amelyeket korának ez a leggazdagabb embere New York-i útjára magával vitt. Ő akár egy tucatnyi Titanicot is vehetett volna magának. És megmaradt Pat O'Connor szerszámosládája, amellyel Queenstownban hajóra szállt, hogy szerencsét próbáljon abban az országban, amelyet sohasem adatott meglátnia. Sőt megvan az az öt arany is, amit számunkra elképzelhetetlen nélkülözések árán sikerült összekuporgatnia.
Ez a két véglet; köztük azonban a társadalom minden rendű és rangú tagját megtaláljuk – felbecsülhetetlen kincsesbánya ez a történészek, a közgazdászok, a művészek, a mérnökök számára. Az úszó palota története köré legenda szövődött, amely századokon keresztül elevenen tartotta a nevét. A Titanic első és egyben utolsó útjának történetét minden nemzedéknek meg kell ismernie, nehogy megfeledkezzen a sors és a véletlen szeszélyéről.
Duncan annyira elmerült a gondolataiban, hogy jószerivel föl sem ismerte azt az asszonyt, aki éppen belépett a nagyszalonba, és megállt az egyik díszes ajtó mellett.
Calindy még védősisakban és a formátlan vízhatlan plasztiköltözékben is meg tudta őrizni kecses eleganciáját. Duncan fölállt, és mit sem törődve a többiek álmélkodó tekintetével, odasietett hozzá. Némán kinyújtotta a karját, átölelte és szájon csókolta a lányt. Úgy emlékezett, hogy magasabb termetű, vagy ő nőtt meg azóta, mert le kellett hajolnia hozzá.
– Nahát! – kiáltott föl a lány, miután kibontakozott a karjaiból. – Tizenöt év!
– Te semmit sem változtál.
– No ne mondd. Remélem, ez nem igaz. Huszonegy évesen felelőtlen csitri voltam.
Ezzel ki is fulladt ez a sziporkázó párbeszéd, és csak bámultak egymásra, miközben a nagyszalonban minden tekintet rájuk szegeződött. Biztos vagyok benne, gondolta magában Duncan fanyarul, ezek mind azt hiszik, hogy régi szeretők vagyunk; bárcsak igazuk lenne…
– Duncan, édesem… bocsásson meg, de ha itt vagyok, mindig rájár a szám a korai huszadik századi beszédre. Mr. D. Makenzie, elnézését kérem, amíg pár percet foglalkozom a többi vendéggel is, utána majd kettesben bejárjuk a hajót.
Duncan elnézte a lányt, amint jelentőségteljesen egyik csoporttól a másikhoz megy a rátermett vezető magabiztosságával. Mindenkihez volt egy megnyugtató szava, miszerint minden a legnagyobb rendben halad. Vajon most is csak szerepei egyikét játssza el, vagy ez lenne az igazi Calindy? Egyáltalán létezik az igazi?
Öt perc múlva visszatért hozzá, nyomában kötelességtudóan ott lépkedett egész csapata.
– Duncan, gondolom, még nem volt alkalmad találkozni Innes kapitánnyal, ő jobban ismeri ezt a hajót, mint azok, akik megépítették. Ő lesz a túravezetőnk.
Kezet fogtak, és Duncan megjegyezte:
– Nagyon tetszett, ahogy a hajóról beszélt. Jólesik olyasvalakivel találkozni, akit lelkesít a munkája.
A következő órában végigjárták a hajó gyomrát. Duncan hálás volt a védőöltözetért: a G fedélzeten még mindig iszapban és olajban gázolt a lábuk, és többször is beverte a fejét egy-egy szellőzőcsőbe. Nem sajnálta azonban a fáradságot, és egyáltalán nem bánta a kényelmetlenséget, hiszen cserébe megismerhette a mesterségbeli tudás és a tehetség alkotását. Amikor mélyen a jobb oldali orrtőke alatt megtapogatta a befelé görbülő acéllemezeket, és elképzelte, amint azon a végzetes éjszakán bezúdul a jeges víz, beleborzongott.
Egészen kifulladt, mire a G fedélzetről visszakapaszkodott az A fedélzetre (Innes kapitány azzal biztatta, hogy egy napon ismét működni fognak a liftek), és egészen megkönnyebbült, amikor ebédhez ültek az első osztályú dohányzóban.
Amikor megpróbált kicsikarni Calindyből egy nyugodalmasabb találkozót, a lány különös módon kitérő válaszokat adott. Nem mintha barátságtalan lett volna, hiszen feltehetően örült, hogy találkoztak. De látszott rajta, hogy valami nyugtalanítja. Kínosan ügyelt a megfelelő távolságra. Mintha attól tartana, hogy elkap valamilyen halálos titáni vírust. Végül csak annyit sikerült megígértetnie vele, mielőtt elbúcsúztak volna, hogy jelentkezni fog, mihelyt "véget ér a szezon".
Az Enigma Társaságban végül is nem csalódott, csak azt nem tudta, hányadán álljon az alelnök asszonnyal. Volt min rágódnia az alatt a félóra alatt, amíg a vákuum-földalattin visszatért Washingtonba. (Hála istennek, van Hyatték New Yorkban maradtak… ebben a lelkiállapotban nem nagyon hiányzott a társaságuk.)
Belátta, hogy semmit sem tehet. Csak tovább rontana a helyzetén, ha epekedő szerelmesként elkezdené zaklatni Calindyt. Egyes dolgokat csak az idő rendezhet el.
Tennivalója akad bőven, majd el fogja felejteni Calindyt…
Szerencsés esetben akár egy egész órára.

23. Ehnaton és Kleopátra

Sir Mortimer Keynes a karosszékében ült a Harley Street-i rendelőjében, és az orvos érdeklődésével vizsgálgatta az Atlanti-óceán túlsó oldaláról jelentkező Duncan Makenzie-t.
– Így hát maga a híres Makenzie család legújabb sarja. És gondoskodni akar arról, hogy ne legyen az utolsó.
Ez inkább hangzott kijelentésnek, mint kérdésnek. Duncan nem is próbált válaszolni rá, ehelyett tovább tanulmányozta azt az embert, aki csaknem a szó szerinti teremtője volt.
Mortimer Keynes már jócskán a nyolcvanas éveiben járt, és egy bozontos, megtépázott, vén oroszlánhoz hasonlított. Megjelenéséből tekintély sugárzott, meg némi rezignáció és közöny. Miután fél évszázadon keresztül ő volt a Föld első számú genetikai sebésze, az élettől már nem várt semmi meglepetést; de azt sem lehet állítani, hogy ne érdekelték volna az emberi sorsok.
– Árulja el nekem – folytatta –, mért kellett magának személyesen idefáradnia a Titánról. Hiszen elég lett volna, ha elküldi a szükséges biotipmintákat.
– Dolgom van itt – felelte Duncan. – Azonkívül meghívtak a centenáriumi ünnepségekre. Ezt a lehetőséget kár lett volna elszalasztani.
– Ettől még előreküldhette volna a mintát, így most kénytelen lesz kilenc hónapot várni – feltéve, ha magával akarja vinni a fiát.
– Az egész út váratlanul jött, és hirtelen kellett döntenem. Egyébként ki tudom használni az időt. Ez az utolsó lehetőségem rá, hogy láthassam a Földet; tíz év múlva már nem tudnám elviselni a gravitációt.
– Miért olyan fontos, hogy még egy pontosan ugyanolyan Makenzie-t produkáljon?
Feltehetően már Colin is tisztázta ezt egyszer Keynesszel – de ennek harminc esztendeje, és csak a jó ég a megmondhatója, hány ezer klónozást végzett azóta ez a sebész. Honnan is emlékezne rá; másrészt viszont bizonyára megvannak a részletes följegyzések, és valószínűleg épp most ellenőrzi őket azon az asztali monitoron.
– Ha válaszolni akarnék erre a kérdésre – kezdte Duncan kimérten –, akkor be kellene önt avatnom a Titán legutóbbi hetven évének történetébe.
– Nem hinném, hogy erre szükség lenne – szakította félbe a sebész, miközben a szemével sebesen végigpásztázta a rejtett monitort. – Régi történet, csak a részletek változnak korról korra. Hallott már Ehnatonról?
– Kiről?
– Kleopátráról?
– Ó igen, valamilyen egyiptomi királynő volt, nemde?
– Egyiptom királynője, az stimmel, de nem volt egyiptomi. Antonius és Caesar kedvese. Az utolsó és legnagyobb Ptolemaiosz.
Hogy az ördögbe jön ez ide? – méltatlankodott magában Duncan, aki nem először és bizonyára nem is utoljára valósággal szédült a földi történelem szövevényes gazdagságától. Colin, akit nála jobban érdekel a múlt, bizonyára kitalálná, mire akar Keynes kilyukadni. Duncan azonban azt sem tudta, hányadán áll.
– Az utódlás problémájára utalok. Vagyis arra, hogy nyilvánvalóan azt szeretné, a halála után az ön elképzelései szerint éljen tovább a dinasztia. Természetesen erre nincs semmi biztosíték, de az mindenképpen növeli az esélyeket, ha önmaga pontos mását hagyja örökül…
Az egyiptomi fáraók hősies erőfeszítéseket tettek, csakhogy ők még nem élhettek a tudomány eszközeivel. Mivel ők istennek tartották magukat, nem házasodhattak halandókkal. Fiú a lánytestvérrel házasodott, és e frigyből aztán néha lángész, máskor torzszülött született. Ehnaton esetében mindkettő. Ehhez a hagyományhoz mégis több mint ezer esztendőn át ragaszkodtak, és csak Kleopátrával szakadt vége.
Ha a fáraók képesek lettek volna önmaguk klónozására, bizonyára meg is tették volna. Ez lett volna a tökéletes módszer, és elkerülhették volna a vérfertőzés veszélyét. Csakhogy ennek a módszernek is vannak végzetes következményei. Azzal, hogy megszünteti a gének cseréjét, az evolúció óráját is megállítja. S ezzel mindenfele biológiai fejlődésnek vége szakad.
Mire akar ez kilyukadni? – morfondírozott dühösen magában Duncan. A meghallgatás egyáltalán nem abban a mederben folyik, ahogy eltervezte. Hiszen mi sem tűnt egyszerűbbnek, mint elrendeznie a dolgot, ahogy három, illetőleg hét évtizeddel korábban Colin is meg Malcolm is megtette. Most meg úgy látszik, mintha az az ember, akinél több klónozást senki sem végzett el a Földön, le akarná beszélni róla. Zavart és tanácstalan volt, és dühös is.
– Nekem semmi kifogásom a klónozás ellen – folytatta a sebész –, ha ezzel kiküszöbölhetjük a genetikai hiányosságokat. De jól tudja, hogy a maga esetében nem erről van szó. Amikor magát klónoztuk… Colinból, az egyedül a dinasztia fönnmaradását célozta. Szó sem volt semmiféle korrigálásról, színtiszta politika és egyéni hiúság volt a dolog hátterében. Persze abban biztos vagyok, az ősei meg vannak győződve róla, hogy mindez a Titán javát szolgálta, és az sem kizárt, hogy ebben tökéletesen igazuk is van. De nekem már elment attól a kedvem, hogy isten szerepét játsszam. Sajnálom, Mr. Makenzie. És most elnézését kérem – remélem, kellemesen tölti nálunk az idejét. Isten önnel.
Duncan leesett állal meredt az üres képernyőre. Arra sem volt ideje, hogy viszonozza a köszönést, nem is beszélve arról, hogy szándéka szerint átadja Colin üdvözletét annak az embernek, aki mindkettőjüket megteremtette.
Meglepődést, csalódást és sértettséget érzett. Nem mintha máshoz nem fordulhatna, de eszébe sem jutott, hogy ne oda menjen, ahol maga is a világra jött. Úgy érezte, mintha a saját apja megtagadta volna. Itt valami rejtély van a dologban, gondolta magában. Aztán egyszerre a fejéhez kapott, mert úgy érezte, hogy hirtelen rájött a titok nyitjára. Sir Mortimer önmagát klónozta, és a dolog rosszul sikerült.
A feltételezés zseniális volt, és nem minden váteszi indíttatás nélkül való. Mindössze nem felelt meg a valóságnak.

24. Társasági játékok

Duncannak jól jött, hogy egyre kevesebb áhítatot ébresztettek benne a kultúra emlékei. Nem mintha nem méltányolná őket, de láttákon most már nem állt tátott szájjal, lenyűgözve. A kínzó kisebbségi érzés biztosan elrontotta volna ennek az estélynek a hangulatát.
Ideérkezése óta már részt vett egy-két fogadáson, mind között ez volt a legnagyobb, legzajosabb. Ezt a Nemzeti Földrajzi Társaság – nem: ez holnap lesz – a Kongresszusi Alapítvány égisze alatt rendezték (akármit rejtsen is ez a név). Legalább ezer vendég keringett a márványtermekben.
– Ha most hirtelen ránk szakadna a mennyezet – jegyezte meg a közelében valaki nagyképűen –, a Föld egyszerre lefejezett csirkeként kezdene futkározni.
Ilyen aggodalomra azonban nem volt semmi ok. Hiszen a Nemzeti Szépművészeti Galéria már csaknem négyszáz esztendeje szilárdan áll az alapjain. Számos kincse természetesen ennél jóval régebbi; ki tudná fölbecsülni a termeiben kiállított festmények és szobrok értékét. Leonardo Ginevra de Bencije, Michelangelo csodás módon megkerült bronz Dávidja, Picasso Willie Maughamje, Levinszkij Marsi hajnala csupán a leghíresebbek az évszázadok során fölhalmozott csodálatos kincsek közül. Duncan jól tudta, hogy a mostaninál részletesebben tanulmányozhatná mindegyiküket a hologramokon, ez azonban nem ugyanaz. Akármilyen tökéletesek legyenek is a másolatok, ezek itt mégiscsak az eredetiek, a soha meg nem ismételhető egyedi alkotások, amelyekből még mindig sugárzik rég halott alkotóik szelleme. Majd ha visszatér a Titánra, módjában lesz eldicsekedni a barátainak, hogy "igen, ott álltam egy karnyújtásnyira egy eredeti Leonardo előtt".
Duncan azt is élvezte, hogy a saját világán sohasem téblábolhatna ekkora tömegben úgy, hogy a kutya se ismerje föl. Itt aligha akad tíz olyan ember, aki látásból ismerné. Nemhiába jegyezte meg róla George Washington szellemesen, hogy "még mindig ő a Föld első számú ismeretlen híressége". És hacsak valami váratlan dolog közbe nem jön, ez így is marad, amíg július 4-én szórni nem fog a világhoz. De az is lehet, hogy még utána is békén hagyják.
Pedig nagyon egyszerűen meg lehetett volna állapítani a kilétét, hacsak nem reménytelenül rövidlátó valaki: a kabarján ott fityegett a jelvény, rajta eléggé feltűnő betűkkel a neve: D. MAKENZIE, TITÁN.
A Titánon semmi szükség az efféle jelvényekre; de itt nem lehet meglenni nélkülük. A mikroelektronika fejlődése két olyan problémát is átadott a történelemnek, amelyeket egészen a huszadik század végéig szinte megoldhatatlannak tartottak, nevezetesen; hogy lehet megállapítani egy igazán népes összejövetelen, hogy ki van jelen, és hogy lehet megtalálni egy adott személyt. Amikor Duncan bejelentkezett az előcsarnokban, egy hatalmas, több száz nevet tartalmazó táblát pillantott meg. Ezen rajta volt a vendégek listája, vagy hogy pontosak legyünk: azoknak a résztvevőknek a névsora, akik azt óhajtották, hogy a jelenlétüket közhírré tegyék. Duncan néhány percet töltött a lista tanulmányozásával, és kinézett magának vagy fél tucat embert. Természetesen George is ott szerepelt, valamint Farrell nagykövet. De ezekre szükségtelen vadásznia, hiszen mindennap láthatja őket.
Minden név mellett volt egy gomb meg egy apró lámpa. Ha valaki megnyomja a gombot, az illető vendég névkártyája csak a viselője számára hallhatóan berregni, a kis lámpa pedig villogni kezd. Ekkor két lehetőség közül választhat.
Vagy elnézést kér a társaságtól, és megindul egy központi találkahely felé. Mire odaér – ami attól függően, hogy útközben hány ismerőssel találkozik össze, egy perctől akár félóráig is eltarthat –, a hívó felet ott találja, hacsak amaz el nem unta a várakozást.
A másik lehetősége az, hogy megnyom a kártyáján egy gombot, mire a berregés abbamarad. A táblán lévő lámpa viszont állandó fénnyel égni fog, és arról tájékoztatja a világot, hogy a hívott fél nem kívánja, hogy zavarják. Ezt a figyelmeztetést csupán a legkitartóbb vagy legneveletlenebb érdeklődők hagyják figyelmen kívül.
Jóllehet sok háziasszony túlságosan ridegnek és gépiesnek találta ezt a rendszert, és a világ minden kincséért sem volt hajlandó alkalmazni, a rendszert szándékosan tervezték tökéletlenre. Bárki, aki nem akarta tudtul adni a jelenlétét, megtehette, hogy át sem veszi a névkártyáját. Ezt a bújócskajátékot azzal is támogatták, hogy számtalan hamis névkártya közül is lehetett válogatni, és mindenki tisztában volt az ezzel járó szertartással. Ha valaki megpillantott egy ismerős arcot egy olyan semmitmondó névkártya fölött, hogy JOHN DOE vagy MARY SMITH, akkor nem kutakodott tovább. Ám egy JESUS KRISZTUS-t vagy egy JULIUS CAESAR-t már nyugodtan célba lehetett venni.
Duncannak semmi oka sem volt az inkognitós játékra; ellenkezőleg, boldogan szóba állt mindenkivel, aki találkozni akart vele, ezért működésben hagyta a névkártyáját, miközben tányérját megrakta a büfében, és visszavonult egy kisebb asztalhoz. Bár már sokkal könnyebben mozgott a földi viszonyok között, azért még mindig igyekezett megragadni minden alkalmat, hogy leülhessen.
Az elsők között érkezett meg – ezt a hibáját egész földi tartózkodása alatt sem sikerült levetkőznie –, és mire végzett az ismeretlen finomságokkal, a terem is jócskán megtelt. Elhatározta, hogy megkezdi körútját a vendégek között, nehogy rásüssék – és ez nem is volt messze az igazságtól –, hogy elveszett és magányos külvilági alak.
Nem mondhatni, hogy szándékosan hallgatózott; ám a Makenzie-knek szokatlanul jó volt a hallásuk. A földiek pedig – legalábbis azok, akik fogadásokra járnak – sportot űznek abból, hogy minél nagyobb dobra verjék az értesüléseiket. Duncan, akár egy szabad elektron a félvezetőben, egyik csoporttól a másikhoz sodródott, útközben váltott egy-két üdvözlő szót, de két percnél tovább sehol sem horgonyzott le. Teljesen kielégítette a passzív megfigyelő szerepe. Különben is az elkapott beszélgetések kilencven százaléka jelentéktelen, sőt unalmas volt számára. De azért nem mind…
– Utálom az ilyen partikat, te nem?
– Azt mondják, ez az egyetlen hiteles antik fölfújható bútor a Földön. Persze ráülni nem lehet.
– …egy ötvenért venni és egy nyolcvanért eladni. El tudod képzelni, hogy volt idő, amikor felnőtt emberek az egész életüket ilyesminek áldozták?
– …Bill azt szeretné, ha kétszáz éves korában egy féltékeny feleség végezne vele.
– Hogy halad a forradalom? Ha még több pénzre volna szükségetek a költségvetési bizottságtól, csak szólj.
– Akad olyan férfi a teremben, akivel még nem bújt volna ágyba?
– Talán az a Zeusz-szobor.
– Össze akarok hozni egy petíciót a Hold vadonjainak a megmentésére.
– …azt hittem, a Van Allen-övezetről van szó.
– Ó, az tavaly volt.
Ekkor diszkréten berregni kezdett Duncan mellén a névkártya. Hirtelenjében nem tudta, honnan jön a hang; egészen megfeledkezett róla, hogy egy személyhívó rendszerbe van kapcsolva. Körülnézett, hogy megkeresse a találkahelyet, amelyet elfelejtett előre megnézni. Végül megpillantott egy diszkrét kis zászlócskát, rajta azzal a felirattal: L – S itt. Mondani sem kell, hogy ez a terem túlsó oldalán volt, és jó öt percbe is beletelt, mire átfurakodott a tömegen.
A zászló alatt öt-hat vadidegen ember gyülekezett várakozásteljesen; Duncan hasztalan vizsgálta végig ismerősök után kutatva az arcukat. Amikor azonban közelebb ért hozzájuk, az egyik férfi kivált közülük, és előrenyújtott karral feléje sietett.
– Mr. Makenzie, úgy örülök, hogy eljött. Csak néhány percet rabolok el az idejéből.
Duncan a saját keserves tapasztalatai alapján megtanulta, hogy ez az egyik legtöbbször emlegetett hazugság a Földön. Gyanakvóan vizsgálgatta hát az emberét, próbálta felmérni és kitalálni, mivel foglalkozhat. Amit látott, eléggé megnyugtatónak hatott: egy hagyományos, állig begombolt öltözéket viselő, takaros kis kecskeszakállas emberke állt előtte. Nem látszott tolakodóan kellemetlennek, ha egyáltalán el lehet ezt dönteni a külső alapján.
– Parancsoljon; Mr… hm… Mandel'stahm. Mit tehetek önért?
– Föl akartam hívni önt – tiszta szerencse, hogy megláttam a nevét a Listán. Tudtam, hogy csak az a bizonyos Makenzie lehet. Mit jelent a nevében a D: Donald, Douglas, David…
– Duncan.
– Ó igen. Talán menjünk oda ahhoz a padhoz, ott nincs olyan zsivaj, különben is szeretem Winslow Homer Kedvező szél című munkáját, habár elég durva az ecsetkezelése – szinte érzi az ember a hal szagát, amint ott csúszkál a csónakban: pontosan négyszáz éves! Hát nem bámulatosak a véletlen egybeesések? Egész életemben ilyeneket gyűjtöttem.
– Nekem ilyesmi eszembe sem jutott – felelte Duncan, aki maga is kezdett kissé kifulladni. Attól tartott, hogy ha még sokáig hallgatnia kell Mr. Mandel'stahmot, akkor maga is elkezd szaggatott mondatokban beszélni. Mit akarhat ez az ember? Egyáltalán, hogy lehet kiismerni valakinek a szándékait, akit látszatra a véletlen sodort az ember útjába?
Szerencsére mihelyt leültek, Mr. Mandel'stahm beszéde is sokkal összefüggőbbé vált. Összeesküvő módjára körbepillantott, hogy Winslow Homer halászlegényein kívül nem hallja-e őket valaki, aztán egészen más hangnemben újból fölvette a beszélgetés fonalát.
– Azt ígértem, hogy csak néhány percre veszem igénybe a türelmét. Tessék a névkártyám, ezen rajta van a számom is. Igen, régiségkereskedőnek nevezem magam, s ez a mesterség csinos kis bűnlajstromot is takarhat. Legfőbb érdeklődési területem a drágakő: nekem van a világon az egyik legnagyobb magángyűjteményem, így hát bizonyára rájött, hogy miért akartam találkozni magával.
– Folytassa.
– A titanit, Mr. Makenzie. Egy tucatnál nincs több darab belőle a Földön – azok közül is öt a múzeumokban. Még a Smithson sem dicsekedhet egyetlen példánnyal sem, s a drágakőtár vezetője – az a magas férfi ott ni – egészen boldogtalan miatta. Gondolom, ön is tudja, hogy a titanit azon kevés anyagok közé tartozik, amelyeket nem lehet hamisítani.
– Mondjuk, hogy így van – felelte Duncan növekvő gyanakvással. Mr. Mandel'stahm nem hagyott kétséget az érdeklődési köréről, ám az igazi szándékaira még mindig nem derült fény.
Bizonyára megérti hát, ha hirtelen előbukkanna egy füstös képű, patás úriember, és a saját véremmel írott kézjegyemért cserébe fölajánlana nekem néhány gramm titanitot, nem nagyon törődnék vele, hogy az apró betűs részt is végigolvassam.
Duncan nem egészen értette, mit jelent a "patás" szó, ám a lényeget azért elég jól kihámozta, ezért csupán semmire sem kötelező bólintással nyugtázta a másik szavait.
– Nos hát, valami ilyesmi zajlik már vagy három hónapja, ha nem is ilyen drámai külsőségek között. Nagy titokban megkeresett engem egy kereskedő, és azt állította, hogy akár tízgrammos titanitdarabokat is el tud adni. Mi erről a véleménye?
– Mélységes gyanakvással fogadnám. Bizonyára hamisítványokról van szó.
– A titanitot nem lehet hamisítani.
– És ha mesterséges?
– Ez nekem is megfordult a fejemben, az ötlet érdekes, ehhez azonban olyan szenzációs tudományos felfedezésre lenne szükség, amelyet nagyon nehéz volna titokban tartani. Hiszen ez nem olyan egyszerű ügy, mint a mesterséges gyémánt. Senki sem tudja, hogy lehet titanitot előállítani. Annak bizonyítására, hogy ez lehetetlen, legalább négy elmélet is forgalomban van.
– Maga látott már titanitot?
– Hogyne, a New York-i Természettudományi Múzeumban van egy töredék, és egy nagyon szép példány a Dél-Kensingtonban lévő Földtani Múzeumban.
Duncan nem tartotta szükségesnek megemlíteni, hogy alig tíz kilométerre innét, a Centenárium Hotelban még egy annál is szebb példány található. Jobb, ha mindaddig magának tartja meg ezt az információt, amíg nem lát tisztán, és amíg nem tud meg többet Mr. Mandel'stahmról. Nem valószínű, hogy a vendégek között akadnak betörő hajlamú egyének, de azért jobb nem kockáztatni.
– Nem egészen értem, miben segíthetnék önnek. Ha biztos benne, hogy a titanit valódi, és nem törvénytelen úton jutottak hozzá, akkor mi a gondja?
– A következő. Nem minden értékes, ami ritka, de minden ritka, ami értékes. Ha valaki néhány kiló titanitra bukkanna, akkor ez is csak olyan közönséges ékkővé válna, mint az opál, a zafír vagy a rubin. Megértheti, nem szeretnék nagyobb befektetést eszközölni, ha megvan a veszélye annak, hogy az árak hirtelen lezuhannak.
Duncan értetlenségét látva, sietve hozzátette:
– Természetesen miután a profitelv már érvényét vesztette, én mindezt a magam szórakozására teszem. Nem szeretném viszont, ha a hírnevemen csorba esne.
– Megértem önt. De ha valaki ilyen leletre bukkan, akkor biztosan hallottam volna róla. Jelentették volna a kormányomnak.
Mr. Mandel'stahm hirtelen fölrántotta a szemöldökét.
– Lehet, hogy igen. Lehet, hogy nem. Különösen, ha a bolygón kívül bukkantak rá. Természetesen, ha hitelt adunk azoknak a nézeteknek, hogy a titanit nem csak a Titánon fordul elő.
El kell ismerni, gondolta magában Duncan, hogy jól tájékozott a pasas, sőt abban is biztos volt, hogy jóval többet tud a titanitról, mint ő.
– Bizonyára arra a feltevésre gondol, hogy a többi holdon nagyobb mennyiségben található.
– Úgy van; a helyzet az, hogy nyomokban a Japetoszon is megtalálták.
– Ez újság számomra, bár nekem csak akkor jutott volna a tudomásomra, ha nagyobb leletre bukkannak. És úgy veszem ki, hogy ön éppen erre gyanakszik.
– Egyebek között.
Duncan néhány másodpercig eltűnődött ezen a híren. Ha ez igaz – és semmi oka sem volt föltételezni, hogy Mandel'stahm valótlanságot állít –, akkor neki mint titáni kormánytisztviselőnek az a feladata, hogy utánajárjon a dolognak. Csakhogy semmit sem kívánt most kevésbé, mint hogy különmunkát vegyen a vállára, különösen, ha az ilyen zűrös bonyodalmakkal fenyeget. Jobb, ha megőrzi boldog tudatlanságát, ha valamilyen dörzsölt fickó valóban titanitcsempészéssel foglalkozik. Ennél sokkal fontosabb ügyek várnak rá.
Talán Mandel'stahm megsejtette a habozása okát, mert csendesen hozzátette:
– Jókora összegről lehet szó. Engem ez természetesen nem érdekel. A legtöbb kormány azonban nagyon hálás szokott lenni, ha valaki fölhívja a figyelmét a bevételi források megcsapolására. Boldogan segítenék önnek, hogy ezt a hálát megszolgálhassa.
Nagyon is megértelek, gondolta magában Duncan, és ez sokkal vonzóbbá teszi az ajánlatot. Nem ismerte az ide vonatkozó titáni törvényeket, ám ha szóba kerülne is valamilyen jutalom, nem volna ildomos, ha a maga különleges hivatali beosztásában igényt tartana rá. Sokkal könnyebb volna viszont a dolga, ha mint azt komoran előre látta – elutazása előtt nem lenne szüksége több földi szolarra.
– Megmondom önnek, mit fogok tenni – fordult Mandel'stahmhoz. – Holnap üzenetet küldök a Titánra, és persze szigorú diszkréció mellett vizsgálatot fogok kezdeményezni. Ha megtudok valamit, értesíteni fogom önt. Ám ne számítson sokra. Jobb, ha semmire sem számít.
Ez a megoldás szemlátomást nagyon kielégítette Mandel'stahmot, aki mézesmázos modorban elhárítva minden köszönetet, végre magára hagyta. Duncan úgy döntött, hogy neki is ideje távoznia; már több mint két órája, hogy talpon van, és már minden porcikája tiltakozott ez ellen. Kifelé menet szemével megkereste George Washingtont, akit alacsony termete ellenére sikerült is meglátnia, anélkül hogy a személyhívóhoz kellett volna fordulnia.
– Minden rendben van? – érdeklődött George. – Igen, nagyon mozgalmasan töltöttem az időt. Összefutottam egy fura alakkal, aki drágakőszakértőnek mondja magát…
– Ivor Mandel'stahm. Mit akart tőled az a vén róka?
– Ó, csak információt. Én udvariasan elhárítottam. Mennyire lehet őt komolyan venni, és meg lehet bízni benne?
– Ivor egyszerűen a drágakövek legnagyobb szakértője a világon. Ebben a szakmában pedig még a gyanú árnyékát sem engedheti közel magához az ember.
– Kösz, csak ezt akartam tudni.
Félórával később, már a szállodában, Duncan kinyitotta a bőröndjét, és kirakta a nagymamától kapott pentominókészletet; a Földre érkezése óta még egyszer sem vette a kezébe. Óvatosan kiemelte a titanitkeresztet és a világosság felé tartotta…
Első alkalommal Ellen nagymamánál látta az ékkövet, és az időpontra is pontosan emlékszik. Calindy is vele volt, vagyis tizenhat éves lehetett akkor. Azt már elfelejtette, hogyan jött létre a találkozó, tekintettel arra, hogy nagymama nem állhatta az idegeneket (de még a rokonokat sem). Arra emlékezett, hogy Calindy nagyon szeretett volna találkozni a híres matrónával, és szerette volna magával hozni a barátait is; utóbbi kívánságát azonban határozott elutasítás fogadta.
Az a nap egyike volt azoknak az időpontoknak, amikor Ellen Makenzie koordináta-rendszere egybeesett a külső világéval, és az öreg hölgy úgy bánt Calindyvel, mint egy kedves vendéggel. Szokatlan szívélyességéhez kétségkívül nagyban hozzájárult az a körülmény, hogy egy varázsos újdonsággal tudott eldicsekedni.
Nem ez volt az első titanitlelet, ám kis híján tizenöt grammjával addig az volt a második vagy a harmadik legnagyobb példány. Alakja szabálytalan volt, és a keresztet, amelyet most Duncan a kezében fogott, úgy csiszolták ki belőle. Akkoriban még senki sem tartotta különösen értékesnek a titanitot; nem láttak benne mást, mint kuriózumot.
Nagymama néhány milliméteres csiszolatot készített a kőről, amely most egy háromszínű lézer összetett fehér fényében ott feküdt a kétcsövű mikroszkóp tárgyasztalán. A szoba világítása szinte teljesen ki volt kapcsolva, a falakon és a mennyezeten szétszórva számtalan folt világított, méghozzá úgy, hogy az összetett fehér fény a három komponens színné tört szét. Mintha egy varázsló vagy alkimista cellájába pottyantak volna, ami nagyjából igaz is volt: valaha Ellen Makenzie-t minden bizonnyal boszorkánynak tartották volna.
Calindy hosszasan bámult a górcsőbe, mialatt Duncan türelmet erőltetve magára a sorára várt. Végre azt suttogva, hogy "ilyen gyönyörűt még sohasem láttam!" – kelletlenül átengedte neki a helyét.
Egy hatszögletes fénycsík nyúlt ki a végtelenbe, a széleit tökéletes mértani rendben sorakozó csillogó pontok milliói alkották. A fókusz változtatásával Duncan tekintete ide-oda kapott a vég nélküli szikrázó sávon. Hihetetlen, hogy egy milliméter vastagságú kőlemezkébe belefér az egész világmindenség!
Elég volt a legkisebb elmozdulás, és a fénylő hatszög a semmibe enyészett: léte a beeső fény szögétől, valamint a kristály elfoglalt helyzetétől függött. Ha egyszer eltűnt, még nagymami gyakorlott keze is csak percek múltán tudta ismét elővarázsolni.
– Egyedülálló – jelentette ki nagymama boldogan (Duncan még sohasem lattá őt ilyen vidámnak). Megmagyarázni nem tudom, legfeljebb feltételezéseim lehetnek. Még abban sem vagyok biztos, hogy valódi struktúrát szemlélünk, vagy csupán valamiféle háromdimenziós moaré mintát, ha egyáltalán lehetséges ilyesmi.
Ennek már tizenöt éve, és azóta elméletek sokasága bizonyult tévedésnek. Abban azonban szinte mindenki egyetértett, hogy a titanit egyedülállóan tökéletes rácsszerkezetének kialakulását az alacsony hőmérséklet és a nulla gravitáció okozza. Ha hinni lehet ennek az elméletnek, akkor a titanit nem jöhetett létre egyetlen bolygón sem, legalábbis a Nap és a Neptun pályája között nem. Némely tudósok valóságos "csillagközi kristallográfiát" építettek erre a föltevésre.
De voltak ennél vadabb elképzelések is. Az olyan ritkaság, mint a titanit, természetesen Karl képzeletét is megmozgatta.
– Nem hiszem el, hogy természetes eredetű lenne – jelentette ki egy alkalommal Duncannak. – Egy ilyen anyag egyszerűen nem alakulhat ki magától. Csakis felsőbbrendű civilizáció terméke lehet, akárcsak… hm… a te egyik kristálymemóriád.
Duncanra mély benyomást tettek a barátja szavai. Feltételezése egyike volt azoknak az elméleteknek, amelyeket éppen a képtelenségük tett hihetővé. Minden második évben újra és újra előállt hasonlóval valaki. A vég nélkül dúló vitákba azonban a közvélemény hamarosan beleunt, és már csak a geológusok és a gemmológusok éreztek kíváncsi elragadtatást a titanit iránt – amint erről most Mandel'stahm is tanúságot tett.
A Makenzie-k mindig, még a legjelentéktelenebb semmiségekben is állták a szavukat. Duncan első dolga lesz, hogy reggel üzenetet küld Colinnak. Sietségre semmi ok; és azt hitte – sőt remélte –, hogy ezzel sikerül is leráznia magáról az ügyet.
Nagy óvatosan visszahelyezte a titanitkeresztet az F, N, K és V pentominók közé. Egyszer már valóban illenék vázlatot készítenie a felállásról.
Mert ha kihullanának a figurák a dobozból, órákba telnék, mire vissza tudná rakni őket.

25. A vetélytársak

Duncan a Mortimer Keynesszel való összezördülése után napokig csak a sebeit nyalogatta. Még annyira se vett erőt magán, hogy bizalmas barátaival, George Washingtonnal és Farrell nagykövettel megbeszélje a dolgot. És bár nem kételkedett benne, hogy Calindy minden kérdésére kész válasszal szolgálna, mégsem akaródzott neki fölhívni a lányt. Az ösztöne azt súgta neki, hogy ez nem volna tanácsos. Lelke mélyén szomorúan be kellett vallania, hogy bár kívánta, sőt talán szerette is Calindyt, azonban nem bízott meg benne.
A titkosított részlegének nem sok hasznát vette; amikor tájékoztatást kért a klónozási szolgálatokról, kapott néhány tucat nevet, amelyekkel nem tudott mit kezdeni. Meg sem lepődött, hogy Keynes már nincs rajta a listán; amikor ellenőrizte a sebész számát, a gép azt a választ adta, hogy "visszavonult". Megkímélhette volna magát a kellemetlenségtől, ha ezt korábban fölfedezi; de honnan gondolhatta volna?
Ahogy lenni szokott, ez a gondja is váratlanul oldódott meg. Éppen Bernie Patras masszírozó ökle alatt nyögdécselt, amikor hirtelen megvilágosodott előtte, hogy ki más segíthetne rajta, mint ez a fickó, aki könyörtelen szakértelemmel éppen fasírtot készít belőle.
Hogy van-e az embernek titka az inasa előtt, nem tudni, de az biztos, hogy neki nem volt a masszőrje előtt. Duncan afféle kedélyeskedő, évődő viszonyt alakított ki Bernie-vel, ami egyáltalán nem ment a szakszerű gyógymód rovására, amelynek Duncan nemcsak a mozgékonyságát, hanem egyre gyarapodó erőnlétét is köszönhette.
Bernie egy igazi pletykafészek volt, akiből csakúgy ömlöttek a botrányos történetek. Duncan azonban azt is észrevette, hogy neveket sohasem árult el, és legalább olyan féltékenyen őrizte a forrásait, mint bármelyik újságíró. Fecsegése ellenére meg lehetett bízni benne, és ráadásul mindenhová bejáratos volt orvosi körökben. Duncan rögtön tudta, hogy ez az ő embere.
– Bernie, szeretnék tőled kérni egy szívességet.
– Örömmel. Csak mondd meg, fiúk vagy lányok kellenek, szám szerint mennyi, no meg a hozzávetőleges formákat és méreteket. A részleteket pedig bízd rám.
– Én komolyan beszélek. Ugye tudod, hogy én klón vagyok?
– Tudom.
Ennyit Duncan is sejtett; végtére is ez nem tartozott a Naprendszer féltve őrzött titkai közé.
– Mondd csak! Hallottál már Mortimer Keynesről?
– A génsebészről? Hogyne.
– Ő volt az az ember, aki engem klónozott. Nos hát, a minap fölhívtam őt, hogy… hm… üdvözöljem. Ő pedig nagyon furcsán viselkedett; már-már goromba volt hozzám.
– Csak nem hívtad őt "doktornak"? A sebészek ezt nem mindig szeretik.
– Nem én – legalábbis nem hiszem. Azt sem mondhatnám, hogy személyeskedett volna. Csupán azt próbálta a tudtomra adni, hogy a klónozás helytelen dolog, és hogy ő ellene van. Úgy éreztem, mintha bocsánatot kellene kérnem, hogy létezem…
– Meg tudom érteni az érzéseidet; no és én mit tehetek? Nem vagyok olcsó, ha bérgyilkosságról van szó, de neked kedvezményesen megszámítom.
– Mielőtt arra kerülne sor, érdeklődhetnél az orvos barátaid körében. Nagyon szeretném megtudni, hogy miért változtatta meg Sir Mortimer a véleményét. Ha ismeri valaki egyáltalán ennek az okát.
– Ne aggódj, ki fogom derítem, de beletelik néhány nap.
Bernie szemlátomást élvezte a megbízatást, és már másnap reggel fölhívta Duncant.
– Ez könnyen ment – jelentette diadalmasan. – Mindenki ismeri a történetet – nekem is eszembe kellett volna jutnia. Elkészültél a rögzítésre? Néhány kilobit a World Timesból úton van feléd.
A tragikomikus eseten több mint tizenöt évvel ezelőtt hónapokon keresztül elcsámcsogtak a Föld hírszolgálatosai, és időről időre még mindig emlegették. Duncannak elég volt néhány bekezdést elolvasnia, hogy a többit el tudja képzelni.
Volt egyszer egy ragyogó, ám öregedő sebész és ígéretes fiatal asszisztense, aki a dolgok természetes rendje szerint az előbbi örökébe lépett volna. Osztoztak a sikerekben és a kudarcokban, és olyan szorosan kötődtek egymáshoz, hogy a világ már-már egyetlen személyként ismerte őket.
Aztán az ifjú reménység kidolgozott egy újabb módszert, s attól kezdve szétváltak útjaik. A fiatal sebész abból indult ki, hogy a fogamzástól a születésig minek kivárni a kilenc hónapot, amikor már az egész folyamatot irányítani tudják. Ha megtesznek bizonyos óvintézkedéseket a megtermékenyített petét kihordó anya egészségének a védelmére, akkor semmi sem indokolja, hogy a terhesség tovább tartson két vagy három hónapnál.
Mondani sem kell, hogy ez a javaslat óriási felháborodást váltott ki; Mortimer Keynes nem vitatta kollégája következtetésének helyességét, ellenben határozottan ellenezte, hogy a gyakorlatban is kipróbálják. Sokan értetlenkedve fogadták a maradiságát, amikor amellett kardoskodott, hogy a természet nem ok nélkül szabott ki kilenc hónapot, és az emberi nemnek ragaszkodnia kell ahhoz.
Ha elgondoljuk, hogy már maga a klónozás milyen erőszakos beavatkozást jelentett a szaporodás normális menetébe, akkor valóban különös volt a tekintélyes sebész hangos tiltakozása. Amikor erre emlékeztették, csak azt érték el, hogy Sir Mortimer még jobban megmakacsolta magát. Duncan a sorok közé látva határozottan arra a következtetésre jutott, hogy a sebész ellenkezése mögött többről is szó van. Kellett valaminek történnie, ami súlyos erkölcsi válságba sodorhatta, és tiltakozása nem annyira a kihordási idő lerövidítése, hanem az egész klónozási folyamat ellen irányult.
Az ifjabbik szakember természetesen továbbra is kiállt az elmélete mellett. A vita egyre jobban elmérgesedett, és egyre nagyobb nyilvánosságot kapott, ahogy a szenzációra éhes szurkolók az izgalmas csata reményében tovább szították a kedélyeket. Egy sikertelen békítési kísérlet után megszakadt kettejük között minden együttműködés, és soha többé nem álltak szóba egymással. Az elmúlt tíz esztendő orvosi kongresszusain komoly gondot okozott a rendezőknek, nehogy összehozzák a két embert valamilyen tanácskozásra.
Mindez Mortimer Keynes karrierjének a végét jelentette; az általa alapított híres klinikát bezárta, csupán a Harley Streeten, az orvosok utcájában hagyta meg a rendelőjét, hogy konzultációs munkát végezzen. Egykori társa viszont, akinek figyelemre méltó tehetsége volt a köz- és magánforrások megcsapolására, sietve új bázist épített ki magának, és folytatta a kísérleteit.
Duncan növekvő kíváncsisággal és izgalommal olvasott tovább, és rájött, hogy megtalálta az emberét. Azt ráér később is eldönteni, hogy igénybe veszi-e a gyorsított klónozási eljárást; mindenesetre jó tudni, hogy ez a lehetőség is nyitva áll, és ha úgy akarja, akár hónapokkal korábban hazatérhet a Titánra, mint eredetileg eltervezte.
Most azt kell kideríteni, hogy hol találja meg Sir Mortimer volt kollégáját és utódját. Szerencséjére nem csak a nevét tudta, hiszen olyanból akadhat több is a világon. Csupán a szaknévsort kellett megkérdeznie.
Így talált rá Duncan El Hadzs Yehudi ben Mohammedre, aki Afrika keleti partjainál egy kis szigeten élt. Alig kezdte meg az előkészületeket a zanzibári repülőútra, amikor egy rejtélyes üzenet érkezett a Titánról. Colin azonosítási száma volt rajta, de Duncan nem tudott vele mit kezdeni, amíg rá nem jött, hogy a megszokott rejtjelzés mellett még a Makenzie-k titkos kódját is meg kell fejtenie. Miután kétszer átfuttatta a minisecjén, a szöveg még mindig elég titokzatosnak tetszett:
SÜRGŐS AAA TITKOS AAA
ERŐFORRÁS HIVATALBAN ELMÚLT KÉT ÉVBEN SEMMI NYOMA TITANITSZÁLLÍTÁSNAK AMENNYIBEN MAGÁNEXPORT KONVERTIBILIS SZOLAR ELLENÉBEN TITÁNI BANK JÓVÁHAGYÁSA NÉLKÜL PÉNZÜGYI SZABÁLYOK MEGSÉRTÉSÉVEL KÜLSŐ HOLDON NAGYOBB LELETRŐL HÍRESZTELÉS ÜGYÉBEN VIZSGÁLATOT KÉREK HELMERTŐL MIELŐBB ÉRTESÍTELEK COLIN
Duncan többször is végigolvasta a szöveget anélkül, hogy megértette volna, miről szól. Aztán mégis kezdett összeállni a kép, de az érthetővé váló üzenetet egy cseppet sem vidította föl Duncant.
Az csak természetes, hogy Colin Armand Helmerhez, az Erőforrások felügyelőjéhez fordul; az ásványkivitel ugyanis az ő hatáskörébe tartozik. Ráadásul Armand geológus, méghozzá olyan, aki maga is rábukkant egy kisebb titanit leletre, ami mértéktelen büszkeséggel tölti el.
Elképzelhető, hogy magának Armandnak a keze volna benne? Duncan fején átvillant ez a gondolat, ám gyorsan elhessegette magától. Mióta a világon van, azóta ismeri Armandot, és számos politikai és személyi nézetkülönbségük ellenére egy pillanatig sem tudta elképzelni, hogy a felügyelő valamilyen törvénytelenségre adná a fejét, különösen olyanra, amelybe a saját hivatalát is belekeverné. Mi végre tenne ilyet? Csak azért, hogy pár ezer szolart betegyen magának valamelyik földi bankba? Hiszen Armand már túl öreg ahhoz és túlságosan elszokott a gravitációtól, hogy valaha is visszatérhetne a földre. Nem az a fajta ember ő, aki holmi hivalkodásból szegné meg a törvényt, hogy földi luxuscikkeket hozathasson magának. Nem beszélve arról, hogy az ilyen disznóságokra előbb vagy utóbb fény derül; hol van az a csempész, aki meg tudná állni, hogy ne hencegjen el a zsákmányával? Csak a Titáni Múzeum gyarapodna egy újabb kinccsel, míg a vétkest legalább egy hónapra kitiltanák az összes jó helyről.
Nem, Armand ki van zárva. De mi a helyzet a fiával? Minél tovább latolgatta Duncan ezt a lehetőséget, annál valószerűbbnek érezte. Bizonyítéka persze nem volt, mindössze a tények mutattak különös módon egyetlen irányba.
Nézzük csak: Karl mindig is kész volt a merész kalandokra, szívesen vállalt kockázatot is olyasmiért, ami szerinte megérte a kockázatot. Kisfiúként abban lelte gyönyörűségét, ha kijátszhatta a szabályokat kivéve természetesen azokat az alapvető biztonsági előírásokat, amelyeket egyetlen épeszű titáni lakosnak sem jutott eszébe megszegni.
Ha valamelyik másik holdon titanitra bukkantak, akkor Karl remek pozícióban van ahhoz, hogy ezt kihasználhassa. Az utóbbi három évben vagy fél tucat közös titáni-földi szemlének részese volt. Duncan tudomása szerint egyike volt azoknak a keveseknek, akik megfordultak az Enkeladuson, a Thetiszen, a Dionén, a Rheán, a Hüperionon, a Phoebuson, a Kronoszon, a Prométheuszon. És most is ott van valahol a távoli Mnemoszünén.
Duncan máris készen volt a csábítóan hihetőnek tűnő történettel. Valaki, talán maga Karl rábukkant a leletre; az bizonyos, hogy minden példány, amely följut a szemléző hajóra, az ő kezén megy át, a többit pedig rábízhatjuk Karl személyes vonzerejére. Az is elképzelhető, hogy a felfedező nincs is tisztában vele, mit is talált, hiszen csak kevés ember látott valaha is nyers titanitot, a csiszolás előtt nem könnyű azonosítani.
Ezután már semmibe sem kerül eljuttatni egy kisebb csomagot a Földre, mondjuk az egyik utánpótlást szállító hajóval, amelyek le sem szállnak a Titánon. (Ebben az esetben mi a jogi helyzet? Ez nem is olyan egyszerű. A Titán fennhatósága alá tartoznak az állandó holdak, de még mindig vitatott a viszonya az olyan nyilvánvalóan ideiglenes telepekhez, mint a Phoebus Rt. Az is lehet, hogy nem is történt semmilyen törvénysértés…)
Ám ez csak puszta feltételezés, egyetlen bizonyíték sincs a kezében. Egyáltalán, miért éppen Karl jutott az eszébe?
Újból és újból végigolvasta a táviratot, amely még mindig ott vibrált a terminál képernyőjét, NAGYOBB LELETRŐL KÜLSŐ HOLDON VIZSGÁLATOT KÉREK HELMERTŐL… Ez volt az, ami elindította a gondolatmenetét. Talán bűnrészesség; de hátha csak véletlenül kerül ide a neve.
Csakhogy a Makenzie-k olvasnak egymás gondolataiban, és Duncan tisztában volt vele, hogy a megfogalmazás nem véletlen. Semmi sem kötelezte Colint, hogy megemlítse Helmer nevét; mi másért tenné, ha nem figyelmeztetni akarja őt?
Nevetséges dolog különféle feltételezéseket gyártani, de Duncan nem tudott másra gondolni. Tegyük föl, hogy Karl valóban benne van az ügyben, de miért?
Lehet, hogy Karl kész kockáztatni, még kisebb törvénytelenségekre is hajlandó, de nem kisszerű célokért. Ha – és mindig ez a "ha" – tőkét akarna fölhalmozni a Földön, akkor csak valamilyen nagy terv érdekében teszi. A legkézenfekvőbb az volna, hogy hatalmi bázist akar kiépíteni magának – pontosan úgy, amint Duncan is ezt teszi.
Lennie kell itt ügynökének is, akiben fenntartás nélkül megbízhat. Ilyet nem nehéz találni; Karl rengeteg földlakót ismer.
Te jó ég! – akadt el Duncan lélegzete. – Ez mindent megmagyaráz.
Azon gondolkodott, nem kellene-e lemondania zanzibári útját; de nem, ez minden másnál fontosabb. Kivéve azt a beszédét, amely miatt egymilliárd kilométert hagyott maga mögött. Különben itt Washingtonban már semmit sem tud csinálni, amíg további híreket nem kap otthonról.
Még mindig csak puszta találgatásokra van utalva, és fikarcnyi bizonyíték sincs a kezében. Egyszerre jeges szorítást érzett a szíve körül; és ekkor váratlanul, minden különösebb ok nélkül fölrémlett Duncan szeme előtt az a magányos jéghegy, amely délnek sodródik a láthatatlan áramlatban.

26. Dr. Mohammed szigete

El Hadzs helyettese, dr. Todd azok közé az orvosok közé tartozott, akik a magabiztosság levegőjét árasztják magukból. Ezt viszonylagos fiatalsága és lezsersége sem zavarta meg; kollégái Duncan számára érthetetlen okból a "göthös" gúnynevet ragasztották rá.
– Sajnálom, hogy most nem találkozhat El Hadzzsal – fogadta Duncant mentegetőzve. – Egy sürgős operáció miatt Hawaiira kellett sietnie.
– Meglep, hogy korunkban még mindig szükség van ilyesmire.
– Rendes körülmények között nincs rá szükség. Csakhogy Hawaii szinte pontosan a világ másik oldalán van, ennélfogva két komszatot (távközlési műholdat) is közbe kell iktatni. Távműtét alatt pedig kritikus lehet az időeltolódás.
Ezek szerint még a Földön is gondot okozhat a rádióhullámok lassúsága, gondolta Duncan. A beszélgetés során nem számít egy fél másodperces időeltolódás, a sebész és betege esetében azonban végzetes lehet.
– Húsz évvel ezelőtt – magyarázta dr. Todd – egy hírneves tengerbiológiai labor volt itt. Ezért minden kéznél van, amire szükségünk lehet. Többek között a világtól elzárt nyugalom a legfontosabb.
– Erre miért van szükség? – csodálkozott Duncan, akinek szöget ütött a fejébe, hogy a klinikát ilyen isten háta mögötti zugban rendezték be.
– A mi munkánkban sok az érzelmi elem, és meg kell szűrnünk a látogatókat is. Ezt még a légi közlekedés korában is könnyebben megtehetjük egy szigeten, mint a szárazföldön. És mindenekfölött meg kell óvnunk az anyukáinkat. Ezek a nők, ha nem is túl intelligensek, annál érzékenyebbek. Zokon vesszük, ha megbámulják, zaklatják őket.
– Én még egyet sem láttam.
– Komolyan látni akarja őket?
Nem volt könnyű az egyenes válasz erre a kérdésre, mert érzelmei hevesen tiltakoztak ellene. Harmincegy esztendővel ezelőtt ő is valami ehhez hasonló helyen látta meg a napvilágot, ha az talán nem is volt ilyen megejtően gyönyörű, mint ez. Ha kivárta a teljes idejét – mint ahogy akkoriban még minden klónnak ki kellett várnia –, akkor egy ismeretlen asszony a beültetéstől számítva legalább nyolc hónapig a testében hordozta. Vajon él még? Vajon szerepel-e valahol a neve, vagy csak egy szám volt valamelyik komputer tárolójában? Vagy még tán az sem, hiszen a béranyák személyének az égvilágon semmilyen biológiai jelentősége sincsen. Ugyanolyan jól megtenné egy mesterséges méh is, de eddig még nem volt szükség arra, hogy kidolgozzanak egy ilyen bonyolult szerkezetet. Olyan világban, ahol a szaporodás szigorú korlátok közé van szorítva, mindig bőségesen akadnak önkéntesek; a kiválasztásuk jelenti az egyetlen problémát.
Duncan a legkisebb emléket sem őrzi ismeretlen béranyjáról vagy azokról a hónapokról, amelyeket csecsemőként a Földön töltött. Hasztalan próbált áthatolni a gyermekkora legkezdetét rejtő ködön; azt sem tudta biztosan, hogy ez így van-e rendjén, vagy élete legkorábbi szakaszát szándékosan vonták be a feledés fátyolával. Ez utóbbira gyanakodott, mivel mindig is vonakodott, hogy behatóan utánanézzen ennek a dolognak.
Ha megfogalmazta magában az "anya" fogalmát, egyből Sheela, Colin felesége jutott az eszébe. Az ő arca merült fel a legkorábbi emlékeiben, az ő becézése jelentette számára a szeretetet, ő volt az első szerelme, aztán később Ellen nagymama. Colin alapos körültekintéssel választott magának asszonyt, nehogy Malcolm hibájába essen.
Sheela pontosan úgy bánt Duncannal, mint a saját gyermekeivel. Duncan is édes bátyjának és nővérének tekintette Yurit és Glynnt. Maga sem emlékszik már, mikor jött rá, hogy Colin nem az apjuk, és őközte és közöttük nincs semmiféle vérségi kapcsolat; de ennek valahogy nem is volt számára semmi jelentősége.
Most méltányolni tudta azokat az adottságokat, amelyek egy ilyen jól összeszokott "család" létrehozásához szükségesek; a zárt házasságoknak és a szexuális birtoklásnak a hajdani korszakában ilyesmi lehetetlen lett volna. De még ma sem mondhatni, hogy ez olyan könnyű feladat; csak remélni tudta, hogy neki is meg Mirissának is egyaránt sikerülni fog, és hogy Clyde is meg Carline is ugyanolyan szívesen testvérükké fogadjak majd a kis Malcolmot, mint őt annak idején Yuri és Glynn.
– Elnézést kérek – ocsúdott föl Duncan. – Elkalandoztak a gondolataim.
– Nem is csodálom, ilyen gyönyörű környezetben. Néha nekem is be kell húznom a függönyt, ha dolgozni akarok.
Ezt nem volt nehéz elképzelni, habár először nem a szépsége ragadta meg Duncant, amikor leszállt a szigeten. Még most is szorongással vegyes áhítat uralta az érzéseit.
Tőle tíz méterre egészen a látóhatár éles kék vonaláig végtelen víztükör húzódott. Ennyit elképzelni sem tudott. Hiába látta már az űrből a Föld tengereit, abból a magasságból lehetetlen volt megállapítani a valódi méreteket; még a legnagyobb óceán is tócsává zsugorodik, ha az ember tíz perc alatt elsuhan fölötte.
Ezt a világot helytelenül nevezik Földnek: valójában Óceán volna a helyes elnevezés. Duncan elvégzett magában egy gyors fejszámolást – ezt a képességüket a Makenzie-k a mindenütt jelen levő számítógépek ellenére is gondosan megőrizték. A sugár hatezer, a szeme pedig körülbelül hat méterre van a tenger szintje fölött – így mi sem könnyebb: hat gyök kettő, vagyis közel nyolc kilométer. Csak nyolc! Hihetetlen! Könnyen azt hihette volna, hogy a horizont legalább száz kilométerre van onnan. Szeme a túlsó part távolságának még az egy százalékát sem képes áthidalni. És akkor is csak egy idegen világegyetemnek a kétdimenziós felszínét látja, amely alatt furcsánál furcsább élőlények nyüzsögnek, és azt keresik, kit lehet fölfalni. Duncan számára ez a békés kékség egy olyan világot rejtett, amely az űrnél is ellenségesebb és félelmetesebb. Hozzá képest még a Titánt is nyájasnak érezte ismerős veszélyeivel együtt.
Pedig gyermekek lubickolnak ott kint a sekélyesben, és félelmetesen hosszú időre el-eltűnedeznek a víz alatt. Az egyikük Duncan becslése szerint egy percnél is jóval tovább maradt odalent.
– Nem veszélyes ez? – intett aggályoskodva a lagúna felé.
– Addig nem engedjük őket a víz közelébe, amíg kellőképpen meg nem tanulnak úszni. Ha pedig valaki mindenképpen vízbe akar fulladni, akkor itt tegye meg, ahol a világ legjobb orvosi berendezései rendelkezésre állnak. Az utóbbi tizenöt évben mindössze egy haláleset fordult elő. Még akkor is lehetséges lett volna az újraélesztés, egy óra a víz alatt azonban visszafordíthatatlan agykárosodást okozott.
– No és a cápák és az egyéb nagy halak?
– A zátonyon belül még sohasem támadtak, de azon kívül is csak egyszer. Ez nem nagy ár azért, hogy valaki bebocsátást nyerjen Tündérországba. Holnap kihajózunk a nagy trimaránnal, mi lenne, ha csatlakozna hozzánk?
– Majd gondolkodom rajta – válaszolta Duncan kitérőén.
– Ó, ha nem tévedek, ön még sohasem volt a víz alatt.
– Természetes vízben nem. Csak az uszodában.
– Nos hát, mit veszíthetne? Bár az összes vizsgálathoz még szükségünk van vagy két napra, biztos vagyok benne, hogy a rendelkezésünkre bocsátott génanyagából sikerül elvégeznünk a klónozást. Így hát a halhatatlansága már biztosítva van.
– Nagyon köszönöm – mondta Duncan szárazon. – Akkor hát semmi gond.
Azok a gyerekek ott szemlátomást jól szórakoztak, és magabiztosságuk kész szemrehányás volt a felnőtt Duncan számára. A Makenzie-k büszkesége volt a tét; borús ábrázattal méregette azt a nyomasztóan nagy víztömeget, és eltökélte, hogy valamit tennie kell, mielőtt itt hagyná ezt a szigetet.
Nem volt még az életében egyetlen elhatározás sem, amelyhez ennél kisebb lelkesedéssel készülődött volna.

Gyönyörű este volt; nincs az az aggastyán, aki a Titánról élete során több csillagot láthatott volna, mint amennyi most az eget beragyogta. Bár még csak hét óra volt – túlságosan korai a vacsorához meg a lefekvéshez –, de mintha sohasem sütött volna a nap, olyan mély sötétség burkolta be a tájat, amelyet csupán a főépületből kiszűrődő fények és a korallzúzalékkal beszórt sétautak apró lámpái világították meg.
A sötétség függönye mögül zeneszó szűrődött ki – távoli ritmikus dalolás, amelyben több volt a buzgalom, mint a szakértelem. Az egyhangú dobszólóhoz időnként énekszó és feleselő asszonyi hangok csatlakoztak. Ezek a hangok váratlanul a magányosság és a honvágy érzését ébresztették föl Duncanban: a keskeny ösvényen elindult a vigalom irányába.
Miután többször is betévedt egy-egy zsákutcába, sőt egyszer egy bájos kis kertbe – amelyet sűrű bocsánatkérések közepette nagy sietve elhagyott, megzavarván az egymásba feledkező párocskát –, végre elért a tisztásra, ahol javában tartott a mulatság. Középen egy jókora máglya eregetett lángot és füstgomolyagot a csillagok felé, és a tüzet vagy húsz alak táncolta körül, akárha valamely primitív vallás papnői volnának.
Táncuk nem volt kecses, sem könnyed; közelebb járunk az igazsághoz, ha azt mondjuk, hogy méltóságteljesen körülcammogták a tüzet. És bár látszott rajtuk az előrehaladott terhesség, szemlátomást jól érezték magukat, és igyekeztek olyan fürgén lépegetni, amennyire csak az állapotuk megengedte.
A látvány egyszerre volt groteszk és megható, és szánalommal vegyes gyöngédséget ébresztett Duncanban, sőt valamiféle személyhez nem kötődő, minden erotikától mentes szeretetet. Az a fajta gyengédség áradt szét benne, ami minden férfiban fölébred a közeli születés és saját létezésének a csodája láttán; a szánalomnak más volt a forrása.
A Titánon ritka volt a rút és a torz ember, és ennél is ritkább a Földön, minthogy mindkettőt majdnem minden esetben korrigálni lehetett. S hogy nem mindig, arra éppen itt volt a példa.
Ezeknek a nőknek a legtöbbje fölöttébb csúnya volt; voltak köztük rondák, egyenesen visszataszítóak is. És bár Duncan két-három olyat látott, akiket akár szépeknek is lehetett mondani, de elég volt egy pillantást vetni rájuk, hogy kiderüljön: ezek szellemileg voltak visszamaradottak. Ha rég halott "nővére", Anitra megéri a felnőttkort, akkor otthon erezhetné magát ebben a különös gyülekezetben.
Ha ezekről a táncoló asszonyokról – vagy azokról, akik csak úgy körülülték a tüzet, verték a dobot vagy cincogtatták a hegedűt – nem sugárzott volna le az önfeledt boldogság, akkor az egész látvány akár nyugtalanító, sőt talán visszataszító is lehetett volna. Duncant nem hozta ki a sodrából; meglepődött ugyan, de föl volt rá készülve.
Tisztában volt vele, hogyan válogatják ki a béranyákat. Az első követelmény természetesen az, hogy ne legyen nekik semmiféle nőgyógyászati bajuk. Ennek a feltételnek nem volt nehéz megfelelni; korántsem volt viszont egyszerű dolog megbirkózni a pszichológiai tényezőkkel, és ez jószerivel reménytelen feladat lett volna azokban az időkben, amikor még nem vezették be a világ népességének a számítógépes nyilvántartását.
Mindig lesznek olyan asszonyok, akik kétségbeesetten vágynak a gyermekáldásra, de valamilyen oknál fogva nem teljesíthetik anyai hivatásukat. A korábbi időkben ezeknek a legtöbbje a vénlányság keserű sorsára volt kárhoztatva; ami azt illeti, sokukra még ebben a 2276-os esztendőben is ez a sors vár. Sokkal több volt a lehetséges anyák száma, mint amennyit a születésszabályozás megengedne, ám azok, akik különösképpen hátrányos helyzetben voltak, itt némileg kárpótolhatták magukat. Azok, akik veszítettek a sors szerencsejátékában, itt még mindig vigasztalásra leltek, és legalább néhány hónapra megtapasztalhatták azt a boldogságot, amelyet egyébként megtagadott tőlük a sors.
Így hát a világ nagy számítógépe a könyörület eszközévé vált, és ez a humanitárius cselekedet minden másnál hatásosabban hozzájárult a klónozás ellenzőinek az elhallgattatásához.
Persze ezzel még nem oldódott meg minden probléma. Ezeknek az anyáknak, még ha homályosan is, de tisztában kell lenniük azzal, hogy a szülés után hamarosan örökre elválasztják őket a magzattól, amelyet a világra hoznak. Férfiak nemigen érthetik meg ezt a bánatot; a nők azonban erősebbek a férfiaknál, és a legtöbb esetben egykettőre túlteszik rajta magukat, amint részességet vállalnak egy újabb élet világrahozatalában.
Duncan nem akarta, hogy észrevegyék, pláne hogy bevonják a játékba, ezért behúzódott az árnyékba; a várandós anyák egyike-másika tehetetlen bábot csinálhatott volna belőle, ha megragadja és táncba viszi. Most vette csak észre, hogy egy maroknyi férfi is – valószínűleg a kisegítő személyzet vagy a klinika alkalmazottai közül – jókedvűen keringett a kismamák között, és megosztotta velük a mulatság örömét.
Duncan akarva-akaratlanul elgondolkodott azon, hogy nem volt-e valamilyen pszichológiai megfontolás a személyzet megválogatásában; a férfiak közül ugyanis több fölöttébb nőies alkatú volt, és úgy bánt a partnerével, amit csak nővéri kedvességként lehetett jellemezni. Szemlátomást közeli barátok voltak, semmi több.
Senki sem láthatta a sötétben Duncan arcán a visszaemlékezés mosolyát. Eszébe jutott – sok év óta most először – egy fiú, aki beléje szeretett. Nem könnyű kikosarazni valakit, aki rajong érted, és bár Duncan néhányszor engedett Niki udvarlásának, végül mégis kénytelen volt lerázni magáról, mit sem törődve annak záporozó könnyeivel. A szánalom nem a legjobb alapja semmilyen kapcsolatnak. Duncannak különösképpen sohasem tetszett az olyan, aki kizárólagosan csak saját neméhez vonzódik. Micsoda ellentéte ennek Karl, akit egy csöppet sem érdekelt, hogy Duncannak fiúkkal volt-e több viszonya vagy lányokkal. Legalábbis a Calindy-ügy előtt…
Ezek a múlt ködéből olyan váratlanul fölbukkant emlékek egyszerre ráébresztették Duncant arra, hogy miféle varázsa van ennek a helynek, ha így felbolygatja az ember érzelmeit. És hirtelen eszébe jutott az a Sir Mortimer Keynesszel folytatott eléggé egyoldalú társalgás.
Duncan kezdettől fogva magától értetődőnek és elvitathatatlan jogának tekintette, hogy ő is követni fogja Colin és Malcolm útját. Csakhogy most, ezen az estén hirtelen ráébredt, hogy mindennek megvan az ára, és mindent alaposan meg kell fontolnia, mielőtt aláírná a szerződést.
A klónozás önmagában se nem jó, se nem rossz; csak az a fontos, mi a célja. És ez a cél nem szabad, hogy önző legyen.

27. Aranyzátony

Az eleven zöld pálmacsoportok és a kitűnő strand ragyogó fehér félholdja már több mint egy kilométerre volt mögöttük, a zátonyvonal túlsó oldalán. A ragyogó, csillogó látvány még a sötét szemüvegen át is, amelyet egy pillanatra sem mert levenni, szinte égette a szemét; ha fölfelé nézett, a hullámokon játszadozó napsugarak megvakították Duncant. Bármilyen semmiségnek tetszett is ez a dolog, ahhoz elég volt, hogy félrevonuljon a társaságtól. Igaz, hogy a többiek is sötét szemüveget viseltek, de inkább divatból, semmint szükségből. Hiába hordozott magában eredeti földi géneket, ő már visszavonhatatlanul hozzáidomult egy olyan világ fényviszonyaihoz, amely tízszer olyan messze van a Naptól, mint a Föld.
A simán tovasikló hármas hajótest alatti átlátszó víztömeg csak fokozta Duncan bizonytalanságérzetét. Olyan képzete támadt, mintha a hajó mindenféle támaszték nélkül lebegne a levegőben, öt-tíz méternyire a foltos tengerfenék fölött. Furcsa, hogy éppen ez okoz benne nyugtalanságot, amikor minden izgalom nélkül nézett alá a Földre a légkör határán kívülről több száz kilométer magasságból.
Hirtelen erős távoli robaj zökkentette ki mélázásából, ami sehogyan sem illett bele a békés reggel idilli hangulatába. A hang valahonnan a tenger irányából tört ide, és a megforduló Duncan még éppen láthatta a vízbe lassan visszahulló permetet. Hogy engedhetnek meg ezen a vidéken víz alatti robbantásokat?
Ekkor egy vízsugár lövellt ki ferdén a tengerből, egy ideig még ott lebegett a tűző napfényben, aztán fokozatosan elenyészett.
Egy hosszú percig semmi sem történt. És ekkor…
Duncant szinte megdermesztette a döbbenet. Valószínűtlen lassúsággal, ahogy egy sziget fölmerül a feneketlen mélységekből, egy hatalmas szürke test emelkedett föl a tengerből. Szörnyű uszonyok csaptak le a vízre, és a fölkavart vízcseppek fehér felhőként megcsillantak a napfényben. És az a hatalmas tömeg, mintha dacolna a gravitációval, még mindig emelkedett, s a vízből egész testével kibukkanva egy pillanatig ott lebegett a látóhatár kék vonulata fölött. Majd lassan, mintha ragaszkodna a számára idegen közeghez, visszahullott a tengerbe, és eltűnt a fölkavart vízpermet felhője alatt. Csak nagy sokára érkezett meg a zuhanás fülsértő robaja.
Duncan álmában sem tudott elképzelni ilyen látványt, mégsem szorult magyarázatra. A Moby Dick egyike volt annak a számtalan földi klasszikus műnek, amelyeket csak hírből ismert, de most már megérti, mit érezhetett Herman Melville, amikor először megpillantotta a habzó tengerben a felborult hajóhoz hasonló hatalmas, csillogó hátat, és a fehér bálna alakjában megalkotta a világmindenséget mozgató erők jelképét.
Sokáig várt, az óriás azonban többé nem mutatkozott, csak az egyre távolodó páraoszlopok jelezték útját, majd azok is beleolvadtak a látóhatár ködébe.
– Miért csinálta ezt? – fordult oda dr. Toddhoz; hangja még mindig elfogódott volt.
– Lehet, hogy ez a tiszta életöröm. Vagy el akarta kápráztatni a nőstényét. De az is lehet, hogy így akar megszabadulni az élősködőktől – a bálnákra milliónyi élősködő és orsóhal telepszik.
Micsoda képtelenség, gondolta Duncan. Hát nem gyalázat, hogy egy istenséget tetűk kínozzanak?
A trimarán lassított, és a víz alatti világ különös szépsége annyira lebilincselte Duncan minden figyelmét, hogy teljesen megfeledkezett róla, milyen messzire eltávolodott a szárazföldtől. A korallok fantasztikus formái, a közöttük cikázó vagy lebegő halak sokszínűsége valósággal lenyűgözte. Alig tért magához a szárazföldi élet változatosságától; és most azt kell látnia, hogy még azt is messze felülmúlja a tenger világa.
Pöttyös szárnyait kecsesen lengetve egy régi sugárhajtású repülőgépre emlékeztető valami úszott lassan tova. A többi hal rá sem hederített; Duncan meglepődésére semmit sem tapasztalt abból a mészárlásból, amire joggal számított ebben a birodalomban, ahol minden élőlény megeszi a másikat. Ellenkezőleg, az a néhány hal is, amely másokat kergetett, szemlátomást a saját területét védelmezte. Szinte semmi sem igazolta azt az elképzelését, amelyet a könyvek és a filmek sulykoltak belé. A zátonyon látszólag teljes összhang uralkodott.
A trimarán megállt, a horgonyt kivetették – és ezt szinte azon nyomban követte két gumicsónak, négy orvos, öt ápolónő meg egy csomó búvárfelszerelés. Duncan szemében az egész folyamat fejetlen kapkodásnak tűnt; a valóságban azonban sokkal több tervszerűség és fegyelem érvényesült benne, mint gondolta volna. Az emberek sietve hármas csoportokra oszlottak, és beszálltak egy-egy gumicsónakba, majd evezni kezdtek az előre meghatározott cél felé.
– Ha olyan nagyon veszélytelen a dolog – jegyezte meg Duncan, miközben az utolsó evezőcsapások hangja is elhalt –, akkor miért van mindegyiküknél kés meg az a gonosz kinézetű apró dárda?
A trimarán szinte teljesen elnéptelenedett, Duncanon kívül csak a kapitány maradt rajta, aki nyomban álomba merült a kormány mellett, meg a gépész, aki eltűnt a hajó belsejében, és dr. Todd.
– Azok nem fegyverek. Hanem kertészeti szerszámok.
– Vérszomjas gyomjaik lehetnek. Nem szeretnék találkozni velük.
– Ó – mondta Todd. – Van olyan, amelyikkel alaposan meg kell küzdeni. Miért nem megy oda megnézni? Sajnálni fogja, ha elszalasztja ezt a lehetőséget.
Nagyon igaz, Duncan mégis habozott. Ott, ahol a trimarán lágyan rángatózott, nagyon sekély volt a víz; nem látszott mélyebbnek, mint a Centenárium Hotel úszómedencéje.
– Én is bemegyek magával, majd addig a búvárlépcsőn fog állni, amíg meg nem szokja az álarcot, a csövön keresztül való légzés pedig nem lehet nehéz azoknak, akik szokva vannak az űrruhához.
Duncan nem sietett bevallani, hogy még sohasem viselt igazi űrruhát; viszont a Titánon hordott felszíni öltözék valóban hasonlított a búváröltözethez. Különben is mi baj érheti egypár méter mély vízben? Hiszen vannak itt olyan helyek is, ahol még a feje tetejét sem lepi el a víz.
Göthös Toddnak igaza van: sohasem bocsátana meg magának, ha visszautasítaná ezt az életben egyszer kínálkozó lehetőséget.
Tíz perccel később esetlenül, de kitartóan csapkodott karjaival a víz felszínén. Todd ragaszkodott hozzá, hogy vegye föl a testét tetőtől talpig eltakaró, sűrű szövésű anyagból készült overallt. Ez alig akadályozta a mozgásban, de azért szívesen lemondott volna róla.
– Vannak olyan korallok, amelyek csípnek, és az egész napját elrontaná, ha bele találna farolni valamelyikbe – ráadásul az allergiás reakció sincs kizárva.
– Van még valami?
– Nincs, nagyjából ez minden. Figyeljen engem, és ha elfárad, kapaszkodjon a gumicsónakba.
Önbizalma gyorsan növekedett, és kezdte nagyon élvezni a dolgot. Látni való, hogy semmi veszély sem fenyegeti, gondolta, miközben hagyta sodortatni magát a csónak mögött, de azért egy pillanatra sem engedte el a vízbe lógó kötelet. Az is megnyugtatta, hogy dr. Todd sohasem távolodott el karnyújtásnyinál messzebbre: már-már nevetséges a túlzott óvatossága. Még ha egy cápa bukkanna is föl a mélyből, Duncan meg volt róla győződve, hogy a földi nehézségi erő ellenére is két másodpercen belül a csónakba vetné magát.
Most, hogy a légzőcsövet teljesen kitapasztalta, fejét állandóan a víz alatt tartotta, sőt egy-egy sekélyebb merülést is megengedett magának, amikor is elég hosszú ideig vissza kellett tartania a lélegzetét. Néha annyira lebilincselte a látvány, hogy a lélegzetvételről is megfeledkezett, ilyenkor aztán ostobán kapálózva bukkant felszínre.
Az első jelzőtábla öt méter mélységben hirdette fluoreszkáló sárga betűkkel: ILLETÉKTELENEKNEK TILOS TOVÁBBHALADNIUK. A második figyelmeztetés egy vízbe vetített hologram volt, amely alapos riadalmat kelthetett a halak között: A ZÁTONY MEGFIGYELÉS ALATT – hirdette fenyegetően. Duncan sehol sem látta a vetítőket; úgy látszik, jól elrejtették őket.
Todd előremutatott a zátony mentén foglalatoskodó búvárokra. Lám, mégsem tréfált az imént: az emberek mozdulatai pontosan olyanok voltak, mint a haszontalan gazokat gyomláló kertészeké. És mindegyikük körül ott nyüzsgött egy-egy ragyogó színekben tündöklő halcsapat, az egész tevékenység kétségtelen haszonélvezői.
A korallalakzatok mintha változtatnák a formájukat. Ez még Duncan avatatlan szemének is feltűnt. Már ismerte az agancskorall elágazó alakzatait, a hatalmas emberi agyhoz hasonló agy korall kanyargó labirintusait, a gyakran többméteres átmérőt is elérő törékeny gombákat. Mindezt megtalálta itt is, alig észrevehetően módosulva.
Ekkor szemébe tűnt az első fémes csillogás – aztán a második, majd a harmadik. Ahogy egyre közelebb úszott, és a távolság kékes köde nem mosta el többé a víz alatti világ részleteit, Duncan egyszerre rádöbbent, miért óvják olyan féltékenyen ezt a zátonyt.
Akármerre nézett, egyebet sem látott szikrázva csillogó aranynál.

Kétszáz évvel korábban ez volt a gyakorlati biológia egyik legnagyobb diadala, amely világhírt hozott a megteremtőinek. A sors iróniája, hogy ez a siker akkor következett be, amikor már semmi hasznát sem vehették; az, amit eredetileg létszükséglet kielégítésére szántak, végül is technológiai zsákutcának bizonyult.
Már évszázadok óta köztudomású volt, hogy egyes tengeri szervezetek saját belső szükségleteikre képesek kivonni a tengervízből a hihetetlenül kis mennyiségben jelen lévő elemeket. Ha a szivacsok, kagylók és a hozzájuk hasonló alacsonyrendű lények képesek kivonni a jódot és a vanádiumot, miért ne lehetne megtanítani őket arra, hogy értékesebb elemekkel is elvégezzék ezt a trükköt – jutott eszébe a kétezerszázas évek biológusainak.
így hát számos génsebészeti diadallal sikerült néhány korallfajt rábírni az aranybányászatra; a legsikeresebbek képesek voltak rá, hogy mészvázukat csaknem tíz százalékban a nemesfémből építsék föl. Ez az eredmény azonban csak az ember szempontjából volt jövedelmező. Minthogy normálisan az aranynak semmilyen szerepe nincs a biokémiai reakciókban, az egész folyamat végzetes következményekkel járt magukra a korallokra; az aranytermelő zátonyok egészségét csak a ragadozók és a betegségek elleni gondos védekezés útján lehetett úgy-ahogy fenntartani.
Ezzel a technikával csupán néhány száz tonna aranyat termeltek ki, mielőtt a nagybani elemátalakítási módszerek gazdaságtalanná tették: a nukleáris kohók az aranyat is ugyanolyan olcsón képesek előállítani, mint akármilyen más fémet. A legjobban megközelíthető zátonyokat egy darabig még megőrizték mint turisztikai látványosságot, a szuvenirgyűjtők azonban azokat is hamarosan széthordták, így mostanra már csak ez az egy maradt meg, és dr. Mohammed csapata eltökélte, hogy ezt meg is őrzi.
így hát az orvosok meg a nővérek időről időre odahagyták rendes foglalatosságukat, és nagy élvezettel szorgoskodtak a zátonyon. Az élő korall egészségének megóvására gondosan összeválogatott műtrágyákat és antibiotikumokat szórtak a tengerbe, és ádáz harcot vívtak a kártevőkkel – különösen a látványos tengeri csillag és kisebb rokona, a tüskés tengeri sün ellen.
Duncan tökéletes nyugalomban lebegett a langyos vízben, és csak nagy néha tett egy-egy lusta úszómozdulatot, hogy a csónak árnyékában maradjon. Most már megértette azoknak a baljós késeknek és dárdáknak a rendeltetését: az ellenség, amellyel meg kell küzdeniük, nagyon is hatásos védelemmel rendelkezik.
Néhány méternyire alatta az egyik könnyűbúvár éppen egy kis fekete gömbökből álló telepet vett kezelésbe, a gömbök mindegyikéből tűhegyes tüskék álltak ki minden irányban fenyegetően. Mihelyt sikerült egy-egy gömböt feltörnie, villámgyors halak kapdosták be a vízben lebegő fehér húscafatokat. Ezt a csemegét aligha élvezhették volna emberi segédlet nélkül; Duncan nehezen tudta elképzelni, hogy ezeknek a tüskés szörnyeknek lennének természetes ellenségeik.
A búvár – az egyik nővér – észrevette a fölötte lebegő két nézőt, és intett Duncannak, hogy csatlakozzon hozzá. A férfit annyira magával ragadta a látvány, hogy minden további nélkül engedelmeskedett. Néhány mély lélegzetet vett, az utolsó adag levegőt félig kifújta, aztán a csónakot rögzítő horgonykötélbe kapaszkodva lassan aláereszkedett.
A távolság nagyobb volt, mint gondolta – inkább öt, mint három méter, ugyanis megfeledkezett a víztörés torzító hatásáról. Félúton lefelé kellemetlen pattanást hallott a bal fülében, de minthogy dr. Todd előre figyelmeztette erre, nem hagyta abba a merülést. Amikor leért a horgonyhoz, és megmarkolta annak a nyakát, valósággal megrészegítette a siker. Mélytengeri búvár lett belőle: túlszárnyalta a mesés ötméteres mélységet! Jó, mondjuk a négy és felet…
Körös-körül arany csillogott. A parányi aranyszemcsék mindent elleptek: az egész zátony csupa arany volt. Duncannak olyan érzése volt, mintha egy őrült ékszerész műve fölött lebegne. Ám a bizarr barokk mesterműnek tűnő ágas-bogas formákat és lemezeket, és csavart tornyocskákat nem az emberi értelem, hanem a lelketlen polipok hozták létre.
Kénytelen-kelletlen felbukkant a felszínre levegőért. Könnyen ment, és most szégyellte magát korábbi félelme miatt. Most már jobban megértette a látogatók titáni reakcióit; legközelebb ő is türelmesebb lesz azokhoz, akik udvariasan elhárítanak egy kellemes felszíni kirándulást.
– Mik azok a fekete dolgok? – kérdezte dr. Toddot, aki még mindig éberen ott lebegett fölötte.
– Hosszú tüskés tengeri sünök; ha ilyen sokat lát belőlük együtt, az már a szennyezés jele, vagy arra utal, hogy megbomlott az ökológiai egyensúly. Ezek valójában nem ártanak a zátonynak, mint a sugárállatkák, de undorítóak és kellemetlenek. Ha rájuk talál lépni az ember, egy hónap is beletelik, mire megszabadul a tűiktől. Megint le akar menni?
– Igen.
– Helyes, de azért ne vigye túlzásba. És vigyázzon azokra a tüskékre!
Duncan ismét lekapaszkodott a kötélen, és a búvár üdvözlésül intett a kezével. Aztán kezébe nyomta a kegyetlen kinézetű kést, és egy kisebb süntelepre mutatott. Duncan bólintott, megragadta a hosszú, hegyes acélpenge feléje nyújtott nyelét, és ügyetlenül vagdalkozni kezdett vele, vigyázva, nehogy megsértse magát azokkal a baljós fekete tűkkel.
Csak ekkor vette észre nem kis meglepetéssel, hogy ezek az egyszerű állatok nem elégednek meg a passzív védelemmel. A hosszú tüskék feléje fordulnak, és fenyegető helyzetet vesznek föl. Ez valószínűleg nem több egyszerű automatikus reflexnél, ám ahhoz elég volt, hogy megtorpanásra késztesse Duncant. Több van itt, mint ami szemmel látható; talán az ébredező tudat első megmoccanásának lehet a tanúja.
A késpenge hosszabb volt, mint a tengeri sünök tüskéi, és Duncan könyörtelenül döfködött vele. Az állatkák vázai meglepően kemények voltak, de az acélnak nem tudtak ellenállni, és a közelben várakozó halak villámgyorsan rácsaptak a hirtelen előtűnő nyálkás fehér húsra.
Ekkor Duncan növekvő nyugtalansággal vette tudomásul, hogy az áldozatai nem búcsúznak hallgatagon az élettől. Már jó ideje fölfigyelt a vizet betöltő halk neszekre – a búvárok késeinek csapkodása a zátonyon, a horgony oda-odakoccanása a sziklához. Ez a nesz azonban sokkal közelebbről jött, és fölöttébb különös, sőt egyenesen nyugtalanító volt. Valamiféle recsegő-ropogó hanghoz hasonlított, és bármennyire nevetségesnek tetszett is, de leginkább sok ezer parányi fognak a csikorgására és csattogtatására emlékeztetett. Sőt most az sem volt kétséges, hogy a kibelezett tengeri sünöktől származik.
A nem emberi haláltusa elmosódó hangja annyira váratlanul érte Duncant, hogy abbahagyta a vagdalkozást, és mozdulatlanná merevedve lebegett a vízben. Teljesen megfeledkezett a levegőről, és elméjének tudatos fele azzal hárította el a fulladás növekvő jeleit, hogy majd később visszatér a dologra. Ám a végén mégis tudomást kellett vennie róluk – és levegő után kapkodva fölbukkant a víz felszínére.
Mélységes megrendüléssel – sőt szégyenérzettel csak most tudatosodott benne, hogy élő teremtményt pusztított el. A Titán elhagyása előtt soha még csak gondolni sem mert rá, hogy valaha is része lehet ilyen szörnyűségben.
Az ember aligha érezhet bűntudatot egy tengeri sün megölése miatt, Duncan Makenzie mégis gyilkosnak érezte magát.

28. A kopó

Amikor Duncan visszatért Washingtonba, a Centenárium Hotelban már ott ketyegett Colin második időzített bombája. A nyelvezete ezúttal is annyira rejtelmes volt, hogy egy kívülálló még akkor se értett volna meg belőle semmit, ha sikerül megfejtenie.
MEGERŐSÍTEM RÉGI BARÁTODNAK ILLEGÁLIS SZÁMLÁJA 65842 LEGNAGYOBB ARISZTARKHOSZI BANK GENFI FIÓKJA ÖSSZEG TÖBB TÍZEZER SZOLAR JELEN INFORMÁCIÓ SEMMI KÖRÜLMÉNYEK KÖZÖTT NEM NYILVÁNOS FÖLTEHETŐEN TITANIT ELADÁSÁBÓL MNEMOSZÜNÉ VIZSGÁLAT FOLYAMATBAN ADDIG JAVASLOM LÉGY ÉBER ÜDV. COLIN

Duncan nagyon jól megértette, hogy ez az információ miért "nem nyilvános"; a holdak bankjai ugyanis féltékenyen őrizték a titkaikat, és csak a jó ég tudja, mekkora meggyőzést vagy szolid zsarolást kellett bevetnie Colinnak, hogy megszerezze Karl bankszámlájának a számát. De még így sem sikerült megtudnia a pontos összeget, csak azt, hogy jelentős summáról van szó. Tízezer szolar jóval több, mint ami néhány földi luxuscikk megvásárlásához szükséges, és többszöröse annak, mint amennyit a Makenzie-k saját, teljesen legális számlájukon tartanak. Egy ekkora összeg már nem pusztán irigylésre méltó, hanem egyenesen felháborító, különösen, ha valamilyen sötét célra akarják fölhasználni.
Duncan megengedett magának néhány percnyi ábrándozást, hogy mi mindenre költhetne el húsz- vagy harmincezer szolart, de aztán határozottan elhessegette magától a bűnös vágyálmokat, és minden figyelmét a problémára összpontosította. Addig, amíg Karl szerepére csak a gyanú árnyéka esett, nem sok értelmét látta, hogy tüzetesen megvizsgálja a hogyan, mikor és mindenekfölött a miért kérdését, de most, hogy a gyanú már bizonyosság, többé nem térhet ki a feladat elől.
Milyen kár, hogy a legkézenfekvőbb módszer szóba sem jöhet! Hiszen nem hívhatja föl a legnagyobb arisztarkhoszi bankot, hogy kérjen egy kimutatást a 65 842-es számla egyenlegéről. Ezt még a Világkormány sem teheti meg, hacsak minden kétséget kizáróan meg nem bizonyosodott róla, hogy csalás vagy bűncselekmény esete forog fenn. Még a legdiszkrétebb érdeklődés is botrányt kavarhat, és valakit bizonyára elcsapnának, Colinnak pedig fölöttébb kellemetlen kérdésekre kellene válaszolnia.
Ahogy egy régi bölcselő egykor megjegyezte, az élet egyetlen igazi problémája az, hogy mi legyen a legközelebbi teendő. Calindyre vagy bárki másra még mindig nem utalt semmi. Duncannak cseppet sem fűlt a foga ahhoz, hogy szerepet vállaljon valamilyen régimódi kusza kém vagy detektív rémdrámában, és abban sem volt biztos, hogy kell hozzáfogni egy ilyen kalandhoz. Colin számára ez sokkal inkább testre szabott feladat lenne: a három Makenzie közül ő az egyetlen, akinek érzéke van a fondorlatos ügyekhez, a görbe utakhoz, a titkos módszerekhez. Most aztán az elemében érezheti magát – különösen, mert sohasem kedvelte Karlt. Egyike volt azon kevés titániaknak, akiket a fiú varázsa nem ragadott magával.
Csakhogy Colin, akármilyen kiváló munkát végzett is, több mint egymilliárd kilométerre van innen, egy háromórás időszakadék túlsó partján. A Földön egyetlen ember sem volt, akit Duncan beavathatott volna a dologba; végtére titáni magánügyről van szó, és az is lehet, hogy a végén kiderül: ez az egész nem több, mint vihar egy pohár vízben. Ám ha mégis komolynak bizonyulna, akkor annál jobb, ha minél kevesebb ember szerez róla tudomást.
Duncan némi megfontolás után elvetette azt az ötletet, hogy beszéljen Farrell nagykövettel. Talán majd később is be lehet vonni, de most még korai. Duncan nem szerzett valami jó benyomást Bob Farrell diszkréciójáról – no meg aztán ő is a Földre való. Azután ha a nagykövetség tudomására jutna, hogy a Földön nagyobb, kétes forrásokból származó pénzösszeg kóborol, semmi kétség, hogy elkezdődne miatta a huzakodás. Mert igaz, hogy a Wyoming Avenue-i ingatlan bérét fizetni kell, a Titánnak viszont ennél sokkal sürgősebb követelései is vannak.
Ám talán mégiscsak van egy földi, akiben megbízhat – az, aki az egész ügyet fölvetette, és aki hasonlóképpen érdekelt a talány megoldásában. Duncan bepötyögte a terminálba az illető nevét, kíváncsian várva, hogy az mit tud kezdeni azzal a nevetséges aposztróffal a név közepén. (A kereskedő névjegyét sikerült elkevernie, pedig azzal automatikusan megoldhatta volna a hívást.)
– Mr. Mandel'stahm? – kérdezte, miután a képernyő kivilágosodott. – Itt Duncan Makenzie. Van néhány hírem az ön számára. Hol találkozhatnánk egy kis privát beszélgetésre?

– Tökéletesen biztos benne – aggályoskodott Duncan –, hogy senki sem hallgathat ki bennünket?
– Ön, Mr. Makenzie, túl sok történelmi filmet látott – replikázott Ivor Mandel'stahm. – Nem vagyunk a huszadik században, és csak a legelszántabb rendőrállamnak juthatna eszébe, hogy Washington minden sétabuszába poloskát helyezzen el. Én a bizalmas ügyeimet mindig itt intézem, ide-oda furikázva a sugárúton. Az égvilágon semmitől sem kell tartania.
– Nagyon helyes; nagyon fontos, hogy kettőnk között maradjon a dolog. Meglehetősen biztos vagyok benne, honnan származik a titanit. Sőt mi több: elég pontosan tudom azt is, hogy itt a Földön ki az ügynök, aki már elég szép mennyiségen túladott.
– Ennyire én is rájöttem – mondta Mandel'stahm kissé mogorván. – Azt is tudja, mekkora az a mennyiség?
– Több tízezer szolar.
Duncan meglepetésére Mandel'stahm láthatóan megkönnyebbült.
– Ó, csak ennyi?! – kiáltott föl. – Nagy kő esett le a szívemről. És el tudná nekem árulni az ügynök nevét? Én ugyanis egy eléggé hallgatag közvetítőn keresztül operálok.
Duncan tétovázott.
– Ha jól emlékszem, ön utalt rá, hogy egyetlen földi törvényt sem szegtek meg.
– Úgy van. A nem földi eredetű drágakövekre nincs semmilyen behozatali vám. Ezen az oldalon minden teljesen törvényes, hacsak természetesen a titanit nem lopott, és a földi ügynök nem bűnrészes.
– Biztos vagyok benne, hogy nem ez az eset. Tudja – és ebből nem kell semmi különösebb következtetést levonnia –, az ügynök a barátom.
Mandel'stahm arcán megértő mosoly suhant át.
– Meg tudom érteni a helyzetét.
Dehogyis tudod, gondolta Duncan. A helyzet gyötrelmesen komplikált volt. Most már abban is biztos, hogy Calindy miért kerülte őt. Karl bizonyára figyelmeztette rá, hogy ő a Földre készül, és azt tanácsolta neki, hogy tartsa magát távol tőle. Igen, Karlt nagyon is izgathatta ott fönn azon a kicsi Mnemoszünén, nehogy Duncan kiszagolja, miben sántikál.
Fontos, hogy ne fedje föl a kártyáit: Calindynek nem szabad megsejtenie, hogy Duncan tud a mesterkedéseikről. Arra semmiképpen sem jöhet rá, hogy neki kapcsolata van Mandel'stahmmal, akivel ő maga is már azon a rendkívül hallgatag közvetítőn keresztül üzletel.
Duncan mégis tétovázott, akárcsak a sakkjátékos a döntő lépés előtt. Nagyító alá helyezte a saját indítékait, no meg a saját lelkiismeretét; ugyanis személyes és hivatalos érdekei szinte kibogozhatatlanul összefonódtak.
Meg kell tudnia, mit csinál Karl, és ha szükséges, meg kell akadályoznia. Azt akarta, hogy Calindy elszégyellje magát az álnokságáért, és ha lehet, a lány zavarából tőkét kell a maga számára kovácsolnia. (Ez elég hiú remény volt, mivel Calindyt nem egykönnyen vagy egyáltalán nem lehet zavarba hozni.) Aztán segíteni akart a Titánon és ezen keresztül a Makenzie-ken. Mindezeket a célokat nehezen lehetett összeegyeztetni; és Duncan kezdte sajnálni, hogy a titanitot egyáltalán fölfedezték. Ugyanakkor az is kétségtelen, hogy ez az ügy ragyogó lehetőségeket tárt föl előtte, csak legyen elég sütnivalója, hogy helyesen válassza meg a lépéseit.
Járművük most szédületes sebességgel – óránként mintegy húsz csomóval – siklott a Capitolium és a Kongresszusi Könyvtár között. A látvány eszébe juttatta a másik feladatát: már június utolsó hetében járnak, és a beszédéből még mindig nem készült el több pár oldal jegyzetnél. A Makenzie-k egyik gyengéje a túlzottan aprólékos készülődés: természetüktől idegen a "ráér az utolsó éjszakán is" hozzáállás. Duncan azonban úgy érezte, hogy a pánik jelei kezdenek kiütközni rajta.
Maga a probléma nagyon egyszerűnek látszott, a diagnózis mégsem kínált föl semmilyen orvoslást. Akárhogy próbálta is, Duncan még mindig képtelen volt megállapodni egy vezértémán vagy olyan, a Titán nevében elhangzó üzeneten, amely tartalmasabb lenne, mint a semmitmondó hivatalos üdvözlések.
A jármű most a Saturn-5 száz méter hosszú fekvő mása mellett haladt el, amely az egykori NASA központ helyén díszelgett. Nem cikázhatunk itt egész nap Washington központjában; üsse kő – sóhajtott föl Duncan.
– Megígéri, hogy az én nevem semmi körülmények között sem kerül nyilvánosságra?
– Meg.
– És annak a veszélye sem áll fönn, hogy a barátom bajba keveredik?
– Azt nem garantálhatom, hogy pénzveszteség nem éri. A törvénnyel azonban nem lesz semmi baja – legalábbis a Föld fennhatósága alatt.
– Egy hölgyről van szó. A részleteket önre bízom, de diszkréten érdeklődhet az Enigma Társaság alelnöke, Catherine Linden Ellerman felől.

29. Csillagnap

Bár Duncan igyekezett meggyőzni magát, hogy helyesen cselekedett – sőt az egyetlen lehetséges dolgot tette –, mégis lelkiismeret-furdalása támadt. A szíve mélyén úgy érezte, hogy bűnösen elárult egy régi barátságot. Örült, hogy hallgatott az ösztönére, és nem adta ki Karl nevét, és titokban még mindig abban reménykedett, hogy Mandel'stahm – és Colin – nyitott kapukat dönget, és nincs szükség az egész vizsgálatra.
Közben úgy lekötötte a sok tennivaló, és annyi mindent meg kellett néznie, hogy hosszú időre megfeledkezett a lelkiismeret-furdalásról. Nevetséges lenne, ha azért jött volna ide a Földre, hogy mindennap (és milyen ragyogó időben!) órákat kuksoljon a szállodai szobájában és a terminál képernyőjét bámulja.
Ám valahányszor azt hitte, hogy sikerült elintéznie a Titánon nyakába varrt kismillió megbízatások valamelyikét, újabb üzenet futott be, amely újraindította az ügyet, vagy újabb bonyodalmakat támasztott az útjában. Nem elég, hogy a hivatalos kötelezettségei minden idejét lekötötték; azt sem tudta, hogy fogjon a rokonok, barátok, sőt vadidegen emberek magánjellegű kérésének teljesítéséhez, akik azt hitték, hogy semmi dolga sem lesz azon kívül, hogy felkeressen régi ismerősöket, fényképeket szerezzen be az ősök házairól, felhajtson ritka könyveket, búvárkodjon a földi családfákban, felkutasson alig ismert műalkotásokat, ügynöki szerepet vállaljon reményteljes titáni szerzők és művészek érdekében, a Földre szóló ösztöndíjakat és szabadjegyeket járjon ki – és megköszönjön tíz éve kapott és azóta sem viszonzott csillagnapi üdvözlőlapokat.
Ami eszébe juttatta, hogy még ő sem küldte szét a maga négyszáz éves jubileumi üdvözleteit. Ahhoz még elég ideje maradt, hogy a földi barátainak – Farrell nagykövetnek, Washingtonaknak, Calindynek, Bernie Patrasnak és még vagy fél tucat embernek postára adja a lapokat. Ami pedig a utániakat illeti, nincs ok sietségre. Még ha fél év múlva kapják is meg a gyönyörű aranyleveles évfordulós bélyeggel ellátott lapokat (még levelezőlap-díjszabással is öt szolart vasal be darabjáért az űrposta, a kutyafáját!), akkor is méltányolni fogják.
Duncan a bokros teendők közepette is tudott időt szakítani a kikapcsolódásra: személyre szóló teletúrát tett Londonban, Rómában, Athénban – ennél már csak az lett volna jobb, ha testi mivoltában fölkeresi ezeket a városokat. Ahogy ott ült az lesötétített, kitűnő minőségű körkörös hang- és képélményt nyújtó parányi fülkében, könnyen azt hihette volna, hogy valóban ott sétál a régi utcákon. Kereteseket tehetett föl a láthatatlan útikalauznak – aki nem volt más, mint saját hasonmása, megszólíthatta a járókelőket, ha valami fölkeltette az érdeklődését, odamehetett, hogy közelebbről szemügyre vegye. Csak a szaglását és a tapintását nem használhatta – ámbár ennek sem volt akadálya, ha valaki hajlandó volt állni a számlát. Duncan nem engedhetett meg magának ekkora fényűzést, de igazából nem is hiányolta.
Természetesen Bernie Patras boldogan segített mindenben, és néhány élvezetes találkát is összehozott számára. Esküdözött, hogy az egyik ölelni való és tehetséges ifjú hölgy az ő barátnője, és "csak azokhoz kedves ennyire, akik igazán tetszenek neki". Ami igaz, az igaz: őszinte érdeklődést tanúsított a Titán és a titáni élet iránt; ám amikor Bernie mint érdekelt fél maga is részt akart venni az ünnepségen, Duncan önző módon ajtót mutatott neki.
Ez röviddel azelőtt történt, hogy Ivor Mandel'stahm – ezúttal a Penn-Mass járaton – tökéletesen feldúlta a lelki nyugalmát. Éppen elhagyták a Dupont körgyűrűt, amikor azzal rukkolt ki:
– Van egy érdekes hírem az ön számára, de nem tudom hová tenni, ön talán meg tudja magyarázni.
– Megteszek mindent.
– Azt hiszem, minden túlzás és önteltség nélkül kijelenthetem, hogy én a Földön mindenkit el tudok érni egyetlen ugrással. Bár néha a diszkréció azt kívánja, hogy két lépésben próbálkozzam, és azt tettem Miss Ellerman esetében is. Még sohasem volt vele személyes ügyem – vagy legalábbis ezt hittem, amíg ön az ellenkezőjét nem állította –, vannak viszont közös barátaink. Ezért megkértem az egyiket, akiben feltétlenül megbízom, hogy hívja fel őt… Mondja, ön nem próbált mostanában kapcsolatba lépni vele?
– Nem, van annak már legalább egy hete is. Úgy gondoltam, hogy jobb, ha elkerülöm. – Duncan elhallgatta az igazi okot, hogy szégyellte magát Calindy előtt.
– Elfogadta a barátom hívását, de nagyon furcsán viselkedett. Elfelejtette bekapcsolni a vidit.
Ez valóban különös; a jó modor úgy kívánta, hogy csak alapos indokkal szabad kiiktatni a vizuális kapcsolatot. Persze ez gyakran adott okot kínos félreértésekre – számtalan vígjáték a végletekig ki is használta ezt a helyzetet. De bármi volt is az ok, a társasági illem megkövetelte a magyarázatot. Azt az indokot, hogy a vidi elromlott, az égvilágon senki sem hitte el még azokban a ritka esetekben sem, amikor valóban ez volt a helyzet.
– Mi volt a kifogása? – kérdezte Duncan.
– Hihető kifogással állt elő. Azzal mentegetőzött, hogy csúnyán megütötte magát, és elnézést kért, hogy nem mutatja az arcát.
– Remélem, nem súlyos a sérülése.
– Látszólag nem, bár eléggé el volt kenődve. Elég az hozzá, hogy a barátom rövid társalgást folytatott vele, és teljesen természetesen, oly módon, hogy ne keltsen gyanút, fölvetette a Titán dolgát. Tudja, hogy járt ott, mondta, és megkérdezte, nem tudná-e összehozni őt egy ismerős titánival. Ürügyül valamilyen exportügyletet említett.
– Eléggé átlátszó mese. Ugyanis a kereskedelem a nagykövetség kereskedelmi osztályán keresztül bonyolódik, és oda kellett volna fordulnia.
– Ha megengedi, Mr. Makenzie, önnek még sokat kell tanulnia. Legalább fél tucat indokot is föl tudnék sorolni, hogy miért ne forduljon az ember a nagykövetséghez – legalábbis ne azon nyomban. Ezt jól tudja a barátom, és biztos lehet benne, hogy Miss Ellerman hasonlóképpen tisztában van vele.
– Ha ön mondja, én nem kételkedem benne, hogy így is van. Mi volt a lány válasza?
– Attól tartok, hogy csalódást okozok önnek. Azt felelte, hogy valóban van egy titáni jó barátja, aki talán segíthet, s aki éppen most érkezett ide az ünnepségekre, és itt van Washingtonban…
Duncan elnevette magát, erre a végkifejletre valóban nem számított.
– Így hát a barátja hiába vesztegette az idejét. Ott vagyunk, ahonnan elindultunk.
– Ezen a vonalon igen. Gondoltam, a vicc kedvéért elmesélem. De ez még mind semmi.
– Folytassa – biztatta Duncan Mandel'stahmot, akiben kissé megrendült a bizalma az iménti felsülés miatt.
– Több vonalon is elindítottam a vizsgálódást, de egyik sem vezetett érdemleges eredményre. Már arra is gondoltam, hogy én magam hívom fel Miss Ellermant, és kerek perec megmondom neki, hogy jól tudom: ő a fő személyiség a titanittárgyalások mögött, persze anélkül, hogy bármivel is megvádolnám.
– Örülök, hogy nem tette meg.
– Ó, pedig ez teljesen okszerű dolog lett volna: hiszen számítania kell arra, hogy előbb-utóbb rájövök a turpisságra. Csakhogy ennél jobb ötletem támadt, olyasmi, amit már eleve be kellett volna vetnem.
– Hogy tudta ezt megtenni? – döbbent meg Duncan.
– Ez a világ legrégibb trükkje. Sosem látott még huszadik századi francia detektívfilmet? De nem, nem hinném. Szóval egyszerűen megkérdeztem a házmestert.
– A micsodát?
– Maguknál nincs ilyen a Titánon?
– Azt sem tudom, mi az.
– Talán szerencséje van. Itt a Földön a házmester a szükséges rossz. Gondolom, ön is tudja, hogy Miss Ellerman a Rockefeller-hegytől délre, egy szuperluxus mélységi lakosztályban lakik, a mínusz X. szinten. Én sosem értettem meg ezt a flancot – minél mélyebbre szállók le, annál jobban elfog a klausztrofóbia. Elég az hozzá, hogy minden nagyobb komplexumban van a bejáratnál egy ajtónálló, aki tájékoztatja a látogatókat, ki van otthon és ki nincs, átveszi az üzeneteket, a küldeményeket – és gondoskodik róla, hogy a megfelelő emberek a megfelelő lakásokba kerüljenek.
Nos, ezt az embert hívják házmesternek.
– És ön hozzá tudott férni az ő adatbankjához? Mandel'stahm volt olyan kegyes, hogy kissé zavarba jöjjön.
– Meglepő, mi mindent el lehet érni, ha valaki ismeri a megfelelő embereket. A világért se értsen féke: semmilyen törvénytelen dolgot nem követtem el, de azért szívesebben mellőzném a részleteket.
– A Titánon nagyon kényesek vagyunk a magánélet sérthetetlenségére.
– Mint mi itt a Földön. Ha valakinek arra van kedve, minden további nélkül megkerülheti a házmestert. Amiből én arra következtetek, hogy Miss Ellermannak tiszta a lelkiismerete, vagy nincs rejtegetnivalója. De mondja csak, Mr. Makenzie, tudta ön, hogy egy titáni vendég lakik vele?
Duncan tátva maradt szájjal meredt rá, de gyorsan erőt vett magán. Mért ne vehette volna rá Karl valamelyik megbízható barátját, hogy a küldönce legyen? Ennek már jó pár hónapja lehet, hiszen az Sziriusz előtt hat hétig nem jött ide utasszállító-hajó. Ki lehet az?
– De ez még várhat. Addig is tisztázni kell még egy apróságot.
– Azt mondta: vele lakik?
–Úgy van, vagyis két nappal ezelőttig.
Ez mindent – vagy majdnem mindent – megmagyaráz. Nem csoda, hogy Calindy úgy elkerülte! Duncan egyformán érzett féltékenységet, csalódást – és megkönnyebbülést, hogy az események mégiscsak őt igazolták.
– Ki az a titáni? – kérdezte mogorván. – Hátha ismerem.
– Erre én is kíváncsi volnék. Úgy hívják, hogy Karl Helmer.

30. Üzenet a Titánról

– Ez lehetetlen – jelentette ki Duncan, miután magához tért a megdöbbenésből. – Helmert a Szaturnusznál hagytam, én pedig a Naprendszer leggyorsabb hajóján siettem ide.
Mandel'stahm sokatmondóan megvonta a vállát.
– Akkor lehet, hogy valami oknál fogva másvalaki bitorolja a nevét. Miss Ellerman házmestere – mint a legtöbb házmester – nem valami lángész, és különben is szerencsénk volt, hogy még a szokásos hó végi memóriafelfrissítés előtt hozzá tudtunk férni. Megszereztem a vizuális felismerési kódot, és itt van a róla készült másolat.
Ezzel átnyújtotta a durva, de a célnak tökéletesen megfelelő lenyomatot. Duncan, akár egy mintafelismerő robot, egy szempillantás alatt azonosította a képet.
Semmi kétség, ez Karl.
– Ezek szerint ismeri őt – mondta Mandel'stahm.
– Nagyon is jól – hebegte Duncan. A feje még mindig kóválygott, még most sem nagyon tudott hinni a szemének. Hosszú időbe telik, mire ennek a meghökkentő fejleménynek minden részletét a helyére rakja.
– Az imént azt mondta, hogy most már nincs ott Cal… Miss Ellermannál. Nem tudja, hol lehet?
– Nem; azt reméltem, hogy talán önnek van valami elképzelése. Most, hogy tudjuk a nevét, fel tudom kutatni, bár ehhez is idő kell.
No meg pénz, gondolta Duncan.
– Mondja, Mr. Mandel'stahm, miért veszi magának ezt a fáradságot? Hogy őszinte legyek, nem nagyon értem, mi haszna lehet ebből az egészből.
– Igazán? Mindenesetre a kérdése jogos. Megvallom, eleinte a titanit iránti tiszta és becsületes vágy vezetett, és remélem, hogy az erőfeszítéseim el is nyerik majd méltó jutalmukat. De most már ennél többről van szó. Csak egy dolog van, ami a drágakőnél és a műalkotásnál is értékesebb, és ez a szórakozás. És ez a kis izgalmas játék. Mr. Makenzie, érdekesebb mindennél, amit hetek óta a vidin láttam.
Duncant sötét gondolatai sem tudták megakadályozni, hogy el ne mosolyodjék. Amilyen óvatosan kezelte Mandel'stahmot eleinte, most olyan határozott rokonszenvet kezdett érezni a kereskedő iránt. Aki agyafúrt volt, sőt talán fondorlatos is, és Duncan egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy kemény alkudozás vár rá. De most már arról is meggyőződött, hogy George Washingtonnak igaza volt: Ivor Mandel'stahmban minden lényeges dolgot illetően fenntartás nélkül megbízhat.
– Megenged egy szerény javaslatot? – Hogyne – felelte Duncan.
– Most, hogy elértünk eddig a pontig, mi akadálya lehetne, hogy felhívja Miss Ellermant a hírrel, hogy hallotta: közös barátjuk, Mr: Helmer itt van a Földön, és hogy nem tudná-e megmondani, hol találhatná meg.
Duncan meghányta-vetette a javaslatot, amely olyannyira kézenfekvőnek tetszett, hogy nem is érti, miért is nem jutott neki eszébe. De még most sem volt egészen biztos benne, hogy képes a józan mérlegelésre.
Az ügy azonban már túllépett a háttérben folytatott taktikázás és mérlegelés szakaszán. Önbecsülése és saját lelki nyugalma érdekében itt az ideje, hogy szembenézzen Calindyvel.
– Igaza van – bólintott. – Az égvilágon semmi sem tarthat vissza attól, hogy felhívjam őt. Azonnal meg is teszem, mihelyt visszaérek a szállodába. Álljunk meg az Unió állomásnál és szálljunk föl az expresszre…
Amikor Duncan húsz perccel később a szállóba ért (az expressz nem érdemelte ki a nevét), ott a nap második meglepetése várt rá, jóllehet mostanára már nem is tudott igazán meglepődni. A terminálban ott lapult a leghosszabb fax, amit Colin valaha küldött neki.
Miután Duncan gyorsan átfutotta a szöveget, az volt az első reakciója, hogy lám, ezúttal ő egy ugrással előbbre tart. De aztán rájött, hogy ez nincs egészen így. Mert ha tekintetbe veszi azt, hogy Colin üzenete legalább két órával korábban hagyta el a Titánt, akkor a legjobb esetben is csak a célfotó döntheti el az elsőbbséget.
TITKOSSÁG AAA PRIORITÁS AAA
MNEMOSZÜNÉ VIZSGÁLAT SZERINT KARL MÁRCIUS KÖZEPÉN RENDK. JÁRATTAL FÖLDRE UTAZOTT KB. KÉT HÉTTEL ELŐTTED ÉRK. ODA ARMAND MEGLEPŐDÉST MUTAT NEM TUD SEMMIRŐL TALÁN IGAZAT MOND FÖLTÉTLENÜL KERESD MEG KARLT TUDD MEG MIT CSINÁL ÉS HA SZÜKSÉGES FIGYELMEZTESD KÖVETKEZMÉNYEKRE JÁRJ EL NAGYON ÓVATOSAN ELKERÜLENDŐ BOLYGÓKÖZI BONYODALMAKAT MÉRLEGELD HELYZETET HÁTHA HASZNUNKRA LEHET DE FONTOS DISZKRÉCIÓ TALÁN CALINDY TUDJA HOL VAN. COLIN ÉS MALCOLM
Duncan gondosan végigrágta magát az üzeneten, ügyelve az árnyalatokra. Nem tartalmazott semmi olyat, amit már ne tudott vagy ne sejtett volna; viszont nem nagyon volt ínyére annak kérlelhetetlen hangneme. Az, hogy Colin és a Malcolm is aláírta, direkt utasítás jelleget adott neki, ami ritkán fordul elő a Makenzie-k között. Magabiztos elégedettség érződött a szavak mögött, s nem alaptalanul, ezt el kell ismernie. Egy pillanatra az a nem éppen hízelgő képzete támadt, hogy idősebb ikertestvérei két keselyű módjára csapnak le a zsákmányukra.
Ugyanakkor gonoszkodva azt is megállapította, hogy Colin sietve csapta össze a táviratot: erről tanúskodnak a fölösleges szavak, ami sehogy sem fér össze a klán takarékos elveivel.
De az is lehet, hogy ő nem alkalmas a politikára; egyre növekvő ellenérzéssel figyelte ezeket a fifikákat. A genetikai azonosság ellenére voltak árnyalatnyi különbségek a Makenzie-k között, és könnyen lehet, hogy őbelőle hiányzik elődei keménysége – vagy ambíciója.
Mindenesetre az első lépése kézenfekvő, különösen, hogy mindenki egybehangzóan ezt tanácsolja. A második lépést pedig ráér később eldönteni.
Nem lepődött meg, amikor Calindy nem mutatkozott a terminál monitorján, és hamarosan a társadalmi elvárások helyességéről is alkalma nyílt megbizonyosodni: valóban rossz modorra vall, ha valaki nyomós ok nélkül kikapcsolja a vidijét. Duncant nemcsak bosszantotta, de fölöttébb hátrányosnak érezte a maga szempontjából, hogy nem láthatja Calindyt, miközben tudván tudta, hogy az látja őt. A szavak önmagukban sem képesek közvetíteni a legfinomabb érzelmi árnyalatokat; hiszen számtalan olyan eset van, amikor a szemek kifejezése meghazudtolja a szavakat.
– Mi az, mi történt veled, Calindy? – kérdezte Duncan meglepődést színlelve. Biztos, hogy szívből együttérezne a lánnyal, ha valóban megsérült volna.
Képzelődik talán? De mintha a lány nem tudna egészen uralkodni a hangján. Szavaiból meglepődés, sőt zavarodottság sütött.
– Szörnyen sajnálom, Duncan, de inkább nem mutatom meg az arcomat. Elestem, és megütöttem a szemem – iszonyúan nézek ki. De nincs ok aggodalomra, egy-két nap, és rendbe jön.
– Sajnálom, hogy ezt kell hallanom. Nem is akarok zavarni, ha nem érzed jól magad.
Várt, hogy Calindy leolvassa az arcáról a mélységes együttérzést.
– Ó, semmi baj. Különben rendesen végzem a dolgom, csak a heti irodai bejárásomat hagytam ki, és most mindent a terminálon keresztül intézek.
– Megnyugtattál. Most pedig van egy hírem a számodra. Karl itt van a Földön.
Calindy sokáig nem válaszolt. Ám amikor végre megszólalt, Duncan keserűen konstatálta, hogy nincs egy súlycsoportban a lánnyal. Hiába is reménykedne abban, hogy sokáig túljárhat az eszén.
– Duncan – mondta a lány rezignált hangon –, hát tényleg nem tudtál róla, hogy velem lakik?
Duncan megtett minden tőle telhetőt, hogy hitetlenkedést, megdöbbenést és megbántódást erőltessen az arcára – szigorúan ebben a sorrendben.
– Miért nem mondtad meg nekem? – kiáltott föl.
– Azért, mert ő azt kérte. Ezzel engem nehéz helyzetbe hozott, de hát mit tehettem volna? Azzal jött, hogy már nem vagytok jóban, és hogy szigorúan bizalmas ügyben utazik.
Duncan sejtette, hogy Calindy a szimpla igazságot mondja, ha egyáltalán lehet az igazság szimpla. Ha nem is teljesen, de kezdett elpárologni a sértődöttsége.
– Meg vagyok sértve, és csalódtam benned. Azt hihettem volna, hogy bizalommal vagy irántam. Egyébként is most már, hogy tudok az ittlétéről, semmi értelme a ravaszkodásnak. Sürgős üzenetem volna a számára – hol találhatnám meg?
Újabb hosszú hallgatás következett, aztán Calindy így válaszolt:
– Fogalmam sincs, hol lehet. Hirtelen távozott, különben sohasem árulta el, hová megy. Az sincs kizárva, hogy visszautazott a Titánra.
– Anélkül hogy elköszönt volna? Aligha! Aztán meg egy hónapig nincs is hajó a Titánra.
– Akkor szerintem még itt van a Földön, vagy esetleg a Holdon. Egyszerűen nem tudom.
Duncan furcsamód hitt neki, még mindig átfűtötte az igazság heve, habár nem voltak illúziói a lány ravaszságát illetően.
– Ez esetben majd másképp próbálok a nyomába akadni. Okvetlenül találkoznom kell vele.
– Én ezt nem tanácsolnám, Duncan.
– Mi a csudáért nem?
– Átkozottul dühös rád.
– Nem tudom elképzelni, miért – tiltakozott Duncan, és sietve kutatni kezdett okok után az emlékezetében. Calindy hangjából olyan őszinte aggodalom csendült ki, hogy Duncanra is átragadt.
Mégis úgy ítélte meg, hogy zsákutcába került. Jobbnak látta, ha nem vitatkozik Calindyvel. Vegyes érzelmekkel küszködve további javulást kívánt a lánynak, és szétkapcsolta a Készüléket. Remélte, hogy az bánatot és haragot egyaránt kiolvas ebből a lépéséből, és megérdemelt bűntudat fogja őt gyötörni.
Egy perccel később némi megkönnyebbüléssel nézett a képernyőre, amely végre megelevenedett, és elárulta a vonal másik végén beszélő fél reakcióját.
– Te tudtál róla – szögezte neki Farrell nagykövetnek –, hogy Karl Helmer itt van a Földön?
Őnagyméltósága nagyot pislantott.
– Már honnan tudtam volna? Nálam nem jelentkezett – megnézem, hátha a titkárság tud valamit.
Megnyomott néhány gombot, de láthatóan nem történt semmi. A nagykövet bosszúsan Duncanra nézett.
– Ránk férne már egy új házi telefon – panaszkodott. – Meg sem kottyanna a titáni nemzeti jövedelemnek.
Duncan jobbnak látta, ha elengedi ezt a füle mellett, és szerencsére a nagykövetnek másodszorra sikerült kapcsolatot teremtenie. Néhány érthetetlen kérdést intézett a készülékéhez, várt egy percet, majd Duncan felé nézett, és megrázta a fejét.
– Sehol semmi nyoma. Még az új földi címét sem adta meg, ahová továbbíthatnánk az otthoni üzeneteket. Fölöttébb különös.
– Nem tartod inkább példátlannak?
– Hm… de igen. Még nem fordult elő, hogy valaki a Földre érkezése után rögtön ne jelentkezne a nagykövetségen. Persze rendszerint már hetekkel előbb értesülünk a jövetelükről. Természetesen nem kötelező a bejelentkezés, de az illendőség ezt kívánná. Nem is beszélve a kényelmi szempontokról.
– Erre gondoltam én is. Nos, szólnál nekem, ha megtudsz róla valamit?
A nagykövet a lehető legrejtelmesebb mosollyal az arcán, szótlanul nézett vissza rá egy darabig. Aztán kirukkolt a kérdéssel:
– Colin meg Malcolm szerint miben sántikálhat itt? Netán államcsínyt készít elő, csempészett fegyverekkel?
A pillanatnyi meghökkenésből felocsúdva Duncan elnevette magát a tréfán.
– Ilyen ostobaság még Karltól sem telne ki. Az igazat megvallva még magam sem tudom, mire véljem az egész ügyet, csak annyit tudok, hogy mindenképpen meg kell találnom őt. Lehet, hogy félmilliárd ember él a Földön, de azért ő sem teljesen észrevehetetlen. Kérlek, értesíts – a viszontlátásra.
Kettő megvolt, gondolta Duncan, hátravan még egy. Vissza Ivor Mandel'stahmhoz, ehhez az önjelölt, de nem éppen sikertelen magánnyomozóhoz.
Ivor terminálja azonban így válaszolt: Kérem, ne zavarjon. Szíveskedjék rögzíteni az üzenetet.
Duncant bosszúság fogta el; égett a vágytól, hogy továbbadja a hírt, viszont azt nem csinálja meg, hogy otthagyja egy terminál tárolójában. Inkább megvárja, amíg Mandel'stahm visszahívja.
Erre két óra múlva került sor. Amikor végre visszahívta, a kereskedő alig győzött bocsánatot kérni.
– Nagyobb dologba vágtam a fejszémet – mentegetőzött. – Kíváncsi voltam rá, hogy vásárolt-e valamit hitelkártyára New Yorkban. Nincs olyan sok H betűvel kezdődő név, így a központi számlázógép egyetlen óra alatt végigfutott rajtuk… De sajnos úgy látszik, készpénzzel fizetett. Ez persze nem bűn, de megkeseríti az olyan becsületes nyomozók életét, mint amilyen én vagyok.
Duncan elnevette magát.
– Az elgondolás helyes volt. Én valamivel jobban jártam, legalábbis sikerült néhány eshetőséget kipipálnom.
Röviden ismertette Mandel'stahmmal a Calindyvel és Farrell nagykövettel lefolytatott beszélgetését, aztán megkérdezte:
– Most aztán hogyan tovább?
– Fogalmam sincs. De ne aggódjon: majd kigondolok valamit.
Duncan hitt neki; mostanra szinte vakon rábízta magát a kereskedő találékonyságára, nem is beszélve annak befolyásáról és a földi viszonyokban való jártasságáról. Ha valaki, akkor Mandel'stahm képes lesz rá, hogy Karl nyomára bukkanjon – hacsak nem fordul valaki a rendőrséghez, vagy személyre szóló felhívást nem helyez el a World Timesban.
Ami azt illeti, alig telt el másfél nap, Mandel'stahm a nyomára bukkant.

31. Allah szeme

– Megtaláltam – jelentette be a fáradt Mandel'stahm diadalmasan.
– Ebben biztos voltam – felelte Duncan őszinte csodálattal. – Hol van?
– Ne legyen türelmetlen. Hadd élvezzem még a játékot. Megérdemeltem. Menjünk csak sorjában.
– Most kinek a házmesterét csavarta az ujja köré?
Mandel'stahm kissé zokon vette a feltételezést.
– Senkiét. Mindenekelőtt igyekeztem minél többet megtudni a maga Helmer barátjáról, ezért az a zseniális ötletem támadt, hogy föllapozom az Interplanetáris ki kicsodát. Föltételeztem, hogy ő is benne van – és valóban: egy százsoros ismertető erejéig. Mellékesen önt is megnéztem. Ha ezt önt megvigasztalja, önre százötven sort áldoztak.
– Tudom – mondta Duncan, és alig tudta türtőztetni magát. – Folytassa.
– Kíváncsi voltam rá, hogy szerepel-e ott valamilyen földi kapcsolat vagy érdekeltség, és ismét mellém szegődött a szerencse. Tagja az Elektronikus Mérnökök Intézetének, a Királyi Csillagászati Társaságnak, a Fizikai Intézetnek, az Űrhajózási Intézetnek – és természetesen több titáni szakmai szervezetnek. És írt vagy fél tucat tudományos értekezést, nem beszélve a másokkal közösen írt tanulmányokról. Ilyeneket, mint a Szaturnusz ionoszférája. Az ultrahosszú elektromágneses sugárzás eredete és hasonló izgalmas elvontságok – csupa gyakorlatilag hasznavehetetlen téma.
A csillagászok székhelye természetesen London, a mérnökök, az űrhajósok meg a fizikusok azonban mind itt vannak New Yorkban, és kíváncsi voltam rá, hogy vajon megkereste-e őket. Ezért fölhívtam egy másik hasznos barátomat – ezúttal egy tudóst, méghozzá igen jó nevű tudóst, aki előtt minden ajtó megnyílik, anélkül hogy bárki kérdéseket tenne föl neki. Abban reménykedtem, hogy egy titáni kolléga látogatása elég ritka esemény ahhoz, hogy fölkeltse a figyelmet… és nem tévedtem.
Mandel'stahm ezúttal is sokatmondó szünetet tartott, időt adva Duncannak, hogy megeméssze a hallottakat, majd így folytatta:
– És ez az, ami érthetetlen számomra. Azon túl, hogy elkerüli a nagykövetséget, és hallgatásra inti Miss Ellermant, az égvilágon semmit sem tesz, hogy eltüntesse a nyomait. Szerintem az, aki valamilyen sötét dologban sántikál, nem viselkedik így.
Igazán nem volt nehéz dolgom. Az elektronikusok boldogan segítettek. Elmondták, hogy elhagyta Észak-Atlant, és meghagyta a címét is, ahol megtalálható: a Kommunikációs Világközpont C részlegének helyettes főmérnöke, Teherán. Nem az a cím, amelyről a drágakőcsempészet vagy egyéb bolygóközi piszkos ügyletek jutnak az ember eszébe…
Így hát irány Teherán, ahonnan éppen az orrom előtt távozik, de nem tesz semmit. Most már vagy két napig egy helyben marad, és végre-valahára van a kezünkben valami, amiből következtetni tudunk arra, hogy mivel is foglalkozik.
A Világkom C részlege ugyanis nem más, mint azok a fiúk, akik a Küklopsz tervet irányítják. És erről még én is hallottam.

Ezt annak idején még az űrkorszak hőskorában gondolták ki, mint minden idők legnagyobb, legdrágább és potenciálisan a legtöbbet ígérő tudományos kísérletét. Sok minden egyéb cél mellett az volt a legfőbb rendeltetése, hogy értelmes élet után kutasson a világmindenségben.
Az emberiségnek ez a régi álma egészen a huszadik század második feléig, a rádiócsillagászat megszületéséig meg is maradt álomnak. Ekkor a mérnökök és a tudósok közös erőfeszítései rövid két évtized alatt kezébe adták az emberiségnek azt a lehetőséget, hogy átfésülhesse a csillagközi térséget – ha hajlandó ennek megfizetni az árát.
Az első, néhányszor tíz méter átmérőjű nyamvadt kis rádióteleszkópok reménykedve fülelték a csillagokat. Igazából senki sem bízott abban, hogy ezek az úttörő kísérletek eredményt hoznak, és nem is hoztak. Miután kidolgoztak bizonyos lehetséges feltevéseket arról, hogyan oszlik el az intelligencia a Galaxisban, könnyű volt kiszámítani, hogy egy rádiósugárzó civilizáció felderítéséhez nem deciméteres, hanem kilométeres átmérőjű rádióteleszkópok szükségesek.
Ezt csak egyféleképpen lehetett a gyakorlatban is megvalósítani – legalábbis a Föld felszínéhez rögzített szerkezetek esetében. Az szóba sem jöhetett, hogy egyetlen hatalmas tányért építsenek, ám ugyanazt az eredményt több száz kisebb tányérral is el lehet érni. A Küklopszot úgy képzelték el, mint egy öt kilométeres körben szabályosan elhelyezett, egyenként száz méter átmérőjű tányérokból összeállított "antennafarmot". Az egyes antennaelemek által fölfogott gyenge jeleket aztán összeadják és feldolgozzák olyan számítógépekkel, amelyek arra vannak beprogramozva, hogy a kozmikus háttérzajtól elkülönítsék az intelligencia sajátos megnyilvánulásait.
Az egész rendszerre annyit szántak, mint az eredeti Apolló tervre; csakhogy az Apolló tervvel ellentétben ezt évekre vagy akár évtizedekre elhúzódó részletekben is meg lehet valósítani. A Küklopsz már egy-két antenna felépítése után működni kezdhet, és a legelejétől kezdve felbecsülhetetlen értékű eszköz a rádiócsillagászok kezében. Aztán évről évre több antennát lehet fölépíteni, míg az egész mező meg nem telik, s eközben a Küklopsz évről évre hatékonyabban működik, és egyre mélyebbre képes behatolni a világmindenségbe.
Az elképzelés tiszteletreméltó volt, ámbár akadtak olyanok, akik legalább úgy féltek a sikerétől, mint az esetleges kudarcától. Ám a huszadik század dicstelen utolsó éveiben amúgy is kevés remény volt arra, hogy elő tudják teremteni a pénzt a tervhez. Ilyesmire csakis a politikai és pénzügyi stabilitás korszakában volt lehetőség; így aztán a Küklopsz az eredeti terv elkészülte után csak száz évvel kapott szabad utat.
A rövidségében is ragyogó muzulmán újjászületés nagyratörő terve arra is jó volt, hogy részben segítsen elkölteni azt a mérhetetlen vagyont, amelyet az arab országok az olajkorszakban fölhalmoztak. Az építkezéshez szükséges sok millió tonna fém azokból a szinte kimeríthetetlen készletekből származott, amelyeket a Nagy hasadék mentén a tengeri sós források löknek a felszínre. Itt, ahol a Föld az egymástól lassan távolodó kontinentális lemezek varrásvonala mentén a szó szoros értelmében szétfeslik, akkora fém- és érckészletek kerültek felszínre, hogy az emberiségnek több száz évig nem kell hiánytól tartania.
Az ideális az lett volna, ha a Küklopszot az Egyenlítőn építik föl, hogy a speciális tükrök sarktól sarkig végigpásztázhassák az eget. Követelmény volt még a jó éghajlat, a földrengéstől és egyéb természeti katasztrófáktól mentes övezet, és ha lehetséges, egy hegykoszorúba zárt terület, amely védett a zavaró rádióhullámok ellen. Persze tökéletes helyszín nem létezik, és engedményeket kellett tenni politikai, földrajzi és műszaki szempontokból egyaránt. Több évtizedes, gyakran elmérgesedő vita után végül is Szaúd-Arábia azon vidékét választották ki, amelyet végre-valahára legalább használni lehetett valamire.
Széles csapásokat vágtak az elátkozott vidéken át, hogy a tízezer tonnás légpárnás szállító járművek a Vörös-tenger partján lévő gyárakból hozhassák az építőelemeket; később teherszállító léghajókat is bevetettek. A terv első szakaszában hatvan parabolaantennát szereltek össze hatalmas kereszt alakzatban; az öt kilométer hosszú karok észak-déli és kelet-nyugati irányban szelték át a sivatagot. Egyes hithű muzulmánok tiltakoztak az ellen az idegen vallási szimbólum ellen, de sikerült meggyőzni őket, hogy ez csak ideiglenesen lesz így. Mire "Allah szeme" végleg elkészül, a kifogásolt jel elvész a hétszáz hatalmas tányér között, amelyek egyenletesen kitöltik majd az egész nyolcvan négyzetkilométer területű kört.
A huszonegyedik század végéig azonban a tervezett hétszáz elemnek csak a fele épült föl. Ezek közül kétszáz csaknem teljesen kitöltötte a térség központi magját, a többi pedig mint afféle léckerítés jelölte ki a gigászi műszer külső határát. A méreteknek ez a redukálása, amellyel sikerült több milliárd szolart megtakarítani, alig csökkentette a távcső hatásfokát; a Küklopsz csaknem teljesítette összes terv szerinti feladatát, és csaknem olyan mértékben forradalmasította a csillagászatot, mint kétszáz évvel korábban a Wilson-hegyi és a Palomar-hegyi tükrös távcsövek. Ennek az évszázadnak a végére azonban mégis utolérték a bajok, amiben semmi szerepük nem volt sem az építőknek, sem a kiszolgáló mérnökök és tudósok százainak.
A Küklopsz nem tudott versenyezni azokkal a rendszerekkel, amelyeket mostanában építettek ki a Hold túloldalán, és amelyeknek háromezer kilométer vastag szilárd kőréteg nyújtott szinte tökéletes védelmet a földi eredetű rezgéshullámoktól. A Küklopsz sok évtizeden keresztül működött ezekkel összehangoltan, mivel a Föld-Hold alapvonal mindkét végén elhelyezett egy-egy nagy teleszkóp olyan interferométerként működött, amellyel több száz fényévnyi távolságban lévő bolygórendszerekről is részletes adatokat tudott szolgáltatni. Mostanra azonban már a Marson is létesültek rádióteleszkópok, és a holdi obszervatórium sokkal több hasznot húzott a velük való együttműködésből, mint amit a közeli Föld valaha nyújtani tudott. Egy kétszázmillió kilométerre kiterjedő alapvonal a lehető legnagyobb pontosságot biztosította a környező csillagok megfigyeléséhez.
Előbb-utóbb minden tudományos eszközön túllép a műszaki fejlődés, és ez lett a sorsa a Küklopsznak is. Ám a huszonharmadik század közepére újabb problémával kellett szembenéznie, amely könnyen megpecsételheti a sorsát is. A szaúd-arábiai térség ugyanis megszűnt sivatag lenni.
A Küklopszot olyan környéken hozták létre, ahol ötévenként is alig esik az eső; Al Hadidah közelében találtak olyan meteoritokat, amelyek a próféta születése óta rozsdásodás nélkül ott rejtőznek a homokban. Mindennek egyszerre véget vetett az erdősítés meg az időjárás-szabályozás: a jégkorszak óta első ízben visszavonulóban volt a sivatag. Manapság néhány nap alatt több eső esik errefelé, mint valamikor több év során.
Azok, akik a Küklopszot létrehozták, ilyesmire nem számítottak; a tervet egy forró és száraz környezethez idomították. Most viszont a karbantartóknak szüntelen harcot kell folytatniuk a korrózió, a koaxiális kábelek átnedvesedése, a nagyfeszültségű vezetékek gombák okozta meghibásodása és minden olyan káros jelenség ellen, amely az első adandó alkalommal megtámadja az elektronikus berendezéseket. Egyik-másik százméteres antennát annyira megette a rozsda, hogy meg sem lehetett mozdítani, így ki kellett vonni a használatból. Már csaknem húsz esztendeje, hogy a rendszer hatékonysága évről évre csökken, miközben a mérnökök, a hivatalnokok meg a tudósok meddő vitákat folytatnak egymással. Érdemes-e több milliárd szolart költeni a rendszer felújítására, vagy hasznosabb a Hold túloldalán befektetni a pénzt? A felek képtelenek voltak közös nevezőre jutni, mert soha senki sem tudta pontosan megmondani, hogy mennyi az értéke a tudományos alapkutatásoknak.
Ezek a mostani problémák azonban mit sem változtatnak azon a tényen, hogy a Küklopsz egészében látványos eredményeket ért el, melyekkel megváltoztatta az ember elképzelését a világmindenségről. Az ősrobbanás utáni első ezredmásodpercek rádiósugárzásait ejtette csapdába. Azok a sugárzások tanúi voltak a teremtés egész folyamatának. Szemügyre vette távoli napok felszínét, hírt hozott rejtett bolygóikról, és olyan különös dolgokat fedezett föl, mint a neutrínó csillagok, az antitachionok, a gravitációs lencsék, az űrrengések, és föllebbentette a fátylat a negatív valószínűségű "szellem"-állapotok és az anyagtalan észbontó tartományáról.
Egy dologgal azonban végig adós maradt. Többszöri "szenzációs" híresztelés ellenére egyetlenegyszer sem sikerült felfognia a világegyetem zugaiban élő intelligens lények jelzését.
Az ember vagy egyedül van, vagy rajta kívül senki sem használ rádióhullámokat. És mindkét magyarázat egyaránt valószínűtlennek tetszett.

32. Találkozás a Küklopsznál

Duncan tisztában volt vele – legalábbis azt hitte –, hogy mire számíthat. A valóság azonban mégis lenyűgözte. Úgy érezte magát, mint egy gyermek az elvarázsolt erdőben, ahol ameddig csak a szeme ellát, körös-körül óriási acélfák veszik körül. Az egyes "fák" kissé elvékonyodó, ötven méter magas törzse körül csigalépcső kanyargott fölfelé egészen a meghajtó szerkezetet tartó szintig. Efölött terpeszkedett a hatalmas, száz méter átmérőjű, ám mégis könnyednek ható, ferdén megdőlt antennatányér, és fülelt az űr mélységeiből érkező jelekre.
A 005-ös számú antenna, a sorszámából ítélve, az antennaerdő közepe táján foglalt helyet, ámbár puszta ránézésre ezt lehetetlen volt megállapítani. Duncan bármerre fordult is, csupa acéloszlopot látott maga körül, s távolodva az oszlopok szilárd acélfalat alkottak.
Az egész antennarendszer valóságos csodája volt a példátlan mérnöki precizitásnak. Az egész rendszer számos kulcsalkatrészét az űrben állították elő, mivel a parabolatükrök szilárdságát és könnyűségét biztosító habosított fémeket és kristályfonalakat csakis az űrben keringő üzemek súlytalansági viszonyai között lehetett legyártani, így sem volt túlzás az az állítás, hogy a Küklopsz az űr gyermeke volt.
Duncan a kísérőjéhez fordult, aki egy apró, kémiai meghajtású robogón kalauzolta az idevezető alagutak labirintusán át.
– Nem látok senkit – tette szóvá. – Biztos abban, hogy itt lesz?
– Itt tettük le egy órával ezelőtt. Ott lesz valahol a felső szinten az előerősítő részlegben. Kiáltson csak, mert itt nem lehet rádiót használni.
Duncan nem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjék, amikor meghallotta ezt az újabb példáját annak, hogy a Küklopsz irányítói milyen megszállottan védekeznek az interferencia ellen. Még az óráját is le kellett adnia, nehogy annak gyenge elektronikus impulzusait is több száz fényévnyi távolságban lévő idegen civilizáció jelzéseinek véljék. A kísérője is egy rugóval hajtott időmérő szerkezetet hordott; Duncan most látott ilyet először.
Duncan tölcsért formált a tenyeréből a szája körül, és a föléje magasodó torony teteje felé fordítva a fejét, elkiáltotta magát:
– Karl!
Egy pillanat múlva a kiáltás visszaverődött a legközelebbi antennáról, aztán egyre gyengülve a távolabbiakról. Ezután a korábbinál is mélyebb csend telepedett rájuk, amit Duncan sem szívesen tört volna meg.
De erre nem is volt szükség. Ötven méter magasban föltűnt egy alak, áthajolt a korláton, és Duncan megpillantotta a jól ismert aranyszínű üstököt.
– Ki az?
No mit gondolsz, ki, méltatlankodott magában Duncan. Persze, nem könnyű megismerni valakit olyan magasból, ráadásul a hang is eltorzul ebben a nem emberi léptékű környezetben.
– Duncan vagyok.
Fentről hallgatás volt a válasz, amelyről Duncan úgy érezte, hogy legalább fél percig is eltartott, holott a valóságban nem lehetett hosszabb néhány másodpercnél. Karl valószínűleg meglepődött, pedig már biztosan sejti, hogy Duncan is tud az itt-tartózkodásáról. Végre így válaszolt:
– Éppen egy munka közepén vagyok. Ha akarsz, gyere föl.
Ez nem hangzott szívélyes meghívásnak, bár meg kell hagyni, a hangja nem volt barátságtalan. Ebből a messzeségből az egyetlen érzelem, amelyet Duncan azonosítani tudott, amolyan beletörődés volt; de az is lehet, hogy ezt is csak ő képzeli.
Karl újból eltűnt, bizonyára visszatért a munkájához, ami miatt idejött. Duncan gyanakvó pillantást vetett a torony henger alakú törzsét körbefonó csigalépcsőre, ötven méter semmiség, de nem a földi nehézségi erő mellett. A Titánon ez kétszázötven méternek felelne meg; a maga világában azonban még sohasem kellett negyed kilométert fölfelé kapaszkodnia.
Karlnak persze ez meg sem kottyan, hiszen élete első éveit a Földön töltötte el, és izmai már jórészt visszaszerezték eredeti erejüket. Duneannak megfordult a fejében, hogy vajon nem szándékosan teszi-e ki Karl ilyen próbának – ez egyébként rávallana –, de ha így volna is, neki nem sok választása marad.
Alighogy rátette a lábát az első áttört vaslépcsőre, a kísérője reménykedve megjegyezte:
– Odafönt elég szűkös a hely. Hacsak nem kívánja, én inkább nem mennék föl.
Duncan persze átlátott a szitán, hogy az emberből a lustaság beszél, de most örült a kifogásnak. Azt szerette volna, ha idegenek jelenléte nélkül szembesül Karllal. Az egész találkozót a legszívesebben elkerülte volna, ám ezt a feladatot nem háríthatja senki másra, még ha Colin és Malcolm utasításai erre módot adnának is.
A felkapaszkodás végül is nem volt olyan szörnyű, bár nem bánta volna, ha a lépcső szilárdabban áll a helyén. Ráadásul sok helyütt alaposan megette a rozsda, és most, hogy Duncan közelről is szemügyre vehette a fémszerkezetet, látta, hogy az összeerősítéseknél még a vártnál is rosszabb állapotban van. Ha sürgősen nem végzik el a halaszthatatlan javításokat, akkor a Küklopsz aligha éri meg a huszonnegyedik századot.
Amikor Duncan túljutott az első körön, a kísérője utánaszólt:
– Elfelejtettem figyelmeztetni, hogy körülbelül öt perc múlva új célpontra állunk rá. Az eseményt elég drámainak fogja találni.
Duncan föltekintett a hatalmas tányérra, amely teljesen eltakarta előle az eget. Nem nagyon nyugtatta meg az a gondolat, hogy ez a többtonnás fémtömeg itt fog elfordulni éppen a feje fölött, és örült, hogy még jókor figyelmeztették rá.
A másik odalent észrevette és helyesen értelmezte a mozdulatát.
– Nem kell nyugtalankodnia. Ez az antenna már legalább tíz éve mozdulatlan. Berozsdásodott a forgószerkezete, és nem érdemes megjavítani.
Ez megerősítette Duncan korábbi gyanúját, amelyet akkor optikai csalódásnak vélt. Feje fölött a nagy parabolatükör a többiekhez képest kissé el volt hajolva; többé nem volt aktív tagja a Küklopsz családnak, hanem vakon bámult az ég felé. Egyetlen – vagy akár egy tucatnyi – tag kiesése alig csökkenti az egész rendszer hatékonyságát, de szemléletesen tanúsítja a fokozatos pusztulás jeleit.
Még egy kör, és fönt lesz. Duncan megállt, hogy kifújja magát; akármilyen lassan kapaszkodott is fölfelé, két lába már sajgott a szokatlan megterheléstől. Karl egyetlen hangot sem hallatott azóta. Mi a csudát csinálhat itt a régi dicsőség és az elveszett álmok fantasztikus birodalmában?
És hogy fogadja majd, ha ott áll vele szemben? Kissé későn kapott észbe, hogy egy szűk platform ötven méterre a föld felszínétől, ráadásul ebben a rémes nehézségi erőben nem a legjobb hely a veszekedésre. Elmosolyodott a felrémlő gondolatra, hiszen elképzelhetetlen, hogy a vitájuk verekedéssé fajuljon.
Holott nem is olyan elképzelhetetlen. Hiszen éppen az imént rémlett föl előtte…
A feje fölött feltűnt egy lyukacsos fémlapokból konstruált keskeny padozat, alig nagyobb a lépcsőnél. Duncan megkönnyebbülten föllélegzett, amikor fölvonszolta magát az utolsó lépcsőfokon, és egyszerre ott találta magát az óriási tartógerendák, elnémult hidraulikus motorok, a kábelerdő, a félig szétszerelt esővezetékek és a többé semmire sem jó százméteres parabolát kifeszítő bordák finom erezete között. Mindene csupa rozsda volt.
Karlt sehol sem látta, azért óvatosan körbejárta az antenna talapzatát. A párkány mintegy két méter széles volt, és a derékig érő védőkorlát minden veszélytől megóvott. De azért igyekezett távol tartania magát a korláttól, és nem mert alátekinteni az ötvenméteres mélységbe.
Még félig sem kerülte meg a tornyot, amikor egyszerre elszabadult a pokol. Fölzúgtak a motorok, földübörögtek a nagy meghajtóművek, tiltakozón fölsikoltottak a mozdulni rest csapágyak és fogaskerekek.
Körös-körül mintegy vezényszóra, összehangoltan megmozdultak az égre tekintő tányérok és dél felé fordultak. Csupán ez az egy itt, közvetlenül a feje fölött maradt mozdulatlan, akár egy világtalan szem, amely többé nem reagál semmilyen ingerre. A fülsiketítő lárma percekig tartott. Aztán ahogy kezdődött, ugyanolyan hirtelen elhallgatott. A Küklopsz új célpontra irányította vizsgálódó tekintetét.
– Hello, Duncan – törte meg váratlanul Karl a beálló csendet. – Isten hozott a Földön.
Azalatt bújt elő a parabola alján lévő kisebb fülkéből, mialatt Duncan figyelmét lekötötte a hangos esemény, és most onnan kapaszkodott lefelé a rozoga függőlétrán. Leereszkedése különösen kockázatos vállalkozásnak tűnt, mivel csak az egyik kezét használta: a másikban egy nagyobb jegyzetfüzetet szorongatott, és Duncan csak akkor lélegzett föl, amikor Karl néhány méterrel odébb szilárdan megvetette lábát a platformon. Kísérletet sem tett rá, hogy közelebb lépjen Duncanhoz, csak nézett rá tökéletesen áthatolhatatlan tekintettel, amelyben sem barátság, sem ellenségesség nem tükröződött.
Kínos hallgatás telepedett rájuk, egyikük sem akar először megszólalni. A véget nem érő csöndben Duncan füle először fedezte föl az egész környezetet betöltő halk zümmögést. A Küklopsz életre kelt, és a több száz antennamozgató motor precíz összehangoltságban végezte munkáját. Szemmel nem lehetett észrevenni az óriás antennák mozgását, pedig minden másodpercben több milliméterrel is elfordulnak. A Küklopsz összetett szeme, amely a csillagok meghatározott tartományára függesztette a tekintetét, követte a Föld mozgását.
Micsoda ostobaság, hogy ebben a kozmoszban szentelt, áhítatot ébresztő szentélyben két felnőtt férfi úgy viselkedjék, akár két kakaskodó taknyos kölyök! Duncannak tiszta volt a lelkiismerete, így hát semmit sem veszíthet, ha ő szólal meg elsőnek. Kezdeményezésével azonban nem szerette volna maga ellen hangolni Karlt, ezért jobbnak látta, ha valamilyen közömbös témával kezdi a beszélgetést.
No nem az időjárásról – szinte hihetetlen, hogy a Földön milyen fontos társalgási téma ez! –, hanem valamilyen semleges dologról.
– Amióta itt vagyok, ez volt a legkeményebb munka. El sem tudom hinni, hogy az embereknek igazán van kedvük hegyet mászni ezen a bolygón.
Karl mintha azt mérlegelte volna, hogy a könnyed bevezető nem rejt-e csapdát. Aztán megvonta a vállát, és így válaszolt:
– A Föld legmagasabb hegysége kétszázszor olyan magas, mint ez. Mégis minden évben akad, aki megmássza.
Legalább megtört a jég, és létrejött köztük a kapcsolat. Duncan megengedett magának egy megkönnyebbült sóhajt; ugyanakkor most, hogy egymás közelébe kerültek, valósággal megdöbbentette Karl külseje. Egykor aranyszőke haja most ezüstösen csillogott, és szemmel láthatóan megritkult. Karl az alatt az esztendő alatt amióta nem látták egymást, mintha legalább tíz évet öregedett volna. Szeme köré szarkalábak rajzolódtak, homlokára mély barázdákat szántott az idő. Mintha az alakja is összezsugorodott volna, és ezt nem lehet teljesen a földi nehézségi erő rovására írni, amely még Duncant őnála is jobban sújtja. A Titánon mindig föl kellett néznie Karlra, most azonban, ahogy szemben álltak egymással, a szemük egy magasságban volt.
Karl kerülte a tekintetét, és kezében a jegyzetfüzetet szorongatva, idegesen járkált föl és alá. Aztán odament a platform széléhez, és szinte tüntető könnyelműséggel nekidőlt a korlátnak.
– Ne csináld ezt! – tiltakozott Duncan. – Égnek áll tőle a hajam. – Gyanította, hogy Karl éppen ezt akarta elérni.
– No és mit izgat ez téged?
A durva válasz mérhetetlenül lehangolta Duncant. Csak annyit tudott mondani:
– Ha valóban nem tudod, akkor kár is magyarázni.
– Tudom, hogy nem baráti csevegésre jöttél. Föltételezem, hogy Calindyvel már találkoztál.
– Igen. Találkoztam.
– No és mit akarsz csinálni?
– Calindy nevében nem nyilatkozhatom. Ő azt sem tudja, hogy idejöttem.
– És mit akarnak a Makenzie-k? Persze a Titán érdekében, mint mindig.
Duncan jobbnak látta, ha elkerüli a vitát, mégis zokon vette a kiszámított provokációt.
– Én csak azt szeretném, ha sikerülne elkerülni a botrányt – ha még nem késő.
– Nem tudom, mire célzol.
– Nagyon is jól tudod. Ki hagyta jóvá a földi utadat? Ki fedezi a költségeket?
Duncan arra számított, hogy Karl mutat legalább némi bűntudatot, de tévedett.
– Vannak itt barátaim. Aztán meg nem nagyon emlékszem rá, hogy a Makenzie-k olyan nagyon törődtek volna az előírásokkal. Malcolm hogy jutott hozzá az első Hold körüli üzemanyagtöltő állomásához?
– Annak már száz esztendeje, és szeretett volna lökést adni a Titán gazdasági fejlődésének. Most azonban már semmivel sem lehet mentegetni a pénzügyi szabálytalanságokat. Különösen, ha tisztán önös célok mozgatják.
Ez persze vaktában kilőtt nyíl volt, de úgy látszik, talált. Karl arcán először ütközött ki a harag.
– Nem tudod, miről beszélsz – vágott vissza. – Egy napon a Titán…
Ám a Küklopsz gyöngéden, de határozottan félbeszakította őt. Teljesen megfeledkeztek az őket körülvevő nagy antennák lassú mozgásáról, és már nem hallották a több száz meghajtó motor halk zümmögését sem. A 005-ös torony felső párkányát néhány perccel ezelőtt még beárnyékolta a szomszédos antenna hatalmas kifordított ernyője, de most egyszerre elvonult fölülük az árnyéka. A mesterséges napfogyatkozás véget ért, és hirtelen teljes erejével tűzött le rájuk a trópusi nap.
Duncan becsukta a szemét, amíg a szemüveg alkalmazkodik az erős sugárzáshoz. Amikor újból kinyitotta, körülötte a világ élesen vált ketté éjszakára és nappalra. Az egyik oldalon minden élesen kirajzolódott, míg a másik oldalon, tőle alig néhány centiméternyire, mindent elnyelt a sötétség. A világosság és a sötétség között oly nagy volt a kontraszt, amelyet a napszemüvege csak még jobban elmélyített, hogy Duncan már-már azt hitte, a légkör nélküli Holdra pottyant.
Ráadásul kellemetlenül meleg is volt, különösen egy titáni számára.
– Ha nincs ellenedre – mondta Duncan, aki még mindig eltökélten udvarias volt –, menjünk át az árnyékos oldalra.
Karltól könnyen kitelhetne, hogy akár puszta önfejűségből, akár hogy a fölényét fitogtassa, elutasítja a kérését. Pedig még sötét szemüveg sem volt rajta, bár a jegyzetfüzetével beárnyékolta a szemét.
Duncan nem kis meglepetésére azonban engedelmesen követte őt a torony északi oldalát takaró jótékony árnyékba. Úgy látszik, megbénította a kellemetlen helyzet bántó közönségessége.
– Azt kezdtem mondani – folytatta Duncan, amikor ismét szemben álltak egymással –, hogy csupán szeretnék elkerülni minden olyan kellemetlenséget, amely akár a Földet, akár a Titánt kínosan érintené. Ebben nincs semmilyen személyes indulat, és hidd el, hogy szívesen átengedném az egész ügyet valaki másnak.
Karl nem válaszolt rögtön, ehelyett lehajolt, és a platformnak arra a részére, ahol a legkevesebb volt a rozsda, óvatosan letette a jegyzetfüzetét. Az egész procedúra olyan elevenen idézte a régi időket, hogy bármilyen furcsa, de Duncan egészen meghatódott. Karl sohasem tudott felszabadult lenni, ha volt valami a kezében, és úgy látszik, még ez a jegyzetfüzet is zavarta.
– Hallgass meg, Duncan – kezdte a magyarázkodást. – Bármit mondott is neked Calindy…
– Ő semmit sem mondott.
– De segített a nyomomra bukkanni.
– Még azt sem. Nem is tudja, hogy itt vagyok.
– Nem hiszem el.
Duncan megvonta a vállát, és nem szólt semmit. A taktikája szemlátomást kezd beválni. El kell hitetnie Karllal, hogy sokkal többet tud, mint valójában, akkor talán sikerül őt kizökkenteni magabiztosságából, és esetleg többet is kikotyog. Ám hogy ezután mit fog tenni, még maga sem tudta; csak abban reménykedett, hogy Colin módjára ügyesen érni tud az éppen kínálkozó alkalommal.
Karl indulatosan föl és alá kezdett járkálni, még Duncanra is átragadt az idegessége. Eszébe jutott Calindy figyelmeztetése, és újból elfogta a nyugtalanság, talán mégsem ez a legalkalmasabb helyszín arra, hogy tengelyt akasszon meglepett ellenfelével.
Síkor Karl mintha hirtelen dűlőre jutott volna magában. Abbahagyta az idegesítő járkálást a keskeny párkányon, és hirtelen sarkon fordult. Duncan önkéntelenül hátrahőkölt, aztán nem kis meglepetésére és megkönnyebbülésére Karl csöppet sem fenyegetően, hanem esdeklőn kitárta felé a két karját.
– Duncan! – szólalt meg könyörgőre vált hangon. – Te segíthetsz rajtam. Azt próbálom elérni…
Ekkor mintha fölrobbant volna a Nap. Duncan a szeméhez kapta a kezét, és szorosan rászorította, annyira elviselhetetlen volt a fényesség. Hallotta Karl kiáltását, aki a következő pillanatban hevesen nekivágódott, hogy aztán ugyanolyan gyorsan szinte visszapattanjon róla.
A fényrobbanás csupán a másodperc törtrészéig tartott. Csak nem villám sújtott le? De akkor hol maradt a dörgés? Hiszen ilyen éles felvillanás után azonnal hallani kellett volna a mennydörgést is.
Duncan végre ki merte nyitni a szemét, és úgy találta, ha rózsaszín ködön át is, de ismét lát. Az viszont nyilvánvaló volt, hogy Karl egyáltalán nem lát, hanem mindkét kezét a szemére szorítva, vakon botorkál ide-oda. A várt mennydörgés pedig még mindig sehol…
Ha Duncant félig nem bénítja meg a sokk, akkor talán még idejében képes közbelépni. Mintha álmodna, minden lassítva zajlott le; úgy érezte, hogy a jelenet nem lehet valóságos.
Látta, hogy Karl lába belebotlik a féltett jegyzetfüzetbe, amely szárnyra kap és furcsa fehér madárként libegni kezd a levegőben. Karl vak létére is rájött, hogy mit tett. Vaktában belemarkolt a levegőbe, aztán nekiesett a védőkorlátnak. Duncan megpróbálta elkapni, de elkésett.
Még ekkor sem volt veszve minden; az idő és a rozsda azonban megtette a magáét. Amikor az alattomos fém szétvált, Duncannak úgy rémlett, mintha Karl élete utolsó másodpercében az ő nevét kiáltotta volna.
Erről azonban már sohasem fog megbizonyosodni.

33. A hallgatózók

– A törvény semmire sem kötelezhet téged – magyarázta Farrell nagykövet. – Ha óhajtod, diplomáciai mentességet kérhetek számodra. Ezt azonban nem tartanám okos dolognak, mivel különféle… hm… nehézségek forrása lehetne. A vizsgálat mindenképpen az összes érintett fél érdekeit szolgálja. Mi is ugyanúgy szeretnénk tisztázni a történteket, akárcsak ők.
– És kik azok az "ők"?
– Még ha tudnám, se mondhatnám meg. Elégedj meg annyival, hogy a Föld biztonsági szolgálata.
– Nálatok még mindig létezik ez az ostobaság? Azt hittem, hogy a kémek meg a titkos ügynökök már vagy kétszáz éve kimentek a divatból.
– Neked aztán igazán illik tudnod, hogy a bürokrácia túléli önmagát. Bár a Titánhoz hasonlóan itt is a legtöbb üggyel a rendőrség foglalkozik, vannak azonban olyan esetek, amelyek… különleges elbánást igényelnek. Egyébként megkértek, hogy közöljem veled: bármit mondasz is, azt bizalmasan fogják kezelni, és a te hozzájárulásod nélkül nem hozzak nyilvánosságra. Ha úgy kívánod, én is elkísérlek, hogy erkölcsi támogatást nyújtsak és tanácsokkal lássalak el.
Noha Duncan még mindig nem tudta biztosan, hogy kiket is képvisel a nagykövet, az ajánlatát ésszerűnek ítélte és elfogadta. Nem látott semmi kivetnivalót a zárt tárgyalásban; bírósági vizsgálatra, úgy látszik, mindenképpen szükség lesz, de minél kevésbé verik nagydobra, annál jobb.
Titokban arra számított, hogy hosszú, fárasztó útra viszik egy nagy föld alatti komplexumba, valahol Virginia vagy Maryland környékén, ám némi csalódással vette tudomásul, hogy végül ott találta magát a régi külügyminisztérium épületének egy kis szobájában, szemtől szembe egy helyettes államtitkárral, aki a John Smith tucatnévre hallgatott. Duncan később ellenőrizte, hogy valóban így hívják-e; magáról a szobáról ellenben hamarosan kiderült, hogy jóval több van benne, mint az egyszerű íróasztal meg a három kényelmes fotel.
Duncan növekvő gyanúval nézegette az egyik fal nagy részét takaró nagy tükröt. Vendéglátója – ha úgy tetszik, a kihallgatója – észrevette a pillantását, és őszintén elmosolyodott.
– Engedelmével, Mr. Makenzie, szeretnénk rögzíteni ezt a megbeszélést. Rajtunk kívül jelen van még néhány megfigyelő is, akik időnként bekapcsolódnak a beszélgetésünkbe. Ha nincs ellenére, tartózkodnék a bemutatásuktól.
Duncan udvariasan biccentett a tükör felé.
– Semmi kifogásom a rögzítés ellen. Megengedi, hogy én pedig használjam a zsebtitkáromat?
Szavait kínos csend követte, amelyet csupán a nagykövet nevetése tört meg. Aztán Mr. Smith azt felelte:
– Szívesebben vennénk, ha mi látnánk el önt egy másolattal. Megígérhetem, hogy hiteles lesz.
Duncan nem erőszakolta a dolgot. Feltehetően kínos lenne, ha netán kívülállók is ráismernének egy-egy hangra. Mindenesetre tökéletesen megfelel a másolat is; bízott az emlékezetében, hogy tetten érje az esetleges hibákat vagy törléseket.
– Nagyszerű – jelentette ki Mr. Smith látható megkönnyebbüléssel. – Akkor talán el is kezdhetnénk.
Ebben a pillanatban valami különös dolog történt a szobával. Hirtelen megváltozott az akusztikája; mintha hatalmas teremmé tágult volna. Látszatra semmi sem változott, Duncannak azonban az a furcsa érzése volt, hogy körös-körül láthatatlan személyek veszik körül. Sohasem tudja meg, hogy a közvetlen közelében vannak-e Washingtonnak, vagy netán a Föld túloldalán, mégis olyan kínos érzése támadt, mintha mezítelen volna, és körülötte láthatatlan fülek hallgatóznának, és láthatatlan szemek figyelnék minden mozdulatát.
A következő pillanatban egy nyugodt hang szólalt meg közvetlenül előtte:
– Jó reggelt, Mr. Makenzie. Kedves öntől, hogy időt szakít számunkra, és kérem, bocsássa meg nekünk, ha nem fedjük föl a kilétünket: ha úgy vélné, hogy ez valamilyen huszadik századi kémhistória, akkor még egyszer elnézését kérjük. Az efféle óvintézkedések százból kilencvenkilenc esetben teljesen fölöslegesnek bizonyulnak. Csakhogy sohasem tudhatjuk, mikor következik be az a bizonyos egy.
A hang barátságos, öblös mély basszus volt, mégis valahogy természetellenesen zengett. Komputer lenne? tűnődött magában Duncan. Különben is, ki tudná a komputer hangképzését megkülönböztetni az emberi beszédtől? Különösen manapság, amikor akármennyi "hm"-öt, "izé"-t, elharapott mondatot vagy akár nyelvtani hibát is be lehet programozni, hogy a beszélgetés résztvevői ne érezzék feszélyezve magukat. Inkább arra gyanakodott, hogy egy hangtorzítót használó ember beszél hozzá.
Mialatt Duncan azon törte a fejét, hogy szükséges-e válaszolni, újabb hang szólalt meg, ezúttal egyméternyire a bal fülétől.
– A tisztesség úgy kívánja, Mr. Makenzie, hogy egy dolgot tisztázzunk. Amennyiben megbizonyosodhattunk róla, egyetlen földi törvény sem szenvedett sérelmet. Nem azért vagyunk itt, hogy egy bűnügyben vizsgálatot folytassunk, hanem hogy megoldjunk egy rejtélyt, megmagyarázzunk egy tragédiát. Ha netán valamilyen titáni előírást is érintene az ügy, az a maguk dolga, nem a miénk. Remélem, megérti.
– Igen – felelte Duncan. – Magam is így gondolom, de örülök, hogy most önök is megerősítenek.
Ezzel valóban nagy kő esett le a szívéről, de azért még korántsem nyugodott meg. Lehet, hogy az előbbi kijelentés valóban az volt, aminek látszott: barátságos felszólítás az együttműködésre. De az is lehet, hogy csapdának szánták.
Most egy női hang szólalt meg közvetlenül a háta mögött, és Duncan alig tudta megállni, hogy ne forduljon hátra a beszélő felé. Nem azt akarják-e elérni a hangforrások váltogatásával, hogy szándékosan zavarba ejtsék? Ennyire naivnak tartanák őt?
– Hogy ne pazaroljuk az időnket, hadd közöljem önnel, hogy összefoglaló jelentést kaptunk Helmer egész tevékenységéről. (No meg az enyémről, gondolta Duncan.) A kormánya a legmesszebbmenő készséget tanúsította, de azért lehetnek olyan részletek, amelyekről csak ön tudhat, mivel ön az elhunyt egyik legjobb barátja volt.
Duncan nem látta értelmét, hogy válaszoljon, csupán bólintott. Úgyis tudnak mindent arról a barátságról meg arról, hogy mivel végződött.
Mintha titkos jelzésnek engedelmeskedne, Mr. Smith kinyitotta az aktatáskáját, és óvatosan az asztalra helyezett egy kisebb tárgyat.
– Ön bizonyára megismeri ezt – folytatta a női hang. – A Helmer család azt kérte, hogy az elhunyt egyéb tárgyaival együtt azt is adjuk át önnek megőrzésre.
Karl zsebtitkárának a látványa – ugyanaz a modell volt, mint az övé – valóságos villámcsapásként érte Duncant, aki nem is hallotta már a nő szavait. De gyorsan fölocsúdott, és így szólt:
– Megismételné, kérem?
A válasz meglepően soká váratott magára, így Duncan azt gyanította, hogy az illető a Holdon tartózkodik; később a tárgyalás menetében erről csaknem száz százalékig megbizonyosodott. A többi vallatójával rendre gyors pengeváltásokat végzett: csak ezzel az egyetlen nővel ment lassabban a beszélgetés.
– Helmerék azt kérik, hogy a végleges rendezésig vegye magához a fiuk holmiját.
Ezzel a gesztussal békejobbot nyújtanak feléje egyetlen reménységük elvesztése után. Duncan a könnyeivel küszködött. Egy pillantást vetett az asztalon heverő tenyérnyi kalkulátorra, és sehogy sem tudott erőt venni magán, hogy a kezébe vegye. Itt vannak előtte Karl összes titkai, vajon rá mernék-e Herlmerék bízni, ha rejtegetnivalójuk volna? Duncan azonban abban is biztos volt, hogy Karl sok mindenbe nem avatta be a családját; ezért a zsebtitkára is sok olyasmit rejtegethet, amiről csak ő tudott. Igaz, ezeket gondosan megválogatott kódszavak őrzik, amelyek esetleg a törlési áramkörrel is össze vannak kötve, hogy még jobban védjenek az illetéktelen beavatkozók ellen.
– Természetesen érdekelne bennünket – folytatta a hang a Holdról (ha egyáltalán a Holdról jött) –, hogy mit tartalmazhat ez a zsebtitkár. Különösen a földi kapcsolatok listája, címekkel és személyi számokkal.
Igen, gondolta Duncan. Ezt meg tudta érteni. Abban is biztos volt, már szívesen beletekintettek volna, ha nem tartanának attól, hogy aktivizálják a törlési áramkört, ezért előbb más úton tapogatóznak.
Elgondolkodva bámulta az asztalon azt a kis dobozt, számtalan gombjával és elsötétült kijelzőjével. Itt van ez a végtelenül bonyolult szerkezet, amilyenről a régebbi korok még álmodni sem mertek – valóságos miniatürizált mása az emberi agynak. Az atomnyi tárolók végtelen sokaságában sok milliárd bitnyi információ várt arra, hogy a helyes jelre előugorjon – vagy örökre eltűnjön a helytelen gomb megnyomására. E pillanatban élettelenül, érzéketlenül hevert ott, akár a legmélyebb álomba merült emberi tudat. De mégsem egészen élettelenül, hiszen az óra- és a naptáráramkörök most is működnek és számolják a másodperceket, perceket és napokat, amelyek már semmit sem jelentenek Karl számára.
Újabb hang jelentkezett, ezúttal jobb felől.
– Megkérdeztük Mr. Armand Helmert, hogy a fia nem hagyott-e nála, mint ilyenkor szokás, valamilyen kódszót. Megígérte, hogy utánanéz a dolognak. Addig semmilyen kísérletet sem teszünk, hogy belepiszkáljunk. Engedelmével egyelőre szeretnénk magunknál tartani a zsebtitkárt.
Duncan kezdte elunni, hogy folyton helyette döntenek – holott Helmerék egyértelműen kijelentették, hogy ő rendelkezik Karl dolgaival. A tiltakozásnak azonban nem volt értelme; ha megtenné, biztos, hogy előrángatnának valamilyen törvényt, és arra hivatkozva nem adnának helyt a tiltakozásnak.
Mr. Smith megint turkálni kezdett a táskájában.
– Van itt egy másik tárgy is, biztos vagyok benne, hogy ezt is fölismeri.
– Igen, Karl rendszerint hordott magával egy jegyzetfüzetet. Ez az, amelyik akkor is nála volt, amikor…
– Úgy van. Lenne szíves átnézni, hogy van-e benne olyasmi, amit szembetűnően szokatlannak tart, vagy figyelmet érdemel a jelen vizsgálat szempontjából. Kérem, nyugodtan mondja el, még ha első látásra jelentéktelen vagy ide nem illő dolognak érzi is.
Micsoda különbség e két tárgy között – gondolta Duncan. A zsebtitkár a neoelektronika korának diadala, míg a jegyzetfüzet – a melléje tűzött ceruzával együtt – legalább ezer esztendeje szinte változatlan formában létezik. Milyen igaza volt annak a hajdani történész-filozófusnak, aki egyszer megjegyezte, hogy az emberiség sosem válik meg igazán a régi eszközeitől. Karl jegyzetfüzeteiben azonban mindig volt valami keresettség; nagy szakértelemmel volt képes elkészíteni egy mérnöki tervet, de nem adta tanújelét a művészi tehetségnek.
Ahogy Duncan lapozgatott a füzetben, szinte a bőrén érezte a figyelő tekinteteket. A legkisebb kétsége sem volt afelől, hogy a füzet minden egyes lapját gondosan átvizsgálták, fölhasználva minden olyan technikai fogást, amely a láthatatlan jeleket és a törléseket is ki tudja mutatni. Nem hinné, hogy ő bármit is hozzá tudna adni a vizsgálat eredményeihez.
Úgy látszik, Karl arra használta a füzetet, hogy följegyezzen mindent, ami fölkeltette az érdeklődését, hogy afféle párbeszédet folytasson önmagával és hogy kifejezésre juttassa az érzelmeit. Voltak itt szabályos apró betűkkel leírt rejtélyes szavak és számok, számítási részletek és egyenletek, matematikai vázlatok…
Aztán űrbéli tájak, valószínűleg a külső holdakról készült elnagyolt vázlatok, rajtuk a Szaturnusz stilizált kör és ellipszis ábrájával…
…áramkörök vázlatai után újabb számítások, tele lambdával és ómegával és vektorjelekkel, amelyeket Duncan fölismert ugyan, de meg nem értett… aztán a száraz adatok és ügyetlen rajzok tömkelegéből egyszerre csak előugrott valami, ami majd kicsattant az élettől, valami, ami igazi művész kezére vallott. Calindy szerető gondossággal megrajzolt portréja.
A rajz nagyon élethű volt, furcsamód azonban Duncan egy pillanatig csak értetlenül bámult rá. A képről nem a mostani Calindy nézett vissza rá, az élő alak ugyanis már kezdte kitörölni a múlt emlékképét. Itt azt a Calindyt látta viszont, amilyennek mindketten megőrizték az emlékezetükben. Azt, akin az idő már nem tudott és nem is fog változtatni.
Duncan hosszú percekig nézte a képet, mielőtt továbblapozott volna. A rajz igazán nagyszerű volt, össze sem lehetett hasonlítani a füzetben lévő többi rajzzal. Ki tudja, hányszor rajzolta Karl újra meg újra az elmúlt évek során?
Senki sem szólalt meg, senki sem zavarta meg a gondolatait. Aztán lapozott.
…újabb számítások… távolba enyésző hatszögek … Nicsak, hát persze!
– Ez itt a titanit csipkerajza, de a mellé írt szám nekem nem mond semmit. Olyan, mint egy földi vidiszám.
– Eltalálta. Ez egy washingtoni drágakőszakértő száma. De nem Ivor Mandel'stahmé, ha netán kétségei támadnának. Az illető biztosított bennünket, hogy Mr. Helmer sohasem hívta föl, és mi hiszünk neki. Bizonyára valahol hallotta a számot, lejegyezte, de aztán nem használta föl.
…újabb számítások, ezúttal rengeteg frekvencia és fázisszög. Kétségkívül a kommunikáció – Karl szakterülete – tájékáról.
…geometriai szerkesztések, gyakran a hatszög motívumával…
…Megint Calindy, ezúttal csak körvonalakban, az előbbi rajz szerető gondossága nélkül…
…Kis körökből álló lépes szerkezet síkban és keresztmetszetben. Részletesen csak egy-két elem volt kidolgozva, de érzékelni lehetett, hogy sok száznak kell lennie. Az értelmezés ugyancsak kézenfekvő.
A Küklopsz telep – igen, itt van leírva az elemek száma és az egész mérete.
– Mit gondol, miért érdekelte úgy a dolog?
– Hiszen ez természetes; ez a Föld legnagyobb és leghíresebb rádióteleszkópja. Sokszor beszélgettünk róla.
– Azt nem említette, hogy meg akarja nézni?
– Bizonyára, de már nem emlékszem rá. Hiszen azóta sok év eltelt.
A következő lapokon a Küklopsz részleteinek durva és vázlatos, ám világosan fölismerhető rajzai következtek – antennavezetékek, számítások. Az egyik rajz befejezetlen maradt; Duncan szomorúan elmélázott fölötte, aztán továbblapozott. Mint sejtette, a következő lapon már nem volt semmi.
– Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom önöknek – csukta be a füzetet –, de én ebből semmit sem tudok kivenni. Karl… Mr. Helmernek a távközlés volt a szakterülete, közreműködött a Titán és a belső bolygók közötti lánc megtervezésében. Ez itt mind részét képezi a munkájának, az érdeklődése egészen természetes, és én semmi szokatlant nem fedeztem föl benne.
– Meglehet, Mr. Makenzie. Csakhogy még nem fejezte be.
Duncan meglepetten bámult a puszta levegőbe. Ekkor a helyettes államtitkár a vázlatfüzet felé intett.
– Sose legyen olyan biztos a dolgában – korholta szelíden. – Kezdje el a másik végéről.
Duncan kissé megszégyenülten újból fölütötte a füzetet, aztán megfordította, látván, hogy Karl mindkét végéről használta.
A borító belső oldalán nem volt semmi; az első oldalon viszont ez az egyetlen titokzatos szó díszelgett: ARGUS. A szó nem jelentett számára semmit, bár valami homályosan derengeni kezdett a történelmi tanulmányiból. Továbblapozott – és ekkor élete egyik legnagyobb meglepetése érte.
Ahogy döbbenten rámeredt az egész oldalt betöltő rajzra, hirtelen ismét az Aranyzátonyon érezte magát. Félreértésről szó sem lehet. Pedig Karl – legalábbis amennyire ő tudja – a legcsekélyebb érdeklődést sem tanúsította a földi zoológia iránt. Már maga a gondolat is képtelenségnek tűnt, hogy egy utánit magával ragadjon a tenger élővilága.
Mégis itt van előtte a tüskés tengeri sün, a Diodema részletes rajza; még a tér is gondosan ki van dolgozva a halványan meghúzott x, y és z tengely körül. A vékony, meredező tűkből csak egytucatnyi volt kidolgozva, de a rajz érzékeltette, hogy több száz van belőlük, és az egész teret kitöltik.
Attól még jobban meghökkent, hogy Karl láthatóan többórás, elmélyült műgonddal rajzolhatta meg ezt a visszataszító kis gerinctelent, amit még csak nem is láthatott a valóságban. És ugyanazt a gondos szeretetet áldozta rá, mint amellyel Calindy arcképét megrajzolta.

A régi külügyminisztériumi épület előtt Duncan meg a nagykövet öt percet várakozott a Virginia Avenue-n hangtalanul végigsikló járműre. Hallótávolságon belül senki sem volt a közelükben, ezért Duncan fojtott türelmetlenséggel megkérdezte:
– Mond neked valamit az, hogy Argus?
– Ami azt illeti, igen, noha kutya legyek, ha tudom, mire megyünk vele. Még emlékszem valamennyire a klasszikus irodalomra, és ha jól emlékszem, Argusnak hívtak egy mitológiai óriást, aki száz szemmel őrizte a rábízott lót, Zeusz szerelmét.
Duncan néhány másodpercig elrágódott ezen az információn, aztán megvonta a vállát.
– Igazad van, de ezzel nem megyünk semmire. Engem még mindig furdal a kíváncsiság, hogy ezeket az embereket, akikkel most találkoztunk, helyesebben nem találkoztunk, miért érdekli úgy Karl. Hiszen már az elején kijelentették, hogy Karl a Föld szemszögéből nézve semmi törvényelleneset nem követett el. És az a gyanúm, hogy egy-két titáni szabályt is legfeljebb csak megsértett, de nem szegett meg törvényt.
– Várj csak egy pillanatra! – Furcsa fintorokba rándult az arca, aztán kisimult, összeesküvő módjára körülkémlelt, s amikor megbizonyosodott róla, hogy senki sincs a közelükben, és a jelzőóra szerint a busz is csak három perc múlva érkezik, így szólt:
– Azt hiszem, megfejtettem, és hálás lennék, ha engem kihagynál ebből. De gondold csak végig az elképesztőnek tűnő elméletet.
Minden szervezet kiépít a maga védelmére valamilyen mechanizmust. Épp az imént találkoztál egy ilyennel, amely a Föld biztonsági rendszerének a része. Ez a csoport, bármi légyen is a felelőssége, valószínűleg csak néhány fontos emberből áll. Azt hiszem, a legtöbbjüket ismerem is – ami azt illeti, az egyik hang… de nem érdekes…
Úgy is nevezhetnéd őket, mint egy biztonsági testület tagjait. Egy ilyen testületnek kell hogy legyen neve is – természetesen titkos neve.
Munkám során néha eljutnak ilyesmik a fülemhez, és igyekszem gondosan kiradírozni az emlékezetemből…
Nos, Argus is őr volt. Tehát keresve sem lehetnek megfelelőbb nevet találni egy ilyen csoportnak. Ne felejtsd el, hogy én még mindig nem állítok semmit. De képzeld el, milyen kínos lehet egy ilyen titkos szervezet számára, amikor fölöttébb titokzatos körülmények között ott találja valahol gondosan leírva a saját nevét!
Mindez nagyon is hihetőnek hangzott, és Duncan meg volt győződve, hogy a nagykövet nem áll elő vele, ha nincs rá alapos oka. De ezzel még az út feléig sem jutnak el.
– Ez mind nagyon szép, és én hajlandó vagyok elfogadni. De hogy az ördögbe jön ide a tengeri sün rajza? Az az érzésem, hogy kezdek megháborodni.
A busz odasiklott eléjük, és a nagykövet föltessékelte Duncant.
– Ha ez neked vigasztalást jelent, Duncan, akkor nyugodt lehetsz, hogy nagyon jó társaságba csöppentél. Hajlandó lennék szerény nyugdíjam jelentős részét rááldozni, ha kihallgathatnám Smith helyettes államtitkár úr és láthatatlan barátai beszélgetését.

34. Üzlet és vágy

Duncan ott állt Calindy lakásának az ablakánál, és úgy látszott, mintha egy fagyos telt estén bámulna lefelé az 57. utca zsúfolt forgatagára. Amikor az első hópelyhek lassan alálibegtek, nyomban el is olvadtak a fűtött járdákon. Csakhogy most nyár van és nem tél, és még Bernstein elnöki limuzinja sincs olyan régi, mint azok a kocsik, amelyek hangtalanul siklanak odalent száz méterre az ablaktól. Amit lát, az a múlt, talán a huszadik század végéről való hologram; és bár Duncan tisztában volt vele, hogy mélyen a fold alatt tartózkodik, ezt semmilyen módon nem tudta elhitetni az érzékeivel.
Végre egyedül volt Calindyvel, igaz, nem egészen úgy, ahogyan egy-két napja még álmodozott róla. Hát nem nevetséges, hogy most, amikor végre kettesben lehet vele, nem érez semmiféle vágyat?
– Mi ez? – kérdezte gyanakvóan, amikor Calindy feléje nyújtott egy néhány ujjnyi vérvörös folyadékkal töltött karcsú kristálypoharat.
– Ha megmondom a nevét, az sem jelent számodra semmit, és ha azt is elárulom, mit fizettem érte, akkor végképp elmegy tőle a kedved. Kortyolgasd csak lassan, többé úgysem lesz rá alkalmad, ne félj, jót fog tenni.
Valóban jó volt; sima, édeskés, és Duncan meg mert volna esküdni rá, hogy több megatonna energia szunnyad benne. Nagyon lassan szopogatta az italt, közben figyelte a szobában fel-alá járkáló Calindyt.
A lány lakása meglepte. Egyszerűségében már-már sivárnak hatott, viszont tágas volt és arányos, galambszürke falakkal, boltozatos kék mennyezettel, akár az ég; a zöld padlószőnyeg pedig olyan benyomást keltett, mintha hullámzó fűtenger volna. Alig volt bútor a szobában: négy mély, párnázott fotel, két dívány, egy csukott íróasztal, egy finom porcelánnal teli üvegvitrin, egy alacsony asztal, rajta egy kisebb doboz és a huszonkettedik századi primitívekről szóló díszes könyv – no és persze az elmaradhatatlan terminál, amelynek a képernyőjén most a primitívektől nagyon is távol álló absztrakt alakzatok villogtak.
Ha a gravitáció nem emlékeztette volna állandóan, Duncan akkor sem feledkezett volna meg arról, hogy a Földön van. Aligha akad még egy bolygó, ahol mindezt együtt találhatná egy lakásban, ő azonban a világért sem lakna itt. Minden túl tökéletes, és minden a múltat idézi. Egyszerre eszébe jutottak Farrell nagykövet szavai: "Mi nem vagyunk dekadensek, a gyermekeink azonban azok lesznek." Ebbe már Calindy nemzedéke is beletartozik, lehet, hogy a nagykövetnek mégis igaza van?
Hörpintett egyet a pohárból, és némán figyelte Calindyt, aki körbe-körbe járt a szobában. Látszott, hogy nem találja a helyét, majd megigazította az egyik képet. Végre visszajött a díványhoz, és lehuppant a férfi mellé.
Kissé lehiggadva az alacsony teázó asztal fölé hajolt, és leemelte róla a dobozt.
– Láttál már ilyet? – nyitotta föl a doboz tetejét.
A doboz bársonyfészkében egy nagy ezüsttojás ült, kétszer akkora, mint azok az igazi tojások, amelyeket Duncan a Centenárium Hotelban látott.
– Mi ez? – kérdezte. – Valamilyen szobor?
– Vedd föl, de vigyázz, le ne ejtsd.
A figyelmeztetés helyénvaló volt, mert kis híján elhajította a tojást. Nem mintha olyan súlyos lett volna, de mintha élne, mozogna a kezében. Amikor alaposabban megnézte, látta, hogy halvány opálos csíkok vonulnak végig rajta, elhomályosítva egy pillanatra a tükörfényes felületet. Tisztára mint a hőhullámok, bár tapintásra semmi meleget nem érzett.
– Markold meg mindkét kezeddel – biztatta Calindy –, és hunyd le a szemed.
Duncan engedelmeskedett, habár alig tudott ellenállni a vágynak, hogy kikémlelje, mi történik ezzel a nem mindennapi tojással. Teljesen megzavarodott, mivel úgy érezte, mintha a tapintás érzéke cserbenhagyta volna.
A tojás felülete ugyanis folytonosan változott. Már nem volt fém, hanem bármily hihetetlen, de mintha szőr nőtt volna ki rajta. Mintha egy kis szőrös állatkát, mondjuk egy kiscicát tartana a kezében…
De csak rövid pillanatokra. A tojás megrázkódott, egyszerre kemény és érdes lett, olyan, mint a legdurvább csiszolópapír…
…a smirgli szaténné változott, selymes felülete szinte simogatta a kezét. De alig volt ideje, hogy élvezze a bársonyos tapintást…
…a tojás lágyulni kezdett és elkocsonyásodott; az volt az érzése, hogy kifolyik az ujjai közül, és nehezen tudta megállni, hogy undorodva el ne hajítsa. Csak azért tudott uralkodni magán, mert tudta, hogy mi a valóság.
…most fából van, semmi kétsége sem lehet, mert még az erezetét is kitapintotta…
…amikor hirtelen sokezernyi tűhegyes szálkává robbant szét, külön-külön mindegyiknek ott érezte a bőrén a szúrását…
Aztán olyan érzetek jöttek, amelyeknek még nevet sem tudott adni, volt köztük kellemes, volt köztük semleges, de volt olyan visszataszító is, hogy alig tudta leküzdeni az undorát. Végül, amikor a tenyerei között megérezte az emberi bőr egyedülálló, semmi máshoz nem hasonlítható tapintását, kíváncsisága és megrökönyödése felülkerekedett. Szétnyitotta a tenyerét; az ezüsttojáson semmi változás nem látszott, bár most olyan érzetet keltett, mintha szappanból volna.
– Az ég szerelmére, mi ez? – kiáltott föl.
– Tektoida. Nem hallottál még róla?
– Nem én.
– Varázslatos, nem igaz? Ugyanazt teszi a tapintással, mint a kaleidoszkóp a látással. Csak azt ne kérdezd tőlem, hogy működik – valamiféle szabályozott elektromos stimulációról van szó.
– Mire jó ez?
– Fontos az, hogy mindennek legyen célja? Ez csak játék, újdonság. De nekem jó okom volt rá, hogy megmutassam neked.
– Ó igen, tudom. A legfrissebb újdonság a Földről.
Calindy mélán elmosolyodott e régi varázsszó hallatára. Egyszerre megelevenedtek a Titánon eltöltött régi-régi szép napok.
– Duncan – rebegte a lány alig hallhatóan –, azt hiszed, hogy mindenben én vagyok a hibás?
A dívány két végén ültek, ezért Duncannak meg kellett fordulnia, hogy szembenézhessen Calindyvel. Ez már korántsem az a magabiztos vezető és szervező asszony, amilyennek a Titanicon mutatkozott. Most egy szomorú, tanácstalan kislány ült a közelében. Kíváncsi volt rá, vajon meddig tart nála az a bűnbánó hangulat, e pillanatban azonban elég őszintének hatott.
– Honnan tudhatnám? – vont vállat Duncan. Hiszen még mindig teljes sötétségben tapogatózom. Azt sem tudom, mit csinált Karl a Földön, miért jött ide egyáltalán.
Ez csak félig volt igaz, Karl zsebtitkára ugyanis már kezdte elárulni a titkait. Csakhogy Duncan még korainak tartotta, hogy erről bárkivel is beszéljen, a legkevésbé Calindyvel.
A lány arcán némi meglepődés tükröződött.
– Azt akarod mondani, hogy tizenöt év alatt egyszer sem árulta el neked?
– Mit kellett volna elárulnia?
– Hogy mi történt az utolsó éjszakán a Mentoron.
– Nem – felelte Duncan kínosan elhúzva a választ. – Sohasem beszélt nekem erről.
Oly sok év után még mindig fájt annak az árulásnak az emléke. Ma már persze tisztában van vele, hogy értelmetlen dolog lett volna azt várni két fiatal felnőtt embertől, hogy még egy kisfiú érzéseivel is törődjenek, aki mindkettőjüket imádta. Karlnak és Calindynek elég volt a maga bánata. Ma már nem vádolja őket, a szíve mélyén azonban sohasem bocsátott meg nekik.
– Így hát azt sem tudtad, hogy örömgépet használtunk.
– Csak nem!
– De sajnos igen. Nem az én ötletem volt. Karl erőszakolta a dolgot, én pedig végül is belementem. Annyi eszem azért volt, hogy saját magam nem használjam. Azazhogy csak minimális erőre kapcsoltam be…
– Ezt már akkor is tiltotta a törvény. Hogy sikerült fölcsempésznie a Mentorra?
– Sok minden volt a Mentoron, amiről senki sem tudott.
– Ebben biztos vagyok. No és mi történt?
Calindy felállt, és újrakezdte ideges föl s alá járkálását a szobában, és Duncan tekintetét elkerülve így folytatta:
– Még mindig rettegés fog el, ha rágondolok. Meg tudom érteni, hogy egyesek reménytelenül a rabjává válnak. Meggyőződésem, hogy a te ujjaid még sohasem érintettek olyan, azt hiszem, ez a megfelelő szó: tapintható valamit, mint ez a tektoida. Nos, az örömgép pontosan ilyen; a valóság elapad és köddé foszlik mellette – és ne feledd el, hogy Karl teljes erőre kapcsolta. Hiába mondtam neki, hogy ne tegye, de ő csak nevetett, önhitten úgy gondolta, hogy neki semmi se árthat.
Igen, gondolta Duncan, ez rávall. Bár ő még sohasem látott ilyen érzékerősítőt, az Oasisi Központi Kórházban tartottak egyet szigorú felügyelet alatt. Ez egy igen hasznos elmegyógyászati eszköz volt, de amikor a század közepén az egyszerű hordozható változata is hozzáférhető lett, hamarosan "örömgépnek" kezdték nevezni, és járványszerűen elterjedt minden lakott világon. Ki tudná megmondani, hány éretlen ifjú esett áldozatául. A hatvanas évek elterjedt betegsége volt az "elmeégés", és amikor a járvány lecsillapodott, több száz érzelmileg kiégett porhüvelyt hagyott maga után. Karl szerencsés volt, hogy megmenekült…
De mégsem sikerült megmenekülnie. Ez hát az igazság az "összeroppanása" körül; itt a magyarázata személyisége megváltozásának. Duncant ádáz harag fogta el Calindy iránt. Hiába is hangoztatta, nem tudott hinni az ártatlanságában: lehetetlen, hogy már akkor ne lett volna elég esze. Haragját azonban csak részben táplálta erkölcsi megfontolás; azért volt dühös Calindyre, mert életben van, míg Karl ott fekszik az adeni hullaházban, akár egy gondosan restaurált szépséges márványszobor. Ott kell várnia, amíg a földön kívüli tetem kiadatásával kapcsolatos jogi bonyodalmakat el nem intézik. Ez a kötelezettség is Duncan nyakába szakadt; a legjobb tudása szerint igyekezett elintézni minden szükségeset, mielőtt végleg elbúcsúzik a barátjától, akit már jóval halála előtt elveszített.
– El tudom képzelni – mondta Duncan élesen, hogy Calindy meglepetten fölkapta a tekintetét. – De mondd el azt is, mi történt azután.
– Karl hosszú, bolondos leveleket küldözgetett nekem, lepecsételve és ajánlva. Azt írta, hogy sohasem lesz képes mást szeretni, mire én visszaírtam, hogy térjen észhez, és jobb, ha minél előbb elfelejt engem, mert úgysem találkozhatunk többet. Mi mást is mondhattam volna? Nem értettem meg, hogy mennyire hiábavaló volt, amit mondtam – mintha valakit le akarnék beszélni a lélegzésről. Szégyelltem megkérdezni, és csak évekkel később tudtam meg, mit is művel az örömgép az aggyal.
Tudd meg, Duncan, szó szerint az igazat mondta, hogy sohasem lesz képes mást szeretni. Amikor az örömgép felerősíti a gyönyör áramköreit, akkor egy állandó, csaknem kitörölhetetlen vágymintát hoz létre. A pszichológusok csak elektrobevésésnek nevezik; úgy tudom, ma már vannak olyan módszerek, amelyekkel ezt módosítani tudják, de tizenöt évvel ezelőtt még a Földön sem ismertek ilyeneket. Nem is beszélve a Titánról.
Egy idő után már nem válaszoltam a leveleire, hiszen mit is írhattam volna neki? Karl azonban csak folytatta a levelezést, évente többször is esküdözött, hogy előbb-utóbb eljut a Földre, és újra találkozunk. De én ezt nem vettem komolyan.
Meglehet, gondolta Duncan, de azért biztos volt benne, hogy ez hízelgett a lánynak. Tetszett neki, hogy egy tehetséges és szép fiú a lelkét kiteszi érte.
Most már megérti, miért bomlottak fel később Karl összes kapcsolatai és házasságai. Eleve kudarcra voltak ítélve. Calindy képe, mint valami elérhetetlen bálvány, mindig odafurakodott Karl és a boldogság közé. Mennyire magányos lehetett! És mennyi félreértést lehetett volna tisztázni, ha idejében rájönnek, mi az oka különös magaviseletének.
De az is lehet, hogy semmit sem tehettek volna, különben is hiábavaló dolog az elmulasztott lehetőségeken keseregni. Ki is volt az a régi bölcselő, aki így fakadt ki egyszer: "Az emberi faj addig nem ismeri meg a boldogságot, amíg a »vajha« szót ki tudja mondani."
– Így hát bizonyára meglepődtél, amikor végül mégiscsak megjelent itt.
– Nem mondhatnám, mert többször is célzott rá, és már egy év óta többé-kevésbé számítottam rá. Aztán egyszer csak fölhívott Port Van Allenből, mondván, hogy éppen most érkezett meg egy különjárattal, és föl fog keresni, mihelyt végez a gravitációs szoktatási procedúrával.
A hajó a földi kutatók számára vitt utánpótlást, és üresen tért vissza, méghozzá elég gyorsan. De még így is ötven napig tartott, amíg ideért.
És ez nem lehetett valami kényelmes utazás, tette hozzá magában Duncan: ötven nap egy ilyen űrteherhajón, amelyen alig van létfenntartó rendszer. Hol van ez a Sziriusztól? Duncan sajnálta azokat a hajósokat, akik végül engedtek Karl győzködésének, és csak remélni tudta, hogy a mostani bírósági vizsgálat nem árt a karrierjüknek.
Calindy kissé visszanyerte egyensúlyát, abbahagyta a járkálást, és ismét helyet foglalt Duncan mellett a díványon.
– Magam sem voltam biztos benne, hogy ennyi év után akarok-e találkozni vele, de ismerve a makacsságát, hiába is próbáltam volna távol tartani, így hát, azt hiszem, ez rá a legjobb kifejezés, a legkisebb ellenállás irányába sodortattam magam.
Fanyar mosolyt erőltetett magára, aztán így folytatta:
– Amit egyszer elrontottunk, nem tudjuk igazán jóvátenni, ezt tudhattam volna előre. Aztán egyszer csak azt látjuk a hírekben, hogy megérkeztél a Földre.
– Karlt ez nagyon megrázhatta. Mit mondott?
– Nem sokat; de láttam rajta, hogy nagyon meglepődött, és bántja a dolog.
– De hát csak mondott valamit?
– Csak annyit, ha te megkeresel, ne áruljam el, hogy ő is a Földön van. Ekkor kezdtem el először gyanakodni, hogy valami nincs rendjén, és kezdtem aggódni a titanit miatt, amire megkért, hogy adjam el.
– Ez semmiség, felejtsd el. Vedd úgy, hogy ez is egyike volt azoknak a változatos eszközöknek, amelyeket Karl bevetett a céljai elérésére. Csak egyet árulj el nekem: még mindig veled volt, amikor először fölhívtalak?
A lány tétovázása fölért volna a válasszal. Végül Calindy dacosan fölszegte a fejét.
– Persze hogy velem volt. És nagyon dühös volt, amikor megmondtam, hogy találkozni fogok veled. Emiatt eléggé összekaptunk. Nem először. – Kissé túlzott drámaisággal fölsóhajtott. – Ekkorra már Karl is belátta, hogy reménytelen a dolog, hogy nem fogunk kijönni egymással. Én ezt számtalanszor megmondtam neki, de ő nem akarta elismerni. Nem volt hajlandó szembenézni a ténnyel, hogy az a Calindy, akit tizenöt évvel ezelőtt megismert, és akinek a képe belevésődött az agyába, nem létezik…
Duncan sosem hitte volna, hogy Calindyt könnyezni látja. De vajon Karlt siratja-e, vagy saját ifjúságát?
Duncan megpróbált cinikus lenni, de nem sikerült. Biztosra vette, hogy a lány szomorúsága őszinte, és akarata ellenére mélyen meghatódott. És nem csak meghatódott: nem kis meglepődésére nem az együttérzés volt az egyetlen, amit Calindy fölébresztett benne. Eddig még sohasem tapasztalta, hogy a megosztott bánat is kelthet szerelmi vágyat az emberben.
Örült volna, ha Calindy is hasonlóképpen érez, de nem akarta siettetni a dolgot. Még sok mindent meg kell tudnia, aminek csak Calindy van a birtokában.
– Ezért mindig csalódott – folytatta Calindy könnyekkel a szemében –, valahányszor "szerelmeskedtünk", bár eleinte igyekezte eltitkolni. De én megéreztem – és mondhatom, nem örültem neki. Mintha bennem lenne a hiba. Tudod, ma már elég sokat tudok a bevésődésről, és tisztán láttam, mi a dolog lényege. Karl esete nem egyedülálló…
Ezért egyre frusztráltabb lett – és egyre erőszakosabb. Néha megrémített. Te is tudod, mekkora ereje volt – nézd meg ezt.
Újabb teátrális mozdulattal szétnyitotta a blúzát, amely alól kivillant a bal felsőkarja és a melle.
– Itt ütött meg, csupa kék folt voltam. Még most is látszik a nyoma.
Duncan a legjobb akarattal sem tudott fölfedezni semmilyen nyomot a tejfehér selymes bőrön. A vallomás mégsem maradt rá hatástalan.
– Ezért kapcsoltad hát ki a vidit – mondta együttérzően, és közelebb húzódott a lányhoz.
– Ekkor fölhívott Ivor barátja, és érdeklődött a Titán után. Azt hittem, hogy ez furcsa véletlen… tudod, Duncan, ez nem volt valami szép húzás.
Hangjában több volt a szomorúság, mint a harag; és nem húzódott el Duncantól.
– Aztán minden egyszerre szakadt a nyakamba. Tudtál arról, hogy a Föld biztonsági szolgálata két ügynököt küldött hozzám, hogy kihallgassanak?
– Nem, de gyanítottam. Mit mondtál nekik?
– Természetesen mindent elmondtam, olyan kedvesek és megértőek voltak.
– És ügyetlenek – fakadt ki Duncan felháborodottan.
– Ugyan, Duncan, az baleset volt! Te fontos vendég vagy, őrizniük kellett. Csillagközi botrány lett volna, ha akkor történik veled valami, amikor felszólalni készülsz a kongresszus előtt. Neked viszont nem lett volna szabad ilyen veszélyes helyre Karl után menned.
– Egy cseppet sem volt veszélyes, baráti beszélgetésbe merültünk. Honnan tudhattam volna, hogy az a viszkető ujjú idióta ott ólálkodik a szomszédos antennán?
– No és mit tehetett volna? Az volt a parancsa, hogy mindenáron védjen meg téged, és fölhívták rá a figyelmét, hogy Karl hajlik az erőszakra. Az volt a látszat, hogy ölre mentek – és az a lézersugár legfeljebb néhány órára vakította volna meg Karlt. Szörnyű baleset történt, senkit sem lehet hibáztatni.
Meglehet, gondolta Duncan; hosszú-hosszú időnek kell elmúlnia, amire higgadtan végig tudja gondolni a történteket. Hogy ki a hibás, nehéz eldönteni, és sokfelé, két világon is keresni kell a vétkeseket. Mint a legtöbb emberi tragédiát, ezt sem gonosz szándék, hanem téves ítéletek, félreértések okozzák…
Ha Malcolm és Colin nem ragaszkodik hozzá, hogy vigye dűlőre a dolgot Karllal és szembesítse őt a tényekkel… ha ő nem akarja, hogy Karl bebizonyítsa az ártatlanságát, és ehhez szándékosan kezébe adja a lehetőséget, olyannyira – és ez csak most tudatosodott benne –, hogy kiszolgáltatja magát Karlnak… Hátha Karl mégiscsak veszélyes volt; de ezt már sohasem fogja megtudni.
Úgy látszik, mindkettőjük sorsa elrendeltetett, reménytelen lett volna menekülniük előle. Duncannak újra a Titanic tragédiája jutott az eszébe, noha tudta, hogy a kettejük dolgát nem hasonlíthatja össze ezrek katasztrófájával. Csakhogy a hajó sorsát is véletlennek tűnő események egész láncolata pecsételte meg. Mintha maguk az istenek esküdtek volna össze ellene. Ha a rádión kapott figyelmeztetést nem temették volna el egy halom üdvözlet és üzleti üzenet alá… Ha a jéghegy nem szelte volna át olyan hihetetlen könnyedséggel az elsüllyeszthetetlennek hitt hajótestet… Ha a mindössze húsz kilométer távolságban lévő hajó rádiósa a helyén marad, amikor az első S. O. S. jelzések szerteröppentek az atlanti éjszakában… Ha lett volna elég mentőcsónak… Mintha a legvalószínűtlenebb véletlen folytán a biztonsági berendezések egész sora egymás után csődöt mondott volna, és a katasztrófa elkerülhetetlenül bekövetkezett.
– Lehet, hogy igazad van – mondta Duncan a maga és Calindy megnyugtatására. – Én nem hibáztatok senkit. Még Karlt sem.
– Szegény Karl. Igazán szeretett engem. Képes volt megtenni a hosszú utat ide a Földre…
Duncan nem szólt semmit, bár már a nyelve hegyén volt a válasz. Csak nem áltatja magát azzal Calindy, hogy ő volt az egyetlen oka! Még ha agyégést szenvedett is valaki, és megfertőzi az az ördögi örömgép, akkor sem hihető, hogy csak a puszta kéjvágy hajtaná. Karl fő célja pedig olyannyira félelmetes volt, hogy Duncan még most is nehezen tudta megemészteni, ami fokozatosan elétárult a jegyzetfüzetből és a zsebtitkár rejtett anyagából.
Karlnak volt egy álma – vagy lázálma –, és Duncan volt az egyetlen élő ember, aki ha részben is, de megértette azt. Nem csodálja az Argus Bizottság mélységes megdöbbenését és tanácstalanságát! Még rajta is majdnem erőt vett a hatalom részegítő mámora, noha voltak olyan pillanatok, amikor nem bánta volna, ha valahogy másképpen vagy egyáltalán nem jutott volna e tudás birtokába.
Mert a hatalom és a boldogság kizárja egymást. Karl mindkettőért kinyújtotta a kezét, és mindkettő kisiklott az ujjai közül. Duncan még nem tudta, mennyit okulhat Karl példájából, de abban biztos volt, hogy élete végéig gyötrődve őrzi emlékezetében.
Ám ha a boldogság talán nem érhető is el, legalább a gyönyör megfogható közelségben van hozzá, és ebben nincs semmi kivetnivaló. Néhány pillanatra megfeledkezett az államügyekről és a rejtélyről, amely sokkal titokzatosabb mindannál, amit Calindy tudhat.
Különös, hogy a visszájára fordult minden. Tizenöt évvel ezelőtt őt és Karlt összeforrasztotta a Calindy elvesztése miatti közös bánat. Most pedig Calindyvel osztozik a Karl halálán érzett gyászban.
És Duncan hamarosan azt is átérezhette, milyen kielégíthetetlen vágy kínozhatta Karlt, pedig az ő csalódása csupán annyi volt, hogy szomorúan tudomásul vette: a múltat nem lehet föltámasztani…
Majdnem olyan jó volt, mint remélte, de valami hiányzott belőle.
Calindynek már nem volt mézíze.

35. Argus Panoptes

Kiderült, hogy nem arra az Argusra gondoltak: ha a körülmények megengedték volna, Duncan akár nevetni is tudott volna miatta.
Egyik szokásos szűkszavú telexüzenetével Colin térítette rá a helyes ösvényre. Fölösleges volt a Titánig elmenni, hogy egy ilyen elemi dolgot tisztázzanak.
MELYIK ARGUSRA GONDOLSZ? – kérdezte Colin. MERT HÁROM VAN.
Ezt a terminál címjegyzéke is két perc alatt megerősítette. Farrell nagykövet mégis helyesen emlékezett, miszerint a görög mitológia adhat támpontot. Először Odüsszeusz hűséges öreg kutyáját hívták Argusnak, amely megismerte a bolyongásaiból hazatért gazdáját. A név valóban alkalmas volt egy titkos hírszerző szervezet elnevezésére, ámbár most, hogy Duncan szaglászni kezdett, az is kiderült, hogy az Argus Bizottság nem is olyan titkos, mint szerette volna. Mondani sem kell, hogy Bernie Patras is hallott róla; úgyszintén George Washington, aki kissé zavartan elismerte: "Persze hogy kikérdeztek engem is. De aggodalomra semmi ok."
Ivor Mandel'stahm ennél sokkal közlékenyebbnek bizonyult, sőt némi szarkazmust is megengedett magának.
– Az én szakmámban megszoktam a titkolózást, és egy-két dologra meg tudnám tanítani ezeket az embereket. Sztálin vagy akár a régi cárok idején öt percig sem maradtak volna életben. De szerintem szükség van rájuk. A társadalomnak mindig szüksége lesz valamilyen jelzőrendszerre, amely földeríti az elégedetlen elemeket, mielőtt még nagy bajt okoznának. Én csupán abban kételkedem, hogy van-e olyan rendszer, amely akkor is működik, amikor igazán kell.
A második Argus Jászon mitikus – vagy nem is olyan mitikus hajójának, az Argónak, az építője volt. Duncan még sohasem hallott az aranygyapjúról, és a legendát tanulságosnak találta. Argo jó név lenne egy űrhajónak, gondolta, ám ennek nincs semmi köze Karl följegyzéseihez.
Szerette volna tudni, hol találkozott Karl a harmadik Argusszal; kíváncsi elméje a fantázia és a tudomány számos ösvényét bebarangolta. És most, hogy Duncannak birtokában volt a kulcs, megértette, hogy azt a tervet, amely Karl életének utóbbi éveit betöltötte, nem is lehetett volna másról elnevezni, mint Argus Panoptesről, a mindent látó, sokszemű óriásról, aki egyszerre százfelé is figyelni tudott. Nem úgy, mint szegény Küklopsz, akinek be kellett érnie egyetlen iránnyal…
Csaknem harminc órába telt, mire a titáni jogászkomputer érvényesnek nyilvánította Karl végrendeletét. Ekkor Armand Helmer közölte, hogy – mind Duncan remélte – találtak benne egy nyilvánvalóan kódszavakat tartalmazó listát, feltehetően a zsebtitkár titkos adattárolójának a kulcsát.
Armand kész volt azon nyomban megtelexezni a kódokat, de Duncannak még sikerült idejében leállítania. Legutóbbi tapasztalata a nem oly régen még naiv Makenzie fiút, aki csak néhány hete érkezett ide a Földre, mostanára meglehetősen gyanakvóvá tette. Csak abban reménykedett, hogy ez az állapot nem vauk rögeszmévé, amely Colin jellemének már-már meghatározójává vált. Ámbár ki tudja… hátha Colinnak van igaza…
Duncan csak azután engedte meg Armandnak, hogy rádión elküldje a Titánról a kódszavakat, miután az Argus Bizottság, némi vonakodás után, kiadta neki Karl zsebtitkárát. Most már nem érdekes, ha lehallgatják is, hiszen csak ő egyedül használhatja fel a kódot.
Összesen legalább tucatnyi azonos jellegű kombináció szerepelt a listán. Mindegyik a G/T vagy GO TO utasítással kezdődött, amit hat bináris számjegy, 101000 követett. Ez lehetett egy önkényesen kiválasztott szám, de az a valószínűbb, hogy volt neki valamilyen, a megjegyzést segítő szerepe. Ismerős fogás volt, hogy valaki a saját születési dátumát választja; Karl 40-ben született, és Duncan meg sem lepődött, amikor a tízes számrendszerben átalakítva ez a szám jött ki – bár kissé csalódott, hogy Karl ilyen átlátszó trükköt választott.
Ám a kód mégis biztonságos volt, mivel elenyészően csekély volt a lehetősége annak, hogy valaki véletlenül eltalálja a számot követő betűsorokat. Ezek amellett, hogy – különösen egy titáni számára – könnyen megjegyezhetek, mégis biztonságot nyújtottak az ellen, ha valaki véletlenül működésbe tudná hozni. Mindegyik egy visszafele olvasott név volt ez is egy régi fogás, amely mindig hatásosnak bizonyult.
A lista G/T 101000 SAMIM-mal kezdődött, aztán G/T 101000 SYHTET-tel, G/T 101000 SUNAJ-jal, G/T 101000 ENOID-dal, G/T 101000 EBEOHP-pal folytatódott. Aztán Karl úgy látszik megunta a holdakat, mert utánuk nem éppen véletlenül G/T 101000 DNAMRA következett. Emögött nyilvánvalóan személyes jellegű üzenet rejtezik, mint ahogy a G/T 101000 YDNILAC mögött is…
Olyan tétel, hogy G/T 101000 NACNUD nem szerepelt. Jóllehet semmi oka nem volt rá, hogy ilyesmire számítson, Duncan mégis pillanatnyi csalódást érzett.
Még néhány családi név következett, de Duncan alig vette észre őket. Szeme már megállapodott az utolsó tételen: G/T 101000 SUGRA. Ezzel végére is ért a keresésnek.
Eredmény azonban még mindig nem volt a kezében. Elképzelhető, hogy még egy utolsó akadályt is el kell hárítania. A legtöbb férfinak vannak olyan titkai, amelyeket még a halála után is meg akar őrizni. Még mindig lehetséges, hogy ha óvatlanul használja ezeket a kódokat, véletlenül bekapcsolja a törlő áramkört.
Lehetséges, de nem valószínű. Karlnak nyilvánvalóan az volt a szándéka, hogy ezek az adatok hozzáférhetők legyenek. Különben csatolt volna valamilyen figyelmeztetést a kódokhoz. Talán az volna a legokosabb, ha megkérdezné Armandot, nem hagyott-e hátra Karl további instrukciókat, amelyek netán elkerülték a megrendült apa figyelmét.
Csakhogy ez órákba telne, és az sem biztos, hogy eredménnyel járna. Duncan újból végigment a listán, hátha talál valamilyen utalást, de hasztalan. A 101000 jelenthet törlési utasítást is; de akármeddig töri is a fejét, nem fog rájönni semmire.
Az egyes sorok végén hiányzott az EXECUTE jelzés, de ez a világon semmit sem jelentett, mivel nem sokan vették maguknak a fáradságot, hogy ilyen kézenfekvő dolgot leírjanak: az esetek kilenctized részében ezt magától értetődőnek vették. Viszont egy rejtett törlési utasítás érvénytelenítésére az volt a bevett módszer, hogy egymás után kétszer gyorsan lenyomják az EXECUTE billentyűt, vagy meghatározott hosszúságú szünetet iktatnak be a két aktus közé. Vajon van-e valamilyen jelentősége Karl mulasztásának, vagy egyszerűen ő is követte a bevett szokásokat?
A probléma maga kínálta föl a megoldását, jóllehet az érzelem és nem az értelem mutatta meg hozzá az utat. Duncan minden lehetőséget sorra véve sem talált egyetlen hibát sem. Ekkor árnyalatnyi bűntudattal a lelkében leütötte a G/T 101000 YDNILAC sort, és tizedmásodpercnyi szünet után megnyomta a gombot.
Ha tévedett, akkor Calindy sohasem fogja megtudni, mit veszített. Ám ha Karl utolsó üzenete a lányhoz kitörlődik is, a többi tárolt anyag nem került veszélybe.
Aggodalma alaptalannak bizonyult. Mihelyt Duncan meghallotta az első szavakat: "Hello, Calindy, amikor ezt hallod, én már…" – gyorsan rácsapott a STOP gombra, és elnémította a zsebtitkárt. Talán egyszer, ha több ideje lesz – de nem, elég erős lesz, hogy ellenálljon ennek a csábításnak…
Így hát a Centenáriumi Hotel fényűző magányában Duncan bezárkózott, kitette a NE ZAVARJANAK táblát, amely minden látogatót és üzenetet kívül rekesztett. Betáplálta a G/T 101000 SUGRA jelsort, és két napra lemondott minden találkozót. Az ételt a szobájába rendelte. Csak egyszer-kétszer hívott föl egy-egy külső számot, hogy tisztázzon bizonyos technikai részleteket, különben egyedül társalgott a halottal. Végre készen állt, hogy újból szembenézzen az Argus Bizottsággal. Most már mindent értett – kivéve persze a legnagyobb rejtélyt. Hogy örült volna Karl, ha megismerheti az Aranyzátonyt…

A szoba semmit sem változott, és talán a láthatatlan hallgatóság is ugyanazokból állott. Csak most már nem az a félszeg Duncan Makenzie ült ott, aki néhány nappal ezelőtt még azt fontolgatta, hogy ne kérjen-e diplomáciai mentességet.
Vita nélkül elfogadták az Argus szóról tartott magyarázatát, ámbár nem tartotta valószínűnek, hogy meghatódtak volna hirtelen szerzett klasszikus mitológiai ismereteitől. A néhány rövid kérdésből is kiérezte a csalódást; lehet, hogy a bizottságnak egyéb indokot kell keresnie léte igazolására? (Létezik egyáltalán a Terrán szervezett földalatti mozgalom, vagy csak mendemonda? Aligha ez a legmegfelelőbb idő, hogy megkérdezze, bár kísértést érzett rá.)
Furcsa módon mégis éppen ebben a szobában állapodtak meg kölcsönösen egy kisebbfajta összeesküvésben. A bizottság sejtette, hogy Duncan most már a földi biztonsági szolgálattal hozza összefüggésbe az Argus nevet – és ő is tisztában volt a bizottság sejtésével. A két fél egykettőre megértette egymást, és gyorsan rátértek a következő napirendi pontra.
– Mi volt hát Mr. Helmer Argusa? – kérdezte az asszony, akiről Duncan azt gondolta, hogy a Holdon van. – Meg tudná indokolni a fura viselkedését?
Duncan kinyitotta az elnyűtt jegyzetfüzetet annál az egész oldalas rajznál, amely olyannyira meghökkentette, amikor először megpillantotta. Még most is, hogy már ismeri a valódi méreteit, képtelen másnak látni, mint egy tengeri sünről készült rajznak. Jóllehet a Diadema vagy negyven centiméteres átmérőjéhez viszonyítva az Argusé – ha Karl számításai helyesek – legalább ezer kilométer lenne. Ezzel kapcsolatban Duncannak az utolsó kételyei is eloszlottak, jóllehet nem tudná észérvekkel megindokolni.
– Karl Helmernek volt egy látomása – kezdte. – Amennyire tőlem telik, megpróbálom híven tolmácsolni, ámbár nem sokat értek hozzá. Jól ismertem viszont a lelkivilágát, és talán sikerül önökkel is megértetnem, mire törekedett.
Magában arra gondolt, hogy hallgatósága alkalmasint ismét csalódni fog, és az egész elképzelést egy hóbortos tudós számlájára írja.
Csakhogy rosszul tennék, mert itt összehasonlíthatatlanul fontosabb dologról van szó, mint holmi csip-csup összeesküvésről…
– Karl tudós volt, aki mindig valamilyen nagy fölfedezésre törekedett. És bár élénk képzelőerővel áldotta meg az ég, a legmerészebb szárnyalásai közben sem veszítette el szilárd kötődését a valósághoz. De becsvágy fűtötte…
– "Ha ez való, úgy súlyos bűne volt, és Caesar érte, súlyosan lakolt meg"* – suttogta egy hang. – Elnézést, kérem, folytassa.
[* Shakespeare: Július Caesar; Vörösmarty Mihály ford.]
Duncan nem ismerte az idézetet, és a közbeszólás miatti bosszúságát azzal juttatta kifejezésre, hogy néhány másodpercre elhallgatott.
– Minden érdekelte – talán túlságosan is sok minden –, a nagy szenvedélye azonban a mindmáig megoldhatatlan CETI probléma, a földön kívüli intelligenciával való kapcsolatteremtés volt. Már gyermekkorunkban órákig elvitatkoztunk ezen; akkor nehezen tudtam eldönteni, mikor beszél komolyan, de most már tudom.
Hogy miért nem sikerült fölfogni a fejlett társadalomnak rádiójelzéseit, amelyeknek ott kell létezniük az űrben? Karlnak erre sokféle elmélete volt, a végén azonban megállapodott a legegyszerűbbnél. Az elmélet nem eredeti, és biztos vagyok benne, hogy már önök is hallottak róla.
Mi magunk is mintegy száz éven keresztül, a XX. század folyamán használtunk rádióhullámokat. Az időszak végére rátértünk a kábel-, az optika és a műholdas rendszerekre, miáltal az energiát koncentráltan használtuk föl, és nem szórtuk szét pazarlóan a csillagok felé. Lehet, hogy ez így van a legtöbb hozzánk hasonló fejlettségű civilizáció esetében. Azok sem használhattak hosszabb ideig rádióhullámokat, és ennyi idő elenyésző a világmindenség történelméhez képest.
Így hát ha csupán ebben a Galaxisban több fejlett civilizáció létezne is, ezek közül csak nagyon kevés lehet azoknak a száma, amelyek ott tartanak, mint mi háromszáz évvel ezelőtt, és most sugároznának rádióhullámokat minden irányban. A valószínűség törvénye viszont szinte kizárja, hogy ezek a korai elektronikus kultúrák az észlelhetőség határain belül helyezkednének el, a legközelebbi is sok ezer fényévnyire lehet tőlünk.
Ám addig nem szabad fölhagyni a kutatással, amíg minden lehetőséget végig nem próbáltunk. – És ezek között van egy, amelyet még sohasem használtunk ki, eddig ugyanis nem sokat tudtunk kezdeni vele. Három évszázadon keresztül a rádióhullámoknak csak a centiméteres és a méteres sávjait vizsgáltuk. Ezzel szemben szinte teljesen elhanyagoltuk a nagyon hosszú: több tíz és több száz kilométeres hullámok tartományát.
Persze volt rá magyarázat. Először is ezeket a hullámokat lehetetlen a Földön tanulmányozni, mivel nem képesek áthatolni az ionoszférán, tehát sohasem érik el a felszínt. Ahhoz, hogy megfigyelhessük őket, ki kell költöznünk az űrbe.
A leghosszabb hullámok esetében azonban nem elégséges pályára állni vagy elvonulni a Hold túlsó oldalára, ahol a Küklopsz E-t felépítették. Legalább a Naprendszer külső határa közelébe kell jutni.
Ugyanis a Napnak is, akárcsak a Földnek, van ionoszférája – azzal a különbséggel, hogy több milliárdszor nagyobb annál. Ez tíz vagy húsz kilométer fölött minden hullámot elnyel. Ha ezekre is kíváncsiak vagyunk, akkor ki kell mennünk a Szaturnuszhoz.
Ilyen hullámokat sikerült észlelni, de csak néhány alkalommal. Körülbelül negyven esztendővel ezelőtt egy napkutató expedíció vette észre őket, amely voltaképpen nem is rádióhullámokat keresett, hanem a Jupiter és a Szaturnusz közötti mágneses mezőket vizsgálta. Közben olyan pulzáló jeleket fogtak föl, amelyeket egy tizenöt kilohertzen sugárzó rádióforrás bocsáthatott ki; ez mintegy húsz kilométeres hullámhossznak felel meg. Először azt hitték, hogy a rádióhullámok a Jupiterről származnak, amely még mindig rejteget egy csomó meglepetést – ezt a feltételezést azonban végül elejtették, és a rádiósugárzás eredetét még ma is homály fedi.
Azóta még legalább fél tucat észlelést jegyeztek föl, minden esetben olyan műszerek által, amelyek valami mást vizsgáltak. Közvetlenül senki sem vette vizsgálat alá ezeket a hullámokat; mindjárt azt is megmondom, miért.
A legfigyelemreméltóbb észlelést tíz évvel ezelőtt, vagyis 66-ban a Japetoszt vizsgáló egyik csoport rögzítette. Sikerült egy elég hosszú felvételt készíteniük a pontosan kilenc kilohertzes – vagyis harminchárom kilométeres hullámhosszú – sugárzásról. Gondolom, önök is szívesen meghallgatják…
Duncan egy papírcetliről hosszú szám- és betűsort táplált be a zsebtitkárba. A különös, visszhangtalan szobában egyszerre felhangzott Karl határozott, akkurátus hangja.
– Következik a demodulált és hatvannégyszeresen fölgyorsított, vagyis két óra két percbe sűrített teljes fölvétel. Indul, Duncannak egyszerre emlékezetébe villant egy húsz évvel korábbi gyermekkori emlék. Megint hallani vélte a titáni éjszakában azt az űr távoli tájairól érkező sikolyt, amelyről hitte is meg nem is, hogy valamilyen ismeretlen szörnyeteg hangja, míg Karl el nem oszlatta ezt a hiedelmét. És most minden eddiginél elevenebben újra kísérti ez az emlék.
A hang talán inkább infrahang, mivel az eredeti moduláció jóval alatta volt az emberi hallásküszöbnek, hasonlított egy óriási szív dobbanásához vagy egy hatalmas harang kondulásához, melynek hangja egy egész katedrálist betölt. De leginkább talán a tenger morajlásához hasonlított, ahogy a hatalmas hullámok robajjal csaptak ki a partra, az idők kezdetén…
A felvételtől mint mindig, most is libabőrös lett Duncan háta, hideg futkározott a hátgerincén. És még egy emléket fölidézett benne: a Föld leghatalmasabb teremtményének a képét, amint erejét fitogtatva a vízből az ég felé szökell az Aranyzátony fölött. Vajon élnek-e a csillagok között is olyan óriások, amelyek számára, az ember ugyanolyan jelentéktelen, mint bálnán az élősdiek?
Duncan megkönnyebbült, amikor a felvétel lefutott, és ismét meghallotta Karl szokatlanul szenvtelen magyarázatát.
– Figyeljünk a frekvencia meglepő állandóságára az eredeti periódus egyenlő 132 másodperccel, és az ingadozás nem haladja meg az egytized százalékot. Ez fölöttébb magas Q értékre utal, mondjuk…
– A többi már technika – kapcsolta ki Duncan a felvételt. – Csak azt szerettem volna, ha meghallgatják, mivel tért vissza a Japetoszt vizsgáló csapat. Ezt sohasem lehetett volna a Szaturnusz-pályán belül rögzíteni.
A háta mögött megszólalt egy fiatalos, magabiztos hang, amelyet eddig még nem hallott.
– De hiszen ez mind régi dolog, mindenki ismeri a szakmában. Sandemann és Koralski kimutatta, hogy azoknak a jeleknek szinte bizonyosra vehetően a Szaturnusz egyik trójai pontja közelében lévő plazmafelhő relaxációs oszcillációja a forrása.
Duncan érezte, hogy frissen szerzett ismeretei nem bizonyulnak elegendőnek; sejthette volna, hogy lesz valaki ebben a társaságban, aki nálánál, de talán még Karlnál is járatosabb ezen a területen.
– Ezt nem tudhatom – védekezett. – Én csupán ismertetem dr. Helmer nézeteit. Neki az volt a véleménye, hogy itt egy egészen új tudományág vár föltárásra. Végtére is valahányszor belefogtunk a spektrum egy-egy új tartományának a vizsgálatába, mindannyiszor eljutottunk valamilyen meglepő és teljesen váratlan fölfedezéshez. Helmer meg volt róla győződve, hogy ezúttal sem lesz másképpen.
Ahhoz azonban, hogy ezeket az óriási, a klasszikus rádiócsillagászatban megfigyelteknél milliószor hosszabb hullámokat tanulmányozhassuk, megfelelő méretű antennarendszerekre van szükségünk. Hogy egyáltalán fölfoghassuk ezeket a rendkívül gyenge sugárzásokat és megállapíthassuk, honnan erednek.
És erre szolgált Karl Helmer Argusa. A följegyzései és a vázlatai között elég részletes terveket találunk róla; azt, hogy ezeknek mekkora a gyakorlati értéke, majd mások eldöntik.
Az Argus egyszerre minden irányban figyelne, mint a huszadik század nagy rakétaelhárító radarjai. Vagyis a Küklopsz háromdimenziós változata lenne – csak százszorta nagyobb annál, azaz az átmérője nem lehetne kevesebb, mint ezer kilométer. De inkább tízezer, ha ezeknél a rendkívül alacsony frekvenciáknál kellő felbontást akarunk elérni.
Ehhez képest sokkal kevesebb anyag kell hozzá, mint a Küklopszhoz, mivel kint az űrben, a súlytalanság körülményei között épülne meg. Helmer a Mnemoszünét, a Szaturnusz legkülső holdját szemelte ki, ami ésszerű választásnak tűnik. Sőt mi több: az egyetlen lehetségesnek…
Ugyanis a Mnemoszüné húszmillió kilométerre van a Szaturnusztól, messze túl a bolygó gyenge ionoszféráján, és ebben a távolságban már az árapály erői is elhanyagolhatók. De a legfontosabb, hogy ennek a holdnak szinte nulla a tengelyforgása. Kisméretű rakétákkal ezt is meg lehet szüntetni. Akkor a Mnemoszüné lenne az egyetlen forgó mozgás nélküli test a világmindenségben, és Helmer szerint ideális hely lenne a legkülönfélébb kozmológiai vizsgálatok számára.
– Mint például a Mach-elv kipróbálása – szólt közbe az iménti magabiztos fiatal hang.
– Úgy van – helyeselt Duncan, aki kezdte egyre jobban méltányolni ismeretlen kritikusát. – Többek között ezt a lehetőséget is megemlítette. De térjünk vissza az Argushoz…
A Mnemoszüné csak a magját alkotná a rendszernek. Sok ezer elem – alig több merev drótoknál indulna ki belőle minden irányban, akár a tengeri sün tüskéi, így az egész eget átfésülhetné jelek után. És mellékesen a Mnemoszüné körül olyan alacsony a külső hőmérséklet, hogy olcsó szupravezetők alkalmazásával jelentősen meg lehetne növelni a rendszer hatékonyságát.
Nem akarok belemenni azokba a részletekbe, hogyan lehetne az antennatüskéket a fázisváltás elve alapján úgy mozgatni, hogy fizikailag helyben maradnak, csak az elektromos tulajdonságuk változik meg, és így az égnek akár egyetlen pontjára összpontosíthatnák az Argus egész rendszerét.
Helmer részletesen kidolgozta a följegyzéseiben mindezt és még sok egyebet is, fölhasználva hozzá azokat a műszaki megoldásokat, amelyeket a Küklopszon és egyéb rádióteleszkópokon alkalmaztak.
Megkérdezhetnék – mint ahogy én is föltettem magamban ezt a kérdést –, hogyan remélte ennek a gigászi tervnek a megvalósítását. Nos, úgy gondolta, hogy egyszerűen be tudja bizonyítani elmélete helyességét.
Két azonos súlyú, masszív testet szándékozott pontosan ellenkező irányban elindítani, mindegyik egy több száz kilométer hosszú vékony drótot húzott volna maga után. Amikor a huzalok kifeszülnek, a két testet leválasztják róluk, és máris van egy ezer kilométer hosszúságú, egyszerű dipólantennánk. Azt remélte, hogy a napkutató társaságot sikerül rávenni ennek a fölöttébb olcsó, ám sokat ígérő kísérletnek a kivitelezésére. Azután sokkal bonyolultabb tervek következtek volna, derékszögben kihúzott huzalok és így tovább…
De azt hiszem, ennyi elég is, hogy önök is ítéletet alkothassanak. Még sok minden van, amit nem volt időm átnézni. De kérem, legyenek türelemmel, legalább a centenárium utánig. Mert bizonyára önök is tudják, hogy tulajdonképpen az hozott ide – és még rengeteg a dolgom…
– Köszönöm az erkölcsi támogatást, Bob – fordult Duncan a titáni nagykövethez, amikor őfőméltóságával együtt kiléptek a Virginia Avenue ragyogó napsütésébe.
– Hiszen nem szóltam egy szót sem. Azt sem tudtam, hányadán állok. És egyre azt vártam, hogy valaki fölteszi azt a kérdést, amelyre magam is szeretnék választ kapni.
– Éspedig? – kérdezte Duncan gyanakvóan.
– Hogy gondolta Helmer, hogy megússza szárazon?
– Azt hiszem – mondta Duncan kissé csalódottan, mivel a dolognak ez a vonatkozása már minden jelentőségét elvesztette –, átlátok az elképzelésein. Négy évvel ezelőtt, amikor elvetettük az egyszerű hosszúhullámú vizsgáló berendezésre vonatkozó tervét – mivel nem volt rá pénzünk, amellett azt sem árulta el, tulajdonképpen mi a célja vele –, akkor elhatározta, hogy egyenesen a Földhöz fordul, és itt próbálja meggyőzni a vezető tudósokat. Ehhez valamiképpen pénzt is kellett szereznie. Biztosra veszem, hogy úgy érezte: a siker gyorsan igazolni fogja az elképzeléseit, és akkor el fogják nézni neki a devizarendelkezések kisebb áthágását. Ez persze hazardírozás volt, de ő olyan fontosnak tartotta a dolgot, hogy kockáztatni is hajlandó volt érte.
A nagykövet tépelődött, szemlátomást nem győzte meg Duncan magyarázata.
– Tudom, hogy Helmer a barátod volt, ezért nem akarom bántani az emlékét. De vajon méltatlan túlzás lenne azt állítani róla, hogy nemcsak zseniális tudós volt, hanem pszichopata is?
Duncan maga is meglepődött, mennyire felháborították a nagykövet szavai. Ugyanakkor kénytelen volt elismerni, hogy van benne némi igazság; hiszen a pszichopatákra jellemző, hogy a maguk érdekein kívül minden más érdeket figyelmen kívül hagynak. Természetesen Karl mindig meggyőzőnél meggyőzőbb érvekkel hozakodott elő, miszerint ami neki hasznos, az mindenkinek a javát szolgálja. Nem mintha a Makenzie-ktől távol állna az efféle okoskodás, gondolta Duncan kissé szégyenkezve.
– Ha voltak is irracionális elemek Karl magatartásában, azok legalábbis részben annak az összeroppanásnak tulajdoníthatók, amelyet tizenöt évvel ezelőtt elszenvedett. Ez azonban csöppet sem befolyásolta a tudományos ítélőképességét; akivel csak beszéltem, egytől egyig életrevaló ötletnek tartja az Argust.
– Ezt én sem vitatom – de mitől olyan fontos?
– Azt reméltem – mondta Duncan szomorú szemrehányással –, hogy ezt sikerült tisztáznom láthatatlan barátaink számára.
És azt hiszem, meg is győztem őket, tette hozzá gondolatban, legalábbis azt az egyet. Semmi kétség, legszigorúbb vállalója egyike volt a Terra vezető rádiócsillagászainak. Ő meg fogja érteni, és nincs is szükség nálánál jobb szövetségesre. Duncan biztos volt benne, hogy egy napon még találkoznak, de akkor szemtől szembe, anélkül hogy bármelyikük is célozna korábbi együttlétükre.
– Ami a fontosságot illeti, elmondok neked valamit, Bob, amit a bizottság előtt sem említettem, de biztos vagyok benne, hogy Karlnak sem jutott soha az eszébe, mivel túlságosan is lekötötték őt a saját ügyei. El tudod képzelni, mit jelentene egy ilyen Argus-terv a titáni gazdaság számára? Milliárdokat hozna nekünk, ráadásul mi válnánk a Naprendszer tudományos központjává. Sőt még a pénzügyi gondjaink megoldásához is nagyban hozzájárulhatna, ha majd a nyolcvanas években elkezd csökkenni a hidrogén iránti kereslet.
– Ezt magam sem vitatom – felelte Farrell szárazon –, annál is inkább, mivel én is az érintettek között vagyok. De a tudományon ne tegyünk erőszakot.
Duncan egyetértően elnevette magát. Kedvelte Bob Farrellt, aki a legmesszebbmenőkig a segítségére volt. Ellenben egyre kevésbé volt biztos a nagykövet lojalitását illetően, és hamarosan eljöhet az ideje, hogy valaki mást kell keresni a helyére. Sajnálatos, hogy ez a valaki csak földlakó lehet, az itteni pokoli gravitáció miatt; a Titánnak ezt kell elfogadni, nincs más választása. Azt az egyet sohasem árulhatja el a nagykövetének, még kevésbé az Argus Bizottságnak, hogy Karl szellemi gyermeke mit jelenthet az emberiség számára. Voltak abban a zsebtitkárban olyan feljegyzések – szerencsére a vázlatfüzetben ezeknek nyoma sem látszott –, amelyeket még hosszú ideig, a terv sikeres megvalósításáig jobb, ha nem hoznak nyilvánosságra.
Karlnak oly sokszor volt igaza a múltban, oly sok igazságra tapintott rá, hogy Duncan biztos volt benne az utolsó, hátborzongató megsejtésnek a helyességében is. Vagy ha nem, akkor az igazság még különösebb; mindenesetre a végére kell járni mindenáron, még akkor is, ha a megismerés lesújtó. Ha az ember nem mer szembenézni az igazsággal, akkor talán nem kerülheti el a biztos pusztulást sem.
Nehéz volt Karl utolsó elmélkedéseit azoknak a titokzatos hullámoknak az eredetéről komolyan venni ebben a gyönyörű, történelmi városban, a napfényben fürdő utcákon. Karl is aligha gondolhatta végig mindazt, amit a Föld felé tartó hosszú utazása során rábízott a zsebtitkár titkos memóriájára.
Pedig ördögien meggyőzően hangzott, és az érveit következetes logika mozgatta. Nem lehet kizárni, talán neki volt igaza.
– Első pont – dörmögte maga elé (úgy látszik, nem volt könnyű azon a teherhajón zavartalanul elvonulni, Duncan néha tisztán kivette a hajó neszeit meg a legénység mozgását) –, ezeknek a hosszúhullámoknak korlátozott a hatótávolsága, mert a csillagközi tér elnyeli őket. Normális körülmények között nem jutnak el egyik csillagról a másikra, hacsak a plazmafelhők mint valami hullámterelők nem irányítják nagyobb távolságokra. Ennélfogva a forrásuk nem lehet messze a Naprendszertől.
A számításaim a Naptól mintegy egytized fényévnyire teszik ezt a forrást – vagy forrásokat. Ez az Alfa Centauri távolságának csupán a negyvenedrésze, de kétszázszorosa a Plútó távolságának, a csillagvadon széle, a senki földje.
De ez az a vidék, ahol az üstökösök születnek, ebben a hatalmas, láthatatlan burokban, amely a Naprendszert körülveszi. Elegendő anyag található itt akár milliószor millió különös égitest létrejöttéhez, amelyek aztán ott róják köreiket a kozmikus mélyhűtés állapotában.
Mi zajlik ezekben a hidrogénből, héliumból és egyéb gázokból álló roppant felhőkben? Energia nem sok lehet ott, bár az is lehet, hogy van elegendő. És ahol van anyag, energia és idő, előbb-utóbb megjelenik a szervező értelem is.
Nevezzük őket csillagbestiáknak. Élőlények vajon? Nem, ez a szó aligha alkalmazható rájuk: Nevezzük csak szervező rendszereknek. A méreteik elérhetik a több százezer kilométert, és akár évmilliókig is elélhetnek – helyesebben megőrizhetik egyéni azonosságukat.
Még egy gondolat. Az általunk megfigyelt üstökösök vajon a csillagbestiák tetemei, útban a Nap krematóriuma felé? Vagy kivégzett bűnözők? Nevetséges ez az antropomorf szemlélet, de nem tudok szabadulni tőle.
És vajon értelmesek-e? Mit jelent ez a szó? Vajon a hangyák értelmesek-e, vagy az emberi test sejtjei értelmesek-e? Vajon a Naprendszert körülvevő csillagbestiák összességükben egyetlen lényt alkotnak? Tud-e rólunk? Vagy törődik-e egyáltalán velünk?
Talán távol tartja őket a Nap, ahogy a régi időkben a tábortűz távol tartotta a farkasokat és a kardfogú tigriseket. Csakhogy mi már eléggé eltávolodtunk a Naptól, és előbb vagy utóbb beléjük ütközünk. Jobb, ha minél többet megtudunk róluk.
És van még egy kérdés, amelyet szinte félve teszek föl magamnak. Ezek istenek? Vagy netán istenevők?

36. A függetlenségi ünnepség

Részlet a Kongresszus Közlöny 2276. július 4-i számából. A tiszteletreméltó Duncan Makenzie, a Titáni Köztársaság elnökének különleges megbízottja üdvözli a hallgatóságot:

Elnök úr, tisztelt Kongresszus, tisztelt vendégek. Engedjék meg, hogy mindenekelőtt kifejezzem mély hálámat az Évfordulós Bizottságnak, amiért lehetővé tette számomra, hogy meglátogassam a Földet, azon belül az Egyesült Államokat. Elhoztam önöknek a Titán, a Szaturnusz számos holdja közül a legnagyobbik és az emberiség által meghódított legtávolabbi világ üdvözletét.
Ötszáz esztendővel ezelőtt ez a föld is határvidék volt, nemcsak földrajzi, hanem politikai értelemben is. Az önök elődei alig húsz emberöltővel ezelőtt megalkották az első működőképes demokratikus alkotmányt, amely még ma is érvényes azokon a világokon, amelyekre az alapító atyák a legmerészebb álmaikban sem gondolhattak.
A mostani ünnepségen sokan emlegették azt az örökséget, amelyet a köztársaság megalapítói azon a félezer esztendővel ezelőtti napon ránk hagyományoztak. Azóta azonban négy centenáriumot értünk meg, és én most szíves engedelmükkel röpke pillantást vetnék a múltba, hogy levonhassuk az örökül hagyott tanulságot.
Az első évfordulón, 1876-ban az Egyesült Államok éppen kezdett kilábalni a pusztító polgárháborúból. Ugyanebben az időben megteremtette a feltételeit annak a műszaki forradalomnak, amely rövidesen átalakította a Földet. Talán nem véletlen, hogy éppen az első centenárium évében született meg ebben az országban az a találmány, amely utat nyitott a világűr meghódítása felé.
Alexander Graham Bell 1876-ban hozta létre az első használható telefont. Manapság már annyira természetesnek vesszük az elektronikus kommunikációt, hogy nélküle el sem tudjuk képzelni az életünket; süketnek és némának éreznénk magunkat, ha hirtelen megfosztanának tőle bennünket. Emlékezzünk tehát arra, hogy pontosan négyszáz esztendővel ezelőtt vette kezdetét a világűr felszabadítása – legalábbis itt ezen a bolygón.
Száz évvel később, 1976-ban ez a folyamat csaknem befejeződött, és ott álltunk a bolygóközi térség meghódításának a küszöbén. Ekkorra már az első emberek megjárták a Holdat, jóllehet az általuk alkalmazott technika a mi szemünkben hihetetlenül primitívnek tetszik. És bár minden történész egyetért abban, hogy az Apolló-terv az Egyesült Államok kimagasló vívmánya és legnagyobb diadala volt, azt valójában olyan politikai motivációk ihlették, amelyek számunkra ma már nevetségesek, felfoghatatlanok. És korántsem azokat az első mérnököket és űrhajósokat kell kárhoztatni azért, mert vállalkozásuk műszaki zsákutcának bizonyult, és a valódi űrutazás csak évtizedek múlva, a fejlettebb űrhajók és hajtóművek megépítése után kezdődött el.
Száz évvel később, 2076-ban már minden eszköz rendelkezésünkre állt a bolygók föltárásához. Tökéletesítették a hosszú távú életfenntartó rendszereket; a kezdeti tragédiák után sikerült megszelídíteni a fúziós meghajtást, az emberiség minden erejét kimerítette a világkatasztrófa utáni újjáépítés, és az emberiségben nem sok lelkesedés maradt az új világok telepítésére.
Az emberiség mégis elindult a csillagok felé vezető úton. A huszonegyedik század folyamán a Hold-bázis önfenntartóvá vált, fölépült a Mars-telep, és sikerült megvetnünk a lábunkat a Merkúron. A Vénusz és a gázóriások azonban még mindig dacolnak velünk, de sikerült meglátogatnunk a Naprendszer minden nagyobb holdját és kisbolygóját.
Száz évvel ezelőtt, 2176-ban az emberi nemnek már számottevő hányada nem a Földön látta meg a napvilágot. Először érezhettük biztosítva, hogy bármi történjék is az anyavilággal, kulturális örökségünket nem fenyegeti a pusztulás veszélye. Addig legalábbis, amíg él a Nap. Lehet, hogy még azután sem…
A mögöttünk lévő évszázad nem annyira a friss felfedezések, mint a konszolidáció időszaka volt. Büszkeséggel tölt el, hogy az én világom nagy szerepet játszott ebben a folyamatban, mivel a titáni légkör könnyen kiaknázható hidrogénkészlete nélkül a bolygóközi utazás még mindig mértéktelenül drága volna.
De most ismét fel kell tennünk a régi kérdést: hogyan tovább? A csillagok ugyanolyan messze vannak, mint azelőtt; első szondáink kétszáz éve úton vannak, de még mindig nem érték el a Proxima Centaurit, a Nap legközelebbi testvérét. Jóllehet a távcsöveink már képesek ellátni a világűr határáig, a Plútón túlra még senki emberfia nem jutott el. És még a messzi Perszephonét sem kerestük föl, holott ezt bármikor megtehettük volna az utóbbi száz év folyamán.
Igaz lenne, amint sokan állítják, hogy újból bezárultak a határok? A múltban is sokszor előfordult, hogy ezt hitték az emberek, de mindig tévedtek. Most már mosolyoghatunk a huszadik század elején élt pesszimistákon, akik azon siránkoztak, hogy már nem maradt semmi fölfedeznivaló – éppen akkor, amikor Goddard és Koroljov és von Braun játszadozni kezdtek első kezdetleges rakétáikkal. Akárcsak közvetlenül azelőtt, hogy Kolumbusz fölfedezte volna Amerikát. Európa népei úgy érezték, hogy a jövő semmi olyasmit nem tartogathat számunkra, ami elhomályosítaná a múlt dicsőségét.
Én nem hiszem, hogy elérkeztünk a történelmünk végéhez, és már csak az a dolgunk, hogy az eddig föltárt bolygókon megszilárdítsuk és gyarapítsák a hatalmunkat. Sokan így gondolják. Itt van például a beteges múltba révedés, a múlt feltámasztásának a kultusza. Sietek hozzátenni, hogy a múltba tekintés nem önmagában helytelen – erre éppen a jelen ünnepség a legjobb bizonyíték.
Tisztelnünk kell a múltat, de nem imádni. Miközben visszatekintünk a hátunk mögött hagyott négy centenáriumra, gondoljunk azokra is, amelyeket még ezután fogunk megünnepelni: 2376, 2476… 2776 kerek ezer esztendő a köztársaság után. Hogy fognak ránk emlékezni az akkori emberek? A mi szemünkben az Egyesült Államok elsősorban az Apollóval azonos; vajon képesek vagyunk-e mi is ehhez fogható örökséget hagyni az utókorra?
A bolygókon még rengeteg megoldandó feladat vár ránk sürgetően. Léteznek még testi és lelki betegségek, van még szegénység is. Még messze vagyunk a tökéletes világtól, talán soha nem is fogjuk megvalósítani. De tudjuk, hogy olyan eszközök vannak a birtokunkban, amelyek segítenek megoldani legnagyobb gondjainkat. Itt nincs szükség sem úttörésre, sem nagy felfedezésekre. Most, hogy a múlt legnagyobb bajait megszüntettük, tiszta lelkiismerettel új horizontok felé tekinthetünk, olyan új feladatok felé, amelyek serkentik az értelmet, és erősítik a lelket.
A civilizációnak hosszú távú célokra van szüksége. Valaha ezeket megtaláltuk a Naprendszerben – manapság azonban már messzebbre kell tekintenünk. Én nem a csillagközi utazásra gondolok, amelyre még talán századokig várnunk kell. Amire én gondolok, az a világegyetem átkutatása értelmes lények után. Oly sok reménnyel már több mint három évszázaddal ezelőtt elkezdtünk kutatni, de az eredmény még mindig várat magára.
Önök mindannyian ismerik a Küklopszot, a Föld legnagyobb rádióteleszkópját. Ezt abból a célból építették meg, hogy a fejlett civilizáció jelzései után kutasson. Bár a csillagászat számára rengeteg új ismeretet szerzett, de az eredeti feladatát még nem teljesítette, eddig még egyetlen értelmes üzenetet sem fogott föl a csillagok felől. Ez a kudarc nagyban hozzájárult ahhoz, hogy az emberek érdeklődése elfordult a világegyetem távlataitól.
Lehetséges, hogy rossz helyen keresgélünk? A csillagközi sugárzások roppant széles színképének nem a megfelelő sávját vizsgálgatjuk.
Összes rádióteleszkópunk a rövidhullámú sávokat figyeli. De mi van a hosszú- és ultrahosszú – nemcsak kilométeres, hanem, megaméteres – hullámokkal? Azokkal a rádióhullámokkal, amelyeknek olyan alacsony a frekvenciájuk, hogy ha a fülünk föl tudná fogni, akkor zenei hangoknak vélhetnénk őket.
Tudjuk, hogy ezek a hullámok léteznek, ám itt a Földön sohasem vizsgálhattuk őket. Messze odakint a naprendszer határainál feltartóztatja őket az elektronáram, amely szüntelenül terjed a Nap felől. Ha meg akarjuk tudni, a világegyetem mit üzen nekünk ezekkel a nagy, lomha rezgésekkel, akkor gigantikus rádióteleszkópot kell építenünk a Nap saját, milliárd kilométeres ionoszféráján kívül, azaz legalább a Szaturnusz pályája környékén. Erre most először nyílik lehetőségünk. Most először van meg az igazi ösztönzés is.
Megszoktuk, hogy a világmindenséget a saját testünk méreteihez és a saját időskálánkhoz viszonyítjuk; természetesnek vesszük, ha a hullámokat át tudjuk fogni a karjainkkal, vagy éppenséggel az ujjainkkal. Csakhogy a kozmoszban nem ezek a dimenziók uralkodnak; és ez vonatkozik azokra a lényekre is, amelyek talán ott lakoznak a csillagközi térségekben.
Ezek az óriási rádióhullámok inkább a Tejút méretarányaival vethetők össze, lassú rezgésük pedig a vég nélküli galaktikus térről hordoz üzenetet. Sok mindent megtudhatunk belőlük, ha hozzáfogunk a megfejtésükhöz.
Hogy üdvözölte volna ezt a tervet Franklin és Jefferson, e két tudós államférfi! Megragadta volna őket a terv nagyszerűsége, ha a műszaki oldalát nem is értették volna meg, őket ugyanis az ég és a föld minden tudománya érdekelte.
Azok a jelenségek, amelyekkel öt évszázaddal ezelőtt nekik szembe kellett nézniük, soha többé nem ismétlődnek meg. A nemzetek közötti konfliktusok kora örökre bezárult. Vannak azonban egyéb kihívások, amelyek próbára tehetik képességeinket. Legyünk hálásak, hogy a világmindenség nagyszerű célokat csillant meg előttünk, és olyan vállalkozásokra hív bennünket, amelyekre föltehetjük az életünket, a vagyonúnkat, és ami mindennél szentebb: a becsületünket.

Duncan Makenzie becsukta a díszes kötésű ajándékkönyvet, a nyomdaművészetnek ezt a csodálatos mesterművei. Mindössze ötszáz példány készült belőle, minden esztendőre egy. Büszkén viszi majd haza a Titánra, ahol élete végéig legbecsesebb tárgyai között fogja őrizni.
Sokan gratuláltak neki a beszédéhez, amelyet örökre megőriznek e könyv lapjai, és amelyet Naprendszer-szerte bárki elolvashat a könyvtárak memóriatáraiban és az információs adatbankokban. Zavartan fogadta a dicséretet, ugyanis a szíve mélyén érezte, hogy nem érdemli meg. A néhány héttel korábbi Duncan sohasem lett volna képes megfogalmazni ezt a beszédet; alig volt több egy médiumnál, aki a halott üzenetét közvetíti. A szavak az övéi, a gondolatok azonban mind Karltól valók.
Mennyire meglepődhettek titáni barátai, gondolta fanyarul, amikor nézték a ceremóniát! Talán nem ezen a fórumon kellett volna híveket toboroznia a Titán számára, gondolhatták többen is. Duncannak azonban tiszta volt a lelkiismerete, és egyelőre senkitől nem kapott szemrehányást. Még azok is hálásak voltak neki, akiket meghökkentettek az érvei. Legalább nem volt olyan egyhangú a ceremónia.
Minden csoda három napig tart, de talán mégsem felejtik el egészen ezt a beszédet. A magot elvetette, és egy napon szárba szökken a kopár Mnemoszünén.
E magasztos gondolatok után azon kezdett tépelődni, mi legyen a díszes könyv sorsa. A pompás kötet, vastag pergamenlapjaival, díszes bőrkötésével legalább öt kilogrammot nyom. Kellemes volna belelapozgatni úton hazafelé, csakhogy a Titánra a túlsúlyt minden kilója száz szolarba kerül, és a Makenzie-k gyűlölték a pazarlást…
Nem marad más hátra, mint lassú járattal, az egyik tankhajóra feladni, KÍSÉRET NÉLKÜLI CSOMAG, VÁKUUMBAN IS TÁROLHATÓ felirattal…

37. A tenger tükre

Yehudi ben Mohammed idegenül hatott a modern kórház villogó monitorai, rejtett hangszórókból kiszűrődő suttogó hangjai között a gyógyítás steril színhelyén. Makulátlan fehér köntösével, a turbánját övező aranyzsinórjaival olyan hatást keltett, mint aki éppen ítéletet hirdet egy sivatagi sátor árnyékában, vagy a teve hátáról vizsgálja a látóhatárt oázis után kutatva.
Duncannak eszébe jutott, mit mondott róla első látogatásakor az egyik fiatal orvos: "Néha az az érzésem, hogy El Hadzs Szaladin és Arábiai Lawrence reinkarnációja." És bár Duncan nem értette meg a tréfát, annyit azért észrevett, hogy a szavakban több volt a kedveskedő évődés. Vajon a műtőben is ezt a köntöst viseli? tűnődött magában Duncan. Hiszen ott sem akadályozná finom mozdulatait.
– Örülök – üdvözölte dr. Yehudi, miközben drágakövekkel kirakott tőrével játszadozott intarziás íróasztala fölött (a késő huszonharmadik századi környezetben e két tárgy képviselte a múltat) –, hogy végre elhatározásra jutott. A… hm… halasztás okozott némi gondot, de sikerült megoldást találnunk. Most már van négy életképes embriónk, és az elsőt egy hét múlva beültetjük. A többit tartalékoljuk arra az esetre, ha az első nem tapadna meg – jóllehet manapság az ilyesmi már nagyon ritka.
És mi történik a fölösleges hárommal? – kérdezte magában Duncan, de elhessegette magától a gondolatot. Létrehoztak egy emberi lényt, ez a dolog pozitív oldala. De jobb, ha megfeledkezik róluk, pedig rövid ideig ott lebegtek a létezés határán. Nehezen tudta megállni, hogy ne gondoljon rájuk, és nehéz volt a szíve. Amint elnézte a díszes arabeszkek fölött ezt a nyugodt eleganciát árasztó férfit, aki ügyes kezével annyi emberi sorsról határoz, Duncan azon tűnődött, vajon mi játszódhat le annak a lelkében. A maguk módján, a maguk kis világán a Makenzie-k is megjátszottak az istent, itt azonban többről volt szó.
No persze kereshet megnyugtató magyarázatot a népesedési statisztikákban. Az anyatermészetet a legkevésbé sem érdekli az etika vagy az ember érzelmi világa. Élete során minden egyes férfi annyi spermát termel, amennyi sokszorosan is elegendő volna az egész Naprendszer benépesítéséhez – és ezek kettő vagy három kivételével mind pusztulásra vannak ítélve. Akadt-e valaha is olyan őrült, aki minden ejakulációban százmillió gyilkosságot látott? Bizonyára akadt, hiszen a régi vallások hívei nem voltak hajlandók belenézni a mikroszkópba…
Minden döntés mögött ott rejteztek az erkölcsi kötelezettségek és kételyek; végső soron minden ember a lelkiismeretnek nevezett rejtélyes valami ereje szerint cselekedett, abban reménykedve, hogy ami történik, nem lesz jóvátehetetlen. De ki tudná megmondani előre, hogyan végződnek a dolgok?
Különös, tűnődött magában Duncan, mennyire eloszlott minden kétsége, amely első látogatásakor kínozta. Ma már szélesebb távlatokban gondolkodik, és a Makenzie-k reményeit és törekvéseit nagyobb összefüggésekben szemléli. Mindenekelőtt megtudta, milyen veszélyeket okozhat a túlzott becsvágy; jóllehet Karl sorsát még mindig nem tudta feldolgozni, de intő példa lesz számára.
Duncan maga is meghökkent kissé, amikor ráeszmélt, hogy közben aláírta a hivatalos papírokat, és már éppen nyújtja dr. Yehudi kezébe. De nem számít, hiszen gondosan áttanulmányozta, és tisztában van a kötelezettségeivel. "Én, Duncan Makenzie, a Szaturnusz Titán nevű holdjának lakója, ezennel elvállalom a mellékelt kromoszómatáblázat szerint azonosított fiúgyermek fölötti gyámságot, és a legjobb tudásom szerint…" Talán jobb lenne a világ, ha minden természetesen fogant gyermek szülei kénytelenek lettek volna aláírni egy ilyen kötelezvényt.
A sebész az elbocsátás jeléül fölállt, és kihúzta magát. Duncan nem vette udvariatlanságnak, hiszen tudta, hogy El Hadzs doktornak rengeteg dolga van, és nagy felelősség nehezedik rá. Tárgyalás közben a tekintete csak ritkán kalandozott el az egyik falat szinte teljesen elfoglaló képernyőkön pulzáló élet- és halálvonalakról.
Az adminisztrációs épület előcsarnokában Duncan megállt egy pillanatra a bejárat mellett díszelgő DNS-molekula lassan forgó kettős spirálja előtt. Tekintete végigkalandozott a spirális láncon, és eltűnődött a lehetséges variációk szinte végtelen sokaságán, s közben eszébe jutottak azok a pentominók, amelyeket sok évvel korábban Ellen nagymama rakott oda eléje. Azokból csak tizenkettő volt, de az egész világmindenség fennállása is kevés volna hozzá, hogy az összes lehetőséget kimerítse. Itt viszont nem egy tucat, hanem több milliárd variáció van, ahová a genetikus kód betűit be lehet helyezni. A lehetséges kombinációk teljes száma több annál, amennyit az emberi agy felfogni képes.
Duncan kilépett a ragyogó napsütésbe, megvárta, amíg a szeme hozzászokik a fényhez, és elindult, hogy megkeresse dr. Toddot, aki előző látogatása alkalmából barátjává és útikalauzává szegődött. Még jó négy órája van az elutazásig, és addig még egy fontos ügyet el kell intéznie.
"Göthös" Toddot megnyugtatta, hogy szerencsére nem szükséges kimennie a zátonyhoz.
– Nem tudom elképzelni, mi érdekeset találsz azokban az undok férgekben. De akad belőlük néhány annak a gátnak a végén a halott korallok között, ahol más nemigen él meg. A víz csupán egy méter mély, még uszonyokat sem kell fölvenned, elég egy pár hosszú szárú csizma. Ha rá talárnál lépni egy kőhalra, az ordításodra még idejében odaérünk, hogy megmentsük az életedet.
Nem volt biztató kilátás, tíz perc múlva Duncan mégis ott éviekéit nagy óvatosan a sekély víz felé, és kétrét görnyedve vizsgálódott arcvédőjének az üvegén keresztül.
Itt nyoma sem volt annak a szépségnek, amilyenben az Aranyzátony felé menet gyönyörködött. A víz kristálytiszta volt, a fenék azonban víz alatti sivatag. Főleg fehér homok borította, amelyben mint apró állatok kifehéredett csontjai, törött koralldarabok hevertek szerteszét. Körülöttük néhány szürke halacska úszkált, mások gyanakvó, barátságtalan tekintettel bámultak rá a homokba ásott apró lyukakból. Egy ragyogó kék színű, apró angolnára emlékeztető lény lövellt feléje, és mielőtt elkergette volna, az meglepetésére belemart. Az állatka alig lehetett három centiméter hosszú, de Duncan amiatt aggódott, hogy nem volt-e mérges a harapása. Hamarosan megnyugodott, és beljebb hatolt a langyos vízben.
A betongát százméternyire benyúlt a tengerbe, s ott eltűnt a víz alatt. A külső végénél Duncan egymás hegyen-hátán heverő kövekre bukkant, amelyeket az erős hullámzás halmozott össze. Már régóta ott lehettek, mert rengeteg apró csiga meg kagyló telepedett rájuk. A kövek közötti résekben és mélyedésekben aztán Duncan megtalálta azt, amit keresett.
Minden egyes tengeri sün barlangocskát vájt magának a kemény sziklába; Duncan el sem tudta képzelni, hogyan voltak képesek ezek a lények erre a figyelemre méltó teljesítményre. Szorosan a sziklához tapadva csak fekete tüskekoronájukat fordították a külvilág felé, s az emberen kívül más lény nem árthatott nekik. Duncan azonban nem akarta bántani őket, és ezúttal még kést sem hozott magával. Megelégelte a halált; egyedüli célja az volt, hogy megerősítse – vagy megcáfolja – azt a benyomását, amely azóta sem hagyja nyugodni, mióta meglátta azt a rajzot Karl jegyzetfüzetében…
A hosszú fekete tüskék most is hajladozni kezdtek az árnyéka felé; ezek a kezdetleges lények, bár látszólag minden érzékszervnek híján vannak, észrevették, hogy itt van, és reagálnak a jelenlétére. Végigpásztázzák a maguk kis világát, mint ahogy majd az Argus fogja a csillagokat…
Persze az Argus antennái fizikailag nem mozdulnak el – erre nem lesz szükség, és nem is lehetséges ilyen, méreteiben hatalmas, de törékeny és finom szerkezetekkel. Mégis a Diademák védekező reakciójához hasonlóan fogják végigpásztázni a világűrt. Egy bolygó méretű szörny, amely ultrahosszú rádióhullámokat használ a látáshoz, az Argus-rendszerben ezekre a kezdetleges zátonylakókra "ismerne".
Duncannak egy pillanatra különös képzete támadt. Elképzelte, hogy ő az a szörny, és látja az Argus árnyképét kirajzolódni a rádiósugárzástól fénylő Galaxis előtt. Ezernyi vékony fekete vonalat venne észre, amelyek egyetlen pontból ágaznak szét minden irányban. A legtöbbjük mozdulatlan, de vannak, amelyek lassan ide-oda hajladoznak, mintha észlelnének valamit, ami a csillagok felől érkezik.
Ha sikerül kiépíteni az Argus-rendszert, azt emberi szem át nem láthatja. A roppant szerkezet vékony csápjai láthatatlanok lesznek. Ezért aztán, amint Karl is feltételezte, a több millió négyzetkilométernyi gömbfelület egészét meg a hat főtengelyt figyelmeztető fényekkel fogják teleaggatni. Egy közelgő űrhajó azt fogja hinni, hogy egy csillagnapi dekorációt pillantott meg.
Vagy az istenek kidobott játékszerét…

Estefelé, amíg a szárazföldi járatra várakozott, Duncan félrevonult a lagúnára néző kávézó és bár egyik félreeső zugába. Gondolataiba mélyedve hörpölgetett az italából, amelyet itt a Földön fedezett föl. A Tom Collinshoz hasonló finom italokról le kell majd mondania, ha hazaérkezett a Titánra, de addig miért ne élvezné, amíg módja van rá.
Elgyönyörködött a szélárnyékos belső zátonyok vízfelületén játszó hullámok látványában. Helyenként a víz tökéletesen sima volt, és mint hibátlan tükörben bámulta magát benne a felhőtlen ég. Másutt apró, szapora hullámfodrok rezegtették a felszínt. Ezt a Duncan számára páratlan jelenséget csupán a változó mélység és a szél ingadozó erőssége okozta, de ő nem tudott betelni a látvány varázsos szépségével. Figyelte, amint a fodrozódó vízfelületen táncolnak a napsugarak.
Duncant még sohasem hipnotizálták, és csak néhányat tapasztalt meg a tudat kilenc állapotából, amelyek a teljes ébrenlét és a mély alvás közötti átmenetet kitöltik. Lehet, hogy az alkohol is közrejátszott, de semmi kétség, hogy a vibráló tengernek köszönheti az élményt. Tökéletesen éber volt, a gondolatai mintha száműzték volna a logikát, amely egész eddigi életét meghatározta. Csaknem úgy, mint álmaiban, amikor a legfantasztikusabb dolgokat is magától értetődő mindennapi eseményként veszi tudomásul.
Tisztában volt vele, hogy olyan misztérium ez, ami érthetetlen a józan és gyakorlatias Makenzie-k számára. Olyasmit tapasztalt itt, amit hiába is próbálna elmagyarázni Malcolmnak és Colinnak. Talán nem nevetnék ki – legalábbis ezt remélte –, de egy pillanatra sem vennék őt komolyan.
Nevetséges az egész, hiszen ő nem részesült a csodálatos kegyelemben, hogy hirdethesse az úr igéjét, mint a régi próféták. Mindössze az történt, hogy azt a szokatlan lelkiállapotot élte meg, amit déjá vu-nek neveznek. Ez az egyszerű, logikus magyarázat, amely mindenkit kielégít.
De nem elégíti ki Duncant, hiszen átélte azt a leírhatatlan megrendülést, amiben csak ritkán lehet része az embernek: amikor a természetfelettivel találkozik és rádöbben, hogy a világ más, mint amilyennek képzelte.
Duncan azonnal fölismerte az aprólékos rajzot, amikor Karl jegyzetfüzetében megpillantotta. De most megsejtette, hogy ez a fölismerés nem csupán a múltból, hanem a jövőből is jött. Mintha az idő tükrében megcsillant volna valami, ami még nem létezik. De borzasztóan fontos lehet, ha egyszer képes volt visszájára fordítani az időt.
Az Argus-terv az emberiség sorsának része; ennek bizonyítására Duncannak már nem volt szüksége semmiféle racionális érvre. Más kérdés, hogy a javára válik-e; hiszen minden tudás kétélű kard, és nem biztos, hogy a csillagok üzenete megnyeri az emberiség tetszését. Emlékezett azoknak a tengeri sünöknek a halálsikolyára, amelyeket ott az Aranyzátonyon megölt. Ezeknek az alig hallható, mégis félelmetes hangoknak nem kellene jelentőséget tulajdonítania? Vagy igen, mert fontos üzenetet közvetítenek?
Duncan úgy nőtt fel, hogy megtanult szembenézni az igazsággal. Gyáva ember az, aki nem képes elviselni a valódi igazságot. Ha elérkezett az ideje, hogy az emberiségnek szembe kell néznie a csillagok közötti erőkkel, akkor ennek így kell lennie. Őt nem szorongatják kételyek, ahelyett csendes belenyugvással várta a pillanatot.
Duncan bámulta a lagúnán táncoló-reszkető napsugarakat. A Nap egyre alább süllyedt a látóhatár és Afrika láthatatlan partjai felé. Időnként az volt az érzése, hogy ezekben a csillogó, sziporkázó sugarakban máris az Argus fényeit látja, amelyek ötven vagy száz esztendő múlva féltékenyen őrzik majd azt a több milliárd köbkilométernyi térséget az űrben…
A nap Duncan szeme láttára megváltoztatta az alakját, megcsókolta a látóhatár szélét, és mintha vörös takarót borított volna a tenger vizére. A lenyugvó napkorong felső íve megkapaszkodott egy időre a látóhatár peremén, és abban a szempillantásban, amikor végleg alámerült, zöld villanás kísérte.
Nem hiszi, hogy életében még egyszer láthatja e szívfájdító gyönyörűséget. Ezt az emléket viszi magával a Titánra, ahol élete nagy elhatározására jutott, és ezzel új fejezetet nyitott a külső világok történelmében.

IV. rész. A Titánon

38. Hazatérés

Vége hát. Elbúcsúzott a legénységtől meg az utasoktól, kitöltötte az összes űrlapot, összes holmija, amit magával hozott a Földről, már a csomagszállító szalagon van. Kivéve a legfontosabb ajándékot.
Már csak át kell sétálnia a TITÁNI ILLETŐSÉGŰEK számára fönntartott ajtón, és hazaérkezik. Máris elfelejtette a földi nehézségi erő kínját; sok mással együtt ez is a feledésé lett, mint valami szertefoszló álom. Ez az a világ, ahová tartozik, ahol küldetését teljesíteni fogja. Örökre lezárta magában a Nap felé vezető utat, de jól tudta, hogy az anyavilág egy-egy fájdalmasan szép emléke még sokszor gyötörni fogja.
A családja már bizonyára ott vár rá a fogadóteremben; de most, hogy csak másodpercek választják el a találkozástól, Duncan valahogy nehezen szánta el magát, hogy ismét a Makenzie-klán színe elé lépjen. Hagyta, hogy a többi utas elsiessen mellette, és csak állt ott tétován, próbálta összeszedni a bátorságát, miközben esetlenül a melléhez szorította értékes csomagját. Végre elszánta magát, és a boltíves folyosón át kisietett a feljáró rámpára.
– Mennyien vannak! Természetesen Malcolm és Colin meg Mirissa, akit – most, hogy örökre kitörölte magából Calindy emlékét – kimondhatatlanul szépnek és vonzónak látott. Clyde és Carline –, hogy megnőttek ez alatt a rövid idő alatt! Azután legalább húsz unokafivér és unokanővér, akiknek hirtelen a nevük sem jutott az eszébe, pedig jól ismerte valamennyit.
Nem, ez lehetetlen! Pedig itt áll ő is, kissé elkülönülve a többiektől, a botjára támaszkodva. Semmit sem változott azóta, hogy utoljára látta a Pokoltó sziklán. De valaminek mégis történnie kellett, ha Ellen nagymami ötven esztendő óta először betette a lábát Oasisba.
Duncan döbbent tekintetét meglátva alig észrevehetően elmosolyodott. Több volt ez, mint üdvözlet: a biztatás jele volt. Ő már tudja: futott át Duncan gondolatain. Tudja és helyesli. Majd ha a Makenzie-k minden dühükkel nekiesnek, nála támaszra lelhet…
Eszébe villant egy régi földi kifejezés, amelynek már elfelejtette az eredetét: az igazság pillanata.
Nos, hát elérkezett…
Mindenki, kíváncsian köréje sereglett, amikor fölemelte a kendőt. Egy röpke pillanatra sajnálkozás hasított belé: talán mégis jobb lett volna előre figyelmeztetni őket. De nem. Most legalább meg fogják tudni, hogy végre a saját lábára állt, többé nem báb mások kezében, akármilyen sokat köszönhet is nekik, bármennyire is közéjük tartozik.
A gyermek még aludt, de most már normálisan, nem abban a mesterséges kábulatban, amely a Földről idevezető hosszú úton megóvta őt. Hirtelen kinyújtotta apró kezecskéjét, és parányi ujjacskáival meglepő erővel megragadta Duncan kezét; mintha egy tengeri kökörcsin sápadtfehér csápjai tapadtak volna a férfi sötétbarna bőrére.
A kis fejecskét még nem nyugtalanítják álmok, az üres és kifejezéstelen arcocska semmiben sem különbözött bármely egy hónapos csecsemő arcától. A sima, rózsaszín fejbőrön azonban már megjelentek az első puha hajpihék: a haj aranya hamarosan visszahozza a Titánra a távoli Nap elveszett dicsfényét.