Frederik Pohl

TALÁLKOZÁS A HÍCSÍKKEL

Frederik Pohl: Heechee Rendezvous

Fordította: Kiss Tamás

Borító: Tabák Miklós

Betty Anne Hullnak, a legnagyobb szeretettel

Bevezető

Rutinbeszélgetés

Nem vagyok Hamlet. Én csak egy úr vagyok a kíséretéből, vagy legalábbis az lennék, ha ember lennék. De nem vagyok az. Számítógépprogram vagyok. Ez kitüntető állapot, és én egyáltalán nem szégyellem, különösen, mivel (mint ahogy azt magad is láthatod) nagyon kifinomult program vagyok, és nem csupán haladok a korral, és meg tudok tartani egy-két előadást, de képes vagyok idézni elfeledett 20. századi költőktől is, ha arra kerülne sor.

Hát belevágok a történetbe. Albertnek hívnak, és az a dolgom, hogy bevezessem a most következőket. Magammal fogom kezdeni.

Robinette Broadhead barátja vagyok. Vagyis ez így nem egészen igaz; nem tudom, a barátomnak nevezhetem-e Robim, noha nagyon szeretném annak tudni. Engem (milyen furcsa ez az engem!) ezért terveztek. Alapvetően nem vagyok más, mint egy számítógépes információ-visszakereső rendszer, akibe (vagy ha úgy jobban tetszik: amelybe) beletáplálták az idős Albert Einstein jellemvonásait. Ezért szólít Robin Albertnek. De van még más furcsaság is. Az, hogy valóban Robinette Broadheade az, akit a barátomnak tarthatok, mostanában kérdésessé vált, mivel nem lehet tudni, hogy kicsoda (vagy micsoda) is ő mostanság – de ez nehéz, hosszas vitát kavaró probléma, amellyel fokozatosan kell majd foglalkoznunk.

Tudom, kissé zavaros, amit most összehordtam, és úgy érzem, nem is végzem túl jól a dolgomat, mivel az én munkám az, hogy elmondjam, Robin mit szeretne közölni. Az is előfordulhat, hogy el sem kell mesélnem az egészet, hiszen a hallgatóság már rég tudja, mit is akarok mondani. Ebben az esetben készséggel elölről kezdem majd. Mi, gépek, türelmesek vagyunk. De önöknek talán jobban fog tetszeni, ha átugrom bizonyos részleteket, és áttérek Robinra – kétségtelen, hogy Robin is jobban szeretné így.

Bevezetésképp talán játsszunk kérdezz-feleleket. Kódoltam egy szubrutint, amely felteszi majd a kérdéseket: Kérdés: – Kicsoda Robinette Broadhead?

Válasz: – Robinette Broadhead egy ember, aki elrepült az Átjáró aszteroidára, és ott hatalmas kockázatot vállalva óriási vagyont szerzett, de ezzel egy időben még a vagyonánál is hatalmasabb bűnöket vett a vállára.

K: – Ne beszélj rébuszokban, Albert! Szorítkozz a tényekre! Mit nevezünk Átjáró aszteroidának?

V: – Az Átjáró egy műtárgy, amelyet a hícsík felejtettek itt nekünk. Félmillió évvel ezelőtt, de lehet, hogy még annál is régebben hagyták magára. Egyfajta orbitális hangár, teli működő űrhajókkal. Bárhová elvisznek bárkit ebben a galaxisban, csak az a baj, hogy senki nem tudja, hol is fog kilyukadni az utazás végén. (Ha további részletekre is kíváncsi vagy, olvasd el a széljegyzetet. Idekészítettem, itt van bekeretezve, hogy lásd, milyen kifinomult a programozásom.)

K: – Álljunk meg egy pillanatra, Albert! Kérlek, szorítkozz a lényegre! Kik azok a hícsík?

V: – Na, most jól figyelj! Ha „te” kérdéseket teszel fel „nekem” – még akkor is, ha „te” csak az „én” rendszerem egy szubrutinja vagy –, hagynod kell, hogy a lehető legpontosabban válaszoljak. Nem elég a „tényekre” szorítkozni. „Tényeket” még a legprimitívebb információ-visszakereső rendszerek is tudnak produkálni. Én ennél sokkal többre is képes vagyok; fel tudom tárni az események hátterét, környezetét. Például a legjobban én foglalhatom össze, kik is azok a hícsík, és miként szálltak le először a Földön. A következőképpen esett:

Nagyjából félmillió évvel ezelőtt történt, a pleisztocén vége felé. Az első élőlény, amely rádöbbent önnön létezésére, egy kardfogú tigrisszuka volt. Miután életet adott két kölykének, végignyalta őket, rámordult tapintatlan közelségben ólálkodó párjára, és álomba merült. Amikor feleszmélt, észrevette, hogy az egyik újszülött hiányzik. A húsevők nem...

K: – Kérlek, Albert! Most Robinette-ről kellene beszélgetnünk, nem pedig rólad. Térjünk vissza oda, ahonnan elindultunk!

Számomra ez az egyik legkönnyebben visszakereshető információ:

„...A Dominika szigetén lezajlott konfliktus, habár szörnyű volt hét hét alatt véget ért. Mind Haiti, mind a Dominikai Köztársaság féltette a békét így megragadták a lehetőséget, hogy helyreállítsák darabokra hullott gazdaságukat. A miniszterek következő találkozója reménnyel töltötte el az egész világot, de egyben nagy veszélyt is jelentett Mégpedig az úgynevezett hícsí aszteroida felfedezése miatt. Habár már régóta tudtunk arról, hogy fejlettebb, értelmes lények látogatták meg Naprendszerünket és felbecsülhetetlen értékű kincseket hagytak maguk után, teljesen váratlanul működőképes űrhajók egész serege pottyant az emberek ölébe. Értéküket természetesen lehetetlen számokban kifejezni, és az ENSZ minden űrkutatással foglalkozó nemzete benyújtotta rájuk az igényét. Nem részletezem és titkos tárgyalások sorozatát, melyek végül ahhoz vezettek, hogy az öt legerősebb nemzet megalakította az Átjáró Trösztöt; és ezzel az emberiség történetének új korszaka vette kezdetét”

Részlet Marie-Clémentine Benhabbouche, az ENSZ tábornok-miniszterének Emlékirataiból.

V: – Már figyelmeztettelek nem egyszer, nem kétszer. Ha még egyszer félbeszakítasz, egyszerűen kiiktatlak! Arra terelem a beszélgetést, amerre nekem tetszik, nekem pedig így tetszik:

A húsevők nem valami jó matematikusok, de a tigris még a rövid eszével is felismerte a különbséget egy és kettő között. Kölykének szerencsétlenségére a húsevők elég lobbanékony természetűek. Az anyát felbőszítette az egyik újszülött elvesztése, így dühében széttépte a másikat. De az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy a hícsík látogatásainak ez a kistigris volt az egyetlen nagyemlős áldozata.

Egy évtizeddel később a hícsík visszatértek. Kicserélték a mintákat, melyeket legutóbbi ittjártukkor gyűjtöttek – beleértve a már elaggott, meghízott kan tigrist is –, és fiatal egyedeket ragadtak el. Az újak nem négy lábon jártak. A hícsík megtanulták megkülönböztetni az egyik zsákmányszerzőt a másiktól, és egy totyogó, csapott homlokú, szőrös állú faj egyik csoportját szemelték ki. Távoli, oldalági leszármazottjait azoknak, akiket az emberek Australopithecus afarensisnek neveztek el. Őket nem hozták vissza. Nézőpontjuk szerint a teremtmények már elindultak a fejlődés útján. Miután a birtokába kerültek ennek a különös állatfajnak, belekezdtek egy nemesítési programba, hogy fejlődésüket az óhajtott cél felé tereljék.

A hícsík felfedezőútjaikat természetesen nem korlátozták a Földre, de a Naprendszer egy bolygója sem kínált nekik a kék bolygóhoz hasonló kincseket. Mindent szemügyre vettek. Felfedezték a Marsot és a Merkúrt, elsuhantak az aszteroidaövön kívül keringő gázóriások mellett, észrevették ugyan a Plútót, de nem vesztegették rá az idejüket, kilyuggattak egy rendhagyó pályán keringő kisbolygót, hogy indítóbázisul szolgáljon a hajóik számára, és megásták a jól szigetelt vénuszi alagutakat. Nem azért koncentráltak a Vénuszra, mert sokkal jobban megfelelt nekik az éghajlata, mint a Földé. Éppúgy gyűlölték a Vénusz felszínét, mint a földlakók; emiatt építkeztek a felszín alatt. Azért választották támaszpontjuknak ezt a bolygót, mert itt nem élt semmi, aminek akaratlanul is, de kárt okozhattak volna, és a hícsík soha, de soha nem bántottak semmilyen élőlényt – hacsak nem volt feltétlenül szükséges.

A hícsík ennek ellenére nem csak a Föld Naprendszerét látogatták meg. Hajóikkal keresztülkasul bejárták a galaxist, sőt el is hagyták. A galaxisban kétszázmillió olyan csillagászati objektum található, amely nagyobb egy bolygónál, ők pedig mindegyikre eljutottak, és természetesen a kisebbekre is. Nem minden égitestet vizsgáltak át a hajóik, de mindegyikre vetettek egy futó pillantást, kilőttek legalább egy automata szondát, hogy az jelek után kutasson, és sok apróság ezután turisztikai szenzációként rótta tovább égi útját.

És néhányuk – egy jó tucatnyi – azt a különleges kincset hordozta a hátán, amelyet a hícsík egyszerűen csak életnek neveztek.

Az élet meglehetősen ritkán fordult elő a világegyetemben. Az intelligens élet pedig – mármint a hícsík definíciója szerinti intelligens élet – még annál is ritkábban... de azért előfordult. Ott voltak a földi Australopithecusok, akik már kezdtek eszközöket használni és társadalomba szerveződni. Élt aztán egy szárnyas faj az emberek által Ophiuchusnak nevezett csillagképben; puhatestűek, amelyek az Eridanus csillagkép F-9-nek nevezett, sűrű, nagy fajsúlyú bolygóján fejlődtek ki; négy vagy öt egyéb faj, amely messze, a galaxis magjának túloldalán rejtezett gázködök, porfelhők és sűrű csillaghalmazok mögött, ahol nem pillanthatta meg a kíváncsi emberi szem. Összesen tizenöt faj, mindegyikük több ezer fényévnyire a másiktól, amelyek a közeli jövőben talán elég értelmessé fejlődnek ahhoz, hogy könyveket írjanak, és épületeket emeljenek. (A „közeli jövő” a hícsík terminológiájában kevesebb mint egymillió esztendőt jelentett.)

De volt ott még más is. Találtak három, már kifejlődött technikai civilizációt és még kettőt, amely már eltűnt a világegyetem örök körforgásában.

Tehát az Australopithecusok nem álltak egyedül. Mégis nagyon különlegesnek számítottak. Ennél fogva a hícsík, akik kiragadták őket természetes élőhelyükről, az űrbe költöztették őket, és gondoskodtak róluk, munkájukért megbecsülést vártak cserébe.

A munka pedig nehéz volt, és hosszadalmas. A hícsík három generációja áldozta életét a Naprendszer feltérképezésének. Remélték, hogy utódaik folytatják majd, amit az elődök elkezdtek. De tévedtek.

Mindent egybevetve, a hícsík mindössze egy évszázadot töltöttek el a Föld Naprendszerében; majd kevesebb mint egy hónap leforgása alatt távoztak.

Visszavonulásuk – mondhatni – pánikszerű gyorsasággal zajlott.

A vénuszi kotorékokban, a Mars déli jégsapkája alá rejtett támaszponton, az űrben keringő műtárgyak fedélzetén lázas pakolás kezdődött. Lázas, de alapos. A hícsík gondos házigazdáknak bizonyultak. Több mint kilencvenkilenc százalékát eltakarították szerszámaiknak, gépeiknek, műtárgyaiknak, dísztárgyaiknak és mütyürkéiknek, amelyek megkönnyítették életüket a Naprendszerben. Még a szemetet is elvitték. Különösen ez utóbbira fordítottak nagy gondot. Amit hátrahagytak, azt szándékosan hagyták hátra. Még a kólásdobozok és papír zsebkendők hícsí megfelelőit sem felejtették a Föld felszínén. Nem akadályozták meg az Australopithecusok leszármazottait abban, hogy észrevegyék a nyomaikat. Csak el kellett hagyniuk a bolygójukat. Csak biztosították, hogy ők lesznek az elsők, akik eljutnak az űrutazásig. Amitől megszabadultak, annak nagy része hasznavehetetlen volt, és kilőtték az űrbe vagy a Napba. Sokat behajóztak és elszállítottak messzire, mert különleges terveik ezt követelték tőlük. És nemcsak a Föld Naprendszerében viselkedtek így, hanem mindenfelé. Létezésük csaknem minden nyomát eltüntették a galaxisból. Nincs az a pennsylvaniai özvegyasszony, aki takarosabb rendben hagyná a farmját a legidősebb fiára.

Alig maradt valami utánuk, és az sem véletlenül. A Vénuszon csak az alagútjaik árulkodtak a látogatásukról, és néhány gondosan kiválogatott műtárgy, néhány kacat a bázisaikon és még valami.

Minden naprendszerben, ahol intelligens életet fedeztek fel, hagytak egy nagy és titokzatos ajándékot. A Naprendszerben egy, az ekliptika síkjára merőlegesen keringő aszteroidában, amelyet űrkikötőnek használtak. Itt-ott távoli, gondosan kiválasztott rendszerekben hagytak még nagyobb berendezéseket. És mindegyikben ott voltak az épségben maradt, működőképes, csaknem megsemmisíthetetlen, a fénynél is sebesebben száguldó hícsí űrhajók. A leletek nagyon hosszú ideig, több mint négyszázezer évig érintetlenek maradtak, mialatt a hícsík rejtőzködtek. Azt, hogy az Australopithecusok evolúciós zsákutcának bizonyulnak, még a hícsík sem láthatták előre; de távoli testvéreik előbb Neander-völgyiekké, majd crô-magnoniakká nőtték ki magukat, és az evolúció szeszélye folytán megszületett a modern ember. Ezalatt a szárnyas teremtmények kifejlődtek, tanultak, átélték a gigászi felfedezések élményét, majd elpusztították önmagukat. Ezalatt két másik civilizáció találkozott, és kölcsönös egyetértésben kiirtották egymást. Ezalatt hat, ígéretesnek látszó fajt is elsöpört a könyörtelen evolúció; és ezalatt a hícsík csak rejtőztek, és a saját idejük szerint minden héten – vagyis a valós idő szerinti minden ezredévben – vetettek egy-egy ijedt pillantást a külvilágra...

A műtárgyak pedig egyre csak vártak és vártak, míg egy napon felfedezték őket.

Ekkor az emberek kölcsönvették a hícsí hajókat. Fedélzetükön keresztülkasul bekalandozták a galaxist. Az első felfedezők azok a rémült, reménytelen emberek voltak, akik, hogy szabaduljanak addigi mocskos életüktől, mindent kockára téve vakon fejest ugrottak az ismeretlenbe, hogy gazdagon vagy hogy – ami valószínűbb volt – egyáltalán ne térjenek vissza.

Most vázoltam a hícsík és az emberiség viszonyát, mintegy felvezetve ezzel Robin történetét. Van kérdésed, Szubrutin?

K: – Z-z-z-z-z-z-z.

V: – Ne játszd meg magad, Rutin! Tudom jól, hogy nem alszol.

K: – Nem alszom, csak azt próbálom érzékeltetni, hogy túl sok időt töltöttél a háttér bemutatásával, te nagy előadó. És még mindig csak a hícsík múltjánál tartasz. Egy szót sem ejtettél a jelenükről.

V: – épp most akartam rátérni. Valóban egy különleges hícsíről akartam beszélni, akit úgy hívnak: Kapitány (nos, valójában nem ez az igazi neve, mivel a hícsí névadás nem olyan, mint az embereké, de ezzel a névvel kitűnően lehet jellemezni), aki nagyjából azzal egy időben, hogy Robin belekezd a történetébe...

K: – Ha valaha is engeded.

V: – Rutin! Fogd be! Kapitány nagyon fontos szerephez jut Robin történetében, mert a kellő időben hathatósan avatkozik majd be az események folyásába, de, amint ezt látni fogjuk, egyelőre fogalma sincs Robin létezéséről. A legénységével együtt épp arra készül, hogy felderítőútra induljon, elhagyva a hícsík rejtekhelyét a mindannyiunk lakhelyéül szolgáló galaxis magjában.

Kicsit becsaptalak ám! Már találkoztál – fogd be, Rutin! –, már találkoztál Kapitánnyal, mert ő volt annak a hajónak a parancsnoka, amelyik elrabolta a tigriskölyköt, és a vénuszi kotorékokat is kivájta. Persze mára már megöregedett.

Ennek ellenére még nincs félmillió éves, mivel a hely, ahová a hícsík visszavonultak, egy fekete lyuk a galaxisunk középpontjában.

Most pedig, Rutin, nem akarom, hogy megint félbeszakíts, viszont el szeretnék valamit mesélni. A fekete lyuk, ahol a hícsík éltek, fura módon már akkor ismert volt az emberiség előtt, mielőtt tudtak volna a hícsík létezéséről. Ennek megértéséhez vissza kell kanyarodnunk 1932-be, amikor az első csillagközi rádióforrást felfedezték. A 20. század végén a rádiócsillagászok úgy rajzolták fel a térképekre, mint egy igen nagy fekete lyukat, amely több száz kihűlt napból omlott össze, és amelynek az átmérője néhányszor harminc fényév. Ekkorra az is kiderült, hogy a Földtől nagyjából harmincezer fényévnyire helyezkedik el a Nyilas csillagkép irányában, csillagközi porfelhő veszi körül, és intenzív, 511 keV gamma-sugárzást bocsát ki magából. Amikor felfedezték az Átjáró aszteroidát, már sokkal többet tudtak. Minden fontos adatot megszereztek, egyet kivéve. Fel sem merült senkiben, hogy tele van hícsíkkel. És nem is tudták egészen addig, amíg ők – nos, nyugodtan mondhatom, hogy én – meg nem fejtették az ősi hícsí csillagtérképeket.

K: – Z-z-z.........

V: – Csendet, Rutin, ezt még végig kell hallgatnod. Kapitány hajója hasonlított azokra, amilyeneket az emberek az Átjárón találtak. Nem volt idejük sok különböző hajót tervezni. Ezért nem lehetett Kapitányt félmillió évesnek mondani: az idő lassan telik egy fekete lyukban.

Kapitány hajója főleg abban különbözött a többitől, hogy felszerelték különféle kiegészítő berendezésekkel.

Hícsí nyelven a kiegészítő berendezés sokkal többet jelent holmi egyszerű tartozéknál. Az egyiket egy földi pilóta valószínűleg konzervnyitónak hívná. Ez az eszköz tette lehetővé, hogy behatoljanak a fekete lyuk eseményhorizontja mögé. Látszatra nem volt egyéb, mint egy megcsavart kristályrúd, amelyet ébenfekete talapzatra rögzítettek, de amikor Kapitány bekapcsolta, úgy izzott, mintha hulló gyémántokkal lenne teli. A csillogás kiáramlott a kristályból, körülölelte a hajót, és utat nyitott a gravitációs barikádon, amelyen át aztán a hajó kisiklott az univerzumba. Nem tartott hosszú ideig. Kapitány időszámítása szerint még egy óráig sem. De a külső világegyetemben ezalatt több mint két hónap telt el.

Kapitány hícsí volt, és egyáltalán nem hasonlított az emberekre. Leginkább egy filléres képregényből előlépett csontvázra emlékeztetett. De még ha külsőleg nem is, a motivációit nagyon is emberinek lehetett nevezni – kíváncsiság, intelligencia, szerelem és a többi, amiről tudok ugyan, de soha nem találtam alkalmat, hogy megtapasztaljam. Például: jó hangulatban volt, mert megbízatása lehetővé tette, hogy a legénységébe egy nőstényt is beválogasson, akivel előre láthatóan szexuális kapcsolatot fog létesíteni. (Az emberek is így tesznek az úgynevezett üzleti utakon.) Maga a feladat, ha vette volna valaki a fáradságot, hogy belegondoljon, rendkívül unalmasnak ígérkezett. De Kapitány nem vette. Nem aggódott miatta jobban, mint amennyire egy átlagos földlakó aggódik amiatt, hogy délután bejelentik-e, kitört a háború; ha igen, akkor vége mindennek, de oly sok idő múlt el anélkül, hogy bármi is történt volna... A legnagyobb különbség, hogy Kapitány megbízatását össze sem lehetett hasonlítani olyan csip-csup eseményekkel, mint egy nukleáris háború. Az igazi ok azzal a valamivel hozható kapcsolatba, amely elől a hícsík a fekete lyukba vonultak vissza. Ellenőriznie kellett azokat a műtárgyakat, amelyeket hátrahagytak. Mégpedig nem véletlenül, hanem egy gondosan felépített terv részeiként. Egyesek úgy neveznék őket: csali.

Ami pedig Robinette Broadhead bűntudatát illeti...

K: – Már tűnődtem rajta, mikor hozod szóba. Hadd javasoljak valamit. Miért nem hagyod Robinette Broadheadet, hogy beszéljen saját magáról?

V: – Kitűnő ötlet! Mivel, isten tudja, miért, de ebben ő az igazi szaktekintély. És ahogy halad előre az előadás, úgy dagad egyre jobban a történet... átadom a szót Robinette Broadhead-nek!

1.

Mint a régi szép időkben

Mielőtt teljesen kiürültem volna, olyan szükségét éreztem, amilyet már vagy több mint harminc éve nem, hogy valami olyat tegyek, amiről még magam sem gondoltam, hogy újra megteszem. Megtapasztaltam a magányosság bűnét. Essie-t, a feleségemet elküldtem a városból, hogy üssön rajta néhány vállalkozásán, és a ház minden kommunikációs berendezését „Ne zavarjanak” üzemmódba állítottam. Felhívtam adatvisszakereső-rendszeremet (és barátomat), Albert Einsteint, és olyan parancsokat adtam neki, amelyektől összeráncolta a szemöldökét, és rágni kezdte a pipáját. Így tehát – midőn a ház elcsendesedett, és Albert vonakodva bár, de kikapcsolta magát, én pedig kényelmesen végigheveredtem a dolgozószobám díványán, és a szomszéd szobából halkan átszűrődő Mozart-zenét hallgattam, a légkondicionáló mimózaillatot szórt szét a levegőben, és a lakást félhomály borította –, tehát kiejtettem a számon azt a nevet, amelyről azt hittem, hogy már évtizedekkel ezelőtt elfelejtettem.

– Sigfrid von Ideg, szeretnék beszélni veled egy kicsit. Egy pillanatig arra gondoltam, hogy elő sem jön. De a szoba sarkában az italokkal alaposan felszerelt bár mellett hirtelen köd kezdett gomolyogni, majd egy villanás, és ott ült velem szemben.

Harminc év telt el, mióta utoljára láttam, de semmit sem változott. Sűrű szövésű, sötét öltönyt viselt, abból a fajtából, amelyet a Sigmund Freudról készített portrékon lehet látni. Öregedő, jellegtelen arca nem lett ráncosabb az eltelt évek alatt, és szeme is változatlan erővel csillogott. Egyik kezében jegyzettömböt, másikban ceruzát tartott – mintha szüksége lenne arra, hogy feljegyezzen bármit is!

– Jó reggelt, Rob – köszönt udvariasan. – Örömmel látom, milyen remek színben vagy.

– Mindig azzal kezded, hogy próbálsz megnyugtatni – válaszoltam, mire kurta mosolyt villantott rám.

Sigfrid von Ideg valójában nem létezik. Nem más, mint egy pszichológusprogram. Nincs teste, csupán egy hologramot láttam, és egy beszédszintetizátort hallottam. Valójában neve sem volt, amíg el nem kezdtem „Sigfrid von Ideg”-nek hívni, mert évtizedekkel ezelőtt képtelen voltam egy névtelen gépnek feltárni a lelkemet.

– Felteszem – folytatta elmélázva –, azért kérettél, mert van valami problémád.

– Így igaz.

Türelmes kíváncsisággal szemlélt, mint mindig. Mára már rengeteg programot állítottam a szolgálatomba, melyek fontosabbak nála – az igazat megvallva, Albert Einstein egymagában olyan jó, hogy a többiek együttvéve sem érnek fel vele –, de Sigfridet az eltelt idő ellenére is igazán jó formában találtam. Most éppen arra várt, hogy kinyissam végre a számat. Tudja, mi lappang az elmém mélyén, és azt is, hogy időbe kerül, amíg szavakba öntöm, így hát nem siettet.

Másfelől viszont azt sem hagyta, hogy végigálmodozzam a vele eltöltött időt.

– El tudnád mondani, hogy ebben a pillanatban mi bánt?

– Sok minden. Különböző dolgok – feleltem. – Válassz ki egyet közülük! – javasolta türelmesen, mire megvontam a vállam.

– Elég zavaros világban élünk, Sigfrid. Olyan sok jó dolog történt, akkor az emberek miért... Ó, a francba! Már megint azt csinálom, ugye?

– Mit csinálsz? – próbált bátorságot önteni belém egy kacsintással... – Mesélek dolgokról, amelyek bántanak, nem pedig arról az egyről, ami igazán bánt. Megkerülöm a valódi problémát.

– Ez a kijelentés bölcs éleslátásra vall, Robin. Nem próbálnál meg a valódi problémára összpontosítani?

– Arra akarok – javítottam ki. – Valójában nagyon is. De mindig azt hiszem, hogy a következő pillanatban hangos zokogásban török ki. Pedig pokoli régen sírtam utoljára.

– Elég régóta nem érezted szükségét, hogy beszélgess velem – mutatott rá, mire bólintottam.

– Igen. Pontosan.

Várt néhány pillanatig, miközben lassan sodorgatta ceruzáját, és próbálta megőrizni a baráti érdeklődést az arcán, amelyen ugyanaz a megértő kifejezés ült, amely a legjobban megmaradt az emlékezetemben, noha már régóta nem tartottunk szeánszot. Majd megszólalt:

– Robin. Azokat a dolgokat, amelyek mélyen legbelül igazán bántják az embert, nehéz kimondani. Ezt magad is jól tudod. És együtt is megtapasztaltuk évekkel ezelőtt. Nem voltam meglepve, hogy annyi éven keresztül nem akartál látni, mert nyilvánvalóan jól mentek a dolgaid.

– Valóban jól mentek – bólintottam rá. – talán százszor is jobban, mint ahogy megérdemeltem... várj csak, ezzel kifejeztem volna valami rejtett bűntudatot? Hogy alkalmatlannak találom magam?

– Tudod, hogy nem szeretem, amikor úgy beszélsz, mint egy pszichiáter, Robin – sóhajtott Sigfrid, de közben mosolygott. Én is megeresztettem felé egy széles vigyort. Várt egy pillanatig, majd folytatta: – nézzük objektíven a jelenlegi helyzetet. Biztosítottad, hogy senki se zavarjon minket... vagy hogy ne hallgassanak le? Azért, mert esetleg olyasmit mondanál, ami nem való a kedvesed fülének? Még Albert Einsteint, az adatvisszakereső-rendszeredet is utasítottad, hogy vonuljon háttérbe, és ne rögzítsen semmit a beszélgetésből. Amit mondani akarsz, az nagyon bizalmas lehet. Talán egy olyan érzés gyötör, amelyet szégyellnél, ha nyilvánosságra kerülne. Jelent ez valamit a számodra, Robin?

Megköszörültem a torkom.

– Rátapintottál a lényegre, Sigfrid.

– És? Mit akarsz elmondani? El tudod mondani?

– Hát persze hogy el tudom, az isten verje meg! – ugrottam fejest a dolgok közepébe. – Egyszerű! Kezdek kibaszottul öregedni, és nemsokára csak egy istenverte vénember leszek, semmi más!

Így a legjobb. Amikor valamiről nehéz beszélni, legjobb egyenesen kimondani. Ezt már akkor megtanultam, amikor réges-régen hetente háromszor öntöttem ki a lelkemet Sigfridnek, és eddig még mindig működött. Amint kimondtam, úgy tűnt, megtisztulok – nem éreztem jól magam, nem voltam boldog, nem mintha ezzel a probléma megoldódott volna, de úgy éreztem, a lelkem kitaszította magából a szennyet. Sigfrid sóhajtva bólintott. Lenézett a ceruzájára, amelyet még mindig az ujjai között forgatott, és várta, hogy folytassam. Én pedig tudtam, hogy ezek után már nem lesz annyira nehéz. Már túlestem a legrosszabbon. Ismertem ezt az érzést. Visszaköszönt azokból a régi, viharos kezelésekből.

Már nem vagyok ugyanaz, mint aki akkor voltam. Azt a Robin Broadheadet gyötörte a bűntudat, hogy veszni hagyta a nőt, akit szeretett. Mára a bűntudat már rég eltűnt – mert Sigfrid segített eltüntetni. Az a Robin Broadhead olyan kevésre tartotta magát, hogy azt hitte, már soha senki nem fogja szeretni, épp ezért csak kevés barátja volt. Most pedig – nem is tudom, hányan vannak. Tucatnyian. Százan! (Néhányukról még szó esik ebben a történetben.) Az a Robin Broadhead nem tudta elfogadni mások szeretetét, de azóta már negyedszázadot leéltem a legharmonikusabb házasságban, amely valaha is köttetett. Tehát ez már egy másik Robin Broadhead volt.

Ám akadt néhány dolog, amely egyáltalán nem változott. – Sigfrid – szóltam. – Öreg vagyok, nemsokára meghalok. És tudod, mi nyomja a szívemet?

– Micsoda, Robin? – nézett fel Sigfrid a ceruzájáról. – Nem éltem még eleget ahhoz, hogy ilyen öreg legyek! – Ki tudnád fejteni ezt egy kicsit bővebben? – húzta el a száját.

– Persze – feleltem. – Ki fogom fejteni. – és a beszéd ettől kezdve szinte magától ment, mivel, és ebben mindenki biztos lehet, jól átgondoltam a témát ahhoz, hogy hívjam Sigfridet. – Azt hiszem, a hícsíkkel függ össze – folytattam. – engedd meg, hogy befejezzem, mielőtt őrültnek tartanál, rendicsek? Te is jól tudod, hogy az én generációm fedezte fel a hícsíket; úgy nőttünk fel, hogy mást sem hallottunk, csak hogy a hícsíknek mindenük megvolt, ami az embereknek nem, meg hogy a hícsík mindent tudtak, amit az emberek nem...

– Azért a hícsík nem voltak ennyire felsőbbrendűek, Robin.

– Arról beszélek, hogy nekünk, kölyköknek, hogy tűnt. Rémisztők voltak, mert azzal ijesztgettük egymást, hogy egy éjjel jönnek, és elvisznek minket. A tetejében pedig annyira előttünk járnak minden téren, hogy nem kelhetűnk velük versenyre. Egy kicsit olyanok voltak, mint a Mikulás. Egy kicsit pedig olyanok, mint azok a perverzek, akikkel az anyánk ijesztgetett minket. És egy kicsit, mint Isten. Érted, miről beszélek, Sigfrid?

– Igen, ismerem ezeket az érzéseket – mondta óvatosan. – ezek az érzelmek a generációd számos képviselőjéből előtörnek egy-egy szeánsz alatt. – naná! És emlékszem, egyszer idéztél valamit Freudtól. Mégpedig azt, hogy egy fiú sem nő fel igazán addig, amíg él az apja.

– Nos, történetesen...

– Annak idején azt mondtam erre, hogy baromság, mert az apám volt annyira tisztességes, hogy meghalt, amikor még kiskölyök voltam – torkoltam le.

– Ó, Robin – sóhajtott Sigfrid.

– Ne, hallgass végig! Mi a legnagyobb apakép? Hogy nőhet föl bárki is, Mi Atyánk, ki vagy a magban, elérhetetlenül messze kint lófrálsz, és túlontúl távol ahhoz, hogy elkapjunk, vagy jól pofán verjünk?

– Apakép – csóválta a fejét szomorúan. – Idézet Freudtól. – Dehogyis tőle! Hát nem emlékszel?

– De igen, Robin – mondta komolyan. – Megértem, hogy a hícsíkre gondolsz. Ez tény. Ez az emberi faj nagy, közös gondja, ebben egyetértek, és szerencsétlen módon dr. Freud sohasem találkozott effajta helyzettel. De most nem az emberiségről van szó, hanem rólad. Biztos nem azért hívtál, hogy elvont kérdéseket vitassunk meg. Azért hívtál, mert ramatyul érzed magad, és már említetted, hogy az elkerülhetetlen öregedés tesz téged ennyire boldogtalanná. Szorítkozzunk most kizárólag arra, amit tudunk. Ne gyárts elméleteket, egyszerűen csak mondd el, mit érzel.

– Hogy mit érzek? – üvöltöttem. – Azt, hogy rohadtul megöregedtem! Te ezt nem értheted, mert gép vagy. Nem tudod, mit jelent, amikor a szemed romlani kezd, a kézfejeden rozsdaszín májfoltok sötétlenek, az arcod pedig beesik. Amikor le kell ülnöd, hogy felhúzd a zoknidat, mert fél lábon állva elesnél. Ha minden alkalommal, amikor megfeledkezel egy születésnapról, azonnal az Alzheimer-kórra kell gondolnod, és néha még vizelni sem tudsz akkor, amikor akarsz! Amikor... – De itt elhallgattam. Nem mintha a szavamba vágott volna, hanem mert olyan nyugalommal ült velem szemben, hogy arra kellett gondolnom, elhallgatna akár az idők végezetéig. És mi értelme van jártatni a pofámat? Egy pillanatig várt, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy befejeztem, majd türelmesen megszólalt.

Itt újra Albert Einstein. Azt hiszem, jobb, ha felidézem, mit is mondott Robin Gelle-Klara Moynlinról. Ő volt a feltárók között Robin társa az Átjárón, akibe beleszeretett. Egyszer, más feltárókkal együtt, azon vették észre magukat, hogy csapdába ejtette őket egy fekete lyuk. Elképzelhető volt, hogy néhányan megmenekülnek, ha a többiek feláldozzák magukat. Robin megmenekült. Klara és a többiek nem. Lehet, hogy baleset volt, talán Klara feláldozta magát, hogy őt megmentse, talán Robin esett pánikba, és nem törődve a többiekkel, mentette a saját irháját, erre a kérdésre még ma sincs válasz. De Robint évekig gyötörte a bűntudat, miközben mindig Klarát látta maga előtt abban a fekete lyukban, ahol az idő csaknem megállt, és Klara még mindig ott él, belefagyva a rémület és félelem másodpercébe és még mindig (így hitte Robin) őt átkozza. Csak Sigfrid segítségével tudta leküzdeni ezt az érzést.

Talán csodálkoznak, honnan tudok én minderről, ha Robin beszélgetése Sigfriddel zárt ajtók mögött zajlik. A válasz egyszerű. Ugyanonnan, ahonnan Robin is tud ma már olyasmiket az emberekről, amiket egyáltalán nem a nyilvánosságnak szántak.

– Az orvosi nyilvántartás szerint tizennyolc hónappal ezelőtt új prosztatát kaptál, Robin. A középfülgyulladást pedig könnyedén...

– Dugulj el! – üvöltöttem. – Honnan tudsz te a leleteimről, Sigfrid? Azt a parancsot adtam, hogy ez a beszélgetés zárt ajtók mögött folyjék!

– Hát persze, Robin. Hidd el, egy szó sem jut más programjaid tudtára vagy az emberek fülébe, hacsak el nem mondod nekik. Én viszont természetesen képes vagyok hozzáférni minden adatodhoz, beleértve az orvosi kartonjaidat is. Folytathatom? A kengyelt és az üllőt a füledben könnyedén ki lehet cserélni, ezzel megszűnnének az egyensúlyozási problémáid. Szaruhártya-transzplantációval pedig orvosolni lehet kezdődő szürke hályogodat. A többi, amit elmondtál, nem orvosi, hanem kozmetikai kérdés, és természetesen semmi gondot nem jelent friss szöveteket biztosítani a számodra. Már csak az Alzheimer-kór maradt hátra, de az igazat megvallva, Robin, ennek semmi jelét nem vettem eddig észre rajtad.

Megvontam a vállam. Sigfrid kivárt egy pillanatig, majd folytatta.

– Minden nyűgöd, amelyet felhoztál – valamint azok, amelyeket elhallgattál, de megtaláltam a feljegyzéseket a kartonodon –, bármikor orvosolható, vagy már orvosolták is. Talán rossz oldalról közelítetted meg a kérdést, Robin. Talán inkább arról van szó, hogy meg akarod fordítani azt a folyamatot, amely elkerülhetetlen.

– Mi a francért akarnám megfordítani?

– Valóban, Robin, miért is? – bólintott felém. – Meg tudnád ezt magyarázni?

– Nem, nem tudom! Ha meg tudnám, miért lenne rád szükségem?

Sigfrid csücsörített és várt.

– Talán csak szeretném, hogy így történjenek a dolgok! Sigfrid vállat vont.

– Ó, mondj már valamit, Sigfrid! – hízelegtem. – rendben van. Elfogadom, amit mondtál. Megvan a Teljes Orvosim, és megkaphatom valaki másnak a szerveit akkor, amikor csak akarom, és annyit, amennyit csak akarok. De valami miatt nem akartam, és ennek a miértje ott lapult a fejemben. Tudom, te hogy neveznéd. Endogenetikus depressziónak. De egy szó még nem magyaráz meg semmit!

– Ó, Robin – sóhajtott Sigfrid. – Már megint a pszichológiai tolvajnyelv. Az „endogenetikus” csupán annyit jelent: mélyről jövő. Nem pedig azt, hogy nincs kiváltó oka.

– Akkor mi a kiváltó oka?

– Játsszunk egy játékot! – javasolta komolyan. – A bal kezed mellett van egy gomb... Lenéztem, és a bőrfotel karfáján valóban megpillantottam egy gombot.

– Csak azért van ott, hogy a bőrt rögzítse – feleltem.

– Ez igaz, de a játékban, amit játszani fogunk, meg kell nyomnod ezt a gombot, ha olyan szervnek a nevét említem, amelyre szükséged van, vagy nagyon akarsz. Tedd az ujjad a gombra, Robin. Most. Nem akarod megnyomni?

– N... nem.

– Értem. El tudod mondani, miért nem?

– Mert nem érdemlem meg senkinek sem a testrészeit! – nem hittem volna, hogy ezt ilyen egyenesen kimondom. Nem is tudtam róla. És amikor mégis kiejtettem a számon, nem voltam képes másra, csak ültem egy helyben, és hallgattam a szavaim visszhangját; Sigfrid is csendben maradt egy jó darabig.

Aztán felvette a ceruzáját, zsebre vágta, becsukta a jegyzettömbjét, betette a másik zsebébe, és előredőlt. – Robin – mondta. – nem hiszem, hogy tudok rajtad segíteni. Olyan erős bűntudatot érzel, hogy képtelen vagyok feloldani.

– De régebben olyan sokat segítettél! – nyüszítettem.

– Régebben – jegyezte meg keményen – olyasmi miatt gyötört valami, ami talán nem is a te hibád volt. Ez most nem ugyanaz. Talán még élhetsz ötven évet, ha az elöregedett szerveidet egészségesekre cserélik. Abban viszont igazad van, hogy ezek valaki máshoz tartoznak, és amint találóan rátapintottál, az, hogy te ily módon hosszabb ideig élsz, azt jelenti, hogy valaki más rövidebb ideig fog élni. Ennek beismerése nem pszichológiai eset, hanem egyszerű emberség.

Nem mondott többet, csak rám mosolygott, és mosolya egyszerre volt kedves, de szomorú is.

– Viszlát, Robin.

Ki nem állhatom, amikor egy program emberségről beszél. Különösen ha igaza van.

Most csak arra emlékszem, hogy amíg ki nem lábaltam a depresszióból, a világ nem állt meg. Istenem, dehogyis állt meg! Rengeteg minden történt rengeteg emberrel a világon – minden világban és a köztük lévő űrben –, melyek nem csupán érdekesek voltak, hanem olyan eseményeket indítottak el, melyek hatottak az én életemre is. Akkor még nem tudtam róluk, habár belekeveredtek emberek (és nem emberek is), akiket ismertem. (Vagy később megismertem, esetleg ismertem, de már elfelejtettem.) Hadd mondjak néhány példát. Kapitány, aki még nem volt a barátom, és aki őrült-perverz-Mikulás hícsíként gyermekkori álmaimban kísértett, sokkal rémültebb volt, mint én valaha voltam, amikor a hícsíkre gondoltam. Korábbi barátom, Audee Walthers Jr. (aki nemsokára újra a barátom lesz) épp azon volt, hogy találkozzon Wannal, aki szintén a barátom volt valaha (vagy nem volt). És mind között a legkedvesebb barátom (tekintetbe véve, hogy nem volt „igazi”), Albert Einstein, a program, hatalmas meglepetést okozott... Milyen bonyolultak ezek a megállapítások! De ezen nem tudok segíteni. Bonyolult korban, bonyolult módon éltem. De – ahogy önök is megláthatják majd – idővel összeillesztem az egymáshoz illő darabokat, holott azt sem tudom, minek a darabjai valójában. Magányos, öregedő férfi voltam, akit gyötört a bűntudat és a halandóság érzése; amikor a feleségem hazaért, és ott talált a kanapén, ahogy a Tappan-tengert bámulom, felkiáltott:

– Nahát, Robin! Mi a fene bajod van?

Felvigyorogtam rá, és hagytam, hogy megcsókoljon. Essie eléggé veszekedős természet. De egyúttal nagyon szeret is, és őt is nagyon lehet szeretni. Magas. Karcsú. Hosszú, aranyszőke haját szoros, oroszos kontyban hordja, amikor professzornak vagy üzletasszonynak akar látszani, de este, amikor ágyba bújik, leereszti egészen a derekáig. Mielőtt megfegyelmezhettem volna a nyelvemet, már ki is bukott belőlem:

– Sigfrid von Ideggel beszélgettem. – Ó – egyenesedett fel Essie. – Ó.

Mialatt kihúzta kontyából a hajtűket, volt ideje átgondolni a hallottakat. Ha már több évtizede együtt él az ember egy nővel, kezdi megismerni, és én pontosan olyan jól tudtam, mi játszódik le benne, mintha hangosan kommentálta volna. Aggódott. Persze, aggódott, hogy úgy éreztem, beszélnem kell egy analitikussal. Ugyanakkor nagyon is megbízott Sigfridben. Essie mindig is az adósának érezte magát, amióta megtudta, hogy annak idején kizárólag az ő segítségével tudtam beismerni, hogy szerelmes vagyok belé. (És szerelmes Gelle-Klara Moynlinba is, ez okozta a problémáimat.)

– Nem akarod elmondani, miről beszélgettetek? – kérdezte udvariasan. – Az öregségről és a depresszióról, drágám – feleltem. – egyszóval semmi komoly. Csak átmeneti. Hogy telt a napod? Rám vetette mindent látó tekintetét, fésülgetni kezdte ujjával hosszú, szőkés tincseit, és egy mondatban összefoglalta a diagnózist:

– Rohadtul fárasztóan, ezért szükségem van egy italra. És amint látom, neked is.

Így hát ittunk. Volt hely mindkettőnknek a díványon, és együtt figyeltük, ahogy felkel a hold a jerseyi tengerpart fölött, mialatt Essie a napjáról mesélt, és nem kíváncsiskodott az enyém felől.

Essie a saját kedve szerint élte életét, és az igazat megvallva, nagyon is sűrű életet – számomra mindig is titok maradt, hogy tudott még rám is időt szakítani. Amellett hogy figyelemmel kísérte az üzleteit, még egy kimerítő órát dolgozott az intézetben, melyet azért alapítottunk, hogy a hícsí technológiát összeházasítsuk saját számítógépeinkkel. A hícsík látszólag nem használtak számítógépeket, a hajóik irányításához szükséges primitív dolgokat nem számítva, egyes területeken azonban elképesztően ötletes találmányokat tudtak felmutatni. Ez volt Essie speciális területe, ebből is doktorált. És amikor a kutatásairól beszélt, szinte láttam, hogy forognak agyában a fogaskerekek: nem kell faggatni az öreg Robint, csak át kell futnia Sigfrid programját, és egyből megtudja, miről beszéltünk.

– Nem vagy olyan agyafúrt, mint amilyennek hiszed magad – mondtam kedveskedve, mire elhallgatott, pont egy mondat kellős közepén. – Amiről Sigfriddel beszélgettünk, az titok – magyaráztam.

– Ha! – mordult fel.

– Csak semmi ha – hördültem fel én is –, ugyanis Albert megígért valamit. Jól el van rejtve, szóbeli paranccsal nem juthatsz hozzá, csak ha feltöröd az egész rendszert.

– Ha! – ismételte meg, és gúnyosan rám villantotta a tekintetét. Most a „ha” hangosabban szólt, és volt benne egy kis él, amelyet így értelmeztem: majd váltok erről néhány szót Alberttel.

Néha kötekszem Essie-vel, de ennek ellenére nagyon szeretem. Ezért hagytam a dolgot.

– Nem akarnám feltörni a rendszert – közöltem –, mert... nos, hiúságból. Vén trottynak éreztem magam, miközben Sigfriddel beszéltem. De elmondok neked mindent.

Elégedetten hátradőlt és végighallgatott. Amikor befejeztem, egy pillanatig még gondolkodott a hallottakon, majd megszólalt; – Hát ezért vagy depressziós? Mert úgy látod, nem maradt már sok időd hátra?

Bólintottam. – De Robin! Lehet, hogy a jövőd már nem túl fényes, de a jelened annál inkább az! Galaktikus utazó vagy! Piszkosul gazdag üzletember! És ellenállhatatlanul szexis az őt imádó, szintén nagyon szexis feleség szemében!

Vigyorogtam, és megvontam a vállamat. Mély csend.

– Az erkölcsi kérdések – törte meg végül Essie a csendet – nagyon is helyénvalók. És a javadra kell írnom, hogy ilyen dolgok foglalkoztatnak. Talán emlékszel, hogy nekem is lelkiismeret-furdalásom támadt, amikor nemrég belém is idegen szerveket ültettek.

– Tehát megértesz!

– Tökéletesen értelek! És azt is értem, kedves Robin, hogy ezek a morális kérdések nem érdemlik meg, hogy aggódj miattuk. A depresszió butaság. Szerencsére – csúszott le a bárszékről, és fogta meg a kezemet – van egy kitűnő antidepresszánsom. Nem akarsz velem jönni a hálószobába?

Hát persze hogy. Mentem ís. És éreztem, hogy a depresszióm alábbhagy, mert az egyetlen dolog, amelyet igazán élvezek, hogy megoszthatom az ágyamat S. Ya. Lavorovna-Broadheaddel. Még akkor is élveztem volna, ha tudom, hogy három hónap múlva találkozom a halállal, amely miatt depresszióba estem.

2.

Mi történt Peggy Földjén

Mialatt én Sigfrid von Ideggel voltam elfoglalva, barátom, Audee Walthers egy különleges kocsmát keresett, amelyet különleges embereknek tartanak fenn.

Úgy mondom, a barátom volt, habár már évek óta nem gondoltam rá. Egyszer régen tett nekem egy szívességet. Nem felejtettem el – hogy is lehetne elfelejteni, amikor lépten-nyomon megkérdezték: „Mondd csak, Robin, emlékszel még arra, amikor Audee Walthers fedezett, hogy kölcsön tudj venni egy hajót, amikor nagy szükséged volt rá?” Ilyenkor felháborodottan válaszoltam: „A pokolba is, hát persze hogy emlékszem! Hogy lehetne ilyesmit elfelejteni?!” De ez nem jelenti azt, hogy percenként ő járt volna az eszemben, s az igazat megvallva, fogalmam sem volt arról, hogy az adott pillanatban éppen merre jár, sőt még arról sem, hogy egyáltalán életben van-e még.

Walthersre nem hétköznapi kinézete miatt könnyű emlékezni. Alacsony termetű volt, egyáltalán nem jóképű. Széles halántékánál is szélesebb volt az állkapcsa, és ez egy barátságos béka kinézetét kölcsönözte neki. Egy csinos, de elégedetlen nőt vett feleségül, aki még feleannyi idős sem volt, mint ő. Tizenkilenc éves volt, és Dollynak hívták. Ha házassága előtt Audee kikéri a véleményemet, akkor azt mondtam volna neki, hogy úgy illenek egymáshoz, mint tűz és víz – hacsak, mint például az én esetemben, a tűz nem feltűnően gazdag. De elszántan igyekezett, mert szerette a feleségét, és ezért úgy húzta érte az igát, akár egy rabszolga. Audee Walthers pilótaként dolgozott. Bármit elvezetett. Régebben légitesteket irányított a Vénuszon. Amikor a nagy földi transzporter (amelyről mindig én jutottam az eszébe, amióta részesedést szereztem benne, és a járatot a feleségemről neveztem el) orbitális pályára állt a Peggy körül, ő vezette a járműveket, amelyekkel a be-és kirakodást végezték; két transzport között pedig bárminek odaült a pilótaülésébe, amit a Peggyn ki lehetett bérelni, és bárhova elvitte a rakományt. Mint mindenki a bolygón, ő is 4 x 10’° kilométerre szakadt el szülőföldjétől, hogy valahogy boldoguljon, ami néha sikerült, néha pedig nem. Így hát amikor visszatért egy útjáról, és Adjangba azt mondta neki, van még egy fuvar, Walthers küzdött érte. Még akkor is, ha az azzal járt is, hogy minden bárt végig kell járnia Port Hegrametben, mire megtalálja a rakomány gazdáját. És ez nem bizonyult könnyű feladatnak. A négyezres „város” tömve volt bárokkal. Rengeteget végiglátogatott, és a legkézenfekvőbbekben – a szállodai kávéházban, a reptéri kocsmában, a szerencsejátékosok kaszinójában, amely az egyetlen hely volt Port Hegrametben, ahol táncosnők léptek fel nem lelte az arabokat, a rakományt. Dollyt pedig sem a kaszinóban, ahol bábszínházzal kellett volna szórakoztatnia a vendégeket, sem otthon nem találta. A telefont legalábbis nem vette fel. Egy félórával később Walthers még mindig a gyengén megvilágított utcákon bolyongott, és az arabjait kereste. Elhagyta már a város nyugati, leggazdagabb negyedét, és végül egy városszéli zugkocsmában talált rá az élénken vitatkozó társaságra.

*

Port Hegramet minden épületét csupán ideiglenesnek szánták. Így kellett építkezni a kolóniákon; amikor havonta megérkeztek a kivándorlók a Hícsí Mennyország fedélzetén, a népesség hirtelen felduzzadt, mint egy léggömb, amelyet ráhúztak egy hidrogénpalack szelepére. Majd néhány hétig fokozatosan csökkent, ahogy az újonnan érkezettek elmentek a gyarmatokra, dolgozni a fakitermelésekre vagy a bányákba. Lakosai száma sohasem csökkent az eredeti szintre, minden hónapban néhány százzal nőtt, új épületeket kellett emelni, néhányat pedig elbontani. De ez a zugkocsma a lehető legideiglenesebb volt a környező épületek közül. Nem volt más, mint három egymáshoz támasztott műanyag lap, amilyeneket az építkezéseknél használnak. Egy negyediket a többi fölé borítottak, mint valami kezdetleges tetőt, az utcafrontot pedig nyitva hagyták, hogy betörhessen Peggy Földjének meleg levegője. Bent, ennek ellenére, sűrű köd gomolygott. Dohány és kender füstje keveredett a kimért házi pálinka fanyar szagával.

Walthers az ügynöke leírása alapján egyből felismerte, akit keresett. Nem sok hozzá hasonló szaladgált Port Hegrametben – persze élt ott jó néhány arab, de hány volt közülük gazdag? És hány öreg? Mr. Luqman talán még Adjangbánál is öregebb volt, kövér, kopasz, minden vastag ujjára gyűrűt húzott, melyek közül sokban gyémánt csillogott. Arabok vették körül a hátsó traktusban, de ahogy Walthers feléjük indult, egy bártündér elállta az útját.

– Zártkörű összejövetel – közölte. – Fizetnek. Te menni el. Engem várnak – mondta Walthers, és csak remélte, hogy nem hazudik.

– Miért?

– Ahhoz neked semmi közöd – mordult rá Walthers, miközben azon gondolkodott, milyen következményekkel járna, ha egyszerűen félretolná az útjából. A fiatal nő nem volt fenyegető. Csupa csont és sötét bőr, füléből kékesen csillanó fémkarika lógott; de az a hatalmas, golyófejű férfi, aki a sarokban ülve őket figyelte, már más tészta volt. Szerencsére Mr. Luqman észrevette Waltherst, és tántorogva feléje indult.

– Te vagy a pilótám – közölte. – Gyere, igyál egyet! – Köszönöm, Mr. Luqman, de haza kell mennem. Csak azért jöttem, hogy pontosítsuk a fuvart.

– Rendben. Akkor veled tartunk – fordult meg, és rábámult a társaságra, amely éppen dühösen vitatkozott valamin. – nem iszol valamit? – kérdezte a válla fölött.

A férfi részegebb volt, mint Walthers első látásra gondolta. – Köszönöm, de nem – ismételte meg. – Aláírná a szállítólevelet, ha megkérhetném? Luqman visszafordult, és a Walthers kezében tartott nyomtatványra bámult.

– A szállítólevelet? – egy percig gondolkodott. – Minek a szállítólevél?

– Ez a szokás, Mr. Luqman – közölte Walthers gyorsan fogyó türelemmel. Mögöttük az arabok ordibáltak, Luqman figyelme pedig megoszlott Walthers és a vitatkozó csoport között.

És volt még valami. Négy ember vitatkozott vadul – öt, ha Mr. Luqmant is közéjük soroljuk.

– Mr. Adjangba azt mondta, hogy csak négyen lesznek – tette szóvá Walthers. – Ha öten jönnek, akkor felárat kell számolnom.

– Öten? – nézett Luqman Walthers arcába. – nem. Négyen vagyunk. – Az arckifejezése megváltozott, és gyengéden elmosolyodott. – Ó, arra az őrültre gondolsz? Nem, ő nem jön velünk. Még az is elképzelhető, hogy egyenesen a temetőbe megy, ha tovább erősködik Shameemnek, hogy szerinte mire gondolt a próféta.

– Értem – nyugodott meg Walthers. – Akkor, ha aláírná...

Az arab vállat vont, és elvette Waltherstől a nyomtatványt. Kiterítette a horganyzott bárpulton, és keservesen nekiállt, hogy végigolvassa, tollal a kezében. Mellettük a vita egyre jobban elmérgesedett, de úgy tűnt, Luqman ezzel egyáltalán nem törődik.

A kricsmi vendégkörét főleg afrikaiak alkották. A helyiség egyik felében kikujuk, a másikban maszaiok ültek. Első pillantásra az asztalnál veszekedők egyformának tűntek. Most Walthers látta, hogy tévedett. Az egyik vitatkozó fiatalabb, alacsonyabb, vékonyabb volt a többinél. A bőre sötétebb volt, mint az európaiaké általában, de nem annyira, mint a líbiaiaké; a szeme pedig éppolyan fekete, mint a társaié, de nem volt körbekormozva.

Walthersnek semmi köze sem volt hozzá

Hátat fordított nekik, és türelmesen várt, de közben igencsak nőtt benne a mehetnék. Nem csupán azért, mert látni akarta Dollyt. Port Hegrametben a kisebbségek nem viselkedtek túl barátságosan egymással. A kínaiak főleg kínaiakkal jártak össze, a latin-amerikaiak maradtak a negyedükben, az európaiak pedig az európaiakkal – na nem rendezetten és persze nem is mindig békésen. A nemzetiségek még ennél is élesebben elkülönültek. A kantoni kínaiak nem jöttek ki a tajvani kínaiakkal, a portugálok nem nagyon közösködtek a finnekkel, és a chileiek állandóan vitatkoztak az argentinokkal. Európaiak azonban tuti nem jártak afrikai kocsmákba, így amikor megkapta Luqmantól az aláírt papírt, Walthers nem kis megkönnyebbüléssel lépett ki a szabadba. Ám még egy háztömbnyire sem járt, amikor dühös ordítást hallott a háta mögül, amelyet fájdalmas sikoly kővetett.

Peggy Földjén – amennyire csak lehet – mindenki megpróbál kizárólag a saját dolgával törődni, de Walthersnek meg kellett védenie a rakományát. A csapat, amely szemmel láthatólag épp ütlegelt valakit, afrikai kidobóemberekből állt. Épp a megrendelőjét verték laposra. Ez már igenis az ő dolga. Visszafordult, és rohanni kezdett. És itt követte el azt a hibát, amelyet higgyetek nekem – még hosszú idő múlva is nagyon bánt.

Amikor odaért, a támadók már felszívódtak, és a járdán nyögő véres alak sem tartozott a szállítmányhoz. A fiatal idegen feküdt előtte; átkulcsolta Walthers lábát.

– Segíts rajtam, és kapsz ötvenezer dollárt – motyogta feldagadt, vérző ajkakkal.

– Megyek, és keresek egy járőrt – ajánlotta fel Walthers, miközben megpróbálta kiszabadítani a lábát.

– Járőrt ne! Segíts megölni azokat a fickókat, és fizetek – vicsorgott a férfi. – én Juan Henriquette Santos-Schmitz kapitány vagyok, és jól meg tudom fizetni a szolgálataidat!

*

Ezekről az eseményekről akkor természetesen nem tudtam semmit. Másfelől viszont Walthers arról nem tudott, hogy Mr. Luqman nekem dolgozott. De ez lényegtelen. Több tízezer ember dolgozott nekem, és akár ismerte őket Walthers, akár nem, nem számított. Azt a hibát követte el, hogy nem ismerte fel Want, mivel nem is hallott róla, illetve csak általánosságban. Ez hosszú távon nagyon nem lett mindegy Walthersnek.

Want nagyon jól ismertem. Először akkor találkoztam vele, amikor még farkaskölyökként élt, mert gépek és nem emberi lények nevelték. Amikor átfutottam ismerőseim névsorát, nem soroltam a barátaim közé. Ismertem, ez volt minden. De képtelennek bizonyult annyira beilleszkedni a társadalomba, hogy bárkivel is barátságot köthessen.

Talán azt is rá lehetne fogni, hogy ellenség volt – nemcsak az enyém, de az egész emberiségé –, amikor ijedten, kéjsóváran és fiatalon Oort-felhőbeli otthonában az álmodóheverőn álmodott, és nem tudta, de nem is érdekelte, hogy álmai mindenki mást az őrületbe kergetnek. De biztos vagyok benne, hogy az nem az ő hibája volt. Mint ahogy az sem, hogy a nyomorult, mindenkivel hadban álló terroristák követték a példáját, és újra őrületbe kergettek mindenkit, amikor csak megtehették – de ha a „hiba” kifejezést összefüggésbe hozzuk a „bűnnel”, hamarabb visszakerülünk Sigfrid von Ideghez, mintsem gondolnánk. És én egyébként is Audee Walthersről akartam beszélni.

Walthers nem volt őrangyal, de ahhoz sem volt szíve, hogy otthagyja az utcán a férfit. Amikor betámogatta a vérző embert abba a kis lakásba, amelyen Dollyval osztozott, Walthers nem igazán tudta, miért teszi. Az igaz, hogy Wan igen rossz állapotban volt. De erre találták ki az elsősegélynyújtó helyeket, és mindezen felül az áldozat kifejezetten visszataszítónak bizonyult. Végig a Kis Európának nevezett negyed felé vezető úton egyre csökkentette a felajánlott összeget, és sértegette Waltherst, hogy gyáva; amikor elfoglalta Walthers tábori ágyát, már kétszázötven dollárnál tartott, miközben nem hagyta abba Walthers szapulását.

Legalább a vérzés elállt. A férfi talpra küzdötte magát, és megvetően végigvizslatta a lakást. Dolly még nem érkezett haza, és természetesen hatalmas felfordulást hagyott hátra – mocskos edények borították a konyhaasztalt, mindenfelé szétszórt bábok, a mosogató fölött alsónemű száradt, a kilincsen pulóver lógott.

– Undorító hely – folytatta a társalgást a hívatlan vendég. – Még kétszázötven dollárt sem ér.

Walthers valami csípőset akart válaszolni, de aztán visszanyelte, a többivel együtt, ami az utóbbi félórában kikívánkozott belőle. Mi értelme is lenne?

– Rendbe szedlek. Utána pedig fel is út, le is út. Nem kell a pénzed.

– Mekkora hülyeségeket tudsz mondani – húzódott megvető vigyorra a feldagadt ajak. – én Juan Henriquette Santos-Schmitz kapitány vagyok. Van saját űrhajóm, jogdíjat kapok minden szállítmány után, amely erre a bolygóra érkezik, és még egy csomó fontos érdekeltségem van mindenfelé. Bizton állíthatom, hogy én vagyok az emberiség tizenegyedik leggazdagabb tagja.

– Még sohasem hallottam rólad – dünnyögte Walthers, miközben forró vizet engedett egy lavórba. De ez így nem volt teljesen igaz. Régen történt, az igaz, de valami motoszkált az emlékezete mélyén. Valaki, akit egy héten át óránként mutogattak a PV híreiben, majd egy-két hónapig hetente. Senkit sem felejtenek el biztosabban tíz évre rá, mint aki egy hónapig híres. – te vagy az a kölyök, aki hícsík között nőtt fel – mondta hirtelen, mire a másik felnyerített.

Itt muszáj némi magyarázatot fűznöm Robin történetéhez. A hícsíket nagyon érdekelték az élőlények, különösen az értelmes lények vagy azok, melyekben felfedezni vélték az értelem szikráját. Volt egy készülékük, amellyel fel tudták fogni az értelmes lények szavai mögött megbúvó érzelmeket.

A készülékkel azonban az volt a baj, hogy nemcsak észlelt, hanem továbbított is. Kezelőjének érzelmei hatással voltak a megfigyeltre. Ha a kezelő ideges vagy depressziós volt – esetleg tébolyodott –, az nagyon-nagyon rossz eredményre vezetett. Wannak is volt kiskorában egy ilyen készüléke, amikor elhagyatva élt a Hícsí Mennyországban. Álmodóheverőnek nevezte – a tudósok később megváltoztatták a nevét pszichokinetikus adóvevőre –, és amikor használta, világszerte a Robin által említett tragikus események történtek.

– Pontosan, ó! Ez fáj!

– Akkor maradj nyugton! – tanácsolta Walthers, miközben azon gondolkodott, mivel töltheti napjait az emberiség tizenegyedik leggazdagabb tagja. Dolly persze örömmámorban fog úszni, amikor majd találkoznak. De miután az első meglepetésen túljut, már csak az fog járni a fejében, hogy vegye rá Waltherst a gazdag fiú megpumpolására, hogy aztán a pénzből vegyenek maguknak egy szigetet, egy nyári lakot Heather Hillsben – vagy költsék hazaútra? Tartsa itt a férfit mindenféle kifogásokkal, amíg Dolly megérkezik vagy eressze el, és Dollynak csak meséljen róla?

Ha sokáig gondolkodik az ember a megoldáson, akkor az magától megoldódik; ez a helyzet az ajtózár csikordulásával oldódott meg, amikor Dolly besétált.

Dolly akárhogyan nézett is ki otthon – néha patakzottak a könnyek a szeméből, mert allergiás volt Peggy Földjének flórájára, sokszor zsörtölődött, a haja mindig kócos –, de ha elment otthonról, lenyűgöző volt. Nyilvánvalóan a hívatlan vendéget is lenyűgözte, amikor belépett az ajtón, és bár Walthers már több mint egy éve a férje volt a csodálatosan vékony és mozdulatlanul alabástromarcú nőnek, és pontosan ismerte a szigorú diétát, amelyiknek az első, és a szabálytalan fogsort, amelyiknek a második volt köszönhető, még őt is elbűvölte a felesége.

Walthers öleléssel és csókkal üdvözölte; a csókot viszonozta a nő, de nem olyan hevesen, mint szokta. Válla fölött az idegent szemlélte.

– Kedvesem, ez itt Santos-Schmitz kapitány – mutatta be Walthers, még mielőtt elengedte volna. – egy kis bunyóba keveredett, és idehoztam, hogy...

– Junior, hogy tehettél ilyet! – tolta félre a nő.

Eltartott egy pillanatig, mire Walthers megértette a tévedését.

– Ó, nem, Dolly, nem én vertem össze. Csak épp arra jártam. Dolly arckifejezése megenyhült, és a vendéghez fordult. – természetesen örömmel látunk, Wan. Hadd nézzem csak, mit műveltek veled. – Ismersz engem – nyájaskodott Santos-Schmitz, miközben engedte, hogy a nő megvizsgálja a Walthers által bekötözött sebeit.

– Hát persze hogy ismerlek! Mindenki ismer Port Hegrametben! – Közben részvevőn ingatta a fejét a monokli láttán. – Múlt éjjel megmutattak nekem a Nagy Orsóban – tette még hozzá.

Wan hátralépett, hogy alaposabban szemügyre vehesse. – Hát persze! A művésznő! Láttam az előadást.

Dolly Walthers jóformán sohasem mosolygott, de úgy tudta ráncolni a bőrt a szeme szögletében, úgy tudott csücsöríteni a szájával, hogy az vidámabbnak tűnt minden hangos kacajnál; bájos kifejezést kölcsönzött az arcának. Gyakran felvillantotta, miközben kényelembe helyezték Wan Santos-Schmitzet, mialatt kávét diktáltak belé, és azt hallgatták, hogy a líbiaiak min húzták fel magukat annyira, hogy nekiestek. Ha kezdetben Walthers félt is attól, hogy Dolly megsértődik, amiért hazahozta az ismeretlent, hamar be kellett látnia, mekkorát tévedett. De ahogy teltek az órák, egyre nyugtalanabb lett.

– Wan – kérte –, nekem holnap reggel repülnöm kell, és azt hiszem, te is szívesen visszamennél a szállodádba... – Szó sem lehet róla, Junior! – rótta meg a felesége. – Van egy csomó helyünk. Megvetjük neki az ágyat, a tiéd lesz a kanapé, én pedig majd elalszom a varrószobában. Walthers annyira meglepődött, hogy egy szót sem szólt.

Micsoda hülyeség! Természetesen Wan vissza akar majd menni a szállodába – és persze Dolly csak udvariaskodni akar; nem gondolhatja komolyan, hogy úgy osszák meg egymás között az alvóalkalmatosságokat, hogy még egy kis magánéletre se legyen alkalmuk, holott másnap reggel vissza kell repülnie a dzsungelbe azokkal a lobbanékony arabokkal. Abban bízott, hogy Wan kimenti magát, a felesége pedig végül belenyugszik. Habár Walthers alacsony volt, a dívány még neki is rövid volt. Egész éjjel csak forgolódott és dobálta magát, miközben azt kívánta, bár sosem hallott volna Juan Henriquette Santos-Schmitzről...

Ezt a kívánságot az egész emberiség osztotta, beleértve engem is.

Wan nemcsak nagyon ellenszenves volt – ez persze nem az ő hibája volt (igen, igen, Sigfrid, tudom – kifelé a fejemből!), hanem még a törvény elől is menekült, vagy menekülnie kellett volna, ha valaki rájött volna, mit is emelt el az ősi hícsí műtárgyak közül.

Amikor azt állította Walthersnek, hogy gazdag, nem hazudott. Születésénél fogva előjoga volt egy csomó hícsí technológiára, mivel az anyja egy hícsí műtárgy fedélzetén hozta a világra, ahol rajta kívül nem élt emberi lény.

Ez nagyon sok pénzt jelentett a számára, mivel a bíróságok is úgy ítélték. És azt is jelentette, hogy Wan mindent a sajátjának érzett, aminek köze volt a hícsíkhez, és nem volt odaszögezve valamihez. Elvett egy hícsí hajót – erről mindenki tudott –, de elég pénz jutott ügyvédekre, akik a tárgyalóteremben elsimították a kellemetlenségeket. Elvitt egy rakás ritka hícsí műtárgyat is, amelyekről ha valaki meg tudta volna mondani, mire használhatók, akkor a bíróságon egy pillanat alatt elítélték volna, és ő lesz az Elsőszámú Közellenség, de így csak apró kellemetlenségként kezelték. Walthersnek tehát minden oka megvolt rá, hogy gyűlölje, de persze ő nem ezek miatt utálta.

Másnap reggel a líbiaiak másnaposak és ingerlékenyek voltak. Ő maga még rosszabbul érezte magát. A különbség köztük és közte csupán annyiból állt, hogy ő még dühösebb volt és nem volt másnapos. Részben pont ezért volt ingerült.

Utasai nem tettek fel kérdéseket az elmúlt éjszakáról; valójában alig szólaltak meg, mialatt a gép elzúgott a kiterjedt szavannák, a friss irtások és a Peggy Földjén ritkán felbukkanó farmok fölött. Luqman és egy társa fakó színezésű műholdholókba temetkezett, amelyek azt a szektort ábrázolták, ahol feltárásokat akartak végezni. Egy másikuk aludt, a negyedik a fejét fogta, és kibámult az ablakon. A gép csaknem önmagától repült, ebben az évszakban olyan nyugodt időjárás uralkodott, hogy alig kellett hozzányúlni a kormányhoz. Walthersnek rengeteg ideje maradt arra, hogy a feleségére gondoljon. Annak idején személyes diadalnak érezte a házasságát, de akkor miért nem tudtak boldogan élni?

Persze Dollynak nehéz élete volt. Egy szegény, árva, munkanélküli kentucky csitri – akinek nincs szakmája, talán túl sok esze sem –, egy ilyen lány minden erejével arra törekszik, hogy elszabaduljon a szénmezőkről. Dolly egyik előnye a külseje volt. Csinos volt, bár volt néhány hibája. Az alakja karcsú volt, a szeme fényes, de a foga kissé előreállt. Tizennégy évesen már egy bárban táncolt Cincinnatiben, de ott nem fizettek annyit, hogy tisztességesen meg lehetett volna élni belőle, hacsak le nem fekszik a vendégekkel. Dolly pedig nem akart idegenekkel ágyba bújni. Tartogatta magát. Próbált énekelni, de nem volt hangja. Ráadásul ha úgy énekelsz, hogy nem mozgatod a szád és nem villantod elő Tapsi Hapsi-fogaidat, úgy nézel ki, mint egy hasbeszélő... És amikor egy vendég, aki bántani próbálta, mert elutasította a közeledését, ezt a fejéhez vágta, a szavai világosságot gyújtottak Dolly fejében. Abban a bizonyos klubban a konferanszié azt gondolta magáról, hogy vicces. Dolly szennyest mosott, és ruhát varrt néhány elcsépelt színpadi poénért, csinált magának pár kesztyűbábot, megtanult mindent a bábozásról, amit a PV-ből vagy szalagokról meg lehetett tanulni, és utolsó fellépésén, amikor már kopogtatott az ajtón a helyére szerződtetett énekes, egy szombat este bemutatta tudását közönség előtt is. Nem aratott zajos sikert, de az új lány még nála is rosszabbnak bizonyult, ezért kapott még egy esélyt. Két hét Cincinnatiben, egy hónap Louisville-ben, közel három hónap az aprócska klubokban, Chicago külvárosában – mindez egyhuzamban jó lett volna, de a fellépések között hónapok teltek el. Azért nem halt éhen. Mire Dolly Peggy Földjére került, műsorszáma már egészen tűrhetővé edződött az ellenséges vagy italos közönségeken. Karriernek kevés volt. Az életben maradáshoz viszont elég. A költözéshez Peggy Földjére meglehetősen elszántnak kellett lenni, mivel az odaút költségeit egy életen át kellett törlesztenie. Nem volt sztár, de nem bánta. És ha nem is kellett napról napra tengetnie az életét, legalább nem élt túlzottan kicsapongó életet. Ekkor lépett be az életébe Audee Walthers Jr., aki többet ígért neki, mit addig bárki más – házasságot. Így hát hozzáment. Hozzáment egy emberhez, aki kétszer olyan idős volt, mint ő.

Dolly nehéz élete persze nem volt nehezebb, mint bármelyik telepesnek az élete Peggy Földjén – nem számítva persze Audee feltáróit. A feltárók teljes árat fizettek az útért a Peggyre, vagy megtette helyettük a cég, amely kiküldte őket, és mindegyiküknek érvényes jegy lapult a zsebében a visszaútra.

De ez sem vidította fel őket. Hat órát kellett repülni a Nyugati Szigetig, ahol az alaptábort szándékozták felállítani. Mire ettek, felállították a házaikat, imádkoztak – nem kis vitát kavart, hogy merre forduljanak –, elmúlt a másnaposságuk, de már túl késő volt ahhoz, hogy a nap hátralévő részét hasznos munkával töltsék. Nekik. De nem Walthersnek. Utasították, hogy cikcakkban repülve derítsen fel egy húszezer hektáros bozótos, sziklás területet. Ahogy vontatta a tömegérzékelőt, amely jelezte a gravitációs anomáliákat, nem számított, hogy sötétben kell vezetnie. Legalábbis Mr. Luqmannak nem, de annál kellemetlenebb volt Walthersnek, mert pontosan ezt a fajta repülést utálta mindennél jobban a világon; alacsonyan kellett tartania a gépet, a környező hegyek viszont elég magasra nyúltak. Így aztán lassan, radarral és fényszóróval repült egész idő alatt, rémítgetve a Nyugati Sziget szavannáin élő buta állatokat, és rémítgetve önmagát is, amikor időnként ráeszmélt, hogy el-elbóbiskolt, s gyorsan felkapta a gépet, nehogy nekicsapódjon a gyorsan közelgő bozótos hegyoldalnak.

Öt órát aludt, mielőtt Luqman felkeltette, hogy készítsen légi felvételeket néhány felderítetlen szektorról, majd amikor végzett, cövekeket kellett kiszórnia a terület fölött. Nem a megszokott, edzett acélból készült cövekeket; geofonokkal bombázta a talajt, amelyek hatósugara kilométereket is át tudott fogni. Ráadásul legalább húsz méter magasból kellett ledobnia őket, hogy biztos legyen benne, belefúródtak és egyenesen állnak a talajban, hogy a jelzéseik megbízhatók legyenek, és mindegyik helye legfeljebb két méterrel térhetett el a megadottól. Az arabok rossz szemmel néztek Walthersre, amikor kifejtette, hogy ezek az előírások kölcsönösen kizárják egymást, így hát nem lepődött meg, amikor a teherautókra szerelt geológiai érzékelők begyűjtötték az adatokat, azok nem voltak használhatók. Mr. Luqman utasította, hogy csinálja újra, így Walthersnek gyalog kellett kihúzgálni a geofonokat, és kalapáccsal leverni őket a megfelelő távolságban.

Rámutatott, hogy őt pilótának alkalmazták, de Mr. Luqman ezt a foglalkozást tágabban értelmezte. Nem csak a geofonokkal kellett vacakolnia. Egyik nap ki kellett ásnia azokat a fura teremtményeket, amelyek ugyanolyanok voltak, mint a földigiliszták: levegőztették a talajt. Következő nap adtak neki egy mintavevőt, amely néhány tucat méter mélyre ásta le magát, és talajmintákat vett. Még krumplit is pucoltattak volna vele, ha ettek volna krumplit, mosogatnia viszont kellett. (Walthers felfigyelt rá, hogy Mr. Luqmanra sohasem kerül sor.) Nem mintha a napi munka nem lett volna érdekfeszítő. A kullancsszerű férgeket egy oldószeres üvegbe dobták, majd elektroforézishez való szűrőpapírra kenték. A mintákat kis, desztillált vízzel teli inkubátorokba tették, csíramentesítették a levegőt, és steril szénhidrogéngőzzel itatták át. Olaj után kutattak. A férgek – akárcsak a termeszek – mélyre ástak. Az, amit kiástak, velük együtt a felszínre került, és az elektroforézissel azt akarták kideríteni, mit hoztak magukkal. Az inkubátorokat ugyanezért tesztelték. A Peggyn – akárcsak a Földön tenyésztek a talajban olyan mikroorganizmusok, amelyek szénhidrogénen is meg tudtak élni. Tehát ha az inkubátorokban bármi nő a tiszta szénhidrogéneken, ami csupán ilyen vegyületeken meg tud élni, akkor ez azt jelentené, hogy a talajban is szabad szénhidrogénen él.

És mindkét esetben a föld mélye olajat rejt.

De Walthersnek az egész laboránskodás mindössze fárasztó rabszolgamunkát jelentett, amelybe csupán néha hozott enyhülést a magnetométer vontatása vagy további geofonok kiszórása. A harmadik napon elvonult a sátrába, hogy előkeresse a szerződését, és megbizonyosodjon arról, hogy neki mindezeket a feladatokat el kell végeznie. El kellett. Elhatározta, erről vált majd pár szót az ügynökével, amikor visszatérnek Port Hegrametbe; az ötödik nap meggondolta magát. Sokkal célravezetőbbnek látszott, ha egyszerűen kinyírja az ügynökét... De minden egyes repülés jótékony eredménnyel járt. A háromhetes expedíció nyolcadik napján boldogan jelentette Mr. Luqmannak, hogy fogytán az üzemanyag. Vissza kell térnie a bázisra, és teletöltenie a tankot hidrogénnel.

A kis lakásba lépve sötétség fogadta, de kellemes meglepetésként érte, hogy valaki kitakarított. Dolly itthon volt, ami még kellemesebb meglepetés volt, és ami a legjobb, nyilvánvalóan majd kibújt a bőréből örömében, hogy láthatta.

Tökéletesen töltötték az estét. Szeretkeztek, majd Dolly összeütött valami vacsorát, megint szeretkeztek, és éjfélkor hátukat a párnának vetve, lábukat kinyújtva, egy üveg borral a kezükben, egymás mellett ültek a nyitott ágyon.

– Bárcsak veled mehetnék! – sóhajtott Dolly, mikor a férfi elmesélte neki az útját. Nem nézett rá; laza arckifejezéssel beszélt, miközben lustán játszott az egyik bábjával.

– Erre semmi esélyed, édesem – nevetett Walthers. – Túl jól nézel ki ahhoz, hogy kivigyelek a bozótosba négy kanos arab közé. Ide hallgass, még én sem érzem magam biztonságban.

A lány felemelte a kezét, s még mindig nagyon nyugodt volt az arca. Egy macskafejű kesztyű volt a kezére húzva, melynek vörösen lüktetett a pofaszakálla. A rózsaszínű száj szólásra nyílott, majd a cicus nyávogó hangon azt mondta:

– Wan azt mondta, hogy nagyon durvák. Azt mondta, meg is ölték volna, pedig csak vallásról beszélgettek. És hogy biztosan meg is tették volna.

– Tényleg? – fordult felé Walthers, mert a párna hirtelen már nem tűnt olyan kényelmesnek. Nem tette fel a kérdést, amely az agyában motoszkált – Ó, te láttad Want? – mert nem akart féltékenynek látszani. – Hogy van Wan? – csupán ennyit kérdezett. De ebben benne volt a másik, a kimondatlan is, ő pedig mindkettőre választ kapott. Wan már sokkal jobban érezte magát. Wan szeme már egyáltalán nem fekete. Wannak egy igazán szép hajója kering orbitális pályán, egy Ötös, a saját tulajdona, speciálisan átalakítva – legalábbis ezzel dicsekedett; Dolly még nem látta. Persze. Wan megeresztett egy kurta célzást arról, hogy olyan ősi hícsí felszerelési tárgyak vannak a birtokában, amelyekhez talán nem becsületes úton jutott. Arra is utalt, hogy rengeteg olyan műtárgy van, amelyeket sohasem jelentettek, mert azok, akik megtalálták, nem akartak jogdíjat fizetni az Átjáró Trösztnek, tudod? Wan úgy véli, jogot formálhat rájuk, hiszen olyan hihetetlen életet élt, a hícsík nevelték fel...

Walthersnek akaratlanul is egy kérdés tolult a szájára: – ez úgy hangzik, mintha meglehetősen sokat látnád Want – jelentette ki, és megpróbált lazának tűnni, de a hangja elárulta, hogy nem az. Naná, hogy nem volt laza; inkább dühös vagy aggódó – de jelen esetben inkább dühös, mint aggódó, mert az egésznek nem volt semmi értelme! Wan mindennek volt nevezhető, csak jóképűnek nem. Vagy barátságosnak. Persze gazdag, és korban is közelebb állt Dollyhoz...

– Ó, drágám, ne légy féltékeny – próbálta megnyugtatni Dolly saját hangján, ami furcsa módon lehiggasztotta Waltherst. – Különben is, tudod, hogy hamarosan elrepül. Nem akar itt lenni, amikor megérkezik a transzport, és éppen most rendeli meg a felszerelését következő útjához. Csak ezért jött ide – emelte fel kesztyűs kezét újra, és nyávogva hozzátette. – Junior féltékeny Dollyraaaa!

– Nem vagyok féltékeny – tiltakozott ösztönösen Walther, majd rögtön utána bevallotta: – De igen. És ne tegyél nekem szemrehányást érte, Doll.

A nő közelebb húzódott hozzá az ágyban, olyan közel, hogy ajka szinte már érintette a férfi fülét, aki érezte lágy lélegzetvételét, amikor pösze, cicás hangon ismét megszólalt:

– Esküszöm, hogy nem, Mr. Junior, de borzasztóan örülnék, ha te... – és a kibékülés egyre jobb úton haladt, eltekintve attól, hogy közben megszólalt a piezofon.

Walthers hagyta tizenötször kicsöngeni, ami elég hosszú idő volt ahhoz, hogy befejezze, amit elkezdett, habár nem sikerült olyan tökéletesre, mint ahogy eltervezte. Amikor fogadta a hívást, a repülőtéri szolgálattevő tiszt arca tűnt fel a képernyőn.

– Rosszkor hívlak, Walthers?

– Térj a tárgyra! – közölte Walthers tömören, hogy eltitkolja lihegését.

– Nos, talpra, Audee! Egy hat főből álló csapat skorbutos lett. A koordinátáik kissé zavarosak, de van náluk irányfeladó. Ez mindenük. El kell vinned hozzájuk egy orvost, egy fogászt és kábé egy tonna C-vitamint, amint felkel a nap. Ami azt jelenti, hogy legkésőbb kilencven perc múlva fel kell szállnod.

– Ó, a pokolba is, Carey! Nem tud várni az ügy?

– Tud, ha azt akarod, hogy mind meghaljanak, mire odaérsz. Nagyon betegek. A pásztor, aki rájuk talált, azt mondta, hogy kettő közülük már így sem éli túl.

Walthers magában káromkodott egyet, bocsánatkérőn Dollyra nézett, majd vonakodva kezdte összeszedni a felszerelését. Amikor Dolly megszólalt, már semmi cicás nem volt a hangjában.

– Junior? Nem megyünk haza?

– Itt van a haza – mondta, miközben próbált könnyed hangot megütni.

– Kérlek, Junior! – A könnyed arckifejezés megkeményedett, az elefántcsont maszkról semmit sem lehetett leolvasni, de Walthers hallotta a hangjában a feszültséget.

– Dolly, szerelmem – felelte. – Ott semmi sem vár ránk. Emlékszel? Éppen ezért jönnek ide az emberek. Van egy új bolygónk... Ez a város nagyobb, mint Tokió, és újabb, mint New York. Néhány éven belül hat új transzportot fognak indítani, és állandó összeköttetés lesz a szállítók helyett...

– De mikor? Amikor már öreg leszek?

Talán a hangjában bujkáló szerencsétlenségnek nem volt igazán alapja, de mindenesetre magáért beszélt. Walthers nagyot nyelt, vett egy mély lélegzetet, és megpróbálta viccel elütni a kérdés élét:

– Édesem – mondta –, te akkor sem leszel öreg, ha kilencvenéves leszel! A nő nem válaszolt. – Ó, drágám – hízelkedett. – tudod, hogy kötelesek javítani az életkörülményeinken! Biztos, hogy hamarosan beindítanak egy élelmiszergyárat az Oort-felhőben. Talán már jövőre! És azt is megígérték, hogy felvesznek pilótának az építkezésre...

– Ez nagyszerű! Ezek szerint akkor nem egy hónapig leszel távol, hanem egy teljes évig. Én pedig unatkozhatok ezen a szemétdombon, ahol még egy rendes program sincs, amellyel beszélhetnék.

– Vannak programjaik...

– Csak a holttestemen keresztül! Walthers már teljesen ébren volt, az éjszaka élvezetes emléke elhalványodott.

– Nézd – közölte. – Ha nem szeretsz itt, akkor nem kell maradunk. Nem csak Port Hegramet van a Peggyn. Elutazhatunk a hátországba, megtisztíthatunk egy földterületet, építhetünk egy házat...

– Neveljünk erős fiúkat, és alapítsuk családot? – kérdezte Dolly megvetéssel.

– Nos... hát igen, valami ilyesmi. – Zuhanyozz le! – bújt vissza az ágyba a nő. – Olyan a szagod, mint aki kurváknál járt.

És mialatt Audee Walthers Jr. zuhanyozott, egy teremtmény, amely egyáltalán nem hasonlított Dolly kesztyűbábjaira (bár az egyik őt jelképezte), megpillantotta életének harmincegy valódi éve alatt az első idegen csillagokat; és az egyik beteg feltáró meghalt, nagy megkönnyebbülésére a pásztornak, aki addig elfordított fejjel ápolta; és lázadások törtek ki a Földön, és ötvenegy telepes egy bolygón, nyolcszáz fényévnyire...

És ezalatt Dolly felkelt, és kávét főzött a férjének. Aztán visszafeküdt, és úgy tett, mintha mélyen aludna, mialatt a férfi megitta a kávét, felöltözött, és kiment az ajtón.

Amikor Audee-t nézem a minket elválasztó óriási távolságból, elszomorít, mennyire elesett. Pedig nem volt az. Igazán lenyűgöző fickó volt! Első osztályú pilóta, erős, kemény, amikor keménynek kellett lennie, de kedves, amikor annak jött el az ideje. Gyanítom, belülről mindenki elesettnek tűnik, és most természetesen belülről nézem őt – nagyon messziről belülről. Vagy kívülről, de ez attól függ, milyen vonatkoztatási rendszerben szemléljük ezt a hasonlatot. (Szinte már hallom, ahogy az öreg Sigfrid felsóhajt: „Ó, Robin! Menynyire eltávolodtál a mondanivalódtól!” Mert Sigfrid soha nem vesztegeti az idejét.) Mindnyájan lehetünk elesettek, csak ennyit próbáltam ezzel mondani. Megértőbb lenne úgy tekinteni erre, hogy sebezhető területek, Audee pedig egyszerűen nagyon sebezhető volt, ha Dollyról volt szó.

De az elesettség nem volt Audee természetes állapota. Az elkövetkező rövid időre ő testesített meg minden jót, amiből egy embernek állnia kell – leleményes volt, elviselte a nehézségeket, és fáradhatatlanul dolgozott. Annak kellett lennie. Peggy Földje békésnek látszó felszíne sok csapdát rejtegetett.

Természetesen, mint azt már te is beláttad, Robin itt nem Audee Walthers elesettségéről beszél. Robin sohasem volt elesett, csak éppen időnként szüksége volt arra, hogy megnyugtassa magát: nem nyafogós fajta. Az emberek olyan furák!

A földi világok között Peggy is egy kis ékkőnek bizonyult. Be lehetett lélegezni a levegőjét. Túl lehetett élni az éghajlatát. A növényzet nem okozott folyton kiütéseket, és az állatvilág is meglepően szelíd volt. Hát nem egészen szelíd. Inkább ostoba. Walthers néha már azon csodálkozott, hogy mit kerestek a hícsík Peggy Földjén. Ugyanis a hícsíket állítólag az intelligens élet érdekelte – nem mintha sokat találtak volna –, és a Peggyn ilyen nem volt sok. A legokosabb állat egy ragadozó volt, rókaméretű, vakondlassúságú állat, éppannyira intelligens, mint egy pulyka, ráadásul saját legrosszabb ellensége. A zsákmánya még nála is butább és lassabb volt – így bőven volt mit ennie –, és az elhullás legfőbb okának a fulladás számított, ugyanis túl sokat zabált, és a kihányt élelemtől megfulladt. Az emberek megehették a ragadozót, ha akarták, és legtöbb áldozatát is, és a bolygó növény-és állatvilágából is elég sokat... ha elég óvatosak voltak.

A nyomorult, uránium után kutató feltárók nem voltak elég óvatosak. Mire az erőszakos trópusi napsütés végigperzselt a dzsungelen, és Walthers leszállt a gépével a legközelebbi tisztáson, egyikük már meghalt.

Az orvoscsapatnak nem volt ideje a halottra, inkább a még élő emberek körül sürgölődtek, Waltherst meg elküldték sírt ásni. Eleinte még reménykedett, hogy átpasszolhatja a rabszolgamunkát a pásztoroknak, de csalódnia kellett, mert látta, hogy a nyáj mindenfelé szétszóródott a környéken. Amint hátat fordított, elmentek a pásztorok is.

A halott legalább kilencvennek látszott, és úgy bűzlött, mintha száztíz lenne. A csuklóján viselt dögcédula Selim Yasmenehként azonosította, aki egy bódévárosban született huszonhárom éve, nem messze Kairótól. Élettörténetének hátralévő részét könnyen ki lehetett találni. Végignyomorogta ifjúságát az egyiptomi szegénynegyedekben, aztán beütött valami csoda, melynek jóvoltából esélye lett egy új életre a Peggyn. Tízemeletes priccsre zsúfolva tette meg az utat, végigszenvedte a landolást – ötven telepest zsúfoltak egy pilóta nélküli kapszulába, amelyet kívülről indítottak, miközben mindenki remegett a félelemtől, amikor beléptek a légkörbe, és a kinyíló ejtőernyő akkorát rántott rajtuk, hogy maguk alá csináltak. Közel minden kapszula biztonsággal talajt ért. Addig csak mintegy háromszáz telepes zúzta halálra magát, vagy fulladt meg. Yasmeneh szerencsés volt, de amikor megpróbált nehézfémek után kutatni, már elhagyta a szerencséje, mert a csapata megfeledkezett a kellő óvatosságról. A gumók, amelyeket akkor ettek, amikor elfogytak a készleteik, olyan anyagot tartalmaztak – és ez egyébként majdnem mindegyik peggyi élelmiszerben megtalálható –, amely megakadályozza, hogy felszívódjon a szervezetükben a C-vitamin. Ezt az embernek a saját bőrén kell megtapasztalni ahhoz, hogy elhiggye. Ők akkor még nem hitték el. Tisztában voltak a kockázattal. Mindenki tisztában volt. Csak még egy napot akartak nyerni, aztán még egyet és még egyet, miközben meglazult a foguk, bűzös lett a leheletük, és mire a pásztor belebotlott a táborukba, Yasmeneh számára már túl késő volt, és a többiek is közel álltak hozzá, hogy bevégezzék.

Walthersnek kellett elszállítania az egész társaságot, a mentőket és a túlélőket egyaránt a táborba, ahol majd egyszer az űrkikötőt, a Lofstrom-hurkot építik, és ahol már legalább tucatnyi épület állt. Mire visszaért a líbiaiakhoz, Mr. Luqman tombolt dühében. Feltépte Walthers repülőjének az ajtaját, és ordított.

– Harminchét elveszett óra! Ez felháborító! A szolgáltatásokért rendesen fizettünk, és el is várjuk őket!

– Élet és a halál forgott kockán, Mr. Luqman – felelte Walthers, miközben leállította a gépét, és próbált úgy beszélni, hogy ne érződjék hangján az idegesség és a fáradtság.

– Itt az élet a legolcsóbb! A halál pedig mindannyiunkért eljön egyszer!

Walthers félretolta az útból, és leugrott a földre. – Ugyanolyan arabok, Mr. Luqman...

– Nem! Egyiptomiak! ...nos, akkor mozlimok...

– Akkor sem érdekelnének, ha a tulajdon testvéreim lettek volna! Minden percünk drága! Nagyon nagy a tét! Miért kellene visszafojtani a dühét, vicsorgott Walthers. – ez a törvény, Mr. Luqman, én csak bérlem a gépet; vészhelyzetben kénytelen vagyok segíteni. Olvassa el a szerződést!

Ezzel a kijelentéssel nem lehetett vitába szállni; Luqman bármennyire bosszankodott is, meg sem próbálta. Helyette felsorolta a Walthers távollétében felgyűlt feladatokat. Mindegyikkel tegnapra kellett volna elkészülnie. Vagy még annál is hamarabb. És ha Walthers nem alussza ki magát, egy napon mindnyájan el fogunk aludni, de nem egy napra, hanem örökre, nem igaz?

Így tehát olyan kialvatlanul, úgy, ahogy volt, Walthersnek az elkövetkező órában magnetoszondát kellett vontatnia – kényes, érzékeny munka, az érzékelőt egy százméteres kábel végén kell a gép után húzni, miközben az átkozott esetlen műszer minduntalan azzal fenyeget, hogy beleakad a fák koronájába, vagy nekicsapódik a földnek. És a kérések – repüljön egyszerre két gépen – közötti pillanatokban Walthers komoran úgy érezte, Mr. Luqman hazudott neki; más lenne a helyzet, ha az egyiptomiak líbiaiak lennének. A nacionalizmust nem hagyták a Földön. Már itt is voltak határvillongások, pásztorok kontra rizstermelők, amikor a gulya az itató felé tartva letiporta a vetést; kínaiak kontra mexikóiak, amikor hibát követtek el egy földigénylő lap kitöltésénél; afrikaiak kontra kanadaiak, szlávok kontra spanyolok, a kívülálló számára minden ok nélkül. Szörnyű. Még ennél is rosszabb volt, ha szláv szláv ellen, latin latin ellen fordult.

Pedig a Peggy igazán gyönyörű világ lehetett volna. Mindene megvolt csaknem mindene, ha eltekintünk az olyan apróságoktól, mint a C vitamin. A Hícsí-hegység, a Zuhatag Gyöngye-vízesés, ahol nyolcszáz méter magasból zuhogott a tejfehér áradat a déli gleccserekből, az Apró Kontinens fahéjillatú erdői, ahol azok a néma, levendulaszínű majmok éltek – nos, valójában nem igazi majmok. De aranyosak. És az Üveg-tenger. A Szélfútta Barlangok. És a farmok – különösen a farmok! A farmok, melyekért a sok szegény afrikai, kínai, indiai, latin, arab, iráni, ír és lengyel – a sok millió mindenre elszánt fickó ilyen messzire jött a Földtől és a szülőhazájától.

Szegény arabok – gondolta magában, de azért voltak gazdagok is. Mint az a négy, akinek épp most dolgozott. Amikor „nagyon nagy dolgokat” emlegettek, akkor dollárok és centek jártak a fejükben, ez tiszta sor. Az expedíció nem volt olcsó mulatság. A gép, amelyet kibéreltek, hat számjegyű összegbe került – kár, hogy neki nem jut több belőle! És ez csak a legkisebb része volt a felmerülő költségeknek, amelyeket sátrakra, hanglokátorokra és geológiai elemzőkre költöttek; fizetniük kellett a műholdhasználatért, nem beszélve a műhold idejéről, amellyel a fakó színű radartérképet és a felvételeket készítették; neki, amiért a berendezéseiket vontatja... és mi jön még ezután? Legközelebb ásni kell. Le kell juttatni a szondákat a háromezer méterrel alattuk fekvő sórétegbe, ami milliókba fog kerülni...

Hacsak – döbbent rá – nem alkalmazzák azokat az illegális hícsí technológiákat, amelyekről Wan mesélt Dollynak. Az első, amit az emberek a rég eltávozott hícsíkről megtanultak, az volt, hogy imádtak alagutakat ásni. A legtöbb műtárgyat is a vénuszi kotorékokban találták. Azokat az alagutakat egy technológiai csodaeszközzel ásták, egy mezőgenerátorral, amely fellazította a sziklák kristályszerkezetét, majd sűrű masszává alakította; ezután kiszivattyúzta a masszát, és a keletkezett üreget kemény, kékesen fénylő hícsí fémmel burkolta be. Néhány ilyen generátor még létezett, de nem magánkézben.

De Mr. Luqman társasága talán hozzájuthatott egyhez... ami nem csupán annyit jelentett, hogy sok pénz fölött rendelkeznek, hanem azt is, hogy nagy a befolyásuk... vagyis akad egy pártfogójuk a megfelelő helyen; a rövid pihenők és az étkezések alatt véletlenül elcsípett megjegyzések alapján gyanította, hogy ez a valaki nem más, mint egy Robinette Broadhead nevű ember.

A sókupolát bemérték, a fúrási területeket kijelölték, az expedíció a legfontosabb feladatát elvégezte. Már csak annyi maradt hátra, hogy ellenőrizzenek néhány egyéb tehetőséget, és befejezzék az adatok értékelését. Még Luqman is lazítani kezdett, s az esti beszélgetéseknél egyre többször merült fel témaként a hazautazás. De az otthon egyikőjüknek sem Líbiát jelentette, még csak nem is Párizst. Texasban várta őket átlagban 1,75 feleség és megközelítőleg féltucatnyi gyerek. Ők nem egyenletesen oszlottak meg közöttük, amennyire Walthers meg tudta állapítani, de – talán szándékosan – nem fedték fel Walthers előtt a részleteket. Hogy próbálja oldani a hangulatot, azon vette észre magát, hogy Dollyról mesél. Többet, mint kellene. A kirívó fiatalságáról. Az előadóművészi karrierjéről. A bábjairól. Elmesélte, hogy Dolly mennyire ügyes, minden bábát saját kezűleg készítette – egy kacsát, egy kutyust, egy csimpánzt és egy bohócot. De a legjobban a hícsíbáb sikerült. Csapott homlokot, horgas orrot, kiugró állat varrt neki, na meg olyan szemeket, amelyek a fülek felé elvékonyodtak, akárcsak az ősi egyiptomi falfestményeken. Profilból az arc szinte csak egy ferde vonal volt – mindezt csupán persze a képzeletére hagyatkozva hozta össze, mivel ember még nem látott eleven hícsít.

Fawzi, a legfiatalabb líbiai okosan rábólintott.

– Igen, az jó dolog, ha egy asszony ért a pénzkereséshez – jelentette ki.

– Itt nem csak a pénzről van szó. Segít neki, hogy elfoglalja magát, érted? De még így is félek, hogy kissé unatkozik Port Hegrametben. Nincs senki, akivel válthatna pár szót.

– Elfoglaltság – bólintott Shameem. – Amikor még csak egy feleségem volt, nekem is állandóan különböző programokat kellett vennem. Emlékszem, különösen szerette a „Kedves Abby”, meg a „Fatima barátai” címűeket.

– Bárcsak én is tudnék ilyeneket szerezni, de efféléből nincs sok a Peggyn. Így hát nem tehetek neki szemrehányást, amikor, tudjátok, hogy van az, szerelmes hangulatban vagyok, ő pedig nem... – Walthers elhallgatott, mert a líbiaiak nevetésben törtek ki.

– A Második szúrában le van írva – röhögte a fiatal Fawzi –, hogy az asszony a mi birtokunk, és akkor szántjuk fel a birtokunkat, amikor nekünk tetszik. Így mondta al-Bakára, a Tehén.

– Az én feleségem sajnos nem tehén – eresztett meg Walthers egy viccet, miután elnyomta feltörni készülő haragját. – A te feleséged sajnos nem feleség – hordták le az arabok.

– Odahaza Houstonban van egy kifejezésünk az ilyen férfiakra, mint te: papucs. Egy férfira nézve ez szégyen. – Na ide figyeljetek – kezdte Walthers elvörösödve; majd újra lenyelte a dühét. A konyhasátor fölött Luqman figyelte őket, aki felnézett a napi brandy adag kiméréséből, és helytelenítően összehúzta szemöldökét a hangok hallatán. Walthers mosolyt erőltetett az arcára. – Ebben sohasem fogunk egyetérteni – mondta. – De azért legyünk barátok. Azon tűnődtem – próbált témát váltani –, miért döntöttetek úgy, hogy pont itt, az egyenlítő mentén kutattok olaj után.

Fawzi csücsörített, és alaposan megvizsgálta Walthers arcát, mielőtt válaszolt volna.

– Rengeteg megfelelő geológiai adattal rendelkezünk.

– Ebben biztos vagyok... azok a műholdképek nyilvánosak. Nincsenek titkosítva. De ígéretesebb területek találhatók az északi féltekén, az Üveg-tenger körül.

– Ennyi elég – szakította félbe Fawzi emelt hangon. Ugye nem fizetnek érte, hogy kérdezősködj, Walthers?

– Én csak...

– Olyasmibe ütöd az orrod, amihez semmi közöd!

Walthers jól gondolta, hogy Robin Broadhead pénzeli a feltárókat. De az indítékait már nem látta ilyen kristálytisztán. Robin nagyon erkölcsös ember volt, de törvényi értelemben nem patyolat tiszta. Olyan ember volt (mint látjátok), akinek nem kis öröme tellett abban, hogy pletykákat terjesztett magáról, különösen amikor egyes szám harmadik személyben beszélhetett magáról.

Ismét hangoskodni kezdtek, majd megérkezett Luqman a napi nyolcvan milliliter brandyvel.

– Mi folyik itt? – kíváncsiskodott. – Miről kérdezősködik az amerikai?

– Nem számít. Nem válaszoltam neki.

Luqman egy pillanatig Walthers kezében tartott brandy adagját nézte, majd váratlanul felemelte a poharat, és egy hajtásra kiitta. Walthers elfojtotta magában a tiltakozó morgást. Nem ért meg egy veszekedést. Valójában nem is akart együtt inni ezzel a társasággal. És Luqman látszólag aprólékos méricskélése, amellyel az adagokat kiporciózta, nem gátolta meg abban, hogy titokban meg ne húzza egyszer-kétszer az üveget. Arca kipirult, beszéde elnehezült.

– Walthers – mormogta –, ha fontosnak érezném, megbüntetnélek a kíváncsiskodásodért, de nem teszem. Tudni szeretnéd, miért itt kutatunk, százhetven kilométerre az űrkikötő tervezett helyétől? Nézz csak fel! – intett teátrálisan az ég felé, és megtántorodott. – Különben sem számít most már! dülöngélt odébb.

Walthers a távozó után nézett, majd felpillantott az éjszakai égboltra.

Ismerős, kékesen fénylő fénypontok siklottak el a szeme előtt. A transzport! Az S. Ya. Broadhead csillagközi hajó orbitális pályán haladt. Meg tudta határozni az irányát, ahogy egyre szűkebb körben kering a bolygó körül, és parkoló pályára áll, új, krumpli formájú, kékesen világító hold a Peggy felhőtlen egén. Tizenkilenc órán belül megérkezik. Mielőtt ez megtörténik, a siklójával elé kell mennie, és az űrből le kell szállítania a földre a sérülékeny rakományt vagy az utasokat, esetleg meglökdösnie a leszállókapszulákat, amelyekben a telepesek érkeznek új otthonukba.

Walthers magában megköszönte Luqmannak, hogy elorozta az italát; aznap éjjel nem alhat. Mialatt a négy arab aludt, ő sátrakat bontott, összepakolta a felszerelést, berakodott a repülőbe, és beszélt Port Hegramettel, hogy megbizonyosodjon róla, beosztották szolgálatra. Beosztották. És ha másnap délig odaér, kap egy ágyat, és részt vehet az űrhajó kirakodásában és a visszaútra való felkészítésében. A hajnal első sugarára felébresztette a káromkodó és botladozó arabokat. Félóra múlva már a repülő fedélzetén tartottak hazafelé.

Hamar elérte a repülőteret, habár a fejében egyre csak suttogott egy monoton hang: elkéstél, elkéstél...

Elkésett, de miről? Azután rájött. Amikor megpróbált fizetni az üzemanyagért, a bankautomata képernyőjén vörösen villogó nulla jelent meg. Semmi sem volt a Dollyval közös számláján.

Lehetetlen! – vagy talán nem is annyira lehetetlen, gondolta, miközben az üres helyet nézte, ahol tíz nappal ezelőtt még Wan landolója állt. És amikor átkutatta a lakást, már meg sem lepődött azon, amit talált. A közös bankszámlájukat megszüntették. Dolly ruhái eltűntek, a bábjai eltűntek, de legfőképp maga Dolly tűnt el.

Akkor egyáltalán nem gondoltam Audee Walthersre. Ha az eszembe jut, biztosan megsiratom – vagy ha őt nem is, akkor magamat. Ha másért nem, akkor azért, mert így mentséget találtam volna a könnyeimre. Egy szerető kedves elvesztése olyan tragédia, amelyet magam is jól ismerek: az én kedvesem már hosszú évek óta be van zárva egy fekete lyukba.

De az igazság az, hogy még csak nem is gondoltam rá. A saját dolgaimmal törődtem. Sokkal fontosabb dolog foglalkoztatott, mégpedig a szúró fájdalom a gyomromban és az, hogy szörnyű terroristák fenyegetnek engem és egész környezetemet.

Természetesen nem ez volt az egyetlen szörnyű dolog körülöttem. Elkopott zsigereimmel kellett törődnöm. Ezalatt vásárolt artériáim lassan elmeszesedtek, és mindennap hatezer sejt pusztult el pótolhatatlan agyamban; ezalatt a csillagok lelassultak, és az univerzum elkerülhetetlen végzete felé vonszolta magát, ezalatt minden, amire nem gondol az ember, elkerülhetetlenül tartott a szakadék felé. És én még egy gondolatot sem vesztegettem rájuk.

De mindannyian így vagyunk ezzel, nem igaz? Csak megyünk előre, mert az iskolában arra neveltek minket, hogy ne törődjünk ezekkel a „ezalatt”-okkal egészen addig – mint ahogy a zsigereim is –, amíg át nem veszik az irányítást.

3.

Esztelen erőszak

Egy bomba Kiotóban, amely elhamvasztott több ezer több ezer éves faragott Buddhát, egy legénység nélküli hajó, amely landolt az Átjárón, és amikor felnyitották, kilehelt magából egy felhőnyi rosszindulatú spórát, lövöldözés Los Angelesben, plutóniumporral szennyezett vízgyűjtő medence Londonban – ezek az események nyomták rá bélyegüket az életünkre. Terrorizmus. Esztelen erőszak.

– Van valami szokatlan ebben a világban – mondtam drága feleségemnek, Essie-nek. – Az egyének józanok és érzékenyek, de ha csoportokba tömörülnek, olyanok, mint a civakodó kamaszok... olyan gyerekesek!

– Igen – bólintott rá Essie. – Így van. De válaszolj egy kérdésre, Robin. Hogy vannak a beleid?

– Pont olyan jól, ahogy az elvárható – feleltem könnyedén, és még megtoldottam egy viccel. – Manapság már nem lehet jó minőségű belsőségeket szerezni. – A beleim természetesen átültetésből származtak, mint a testem minden más olyan része, amely ahhoz kellett, hogy életben maradjak – ez az előnye a Teljes Orvosinak. – De nem akarok a betegségemről beszélni. Inkább beszéljünk arról, miért beteg a világ.

– És jó is, hogy beszélsz róla – bólintott Essie. – Habár, véleményem szerint, ha új belsőségeket kapnál, akkor ritkábban hoznád fel ezt a témát – lépett elém, és tenyerét a homlokomra helyezte, miközben szórakozottan bámulta az ablakon át a Tappan-tengert. Kevesen értenek úgy a műszerekhez, mint ő, és a tudásáért már számos díjat is kapott, de ha azt akarta tudni, van-e lázam, ugyanúgy mérte meg, mint a dadusa kisgyerek korában Leningrádban. – Nem túl meleg – ismerte el kelletlenül. – De mit mond Albert?

– Albert azt mondja – feleltem –, hogy törődj inkább a hamburgereiddel szorítottam meg a kezét. – Becsületszavamra. Jól vagyok.

– Meg fogod kérdezni Albertet is? – alkudozott. Tudtam, éppen egy sor új üzletet akar nyitni, ezért nincs sok ideje törődni velem.

– Meg fogom – ígértem, és ahogy hátat fordított nekem, megveregettem formás fenekét. Amint kilépett a szobából, már intézkedtem is: – Albert! Hallottad?

Az íróasztalom fölötti holoörvényből kibontakozott az adatvisszakereső-rendszerem képe. Az orrát vakarta a pipája szárával.

– Igen, Robin – mondta Albert Einstein. – természetesen hallottam. Mint te is tudod, folyamatosan működnek az érzékelőim, kivéve, ha határozott utasítást adsz, hogy kapcsoljam ki őket, vagy amikor olyan események történnek, melyek minden kétséget kizáróan a legszorosabb magánélet részét képezik.

– Bizony – tanulmányoztam az arcát. Az én Albertem egyáltalán nem volt egy bonviván gyűrött garbójában, amely ráncot vetett a nyaka körül, és a bokájára csúszott zoknijával. Essie egy pillanat alatt rendezett külsőt tudna neki programozni, de én jobban szeretem így, ahogy most van. – és hogy tudod megállapítani, mi tartozik a legszorosabb magánélethez, ha nem kukucskálsz?

Erre a kérdésre a pofacsontját kezdte vakargatni, és elmosolyodott; egy költői kérdés nem igényelt választ. Albert inkább barát, mint program. Eleget tud ahhoz, hogy ne válaszoljon, amikor felteszek egy efféle kérdést. Régebben tucatnyi kereső és döntés-előkészítő programot használtam. Volt üzleti tanácsadó programom, amely megmondta, hogy állnak a befektetéseim, és egy orvosprogramom, amely eldöntötte, mikor szorulok szervátültetésre (többek között azt is gyanítottam róla, hogy utasítja a szakácsprogramomat, milyen gyógyszereket csempésszen az ételembe), egy ügyvédprogramom, melynek a tanácsai segítettek, hogy ne kerüljek bajba, és – amikor már amúgy is túl sokan voltak – lett egy pszichiáterprogramom, amely elárulta, mi nyomja a lelkem. Vagy legalábbis megpróbálta; nem mindig hittem neki. De egyre többször csak egy programot használtam. Így a rendszer, amellyel az időm nagy részét töltöm, a legfőbb tudományos tanácsadóm és házi ezermesterem: Albert Einstein.

– Robin – mondta kissé rosszallóan. – Ugye nem csak azért hívtál, hogy meggyőződj, szoktam-e Kukucska Pétert játszani?

– Nagyon is jól tudod, miért hívtalak – közöltem vele, és ez így is volt. Bólintott, és az irodám túlsó, Tappantenger fölötti falára mutatott, a kommunikátor képernyőjére. Azt is ő vezérelte, mint minden birtokomban lévő eszközt. A képernyőn egy sugárveszélyre hasonlító ábra tűnt fel.

– Miközben beszélgetünk – kezdte –, vettem magamnak a bátorságot, és megvizsgáltalak egy impulzusnyalábbal, Robin. Ide süss! Ez itt a legutóbbi bélátültetésed eredménye, és ha közelebbről is meg akarod vizsgálni... várj, kinagyítom a képet... szerintem még a te gyakorlatlan szemed is észreveszi ezt a gyulladást. Attól tartok, a szervezeted kilöki magából.

– Nem kell mondanod – csattantam fel. – Mennyi időm van még?

– Úgy érted, mennyi időd van még, amíg kritikussá nem válik az állapotod? Ó, Robin – mondta megfontoltan. – nehéz ezt pontosan megmondani, mivel a belgyógyászat nem egzakt tudomány...

– Mennyi?!

– Csak a minimumot és a maximumot tudom megbecsülni – sóhajtott. – nem valószínű, hogy egy napnál kevesebb, de az sem, hogy hatvan napnál több.

Megnyugodtam. Rosszabb is lehetett volna.

– Szóval van még egy kis időm, mielőtt súlyossá válik a helyzet.

– Nem, Robin. A helyzet máris súlyos. Egyre rosszabbul leszel. Feltétlenül el kellene kezdened gyógyszert szedni, de gyógyszer nélkül is megjósolhatom, hogy igen hamar nagy fájdalmaid lesznek. – Szünetet tartott, tanulmányozott egy kicsit, majd folytatta: – Az arckifejezésedből arra következtetek – mondta –, hogy személyes okokból halasztod, ameddig csak lehet.

– Meg akarom fékezni a terroristákat!

– Ó, persze – bólogatott. – Tudom, hogy ezen dolgozol. És ez így is van jól, ha kíváncsi vagy a véleményemre. Ezért akarsz elutazni Brazíliába, hogy közbenjárj az Átjáró érdekében... – El is utaztam; a legszörnyűbb dolgot, amelyet a terroristák végrehajtottak, egy űrhajóról végezték, amelyet senki sem volt képes elkapni. – ...és megpróbáltad olyan adatok megosztására rábírni őket, amelyek segítenék a terroristaellenes harcukat. Tőlem pedig azt várod, hogy biztosítsalak arról: a késlekedés nem fogja a halálodat okozni.

– Pontosan, drága Albert – mosolyogtam.

– Megadhatom neked ezt a biztosítékot – felelt higgadtan –, vagy legalábbis folytathatom a megfigyelésedet, amíg akuttá nem válik az állapotod. Akkor azonban azonnal sebészre lesz szükséged.

– Egyetértek, drága Albert – mosolyogtam tovább, de ő nem mosolygott vissza.

– Azonban – folytatta – nekem úgy tűnik, nem emiatt halasztod egyre az átültetést. Szerintem akad ott még valami más is.

– Ó, Albert – sóhajtottam. – Unalmas vagy, amikor Sigfrid von Ideget játszol. Inkább kapcsold ki magad, légy jó fiú. Megtette, de komolynak látszott; és minden oka megvolt rá, hogy komolynak látsszék, mert igaza volt.

Magad is láthatod, hogy mélyen a lelkemben, ahol még mindig hordozom a bűntudat magvát, amelyet Sigfrid von Idegnek sem sikerült kiirtania onnan, arra a meggyőződésre jutottam, hogy a terroristák jól tették, amit tettek. Nem úgy értem, hogy helyesen cselekedtek, mert gyilkoltak, robbantottak, és megőrjítették az embereket. Ezeket a cselekedeteket épeszű ember nem tarthatja helyesnek. Úgy értem, azért cselekedtek helyesen, mert úgy érezték, sérelem érte őket, valami szörnyű igazságtalanság az emberiség részéről, és igazuk volt, hogy ezért elégtételt akartak venni. Nem csupán arról volt szó, hogy meg akartam fékezni a terroristákat. Jó útra akartam terelni őket.

Vagy legalábbis nem rosszabbra, mint amilyenen most jártak, és itt jött be a képbe az erkölcs. Mennyit kell lopnod egy másik embertől, hogy valóban tolvaj legyen belőled?

Sokat rágódtam a kérdésen, de nem tudtam, kinél keressem a helyes válaszokat. Essie-nél nem lehetett, mert a vele való beszélgetés előbb-utóbb a beleimnél kötött ki. Az öreg pszichiáterprogramnál sem, mert a kérdés a „Mit csináljak, hogy jobb legyen a világ”-ról hamar elcsúszott a „Miért érzed úgy, Robin, hogy meg kell váltanod a világot”-ra. Még Alberthez sem fordulhattam, pedig vele minden témáról el lehetett beszélgetni. De ha ilyesmiről kérdezem, úgy néz rám, mintha azt kérném tőle, hogy határozza meg nekem a flogiszton tulajdonságait. Vagy Istent. Albert csak egy holografikus vetület, de nagyszerűen reagál a környezetére, néha pont olyan jól, mintha személyesen is jelen lenne. Így hát elgondolkozva nézne körül, bárhol vagyunk is például a tengerparti házban, amely – be kell vallanom – nagyon is kényelmes lakóhely, és valami ilyesmit mondana: „Miért teszel fel nekem metafizikai kérdéseket, Robin?”, és tudom, hogy az üzenetének a ki nem mondott fele a következő: „Mennybéli istenek, mikor érted már meg?”

Nos, végül is megoldottam. Egy bizonyos pontig. Isteni szerencséből kifolyólag hozzájutottam egy rakás pénzhez, amikor a legkevésbé vártam, a pénz pedig pénzt fial, és most már bármit megvehetek, ami eladó. Néha még azt is, ami nem. Sok ilyen van a birtokomban. Vannak befolyásos barátaim. Én vagyok az, akivel számolni kell. Szeret, igazán szívből szeret az én drága feleségem, Essie és ráadásul még gyakran is, annak ellenére, hogy jól megvagyunk. Így hát inkább nevetek az egészen, és másra terelem a szót...de még így sincs válasz.

Még most sincs válasz, pedig a kérdések sokkal sürgetőbbé váltak.

A másik dolog, ami bántja a lelkiismeretemet, az, hogy a szegény öreg Audee Waltherst hosszú ideig magára hagytam e miatt a kis kitérő miatt, szóval most gyorsan fejezzük be.

Azért éreztem magam bűnösnek a terroristák miatt, mert én gazdag voltam, ők viszont szegények. Odakint egy egész nagyszerű galaxis várt rájuk, de nem volt lehetőségünk, hogy odajuttassuk őket – legalábbis nem elég gyorsan –, és ettől felment bennük a pumpa. Éheztek. Látták a PV-ben, hogy néhányunknak micsoda nagyszerű élet jutott, majd körülnéztek a kunyhóikban vagy a bérkaszárnyáikban, és látták saját életük kilátástalanságát, s hogy milyen halvány annak az esélye, hogy a jó dolgokat megszerezzék még a haláluk előtt. Ez a növekvő elvárások forradalma, mondja Albert. Kellett lennie gyógyírnak – csakhogy még nem találtam rá. És közben egyfolytában mardosott a kétely, hogy van-e jogom tovább rontani a helyzetükön. Van-e jogom megvásárolni valaki másnak a szerveit, a bőrét, az artériáit, amikor az enyémek már elöregedtek?

Nem tudtam a választ ezekre a kérdésekre, és most sem tudom. De a beleimben érzett fájdalom nem volt olyan rossz, mint az amiatt érzett fájdalom, hogy elorozom valaki másnak az életét, csak mert én meg tudom fizetni, ő pedig nem.

És mialatt ott ültem, a kezemet a hasamra szorítva, és azon tűnődtem, mihez fogok kezdeni, ha felnövök, az univerzum tette a maga dolgát.

És ez a dolog nagyon sok esetben aggasztó volt. Ott volt például Mach elve, amelynek a lényegét Albert újra és újra megpróbálta elmagyarázni, amely abból állt, hogy valakik, talán épp a hícsík, megpróbálták összenyomni az univerzumot labdává, hogy újraírják a fizika törvényeit. Hihetetlen. És egyben hihetetlenül rémisztő, ha alaposan belegondol az ember... de ez még millió vagy milliárd év távolában van, szóval a fenyegetést nem nevezhetjük közelinek. A terroristák és a növekvő létszámú hadseregek problémáját viszont most kell megoldanunk. A terroristák elraboltak egy kapszulát, amely a Pentagonba tartott. A soraikba frissen sorozták a regrutákat a Szahil-övben, ahol megint tönkrement a termés.

„Mach elve”, amiről Robin beszél, akkor még csak elméletként létezett, habár meglehetősen ijesztő elméletként. Ez bonyolult téma. Legyen annyi elég, hogy voltak jelek, melyek arra utaltak, hogy a világegyetem tágulása megállt, és elkezdődött az összehúzódás – és amint az a töredékeikben fennmaradt ősi hícsí írásokból kiderült, az összehúzódás okai nem voltak természetesek.

Ezalatt Audee Walthers elkódorgott felesége nélkül próbált új életet kezdeni; ezalatt felesége csatlakozott a kiállhatatlan Wanhoz; ezalatt, a mag közelében, a hícsí Kapitány erotikus gondolatokat forgatott a fejében a másodtisztjével kapcsolatban, akinek a számunkra is kiejthető neve úgy hangzott: Kétszer; és miközben a feleségem a beleim állapota miatt aggódott, sikeresen beindított egy gyorsétteremláncot Pápua Új-Guineán és az Andamán-tengeri szigeteken; és ezalatt – ó, ezalatt! Mennyi minden történt ezalatt!

És történik is mindig, habár általában nem tudunk róla.

4.

Az S. Ya. Fedélzetén

1908 fényévnyire a Földtől barátomnak – hajdani barátomnak, aki a sors kiszámíthatatlan szeszélye folytán ismét a barátom lesz –, Audee Walthersnek újra eszébe jutott a nevem, de nem sok szeretettel gondolt rám. Épp meg akart szegni egy általam felállított szabályt.

Említettem már, hogy sok minden fölött rendelkezem. Ezek közül az egyik, hogy részesedésem van az emberiség által ismert legnagyobb űrhajóban. Egyike volt azoknak a szerkezeteknek, amelyeket a hícsík hagytak hátra a Naprendszerben. Az Oort-felhőben keringett, amíg fel nem fedezték. Úgy értem, amíg az emberek fel nem fedezték – a hícsík és az Australopithecusok nem számítanak. Hícsí Mennyországnak neveztük el, de amikor eszembe jutott, milyen kiváló szállítóeszközéül szolgálhatna azoknak az embereknek, akik el akarják hagyni a Földet, amely már képtelen volt eltartani őket, hogy eljussanak egy olyan planétára, amelyik viszont igen, meggyőztem a többi társtulajdonost, és új nevet adtunk neki. A feleségem után S. Ya. Broadhead-nek kereszteltük el. Felajánlottam az összeget, amelyből át lehetett alakítani a telepesek befogadására, és munkába állítottuk a legközelebbi és legígéretesebb gyarmat, a Peggy Földje és a Föld között.

Így megint olyan helyzetbe kerültem, hogy a lelkiismeretem hangja összeugrott a józanésszel, mivel azt akartam, hogy mindenki megtalálja a helyet a világegyetemben, ahol boldogan élhet, de ahhoz, hogy ezt elérhessem, profitot kellett termelnem. Ezt hívják Broadhead törvényének. Ami azt illeti, nagyon hasonlított azokra a törvényekre, amelyek annak idején az Átjárón voltak érvényben. Az embernek meg kellett fizetnie az odautat, de ha nyert a sorshúzáson, mehetett hitelbe is. A visszaút viszont súlyos pénzekbe került. Ha telepesnek jelentkeztél, csak visszaadtad a hatvan hektár földet, és kaptál egy visszaútra szóló jegyet. Ha már nem volt földed, mert elveszítetted, eladtad, vagy elkockáztad, két választásod maradt. Készpénzben kifizethetted a visszautat. Vagy maradtál, ahol voltál.

Vagy ha űrhajók vezetésére képeztek ki, és a hajó egyik pilótája úgy érezte, neki a Peggyn kell maradnia, beléphettél a legénység tagjai közé, és ledolgozhattad a visszaút költségeit. Így tett Walthers is. Ámbár nem igazán tudta, mihez fog kezdeni, ha megérkezik a Földre. Csak abban volt biztos, hogy Dolly távozása után nem akar az üres lakásban maradni, ezért pénzzé tette a bútorokat és minden más ingóságot, amit csak tudott, két ingajárat között, megegyezett az S. Ya. kapitányával, és útnak eredt. Furcsának és kellemetlennek érezte, hogy az a dolog, amelyet Dolly kért tőle, és ő lehetetlennek tartott, hirtelen az egyetlen választása maradt. De rájött, hogy az élet sokszor furcsa és kellemetlen.

Így hát az utolsó pillanatban, kimerültségtől remegve, behajózott az S. Ya. fedélzetére. Még volt tíz órája az első szolgálatig, ő pedig mind a tízet átaludta. Még így is támolygott, és kissé zsibbadt volt az átéltektől, amikor egy tizenöt éves bukott telepes kávét hozott neki, és az S. Ya. Broadhead született Hícsí Mennyország irányítótermébe kísérte.

A hajó pokolian hatalmas volt! Kívülről nem igazán tűnt annak, de azok a hosszú folyosók, azok a tízemeletes ágyakkal telezsúfolt kamrák (most üresek voltak), a korlátokkal felszerelt galériák és termek, tele idegen gépekkel vagy elszállított gépek helyeivel – olyan óriási volt, hogy felülmúlt minden, Walthers által korábban látott űrhajót. Még az irányítóterem is hatalmas volt; minden berendezésből látott egy tartalék példányt is. Walthers már repült hícsí hajókkal – így jutott el a Peggyre is, egy átalakított Ötös pilótájaként. Az irányítóberendezések csaknem megegyeztek az általa ismertekkel, de mindenből kettő volt, és a hajó nem is volt hajlandó repülni, ha nem ült mindkettő előtt egy-egy ember.

– Üdvözlöm a fedélzeten, Hetedik – mosolygott rá egy keleties külsejű nő a bal oldali székről. – Janie Yeexing vagyok, a harmadik tiszt. Engem jöttél leváltani. Amheiro kapitány egy percen belül itt lesz. – A nő nem nyújtotta kézfogásra a kezét, mindkettőt az előtte lévő konzolon tartotta. Walthers ezt így is várta. Két ügyeletes pilóta annyit jelentett, hogy két pilóta négy keze van folyamatosan az irányítószerkezeten, máskülönben nem repült a madárka. Egyébként nem ütköztek volna neki semminek, mert nem volt minek, de ha nem így tesznek, nem tudták volna tartani az útvonalat.

Ludolfo Amheiro, egy őszülő oldalszakállú, duci kis emberke lépett be a terembe. Kilenc kék karperecet viselt a bal csuklóján – nem sok ember büszkélkedhetett ennyivel, és Walthers tudta, hogy mindegyik olyan utat jelöl, amikor a hőskorban a pilóták csak beszálltak egy hícsí hajóba, és nem tudták, merre, hova viszi őket; eszerint ennek az embernek nagy tapasztalata van!

– Isten hozta a fedélzeten, Walthers – köszöntötte gépiesen. – tudja, hogy zajlik a váltás? Igazából semmi ördöngösség nincs benne. Csak tegye a kezét a kerékre Yeexing keze fölé... – Walthers rábólintott, és úgy tett, ahogy mondták. A nő kezét melegnek, puhának érezte, ahogy óvatosan kihúzta az övé alól, majd formás kis fenekét lecsúsztatta a pilótaszékről, és Walthers elfoglalhatta a helyét. – Ennyi az egész – jelentette ki elégedetten a kapitány. – Tulajdonképpen Madjhour elsőtiszt vezeti a gépet – bólintott egy sötét bőrű, mosolygós férfi felé, aki épp ebben a pillanatban foglalta el a Walthers jobbján lévő széket. – Ő majd elmond mindent, amire szüksége lehet. Minden órában van tíz perce, hogy kimenjen a vécére... ennyi. Velem vacsorázna ma este?

Yeexing egy mosollyal erősítette meg a meghívást; és Walthers döbbenten eszmélt rá – miközben Ghazi Madjhour felé fordult, hogy meghallgassa az utasításait –, hogy már tíz perce nem gondolt Dollyra.

Azért nem volt annyira egyszerű, mint ahogy a kapitány mondta. A repülés, az repülés. Nem lehet elfelejteni. A navigálás azonban már egészen más káposzta. Különösen, hogy az ősi hícsí csillagtérképek nagy részét már megfejtették, vagy jó úton haladtak a megfejtésük felé, mialatt Walthers pásztorokat és feltárókat fuvarozott a Peggyn.

Az S. Ya. térképei azonban jóval komplikáltabbak voltak azoknál, amelyeket Audee valaha is használt. Két változatban is léteztek. A legérdekesebb hícsí volt. Szürkészöld és furcsa arany jelek tarkították, amelyeket csak hézagosan értettek, ennek ellenére mindent megmutatott. A másik, kevésbé részletes, de az emberek számára sokkal használhatóbb térképet emberek készítették és angol nyelvű feliratokkal látták el. Azután ott volt az útinapló, amelyet ellenőrizni kellett, mivel automatikusan mindent rögzített, amit a hajó látott vagy csinált. Ott volt a nagy képernyő – nem is használták a pilóták, csak ha valami elromlott, amiről tudniuk kellett. Mindez újdonság volt Audee-nak.

Az volt a jó az egészben, hogy az új ismeretek elsajátítása teljesen lefoglalta. Janie Yeexing tanította, és ezt azért is kellemesnek találta, mert a nő jelenléte másról is elterelte a gondolatait... kivéve azokat a keserves, lefekvés előtti perceket.

A visszautat az S. Ya. csaknem üresen tette meg. Több mint háromezernyolcszáz telepes utazott Peggy Földjére. Visszafelé alig lézengtek rajta. Háromtucatnyi ember alkotta a hajó személyzetét; a katonai osztagot, az Átjáró Trösztöt fenntartó négy nemzet fiai adták; rajtuk kívül még hatvan bukott telepes tartózkodott a fedélzeten. Ennyi volt az összes rakomány. A telepeseknek annak idején rengeteg pénzükbe került, hogy elhagyják a Földet. Most keserűen adósságokba verték magukat, hogy visszajussanak a sivatagba vagy a lepusztult külvárosba, ahonnan elmenekültek, mert amikor szorult a hurok, nem tudtak meghódítani egy új világot.

– Szerencsétlen nyomorultak – jegyezte meg Walthers, miközben nézte, ahogy egy csapatuk zsibbadtan cseréli a légszűrők betéteit; de Yeexing nem így gondolta.

A hícsí térképek megfejtése nagyon nehéz feladat volt, különösen azért, mert nyilvánvalóan úgy készültek, hogy csak nagy nehézségek árán lehessen megfejteni őket. Nem sok térképet találtak. Két vagy három töredéket hícsí hajókban leltek fel, például az úgynevezett Hícsí Mennyországban vagy S. Ya.-ban, és egy majdnem teljes térképet találtak a Boötesben, egy fagyott bolygó körül keringő hajóban. Személyes véleményem szerint – habár ezt a térképészeti bizottság nem erősítette meg – a fénygyűrűk, jelzővonások és villogó szikrák nagy része egyfajta figyelmeztető jelzés. Robin akkor nem hitt nekem. Azt mondta, még a bennem keringő fotonok is gyáva nyulak. Mire aztán ő is rádöbbent az igazamra, már nem számított, minek nevezett.

– Ne sajnáld őket, Walthers. Beletörött a bicskájuk, most meg inalnak hazafelé – és kantoni nyelvjárásban odamorgott valamit a munkásoknak, akik erre sértődötten gyorsítottak a munkatempón, igaz, csak néhány percre.

– Nem hibáztathatod őket azért, mert hazavágynak.

– Haza! Istenem, Walthers, úgy beszélsz, mintha valóban egy „hazát” hagytak volna el... túl sokáig voltál távol. Megállt két folyosó kereszteződésében, az egyikben kéken világított a hícsí fém, a másikban aranyszínben. Egy csoport katona felé intett, akik kínai, brazil, amerikai és szovjet egyenruhát viseltek. – Látod, milyen barátságtalanok? – kérdezte. – Régebben egyáltalán nem vették komolyan a szolgálatot. Haverkodtak a legénységgel, soha nem csatolták föl a fegyvereiket, az űrutazás számukra felért egy fizetett szabadsággal. De most – rázta meg a fejét, és hirtelen megragadta Walthers karját, aki próbált az őrökhöz közelíteni. – Miért nem hallgatsz rám? – kérdezte. – Megszorongatják a golyóidat, ha megpróbálsz bejutni oda.

– Miért, mi van ott?

– Valami hícsí cucc, amelyet nem távolítottak el az átalakítás során – vont vállat. – Ez az egyik, amit nagyon őriznek, habár – tette hozzá, és lehalkította a hangját –, ha jobban ismernék a hajót, a feladatukat is jobban el tudnák látni. Gyere. Mi erre megyünk.

Walthers szíves örömest követte, miközben hálás volt a látványos kirándulásért éppúgy, mint a végállomásért. Az S. Ya. volt a leghatalmasabb hajó, amelyet ő vagy az emberiség bármelyik tagja valaha is látott. A hícsík építették nagyon régen – és sok része még mindig fejtörést okozott. Már félúton jártak hazafelé, de Walthers még a hunyorgó fénnyel izzó folyosólabirintus negyedét sem derítette fel. Például még Yeexing kabinjában sem járt, és most olyan izgatottan közeledett felé, mint egy tapasztalatlan szűzlány. De valami elterelte a figyelmét.

– Az micsoda? – kérdezte, és megállt az egyik fülkében vibráló zöld színű piramis előtt. Nehéz fémrácsot hegesztettek elé, hogy megóvják a kíváncsi kezektől.

– Fogalmam sincs – felelte Yeexing. – Senki sem tudja... Épp ezért nem nyúltunk hozzá. Az eredeti felszerelés nagy részét könnyen el lehetett távolítani, kis része megsemmisült. Néhanapján, ha megpróbál az ember elmozdítani egy eredeti berendezési tárgyat, az egyszerűen az arcába robban. Itt, jobbra a folyosón. Itt élek.

Keskeny, de takaros ágy, öreg, keleti házaspár képe a falon – Janie szülei? –, festett virágok a faliszekrényen; a nő saját ízlése szerint rendezte be a kabint.

– Mármint a hazautakon – magyarázott Yeexing. – Odafelé ez a kapitány kabinja, mi pedig a pilótafülkében alszunk, függőágyakban – magyarázta, miközben megigazította az ágyon a már amúgy is feszes takarót. – Nincs sok lehetőségünk csintalankodni a Peggyre vezető úton – mélázott. – Kérsz egy kis bort?

– Már hogyne kérnék – felelt Walthers. Így aztán leült, megkapta a borát, aztán megosztott egy füves cigit a csinos Janie Yee-xinggel, és lassacskán kipróbálta az aprócska kabin által nyújtott többi szórakozási lehetőséget is, melyek kiváló minőségűek voltak, és kielégítették a vágyait. Ha a következő félórában gondolt is az elveszett Dollyra, azt nem haraggal vagy féltékenységgel tette, hanem szánakozva.

*

Ahogy kiderült, a visszaúton rengeteg helyiség állt rendelkezésre csintalankodáshoz, még egy olyan apró kabin is, mint amilyenben Amerika felfedezői utaztak évszázadokkal azelőtt. A bor pedig a legjobb Peggyn termelt ital volt, de mire végeztek az üveggel és egymással, a kabin már sokkal szűkebbnek tűnt, és a váltásig még egy óra volt.

– Éhes vagyok – közölte Yeexing. – Van egy kis rizsem és más is, de talán...

Még nem jött el az ideje, hogy elpuskázza a szerencséjét, habár a házi koszt jól hangzott. Különösen a rizs.

– Menjünk inkább a konyhára – javasolta Walthers, és kéz a kézben, nem túl sietve elindultak a hajó azon része felé, ahol a munka folyt. A folyosók kereszteződésében megálltak, ahova a rég eltávozott hícsík – biztos megvolt rá az okuk – a sarkokba apró bokrokat és sövényt ültettek – nem, semmi kétség, ezek még az eredetiek voltak. Yeexing letépett egy fényes kék bogyót.

– Nézd meg ezt – mutatta. – Mindegyik érett, de a csóringerek még csak le sem szedik őket.

– A hazatérő telepesekre gondolsz? Hiszen ők kifizették az utat... – Na persze – válaszolt a nő keserűen. – Ha nem fizetsz, nem repülsz. De otthon egyből segélyre mennek, mi mást is tehetnének? Walthers letépett egy lédús, vékony héjú gyümölcsöt. – Nem nagyon rajongsz a hazatérőkért.

– Nem titkolom jól, igaz? – húzta el a száját Yeexing, de a grimasz hamar eltűnt az arcáról. – Először is semmi okuk, hogy hazamenjenek. Ha jó életük lett volna, el sem hagyják a Földet. Másodszor pedig a helyzet nem éppen az előnyére változott azóta, hogy eljöttek. Sokkal több terrorcselekmény történik. Sokkal feszültebb a nemzetközi helyzet... Vannak országok, amelyek újraszervezik a hadseregüket! Harmadszor pedig nem csupán el kell ezeket szenvedniük, hanem mindez részben éppen miattuk történt. A fele azoknak az ostobáknak, akiket itt látsz, egy hónapon belül beáll valamelyik terrorszervezetbe... Vagy ha be nem is áll, de támogatni fogja őket.

Lassan továbbsétáltak, és Walthers szerényen megszólalt: – Igaz, hogy sokáig voltam távol a Földtől, de még én is hallottam, hogy romlott a helyzet. Mármint a robbantások és a lövöldözések... – Robbantások! Még ha csak arról lenne szó! Már PA-juk is van! Visszatérsz a Földre, és nem tudod, nem bolondulsz-e meg a következő pillanatban!

– PA? Mi az a PA? – Istenem, Walthers – mondta a nő komolyan. – rettenetesen hosszú ideig voltál távol. Emlékszel még arra a szóra, hogy őrület? A pszichokinetikus adóvevőt nevezik PA-nak. Egyike az ősi hícsí ketyeréknek. Úgy harminc van belőle a világon, és ezekből egy a terroristák kezébe került.

– Az őrület – ismételte meg Walthers savanyúan, ahogy az emlék felszínre került a tudatalattijából.

– Úgy van. Az őrület – mondta Yeexing szomorú elégedettséggel. – emlékszem, amikor még kölyök voltam Kan-csuban, az apám egyszer véres fejjel jött haza, mert valaki kiugrott az üveggyár legfelső emeletéről. És pont az apámra esett! Totál begőzölt! És az egész a PA miatt volt!

Walthers válasz helyett bólintott, az arca elkomorult. Yeexing töprengve nézte, majd az előttük posztoló őrök felé intett.

– Éppen ezért állnak ott – mutatta –, mert egy még mindig itt porosodik az

S. Ya. fedélzetén. Túl sok van belőlük! És kicsit későn jutott eszükbe, hogy őrizni kéne őket, mert egy terrorista banda egy Ötöst is megszerzett, és azon van egy PA meg egy totál őrült. Úgy értem, klinikai eset! Amikor bekapcsolja, és érzed a gondolatait a fejedben, az egyszerre szörnyű és ijesztő... Walthers, valami baj van?

A férfi megállt az aranyszínű folyosó kereszteződésében, ahol az őrök úgy néztek rá, mint a fehér elefántra.

– Az őrület – suttogta. – Wan! Ez az ő hajója volt!

– Nos, valóban az övé volt – csóválta a nő a fejét. – Figyelj, azért indultunk el, hogy együnk valamit. Jobb, ha így is teszünk. – Janie egyre nyugtalanabb lett. Walthers állkapcsa megfeszült. Úgy látszott, mintha arra várna, hogy valaki pofon vágja. Az őrök kezdtek kíváncsiak lenni. – Gyerünk, Audee! könyörgött a nő.

– Menj előre! – mozdult meg végre Walthers, és a nőre nézett. – Elment az étvágyam.

Wan hajója! Milyen furcsa, gondolta Walthers, hogy eddig még nem jött rá. De ez volt az igazság.

Wan ezen a hajón született, jóval azelőtt, hogy S. Ya. Broadhead-nek nevezték volna el, jóval azelőtt, hogy az emberiség tudomást szerzett volna a létezéséről... hacsak nem tekintjük az Australopithecus afarensisek kései leszármazottait az emberiség részének. Wan egy terhes feltárónő gyermeke volt, aki az Átjáróról indult útnak. A férje eltűnt egy küldetés során, a feleség pedig egy másikon hajótörést szenvedett. A fiú életének első néhány évében anyja még kapaszkodott az életbe, de aztán Wan végleg elárvult. Walthers csak nehezen tudta elképzelni, milyen volt Wan kiskora – egy kisgyerek ebben a hatalmas, csaknem üres hajóban, ahol nincs senki, csak barbárok és a számítógépben tárolt halott feltárók. Egyikük – semmi kétség – az anyja volt. Ez szánalomra méltó...

Walthers nem érzett szánalmat Wan iránt. Nem, hiszen elrabolta tőle a feleségét. Azért sem, mert ő volt az, aki rátalált a PA-nak nevezett készülékre – a „pszichokinetikus adóvevőre”, ahogy a bürokraták furcsa bikkfanyelvén nevezték.

Természetesen Wan, a számkivetett gyermek okozta a Lázat. De ő csupán magányában akart kapcsolatot teremteni az emberekkel. Nem szándékosan kergette őrületbe az emberiség nagy részét őrült, rögeszmés gondolataival. A terroristák viszont pontosan tudták, mit csinálnak.

Wan egyszerűen álmodóheverőnek hívta, az emberiség pedig Láznak, szörnyű, ködös megszállottságnak, amely minden élőt elért, amikor az ostoba ifjú Wan felfedezte a heverőt, és rájött, hogy segítségével furcsa módon élőlényekkel kerül kapcsolatba. Nem tudhatta, hogy akiket érez, azok is kapcsolatba kerülnek vele, és tinédzserkori álmai, félelmei és szexuális fantáziái tízmilliárd ember agyát támadják... Talán Dolly is rájöhetett volna erre, de amikor mindez történt, még kisgyerek volt. Walthers már felnőtt volt, jól emlékezett mindenre, és ez újabb okot adott arra, hogy gyűlölje Want.

Már nem emlékezett tisztán a világot rendszeresen hatalmába kerítő őrületre, nehezen tudta elképzelni pusztító hatását. Meg sem próbálta elképzelni Wan magányos, itteni gyermekkorát, de a jelen Wanját, azt a Want, aki a csillagok között utazva titokzatos küldetést teljesít oldalán szökött feleségével – ezt nagyon is jól el tudta képzelni.

Valójában közel egy óra hosszat álmodozott, mielőtt megkezdődött volna a szolgálata. Csak akkor jutott az eszébe, hogy fetreng az önsajnálat posványában, és önként megalázza magát, ez pedig nem igazán méltó viselkedés egy felnőtt emberhez.

Időben felért a vezérlőbe. Yeexing már a pilótaülésben ült. Nem szólt egy szót sem, csak valami halvány megdöbbenés látszott az arcán. A váltás alatt Walthers rávigyorgott, majd belemerült a munkába.

Habár a vezérlés a repülés jelen szakaszában nem jelentett mást, mint azt, hogy a kezeket az irányítókerekeken kellett tartani, és hagyni, hogy a hajó önmagát irányítsa, Walthers elfoglalta magát. Megváltozott a hangulata. Kihívásnak érezte, hogy ilyen hatalmas hajó került a keze közé. Figyelte Janie Yee-xinget, ahogy kézzel-lábbal dolgozott a kiegészítő vezérlőpulton, amely kijelezte a hajó irányát, helyzetét és állapotát, valamint azokat az adatokat, amelyekre a pilótáknak nem igazán volt szükségük, hacsak azért nem, hogy valóban pilótáknak érezzék magukat. Ő is így tett. Figyelte az útirányjelzőt, ellenőrizte az S. Ya. pozícióját, az apró, fénylő, aranyszín pontot egy kilencszáz fényévet jelképező vékony kék vonal mellett; ellenőrizte, hogy az irányszög, amellyel egy, az útjukban álló vörös csillagot kell megkerülniük, megfelel-e az előre kiszámítottnak; összeráncolta a szemöldökét a „Kerüld el!” jelzések láttán, melyek fekete lyukakat és gázfelhőket voltak hivatottak jelezni – úgy tűnt, egy sincs a kijelölt útvonaluk közelében, és néha behívta a nagy hícsí térképet is, amely az egész galaxist ábrázolta. Több száz zseniális ember és sok ezernyi óra mesterséges intelligencia gépidő kellett hozzá, hogy megfejtsék a jeleit. Akadtak olyan részei, amelyeket eddig nem sikerült értelmezni, és Walthers elmélyedve tanulmányozott egy csoport pontból álló területet, ahol a pislogó, sokszínű gyűrűk, amelyek azt jelezték: „Itt veszély van”, megduplázódtak vagy megháromszorozódtak. Mi lehet az a veszélyes dolog, amitől a hícsí térkép szinte pánikba esve remeg?

Sokat kell még tanulniuk! És, gondolta Walthers magában, mi lenne alkalmasabb hely a tanulásra, mint ennek a hajónak a fedélzete? Az állása persze szigorúan időleges volt. De ha jól dolgozott... ha jó szándékot és tehetséget mutatott... ha a kapitány kegyeibe férkőzött... akkor, ha a kapitány eléri a Földet, és új hetedik tiszt után kell néznie, találhat-e jobb jelöltet, mint Audee Walthers?

Amikor véget ért a szolgálat, Yeexing átsétált a két pilótaállást elválasztó tízméternyi téren, és azt mondta:

– Mint pilóta nagyon jó vagy, Walthers. Kicsit aggódtam miattad.

Walthers megfogta a lány kezét, és az ajtó felé indult.

– Azt hiszem, csak rosszkedvem volt – mentegetőzött, mire a lány meg vonta a vállát.

– A válás utáni első barátnőnek mindig el kell viselnie egy csomó szart állapította meg. – Mit csináltál, benyomtál egy agykurkászprogramot?

– Nincs rá szükségem. Én csak... – étovázott Walthers, miközben azon gondolkozott, mit is csinált valójában. – Azt hiszem, beszéltem a fejemmel egy kicsit. Ha az embert elhagyja a felesége – magyarázkodott –, akkor akaratlanul is a hatalmába keríti a szégyen. Úgy értem, a féltékenység, a gyűlölet és hasonló érzelmek mellett. De miután eleget főttem a saját levemben, rájöttem, hogy nem tettem semmit, ami miatt szégyenkeznem kellene. Nincs rá okom, hogy így érezzek, érted?

– És ez segített? – kérdezte a lány. – nos, egy idő után igen – És főleg a szőr, amellyel a kutyaharapást gyógyította, de ezt nem akarta elmondani a szőrnek. – na, ha legközelebb dobnak, erre emlékezni fogok. Hát, azt hiszem, itt a lefekvés ideje...

– Még korán van, én pedig fel vagyok húzva – rázta meg fejét a férfi. – Mik azok az ősi hícsí tárgyak? Azt mondtad, tudsz egy utat, ahol megkerülhetjük az őröket.

A lány megállt a folyosó közepén, és a férfi arcát tanulmányozta.

– Az biztos, hogy gyorsan váltasz – mondta. – De miért is ne?

Az S. Ya.-t dupla törzzsel építették. A két héj között szűk, sötét alagút húzódott, de azért lehetett benne mozogni. Itt vezette Yeexing Waltherst, közel a hajó külső burkolatához, át a telepesek üres priccseinek labirintusán, keresztül a kietlen, hatalmas konyhán, ahol az ételeiket készítették, egy állott szemét és ősi rothadás szagát árasztó helyiségbe – hatalmas, gyengén megvilágított terembe.

– Itt vannak – mutatta Yeexing. Halkan beszélt, bár előtte azt bizonygatta Walthersnek, hogy az őrök messze fölöttük vannak, és nem hallhatják őket. – Dugd csak közel a fejed ahhoz az ezüstkosárhoz... mutatom, látod...? De nehogy megérintsd! Ez fontos!

– Miért fontos? – nézett körül Walthers a helyiségben, amely úgy festett, mint egy ódon padlás hícsí megfelelője. Legalább negyven különböző szerkezetet számlált össze, nagyokat és kicsiket, mindegyiket szilárdan rögzítették a hajó szerkezetéhez. Voltak nagyok és kicsik, gömbölyűek kihajló foglalatban, amelyek a fedélzethez voltak rögzítve, szögletesek, amelyek fémes kék és zöld színben pompáztak. A fémből font kosárból, amelyet Yeexing mutatott, három tökéletesen egyformát is észrevett.

– Azért fontos, mert nem akarom lerúgatni a seggem a hajóról, Audee. Így hát vigyázz!

– Vigyázok. Miért van három belőlük?

– Miért tettek bármit is a hícsík? Talán csak tartalék. Most jön az, amire nagyon kell figyelned. Hajtsd közel a fémrészhez a fejed, de ne túl közel. Akkor vagy a megfelelő távolságra, ha olyasmit kezdesz el érezni, ami nem belőled fakad. Tudni fogod, mikor. De nehogy közelebb hajolj, és ami a legfontosabb, meg ne érintsd, mert ez a dolog kétirányú. Amíg megelégszel az általános érzéssel, senki nem fogja észrevenni. Talán. De ha észrevesznek, akkor a kapitány mind a kettőnket kihajít az űrbe, világos?

– Persze hogy világos – felelte Walthers kissé bosszúsan, miközben fejével úgy tíz centire megközelítette az ezüstfonatot. – Semmi – fordult Yeexing felé.

– Próbáld egy kicsit közelebbről.

Nem könnyű centiméterről centiméterre közelíteni a fejét az embernek valamihez, miközben szokatlan szögben hajlik előre, és nincs mire támaszkodnia, de Walthers próbálta követni az utasítást...

A hícsí navigációs-és térképrendszereket nem volt könnyű megfejteni. Navigáláshoz a rendszer két pontot mutat tisztán, az utazás kezdetét és végét. Aztán megmutatja az összes felmerülő akadályt, például a por-és gázfelhőket, a zavaró sugárzást, a gravitációs mezőket és a biztonságos átkelést szolgáló folyosókat körülöttük vagy éppen közöttük. Ezután készít egy barázdát, amelyhez csatlakoznak a pontok, és ehhez igazítja a hajó pályáját.

A térkép sok objektumát és pontját figyelmeztető jelzésekkel látták el hunyorgó aurával, vonalakkal és így tovább. Már korán felismertük, hogy ezek figyelmeztetőjelek. A nehézség abból adódott, hogy senki sem tudta, melyik jel milyen veszélyre hívta fel a figyelmet, vagy mitől óvja a legénységet.

– Ez az! – kiáltott fel Yeexing, miközben a férfi arcát figyelte. – Most már ne tovább!

Walthers nem felelt. Elméje megtelt a legtisztább érzések sejtelmével – az érzések összeolvadt, zavaros mormogásával. Voltak ott álmok és légvárak, valaki kétségbeesetten szenvedett a légszomjtól; volt valaki, aki kacagott, és valaki, vagyis inkább egy háromtagú társaságnak tűnt, akik teljesen elmerültek a szexuális élvezetekben. Elfordult, és rávigyorodott Janie-re, beszélni kezdett...

És hirtelen valami más is megjelent.

Walthers megdermedt. Yeexing leírásának alapján egyfajta társasági érzést várt. Mások jelenlétét. A félelmeiket, az örömüket, az éhségüket és a gyönyörüket – de emberekét.

Ezek az újak pedig nem voltak azok.

Walthers görcsösen rángatózott. Feje hozzáért a fonathoz. Az érzések az eddigiek ezerszeresére erősödtek és kitisztultak, mintha csak egy lencsét fókuszált volna, és valami – vagy valamik? – új és távoli jelenlétét is megérezte – másmilyen és azonnali módon. Távoli, síkos, borzongató érzés kerítette a hatalmába, amiben nem volt semmi emberi. Azt, hogy a források depressziósak vagy álmodoznak, Walthers nem fogta fel. Csak annyit érzett, hogy ott voltak. Léteztek. Nem válaszoltak. Nem változtak.

Ha valaki be tudna hatolni egy hulla tudatába, akkor érezne ilyet, gondolta, hirtelen pánikba esve és undorodva...

...Mindez egyetlen pillanat alatt játszódott le, és aztán érezte, hogy Yeexing rángatja a karját, és a fülébe üvölt. – A fenébe is, Walthers! Éreztem! A kapitány is érezte, sőt mindenki ezen az átkozott hajón. Most aztán nagy szarban vagyunk!

Abban a pillanatban, ahogy feje eltávolodott az ezüsthálótól, az érzés megszűnt. A fénylő falak, az árnyékos masinák újra valóságosakká váltak, és megpillantotta Yeexing őrjöngő arcát közvetlenül maga előtt. Szarban?

Walthers rádöbbent, hogy hangosan nevet. Az után a borzongató érzés után, amelybe épp az imént nyert bepillantást, úgy érezte, nincs emberi, amitől félnie kellene. Még akkor sem, ha az négy állig felfegyverzett őrt jelentett, akik épp most rontottak be előreszegezett fegyverekkel, négy nyelven ordítva. Walthers szinte örült nekik.

Mert emberek voltak és éltek.

Az a kérdés marcangolta, amelyet mindenki feltett volna magának: csak nem egy titkos, rejtőző hícsível került kapcsolatba?

Ha igen, gondolta borzongva, akkor Isten óvja az emberiséget.

5.

Egy multimilliárdos egy napja

A hícsíktől való félelem nem csak az S. Ya. falai közé fészkelte be magát. Én magam is így voltam vele. Mindenki így volt vele. Rengetegen így voltunk vele, amikor kölyök voltam, habár akkor a hícsíkre még csak mint különös, eltűnt lényekre gondoltunk, akiknek az alagútásás volt a szenvedélyük a Vénuszon több százezer évvel ezelőtt. Rettegtünk, amikor az Átjárón voltam feltáró – ó, istenem, mennyire rettegtünk! Bepréselődtünk az ősrégi hícsí hajókba, és az univerzum olyan szegleteibe jutottunk el, amelyeket előttünk még nem látott emberi szem, és közben attól tartottunk, hogy az út végén ott várnak minket a hajók eredeti gazdái – és találgattuk, mit fognak csinálni velünk! Még többet tűnődtünk ezen, amikor kibogoztuk az atlaszaik ábráinak jelentését, és felfedeztük, hová rejtőztek el, mélyen a galaxisunk magjába.

De az nem foglalkoztatott minket, hogy vajon mi elől rejtőzhettek el.

Meg kell hagyni, nem ez töltötte ki a napjaimat. Akadt egyéb dolgom is. Nagyon sokat foglalkoztatott romló egészségi állapotom, amely elvonta a figyelmemet a lényegesnek ítélt dolgokról, és az utóbbi időben egyre többször vonta el. De ez még csak a kezdet. Annyira elfoglaltak szerteágazó ügyeim, amennyire egy embert csak elfoglalhatnak.

Ha kíváncsiak vagyunk Robinette Broadhead, az öregedő multimilliárdos egy napjára, akkor látogassuk meg vidéki luxusvillájában a Tappantenger partján, New Yorktól északra, és látni fogjuk, hogy tölti az idejét: a folyóparton sétál Essie-vel, gyönyörű feleségével... különleges maláj, izlandi és ghánai ételeket próbálgat pazarul felszerelt konyhájában... számítógépes rendszerével, Albert Einsteinnel beszélget... a levelezését intézi:

– Annak az ifjúsági központnak Grenadába, nézzük csak, aha. Itt a csekk háromszázezer dollárról, ahogy megígértem, csak nehogy rólam nevezzék el a központot. Ha akarják, nevezzék el a feleségemről, és természetesen mindketten megpróbálunk elmenni a megnyitóra.

– Pedro Lammartine-nak, az Egyesült Nemzetek főtitkárának. Kedves Pete. Azon dolgozom, hogy meggyőzzem az amerikaiakat, engedjenek betekintést az adataikba a braziloknak, amelyek segítségével meg lehetne találni a terroristák hajóját, de kellene valaki, aki a körmükre néz. Latba vetnéd a befolyásodat? Ha nem sikerül megfékeznünk azokat a gazembereket, az isten tudja, mi lesz velünk.

– Ray McLeannek, bárhol éljen is ebben a pillanatban. Kedves Ray. Minden erőnkkel folytatjuk a feleséged felkutatását. Kérlek, fogadd szívből jövő szerencsekívánataimat satöbbi satöbbi.

– Gorman és Ketchin, Általános Építési Vállalkozóknak. Tisztelt uraim. A hajómra adott új, október elsejei határidejük számomra elfogadhatatlan. Ez teljességgel ésszerűtlen. Már volt egy határidő-meghosszabbítási kérelmük, és ez épp elég. Emlékeztetnem kell önöket, hogy a szerződés szerint minden további késlekedésért súlyos büntetésre számíthatnak.

– Az Egyesült Államok elnökének. Kedves Ben. Ha nem sikerül záros határidőn belül megtalálni és megsemmisíteni a terroristák hajóját, az az egész világ békéjét fenyegeti. Nem is beszélve az anyagi károkról, az elvesztegetett életekről és minden másról, amit így kockára teszünk. Nyílt titok, hogy a brazilok kifejlesztettek egy műszert, amellyel követni lehet a fénysebességnél gyorsabb hajókat, a mi katonaságunk pedig egy olyan navigációs eljárást, amellyel meg lehet közelíteni az FGY hajókat. Nem lehetne ezt a kettőt összekapcsolni? Mint főparancsnok, utasíthatnád a Pentagont az együttműködésre. Nagy nyomás van a brazilokon, hogy hozzák nyilvánosságra a találmányukat, csak a megfelelő jelre várnak.

– Annak a hogyishívják Luqmannak. Kedves Luqman. Köszönöm a jó híreket. Azt hiszem, késlekedés nélkül megkezdhetjük az olajmező kiaknázását, így hát, amikor meglátogat, hozza magával a terveit a kitermelésre és a szállításra vonatkozóan, valamint a költségbecslést és egy pénzforgalmi tőketervet. Minden alkalom, amikor az S. Ya. üresen tér vissza, újabb veszteséget jelent...

És így tovább és tovább – mindig elfoglalt vagyok! Rengeteg dolgom van, amivel elfoglalhatom magam, és ez nem csak abból áll, hogy rajta tartom szemem a befektetéseimen, valamint ülök a menedzsereim nyakán. Nem mintha sokat törődnék az üzlettel. Mindig is az volt az alapelvem, hogy az első millió megszerzése után csak egy őrült dolgozik tovább csak a pénzért. Szükséged van a pénzre, mert ha nincs pénzed, nem teheted meg mindazt, amit érdemes megtenni. De miután már mindent megtehetsz, mire kellhet még a pénz? Így hát az üzleti ügyeim nagy részét ráhagytam menedzserprogramjaimra és az alkalmazottaimra – kivéve azokat, amelyeket nem pénzért csinálok, hanem azért, mert csinálni akarom őket.

És ha a hícsík nem jelennek is meg szó szerint a napi programomban, azért mindig ott rejtőznek valahol. Minduntalan visszakanyarodom hozzájuk. A hajómat, amely ott kint, valahol az orbitális pályán épült, emberek tervezték, és emberek is építették, de a konstrukció nagy része, valamint a kommunikációs és navigációs rendszerek is hícsí mintákat követtek. Az S. Ya., amelyet olajjal szándékoztam megtölteni az eddig csaknem üresen megtett visszautakon, hícsí műtárgy volt; a Peggyt azért tartották a hícsík ajándékának, mert tőlük származott a navigációs technika, amellyel felfedeztük, és a hajók, amelyekkel odarepültünk. Essie gyorsétteremláncát hícsí berendezések látták el CHON-élelmiszerrel, amely az üstökösök fagyott gázaiból nyert szén, hidrogén, oxigén és nitrogén. Építettünk néhány élelmiszergyárat a Földön – már van egy Sri Lanka partjainál, amely a nitrogént és az oxigént a levegőből, a hidrogént az Indiai-óceán vizéből nyeri, a szenet pedig azokból a szerencsétlen növényekből, állatokból vagy karbonátokból, amelyek átcsusszantak bejövő vezetékein. És most, hogy az Átjáró Trösztnek annyi pénz áll a rendelkezésére befektetéshez, hogy nem is tudja, mit is csináljon vele, ideje, hogy valami okos dologba is beszálljon – a rendszeres feltáró utakra alkalmas hajók kibérlésébe –, és én, mint az Átjáró főrészvényese, buzdítom őket, hogy tegyék ezt. Még a terroristák is egy hícsí hajót és egy hícsí PA-t raboltak el, hogy a legszörnyűbb csapást mérjék a Földre ez mind hícsí technológia!

Nem csoda, hogy szélsőséges vallási szekták születtek szerte a Földön, amelyek a hícsíket imádták, mivel mind tanúi voltak az istenség létezésének. Ezek a csoportok öntörvényűek, erősek – és észrevehetetlenek voltak. Régen engem is kísértettek ezek az eszmék azokon a hosszú éjszakákon, amikor fájtak a beleim, és a dolgok nem mentek túl jól. El akartam rebegni egy imát Hozzá, Aki a Galaxis Magjában Rejtőzött. Ártani nem árthat, ugyebár?

Hát, az igazat megvallva, bizony árthat. Csorbítaná az önbizalmamat. És számunkra, vagyis az emberiség számára, ebben a szívfájdítóan hatalmas galaxisban, amelyet a hícsík ránk hagytak, az önbecsülést egyre nehezebb és nehezebb volt megőrizni.

Akkor természetesen még nem láttam egyetlen eleven hícsít sem.

Még nem találkoztam eggyel sem, de egyiküknek jelentős szerepe lesz majd későbbi életemben, név szerint Kapitánynak, aki most épp félúton jár a valódi űr határa és a fekete lyuk középpontja között; ezalatt az S. Ya. fedélzetén Audee Walthers seggét tényleg szétrúgták, és kezdett lassan megbarátkozni a gondolattal, hogy az életben már soha többé nem fog ezen a hajón dolgozni; és ezalatt...

Nos, mint mindig, most is sok volt az „ezalatt”, de Audee azt találta volna a legfontosabb „ezalatt”-nak, hogy megszökött felesége lassan azt kívánta, bárcsak ne szökött volna meg.

6.

Kint, hol a fekete lyukak keringenek

Mindent összevetve megszökni egy holdkórossal nem volt sokkal jobb, mint halálra unnia magát Port Hegrametben. Más volt, hát persze hogy más! De részben ugyanolyan unalmas, és részben halálosan ijesztő. Mivel egy Ötössel utaztak, jutott elég hely mindkettőjüknek – vagy legalábbis így kellett volna lennie. Bár Wan fiatal volt, gazdag, és a maga módján jóképű is ha megfelelő szögből nézte az ember –, az utazás akár élvezetes is lehetett volna. De ezek egyike sem volt igaz.

És ezen felül akadtak ijesztő dolgok is.

Van valami, amit mindenki tud az űrről, mégpedig az, hogy a fekete lyukaktól jobb, ha távol tartja magát az ember. De ez látszólag nem vonatkozott Wanra. Ő direkt rájuk utazott. De csinált még rosszabb dolgokat is.

Dolly nem tudta, miféle kütyükkel játszott Wan. Amikor megkérdezte, nem kapott választ. Amikor hízelkedve felvette az egyik bábját, és a kérdést azon keresztül tette fel, a férfi összehúzta a szemöldökét, és csak mormogott:

– Ha mindenképpen színészkedni akarsz, akkor játssz valami murisat vagy mocskosat, de ne üsd az orrod olyasmibe, amihez semmi közöd. – Amikor a lány megpróbálta kideríteni, hogy mi az, amihez nincs semmi köze, már messzebbre jutott. Ekkor sem kapott egyenes választ, de Wan dühéből és csalódottságából nem volt nehéz kikövetkeztetni, hogy lopta őket.

És a fekete lyukakhoz volt valami közük. És, habár Dolly csaknem biztos volt benne, hogy hallotta már egyszer, hogy egy fekete lyukból nincs menekvés, abban is csaknem bizonyos volt, hogy Wan egy bizonyos fekete lyukat keres, és bele akar hatolni. Ezek voltak az ijesztő dolgok.

És amikor éppen nem volt halálra rémülve, akkor a csontja mélyéig rátört a magány, mivel Juan Henriquette Santos-Schmitz, a menő és különc fiatal multimilliárdos – akinek tettei szerfelett érdekelték a pletykalapokat –, nagyon ócska társaság volt. Három együtt töltött hét után Dolly már látni sem bírta.

Habár azt kénytelen-kelletlen elismerte, hogy a férfira valamivel kellemesebb volt nézni, mint a pillanatnyilag elébe táruló látványra.

Mert Dolly ebben a pillanatban épp egy fekete lyukkal nézett farkasszemet. Vagyis nem magával a fekete lyukkal, mert azt akár napokig is lehet bámulni, mégsem lát belőle semmit az ember; a fekete lyukak azért feketék, mert nem lehet látni őket. Egy tekergőző, kékes hajnalpírt bámult, ibolyaszín fényözönt, amely még a vezérlőpult képernyőjének a szűrőjén át is bántotta a szemet. Szűrő nélkül biztos sokkal kellemetlenebb lett volna. A fény csak a jéghegy csúcsa volt, a halálos sugárzás egy apró szelete. A hajójuk fel volt szerelve védőpajzzsal, amely ez idáig könnyedén ellenállt a sugárzásnak. De Wan nem tartózkodott a pajzs mögött. Lent szöszmötölt a landolóban, ahol olyan eszközöket és technológiákat tárolt, amelyek működését Dolly nem értette, Wan pedig nem volt hajlandó róluk bővebb magyarázatot adni. És a nő tudta, hogy egyszer, a megfelelő pillanatban, amikor fent ül, csak egy apró rándulás tudatja majd vele, hogy a landoló elvált az anyahajótól. És ez azt jelenti majd, hogy még közelebb merészkedik ahhoz a borzalmas dologhoz! Mi lesz akkor Wannal? Vagy vele? Mert az biztos, hogy oda nem megy vele! De ha a férfi meghal, és egyedül hagyja, ezer fényévre mindentől, amit ismer – mihez kezd majd?

Dühös mormogást hallott lentről, és ebből legalább annyit megtudott, hogy az idő még nem érkezett el. Az ajtó kinyílt, és Wan kászálódott ki ingerülten a landolóból.

– Megint üres! – vicsorgott rá a nőre, mintha őt okolná mindenért. És természetesen őt is okolta. Dolly próbált inkább együtt érzőnek, mint riadtnak mutatkozni.

– Ó, szívi, mennyire sajnálom. Ezzel együtt már három. – Három! Hú! Úgy érted, három, mióta velem vagy! Valójában jóval több! – válaszolt a férfi lenézően, de Dollyt nem érdekelte a megvetés. Elborították a megkönnyebbülés hullámai. Amikor a férfi elsiklott mögötte, Dolly óvatosan olyan messzire húzódott az irányítópulttól, amilyen messzire csak tudott. Nem túl távol, mivel egy hícsí hajóban – amely nem nagyobb, mint egy jókora nappali ezt nem is tudta volna megtenni. Ahogy Wan leült, és beszédbe elegyedett az elektromos aggyal, a nő csendben maradt.

Amikor Wan a Halott Emberekkel beszélgetett, sohasem kérte Dollyt, hogy csatlakozzon hozzá. Ha éppen ő beszélt, legalább a felét hallotta. De ha a billentyűzeten keresztül kommunikált, akkor még ennyit sem. De ez alkalommal hallotta. Wan begépelte a kérdéseit, és morcosan meghallgatta az egyik Halott Ember válaszát a fülhallgatóban, beütött egy módosítást, majd betáplálta az útirányt a hícsí panelbe. Ezután letépte füléről a hallgatót, morgott, nyújtózkodott, és Dolly felé fordult.

– Rendben van – mondta. – Gyere, most kifizethetsz egy újabb részletet az útiköltségedből

– Hát persze, szívi – válaszolt udvariasan, habár jobban érezte volna magát, ha a férfi nem így mondta volna minden alkalommal. De a hangulata valamelyest javult. Enyhe lökést érzett, ami azt jelentette, hogy a hajó ismét útnak eredt. Ezt az is alátámasztotta, hogy a képernyő szemet bántó kék ragyogása halványulni kezdett. Ez az érzés mindenért kárpótolta!

Persze mindez csak annyit jelentett, hogy úton vannak a következő felé.

– Játszd el a hícsíket! – utasította Wan. – És igen, lássuk csak... Robinette Broadheadet is.

– Hát persze, Wan – kereste elő Dolly a bábjait onnan, ahova Wan félrerúgta őket, majd felhúzta őket a kezére. A hícsíbáb persze nem hasonlított eleven hícsíre; és az igazat megvallva Robinette Broadhead figurája is felért egy becsületsértéssel. De az előadás ennek ellenére szórakoztatta Want. Dollyt csak ez érdekelte, mivel a férfi fizette a számláit. Az első nap, miután elhagyták Port Hegrametet, Wan eldicsekedett a csekk könyvével. Havonta kapott rá automatikusan hatmillió dollárt! A számok láttán Dolly szinte elszédült. A pénz kárpótolta egy s másért. Ekkora összegből előbb vagy utóbb neki is csurran-cseppen. Dolly semmi kivetnivalót nem talált az ehhez hasonló gondolatokban. Korábban talán szerencsevadásznak tartották volna. De az emberiség legnagyobb része történelme során valószínűleg egy szóval jellemezné: szegény.

Így hát főzött Wanra, és ágyba bújt vele. Amikor a férfi rosszkedvű volt, próbált észrevétlenné válni, amikor pedig szórakozásra vágyott, próbálta elszórakoztatni:

– ‘Napot, Mr. Hícsí – mondta a Broadhead báb, miközben Dolly ujjai vigyort varázsoltak az arcára. A hangját elmélyítette, mint egy falusi fajankó (ez is része volt a sértésnek!) – Jó, hogy látom!

Amikor a hícsíbábot emelte fel, Dolly hangja nyafogósra váltott.

– Üdvözöllek, te meggondolatlan földlakó. Épp vacsoraidőben érkeztél. – A mindenit! – kiáltott széles vigyorral a Broadhead-báb. – Én is éhes vagyok ám. Mi a kaja?

– Hámmm! – rikoltotta a hícsíbáb, miközben kinyújtotta a karmait, és szélesre tátotta a száját. – Te leszel ebédre! – s a jobb kéz ujjai összezárultak a bal kézen tartott báb körül.

– Hehehe – nevetett Wan. – ez nagyon jó! Habár a bábu egyáltalán nem hasonlít egy hícsíre. Nem is tudod, hogy néz ki egy hícsí.

– Miért, te tudod? – kérdezte Dolly, most már a saját hangján.

– Közelebbről ismerem őket. Sokkal közelebbről, mint te! Dolly erre elhúzta a száját, és felemelte a hícsíbábot. – Ó, de gonosz maga, Mr. Wan mondta álnokul hízelkedő hícsí hangon. – Igenis így nézek ki, és a következő fekete lyukban erről maga is meggyőződhet!

A szék nagyot reccsent, ahogy Wan kirúgta maga alól.– Ez nem vicces! – ordította, és Dolly elhűlten vette észre, hogy reszket. – Csinálj valami kaját! – parancsolta, és dünnyögve eltűnt a landolójában. Nem volt bölcs dolog viccelni Wannal. Így hát elkészítette a férfi ebédjét, és mosolyogva feltálalta, bár nem volt semmi kedve mosolyogni. De Wan nem mosolygott vissza. Még soha nem volt ilyen rossz hangulatban.

– Hülye liba! – rikácsolta. – Amikor nem néztem oda, felfaltál minden tisztességes ételt? Nem maradt semmi ennivaló?

– Hiszen szereted a steaket – tiltakozott Dolly csaknem sírva.

– Steak! Persze hogy szeretem a steaket, de most a desszertről beszéltem! – tolta félre az útból a húst és a brokkolit, majd megragadta a csokis sütis tányért, és a nő arcába rázta. Sütik repültek szerteszét, Dolly pedig próbálta összeszedni őket.

– Tudom, szívi, hogy nem ez a kedvenced, de a fagyi már elfogyott.

– Hú! Elfogyott a fagyi – bámult rá a férfi. – Nagyszerű. Akkor egy kis csokipuding... vagy tejberizs...

– Wan, majdnem minden elfogyott. Megetted. – Ostoba liba! Az lehetetlen!

– Hát, mindenesetre elfogyott. Az a sok édesség különben sem tesz jót neked.

– Nem emlékszem, hogy ápolónővérnek fogadtalak volna a hajóra! Ha tönkreteszem a fogam, majd veszek újat – csapott a tálcára, amitől az édesség ismét szanaszét repült. – Dobd ki ezt a szemetet! Teljesen elment az étvágyam!

Így zajlott egy átlagos étkezés a galaxis peremén. A vége is átlagos volt, amikor Dolly zokogva összetakarította a piszkot. Wan rettenetes természettel volt megverve! És úgy festett, hogy ennek nincs is tudatában.

De úgy állt a helyzet, hogy Wan igenis tudta, hogy hitvány, antiszociális, hirtelen haragú alak – és még egy csomó minden, amiről a pszichoanalitikus program már felvilágosította. Több mint háromszáz alkalommal. Csaknem egy évig vett részt szeánszokon, hetente hatszor. A végén Wan egy viccel fejezte be az üléseket.

– Kérdeznék valamit – mondta a hologramnak, amely gyönyörű nőt formált, aki elég idősnek látszott ahhoz, hogy az anyja lehessen, de elég fiatalnak ahhoz, hogy kellemesen vonzó benyomást tegyen. – Mégpedig a következőt: hány pszichológus kell egy villanykörte kicseréléséhez?

– Ó, Wan, már megint ellenállsz – sóhajtott a program. – Hát rendben. Mennyi?

– Csak egy – mondta Wan nevetve. – De annak a villanykörtének igazán akarnia kell a cserét. Haha! És amint látod, én nem akarom.

A hologram egy csöndes pillanatig egyenesen a szemébe nézett. A babzsákon ülő vetített kép maga alá húzta a lábát, egyik kezében jegyzettömböt tartott, a másikban ceruzát. Most arra használta, hogy visszatolja vele az orra hegyére csúszott szemüvegét. Mint programjában minden másnak, ennek a gesztusnak is jelentése volt, mégpedig az, hogy megnyugtassa a pácienst: nem kérlelhetetlen istennő ül vele szemközt, hanem hús-vér ember. Noha természetesen nem volt ember. De a hangja egészen emberien csengett, amikor így szólt.

– Ez nagyon szakállas vicc, Wan. Mi az a villanykörte?

– Egy kerek vacak, amelyből fény jön – rántotta meg Wan ingerülten a vállát.

– Nem értettél meg. Már nem akarom, hogy kicseréljenek. Egyáltalán nem élvezem a dolgot. Először is, nem én akartam, hogy vágjunk bele, de most elhatároztam, hogy egyszer s mindenkorra befejezem.

– Ehhez jogod van – mondta békülékenyen a program. – És most mihez akarsz kezdeni? – Megyek és megkeresem... Egyszerűen megyek, és szórakozom egyet – jelentette ki vadul.

– Ehhez szintén jogom van!

– Persze hogy – értett egyet vele a program. – De felvilágosítanál, mit akartál mondani azelőtt, hogy meggondoltad magad?

– Nem – pattant fel Wan. – nem akarom elmondani, mire készülök; inkább megteszem. Viszlát.

– Fel akarod kutatni az apádat, igaz? – kiáltott utána a pszichológusprogram, de választ már nem kapott. Csak a bevágott ajtó tanúskodott arról, hogy Wan hallotta a kérdést.

Egy normális ember – tulajdonképpen minden ember – igazat adott volna a pszichiáterprogramnak. És ugyanezt mondta volna a három hosszú hét alatt az útitársának és a hálótársának is, hogy bár lenne valaki, akivel megoszthatná legvalószerűtlenebb reményeit és legvalóságosabb félelmeit.

A hícsík korán felfedezték, hogyan kell tárolni az intelligenciát, sőt néha még a halott vagy haldokló élőlények személyiségéhez hasonló valamit is sikerült létrehozniuk. Az emberek, akik először léptek a Hícsí Mennyország fedélzetére, ahol Wan felnőtt, meg is találták ezeket. Robin szerint a találmány rettentő értékes volt. Szerintem már nem annyira. Talán voltak bizonyos előítéleteim – egy olyan személynek, mint én, akit egy gépben tárolnak, nincs ilyenre szüksége; és a hícsík, akik feltalálták, nem töltötték az idejüket feleslegesen azzal, hogy hozzám hasonló személyeket találjanak fel.

Wan sohasem tanulta meg, hogyan kell megosztani másokkal az érzéseit, mivel soha nem tanult meg bármit is megosztani. A Hícsí Mennyországon nőtt fel, gyermekkorának legfogékonyabb éveiben egyetlen élő emberrel sem találkozott, így a szociopaták mintapéldányává fejlődött. A szeretet utáni őrületes sóvárgás hajtotta, hogy az űr minden veszélye ellenére felkutassa az apját. A beteljesedés teljes hiánya meggátolta, hogy szeretet adjon vagy kapjon. Azon a rémült, tízéves utazáson egyedüli társai a letárolt halott feltárók komputerprogramjai voltak, akiket Halott Embereknek nevezett. Lemásolta és magával vitte őket, amikor elkötött egy hícsí hajót, és úgy beszélgetett velük, mint ahogy a hús-vér Dollyval sohasem, mert tudta, hogy csupán gépek. Nem érdekelte őket, hogy bánik velük. Wan számára az emberek is csak gépek voltak – árusító automaták, ahogy néha őket nevezte. Csak be kellett dobni egy érmét, és megkapta, amit akart. Szexpartnert. Vagy társalkodónőt. Vagy szakácsot, esetleg takarítót, aki eltakarítja utána a disznóólat.

Eszébe sem jutott, hogy az automatáknak is lehetnek érzéseik. Még akkor sem, amikor az automata igazából egy tizenkilenc éves emberi lény volt, aki hálás lett volna az esélyért, hogy megengedi neki, hogy azt higgye, szereti.

7.

Hazatérés

A nigériai Lagosban lévő Lofstrom-hurokban – amikor a mágneskantár elkapta landolókapszulájukat, és letette a Vám-és Bevándorlási Hivatal termináljára – Audee Walthers megértette,, mekkora felelősséggel tartozik Janie Yee-xingnek. Amikor rajtakapták, hogy tiltott játékokkal játszott, elveszítette a lehetőséget, hogy tovább dolgozhasson a hajón, de Yeexing egy egész karriert veszített el.

– Támadt egy ötletem – súgta a lány fülébe, miközben sorban álltak az előcsarnokban. – Majd odakint elmondom.

Valóban támadt egy ötlete, és valóban kitűnő ötlet volt. Én voltam az ötlet.

De mielőtt Walthers ezt bővebben kifejthette volna, el kellett mesélnie a lánynak, hogy mit érzett abban a rémületes pillanatban, amikor a feje hozzáért a PA-hoz. Így hát bevonultak a leszállópálya melletti tranzitváróba. A tranzit egy üres, napsütéstől felforrósodott szoba volt; volt benne egy közepes méretű ágy, egy mosdóállvány a sarokban, egy PV, amelyet az utas nézhetett, amíg várt a felszállókapszulájára, ablakok, melyeken beáradt az afrikai tengerpart forró, párás levegője. Az ablakszárnyak nyitva álltak, de a szúnyogháló ellenállt az afrikai rovarok hadának. Walthers még mindig beleborzongott, ha arra a hideg, lassú lényre gondolt, amelynek az elméje az S. Ya. fedélzetén megérintette.

És Janie Yeexing is reszketett.

– De erről egy szót sem szóltál, Audee – mondta kissé reszelős hangon, mert összeszorult a torka. A férfi megrázta a fejét. – Nem. De miért nem? Nem volt ott... – egy pillanatra megállt. – Igen, biztos vagyok benne, hogy ezért a felfedezésért nagy pénzt szakítasz az Átjárótól!

– Szakítunk, Janie! – javította ki a férfi határozottan, mire a nő ránézett, majd egy bólintással nyugtázta, hogy társak lettek. – Biztos a millió. Ellenőriztem az úti parancsban, amikor a hajónaplót másoltam – nyúlt a szegényes motyójuk után, és a bőröndből kihalászott egy kis kézi adattárolót.

A nő nem nyúlt utána. Csak annyit kérdezett: – Miért?

– Kiszámítottam – felelte – egymillió dollár. Ketten vagyunk rá, tehát megfelezzük. Az S. Ya.-n jöttem rá. Szóval az S. Ya. legénysége, tulajdonosai és az egész rohadt banda kéri majd a részét... mázlink lenne, ha csak a felét. De inkább a háromnegyedét. Akkor pedig... nos, akkor pedig fütyülünk a szabályokra. Talán nem jut az eszükbe, tekintetbe véve a körülményeket. De lehet, hogy nem, és akkor nem kapunk semmit.

Yeexing felfogta és bólintott. Sok mindent kellett megértenie. Kinyújtotta a kezét, és felvette az adattárat.

– Lemásoltad a hajónaplót?

– Minden gond nélkül – felelt a férfi, és tényleg így is volt. Az egyik ügyelete alatt, miközben a szomszéd ülésen az elsőtiszt fagyos némaságba burkolózott, egyszerűen lehívta az adatokat az automatikus repülésrögzítőből. Lemásolta, mintha ez is a feladatai közé tartozna, majd zsebre vágta az adattárolót.

– Rendben – mondta a nő. – És most hogyan tovább? Így a férfinak mesélni kellett a különc multimilliárdosról (történetesen éppen én voltam az), aki híres arról, hogy rengeteget költ hícsíkkel kapcsolatos kutatásokra, és Walthers ráadásul személyesen is ismerte...

– Ismered Robinette Broadheadet? – nézett rá a nő, de most mintha másféle érdeklődés csillant volna meg a szemében. – Tartozik nekem egy szívességgel – közölte egyszerűen a férfi. – Csak meg kell találnom.

Yeexing először mosolyodott el azóta, hogy beléptek az aprócska szobába. A falra szerelt P-fon felé intett. – na, mi lesz, tigris?

Így hát Walthers kicsinyke vagyonának nagy részét néhány távolsági hívásba ölte, mialatt Yeexing elmélázva bámult kifelé a mindenfelé látható fényes pontokra. A Lofstrom-hurok körül, amely olyan volt, mint egy kilométer hosszú hullámvasút, mágneskábelek zenéltek. A kapszulák a hullámvölgyben landoltak, és a hullámhegyről startoltak el, ahol egy ostorcsapásszerű mozdulattól megkapták a szökési sebességet. Közben meg sem fordult a fejében, kinek akarják eladni az adatokat. Az árura gondolt, amelyet értékesíteniük kell, és amikor Walthers letette a piezofont, alig hallotta, mit mond.

– Ez a csirkefogó nincs otthon. Szerintem a tappan-engeri komornyikkal beszéltem. Mindössze annyit árult el, hogy Mr. Broadhead Rotterdamba utazott. Rotterdamba, az isten verje meg! De utánanéztem. Van egy olcsó járat Párizsba, majd egy lassú járatú jettel megtehetjük az út hátralévő részét... Arra még van pénzünk...

– Látni akarom a hajónaplót – mondta Yeexing. – A naplót? – ismételte meg a férfi.

– Hallottad, nem? – türelmetlenkedett a nő. – A PV-n lejátszhatjuk az adattárat. Én pedig látni akarom.

A férfi az ajkába harapott, gondolkodott egy pillanatig, majd vállat vont, és az apró kazettát becsúsztatta a PV leolvasójába.

Mivel a hajó berendezései holografikus üzemmódban működtek, rögzítettek minden egyes észlelt fotont. Az összes adat ott volt a legyezőn. De a PV csupán egy apró, jellegtelen fehér pontot mutatott a jelzett koordinátákon.

Önmagában semmi érdekeset nem találtak benne – kétség sem merült fel bennük afelől, hogy a hajó szenzorai miért nem szenteltek neki nagyobb figyelmet. Érzékeny mágneses leolvasókkal esetleg többet is meg lehetett volna tudni, de az olcsó szállodai készülék erre nem volt képes. De még így is...

Ahogy Walthers alaposabban megnézte, a hideg futkározott a gerincén.

– Sohasem mondtad, Audee – suttogta Yeexing az ágyról. – ezek hícsík?

A férfi le sem vette a szemét a mozdulatlan fehér pacáról. – Bárcsak tudnám... – De nem volt valószínű, vagy igen? Hacsak a hícsík nem totálisan mások, mint ahogy eddig képzelték. A hícsík intelligensek voltak. Intelligensek kellett hogy legyenek. Félmillió évvel ezelőtt meghódították a csillagközi teret. És az elmék, amelyeket Walthers észlelt, azok... azok... Hogy is lehetne a legjobban jellemezni? Talán dermedtnek. Jelen lévőnek. De semmi esetre sem aktívnak.

– Kapcsold ki! – kérte Yeexing. – Borzongok, ha ránézek. – Agyoncsapott egy bogarat, amely a képernyőn sétált, és lehangoltan hozzátette: – Gyűlölöm ezt a helyet.

– Nos, reggel indulunk Rotterdamba.

– Nem ezt a hotelt. A Földet – magyarázta, miközben az ég felé intett. – Tudod, mi van odafent? A Magas Pentagon és az Orbitális Tyuratam és kábé egymillió rakéta és bomba úszkál odafent, az emberek pedig itt tiszta őrültek, Audee. Nem tudod, mikor robban a fejedre ez az egész trágyadomb.

Akár szemrehányást akart neki tenni, akár csak pontosan fejezte ki magát, Walthers tökéletesen értette, mit akart mondani. Sértődötten kihúzta az adattárat a PV olvasójából. Nem őmiatta volt a Föld bolond! De semmi kétség, az az ő hibája, hogy Yee-xingnek itt kellett maradnia. Így hát minden oka megvolt arra, hogy szemrehányást tegyen neki.

Oda akarta neki nyújtani az adattárat. Talán hogy ezzel is biztosítsa a bizalmáról, talán hogy megerősítse a nőt abban: valóban társak lettek.

De félúton eszébe jutott, hogy milyen őrült a világ. A mozdulat ökölcsapássá alakult, amely egyenesen a nő mosolytalan, feldúlt arca közepén landolt.

Egy pillanatig nem Janie-t látta; Dolly volt az, a hűtlen, szökevény Dolly, háta mögött Wan megvetően vigyorgó árnyával – de az is lehet, hogy senkit sem látott, csupán egy jelképet ütött meg. Egy célpontot. Valami gonoszt és fenyegetőt, amit nem lehet szavakba önteni, csupán megmutatni. AZ ELLENSÉG volt, és a még sohasem érezte ilyen határozottan, hogy meg kell semmisíteni. Erőszakkal. Neki.

Különben Waltherst magát semmisítik meg, összetörik, elhamvasztják a legőrültebb, leggyűlöletesebb, legperverzebben pusztító érzelmek, amelyeket valaha is érzett, amelyek beteges, erőszakos, elszánt módon befurakodtak az elméjébe.

Nagyon is jól tudom, mit érzett Audee Walthers abban a pillanatban, mert én is éreztem – Janie is –, mint ahogy Essie, a feleségem is, és minden ember, aki néhány fényéven belül tartózkodott. Az Auriga irányából jött. Mázlim volt, hogy szokásom szerint, nem én vezettem. Nem tudom, lezuhantam volna-e. Az űrből érkező érintés nem tartott tovább fél percnél, és ez az idő nem volt elég az öngyilkosságra, de ha hosszabb ideig érzem, biztosan megkísérlem.

Harag, beteges gyűlölet, kínzó vágy a rombolásra és az erőszakra ez az ajándék érkezett hozzánk az égből a terroristák jóvoltából. De ez egyszer az irányítást átengedtem a számítógépeimnek, így minden időmet a piezofon mellett tölthettem, a komputerprogramokat meg nem zavarta a terroristák PA-ja.

Nem első ízben történt. Már többször is előfordult az elmúlt tizennyolc hónapban, amióta a terroristák megszerezték a hícsí hajót, és eltűntek az űr mélyén, ahonnan kedvenc őrültjük legborzasztóbb fantáziáit árasztották a világra.

Több volt ez, mint amennyit a világ el tudott volna viselni. Valójában ezért is mentem Rotterdamba, de e miatt a különös esemény miatt félúton megfordultam, és hazarepültem. Megpróbáltam felhívni Essie-t, hogy megtudjam, jól van-e. Nem volt szerencsém. A Földön mindenki a vonalakon lógott, az emberek ugyanezen okokból próbálták egymást hívni, és a reléállomások túlterhelődtek.

Sajnálom, jobban mondva csaknem sajnálom, hogy semmit sem tudok első kézből erről az „azonnali őrület”-ről. Leginkább akkor sajnáltam, amikor először történt, úgy tíz évvel ezelőtt. Akkoriban senki sem tudott semmit a „teleempatikus pszichokinetikus adóvevő”-ről. Csak a téboly rendszeres, világméretű járványát ismerték. A világ legnagyobb elméi közül sokan – engem is beleértve – legjobb tudásuk szerint azon fáradoztak, hogy találjanak egy vírust, egy mérget, változást a Nap sugárzásában – bármit –, bármit, amely(ek) az emberiségen évente vagy még gyakrabban végigsöprő őrületet meg lehetne magyarázni. Sajnálatosan a Föld legjelesebb gondolkodói – én is – hátrányban voltunk. A számítógépprogramok, mint amilyen én is vagyok, képtelenek érezni az őrületet kiváltó impulzusokat. Ha tudtuk volna, akkor-és ezt bizton állíthatom – sokkal hamarabb megtaláltuk volna a megoldást.

Az is az igazsághoz tartozik, hogy úgy éreztem, a beleimben tobzoskák élnek élénk szerelmi életet, és mindent tekintetbe véve inkább Essie-t akartam, mint elutazni egy üzleti útra, ahogy korábban terveztem. Így hát utasítottam a pilótát, hogy forduljon vissza; és amikor Walthers Rotterdamba érkezett, engem nem talált ott. Könnyedén megtalálhatott volna a Tappantenger partján, ha felül egy közvetlen New York-i járatra, szóval tévedett.

Abban is tévedett – de mekkorát! –, bár ez bocsánatos bűn volt a részéről, hogy miféle elmét érintett meg az S. Ya. fedélzetén.

De sokkal súlyosabb hibát is elkövetett. Elfelejtette, hogy a PA két irányban működik.

Így hát az a könnyed érintés, amelyet ezen az oldalon olyannyira titokban akart tartani, a másik oldalon egyáltalán nem volt titok.

8.

A vitorlás zaklatott legénysége

A levendulakék tintahal – nos, az igazat megvallva, nem is tintahal volt, de az emberek leginkább ahhoz hasonlítanák – egy kimerítő, hosszas kísérletsorozat közepén tartott, amikor az a kis baleset történt Audee Walthers és a PA között. Mivel a PA-kapcsolat kétirányú, ez hatalmas fegyverré teszi, de éppen ezért könnyen le is leplezhető. Olyan, mintha egy kém munka közben azt kiabálná: „Hé, nézd csak, éppen figyellek!” Így amikor Walthers hozzáérintette a fejét, azt máshol is érezték. Közel ezer fényévnyire a Földtől, nem messze attól a pályától, amelyen a Peggyről hazafelé tartó hajó repült mivel Walthers elég közel volt ahhoz, hogy venni tudják az érintést.

Történetesen elég sokat tudok erről a különös levendulaszínű tintahalról vagyis tintahalszerűségről; olyan volt, mint egy kígyózó, dagadt orchidea, és legalább olyan zárt is volt. Akkor persze még nem találkoztunk személyesen, de most már elég jól ismerem ahhoz, hogy tudjam a nevét, hogy honnan jött, és miért volt éppen ott, és – ami mind közül a legbonyolultabb – hogy mit csinált. A legjobban talán azzal lehetne leírni a cselekvését, hogy tájképet festett. Azért olyan bonyolult a dolog, mert fényévekre senki sem tartózkodott a közelben, aki láthatta volna, beleértve az én tintahal barátomat is. Neki ugyanis nem volt megfelelő látószerve ahhoz, hogy láthassa.

Mégis megvoltak a maga okai. Egyfajta vallásos megfigyelés volt. Igazán ősi fajtája legősibb hagyományaiban gyökerezett, és történelmük teológiailag döntő pillanatának volt köszönhető, amikor gázfelhők és űrtörmelék mögé zárt otthoni környezetükben, ahol nagyon rosszak voltak a látási viszonyok, első ízben döbbentek rá, hogy a „látás” egy kifejező művészeti forma befogadó felévé válhat.

Robin barátomnak sok hibája van – többek között az álszerénység –,amely nem annyira mulatságos, mint ahogy azt ő hiszi. A vitorlás népéről ugyanolyan egyszerűen szerzett tudomást, mint a többi dologról, amellyel személyesen nem találkozott. Csak nem akarta felfedni a forrásait. A magyarázatot én adtam neki. Ez ugyan leegyszerűsíti a dolgokat, de majdnem igaz.

Lehet, hogy az álszerénység ragályos?

Nagyon fontos volt számára, hogy a festmény tökéletes legyen. Így tehát, amikor hirtelen megérezte, hogy figyeli egy idegen, és a rémisztő ijedtségtől a finom porból, amellyel festett, oda is szórt, ahová nem kellett volna, ráadásul még a színek sem egyeztek, nagyon ideges lett. Egy negyedhektárnyi terület tönkrement! Egy földi pap megértette volna az érzelmeit, még ha az indítékait nem is; éppolyan volt, mintha a Földön mise közben elejtették, majd lábbal tiporták volna az ostyát.

A teremtményt LaDzhaRinak hívták. Egy közel harmincezer kilométer hosszú, monomolekuláris rétegű, ellipszis alakú vitorlát használt vászonnak. A munkának még csak a negyedével készült el, és ez is tizenöt évébe került. De LaDzhaRi ezzel nem törődött. Rengeteg idő állt a rendelkezésére. Az űrhajója még vagy nyolcszáz évig nem fog célba érni.

Vagy legalábbis azt hitte, rengeteg ideje van... amíg meg nem érezte, hogy egy idegen figyeli.

Ekkor úgy érezte, sietnie kell. Normál sajátüzem-módban maradt, amíg gyorsan össze nem szedte a festőeszközeit – ekkor már augusztus 21. volt –, összekötözte őket – augusztus 22. –, eltaszította magát a lepkeszárnyvitorlától, és addig lebegett, amíg úgy érezte, elég tiszta. Szeptember elsejére már eléggé eltávolodott ahhoz, hogy bekapcsolja a hajtóműveit, és magasabb fokozatba kapcsolva visszatérjen az apró, hengeres kabinhoz, amely a lepkeszárnyvitorlák találkozási pontjában függött. Habár rendkívül sok energiájába került, mégis magasabb fokozatban maradt, ahogy fejest ugrott a kinyíló kapun át a sós löttybe, amely a lakókörnyezetét jelentette. Amikor megérkezett, teljes hangerővel hívta a legénységét.

Emberi mértékegységek szerint rendkívül hangosan kiáltott. A földi óriásbálnák olyan hangosan tudnak bőgni, hogy társaik egy óceánnal odébb is meghallják, és válaszolnak neki. LaDzhaRi népének is ilyen volt a hangja, és az űrhajó apró, zárt terében üvöltése megremegtette a falakat. A műszerek reszkettek. A bútorzat megmozdult. A nőstények pánikszerűen menekültek, attól való félelmükben, hogy vagy megeszik, vagy megtermékenyítik őket.

A hét másik hímnek csaknem ugyanilyen kellemetlen volt, és egyikük, amilyen gyorsan csak tudott, magasabb sajátüzem-módba küzdötte magát, hogy visszakiálthasson LaDzhaRinak. Tudták, mi történt. Ők is érezték a betolakodó érintését, és csak azt tették, ami ilyenkor szükséges. Az egész legénység magasabb fokozatra váltott, továbbadták az ősapáiktól rájuk maradt jeleket, majd normális üzemmódra lassultak... és nem tenné LaDzhaRi is ezt rögvest, ahelyett hogy a nőstényeket riogatja?

Ezért hát LaDzhaRi is lelassította magát, és „vett egy mély lélegzetet”, habár a népe nem használta ezt a kifejezést. Nem volt ajánlatos sokáig magas üzemmódban bugyogni a löttyben. Rengeteg nyugtalanító üreges zsebet okozott már, és az egész lötty, amelyben éltek, fel volt kavarodva. Mentegetőzve, társaival addig dolgoztak, amíg a rend helyre nem állt. A nőstényeket is sikerült előcsalogatni a búvóhelyeikről, egyikük lett a vacsora. Az egész legénység leült, hogy megtárgyalják azt az eszelős, őrületesen gyors és nagyon rémisztő érintést, amely megtámadta mindannyiuk elméjét. Ezzel telt a szeptember és az október első fele.

Ekkorra a hajón normalizálódtak a viszonyok, és LaDzhaRi is folytathatta a festést. Semlegesítette a töltéseket az óriás fotonvitorla elrontott részein. Fáradságos munkával összegyűjtötte a mindenfelé szétszóródott festéket, mivel ennyi tömeget nem lehetett elvesztegetni.

LaDzhaRit takarékos természettel áldotta meg a sors. Beismerem, csodálatra méltó teremtménynek tartottam. Hűséges volt népe hagyományaihoz, olyan körülmények között, amelyeket az emberek túl fenyegetőnek találtak volna. Annak ellenére, hogy LaDzhaRi nem volt hícsí, tudta, hol lehet őket megtalálni, és tudta, hogy társai elküldött üzenetére előbb-utóbb válaszolni fognak.

Így aztán, amikor visszatért a munkájához, és elkezdte kijavítani az elrontott részt, újabb érintést érzett, de ezúttal már várt rá. Az érintés közelebbi volt. Erősebb. Kitartóbb, és sokkal, de sokkal ijesztőbb.

9.

Audee és én

Mindezen barátaim – vagy csaknem barátaim, esetleg nem is barátaim élettörténeteinek töredékei kezdtek összeilleszkedni. Nem nagyon gyorsan. Tulajdonképpen nem sokkal gyorsabban, mint ahogy az univerzum részei kezdtek összeilleszkedni a nagy, ciklikus ősatomi állapot felé tartó ropogásban (Albert minduntalan erről magyarázott nekem), amelynek az okát akkor képtelen voltam világosan felfogni. (De emiatt akkor nem éreztem rosszul magam, és Albert sem.) Ott volt a vitorlás legénysége, akik bizonytalanul fogadták tetteik következményét. Ott volt Dolly és Wan útban egy újabb fekete lyuk felé. Dolly zokogott álmában, Wan pedig mogorván duzzogott. És ott volt Audee Walthers és Janie, akik egy túl drága rotterdami hotelszobában keseregtek, amikor kiderült, hogy mégsem utaztam oda. Janie a hatalmas anizokinetikus ágy tetején kuporgott, mialatt Audee nagy hangon vitatkozott a titkárnőmmel. Janie a Lagosban rájuk tört pillanatnyi őrület emlékeként egy zúzódást viselt az arcán, Audee-nak meg fel volt kötve a karja megrándította a csuklóját. Addig a pillanatig még csak nem is sejtette, hogy Janie fekete öves karatéka.

Mivel Robin folyton a „hiányzó tömeg”-ről beszél, el kell magyaráznom, miről van szó. A 20. század vége kozmológusainak, egy megoldhatatlannak látszó ellentmondással kellett szembenézniük. Látták, hogy a világegyetem tágul, s ez a vöröseltolódás miatt volt így. Azt is látniuk kellett azonban, hogy túl sok anyagot tartalmaz ahhoz, hogy a tágulás lehetséges legyen. Ezt olyan tények bizonyították, mint hogy az univerzum külső szélein a galaxisok túl gyorsan keringenek, a galaxis-csoportok egymáshoz túl közel helyezkednek el; még saját galaxisunk is, társaival együtt, a Szűz csillagképben található csillagködök felé sodródik, méghozzá sokkal gyorsabban, mint az indokolt lenne. Ebből nyilvánvaló, hogy rengeteg tömeg hiányzott.

De hova lett?

Létezett egy teljesen kézenfekvő elmélet. Mégpedig az, hogy az univerzum előzőleg tágult, de Valami elhatározta, hogy megállítja ezt a tágulást, és elindította az összehúzódást. Ezt senki sem hitte el – a 20. század végén.

Walthers fájdalomtól fintorogva megszakította a kapcsolatot, és az ölébe fektette a csuklóját.

– Azt mondta, Robin holnap itt lesz – dörmögte. – De meg lennék lepve, ha átadná neki az üzenetemet.

– Természetesen át fogja adni. Tudod, nem ember.

– Valóban? Úgy érted, egy számítógépes programmal beszéltem? – Ez nem jutott az eszébe, mivel az effajta programok nem voltak túl elterjedtek a Peggyn. – Bárhogy legyen is – folytatta vigasztaló hangon –, felteszem, nem felejti el. – töltött egy italt mindkettejüknek a belga almapálinkából, amelyet útban a hotel felé vásároltak. Letette az üveget, majd elfintorodott, miközben megmasszírozta a jobb csuklóját. Kortyolt egy nagyot, mielőtt folytatta volna: – Janie, mennyi pénzünk maradt?

A lány előrehajolt, és beütötte a kódjukat a PV billentyűzetén.

– Körülbelül négy éjszakára elég ebben a hotelben – közölte. – Persze elköltözhetnénk valami olcsóbb helyre... – Broadhead ide fog jönni, és én itt akarom várni – rázta meg a férfi a fejét.

– Ez jó ötlet – jegyezte meg csípősen Yeexing, miközben úgy vélte, megtalálta a férfi valódi indítékait: ha Broadhead nem törte magát, hogy Walthersszel találkozzon, nehéz lenne rávenni egy személyes találkozásra a P-fonon keresztül. – Miért érdekel a pénz?

– Költsünk el egy éjszakányi szálláspénzt némi információra – javasolta. – Szeretném megtudni, milyen gazdag Broadhead.

– Úgy érted, hogy vegyünk meg egy pénzügyi jelentést? Arra vagy kíváncsi, megengedheti-e magának a mi egymillió dollárunkat?

– Azt akarom megtudni – rázta meg Walthers a fejét –, hogy mennyivel kérhetünk többet egymillió dollárnál. Nos, ezek nem voltak szentimentális érzelmek, és ha a megfelelő pillanatban értesülök arról, kik várnak rám, sokkal keményebben viselkedtem volna Audee Walthersszel, öreg barátommal. De az is lehet, hogy nem. Ha sok pénz fölött rendelkezik az ember, akkor a többiek hajlamosabbak arra, hogy inkább fejőstehénnek tekintsék, mint embertársuknak, még akkor is, ha látszik rajta, nem kedveli ezt a hozzáállást.

Mégsem gördítettem akadályt az elé, hogy bárki megtudhassa, mekkora vagyon fölött rendelkezem, vagyis tudomást szerezzen arról, hogy a pénzügyi jelentések szerint mennyi pénz van a számláimon. Sok érdekeltségem volt. Százalékos részesedés az S. Ya. útjaiban. Néhány tápanyagbánya és halfarm-részvény. Rengeteg érdekeltségem volt Peggy Földjén, beleértve azt a vállalatot is (Walthers legnagyobb megdöbbenésére), amelyiktől a repülőgépét bérelte. Az a számítógépes adatszolgáltató, mely eladta nekik az információt. Különféle részvénytársaságok és import-export, avagy árufuvarozó cégek. Két bank, tizennégy ingatlanügynökség New Yorktól Új-Dél-Walesig, néhány még a Vénuszra és Peggy Földjére is jutott belőlük, ezenkívül számtalan aprócska társaság, beleértve egy légi közlekedési vállalatot, egy gyorsétteremláncot, valamit, amit Másvilág Rt.-nek hívtak – és a PegTex Olajvállalatról sem igazán tudtam, mivel foglalkozik.

– Istenem – sóhajtott fel Audee Walthers. – Hiszen ez Mr. Luqman cége.

Így hát egész idő alatt ennek a kurvapecérnek dolgoztam!

– És én is – mutatta Yeexing azt a részt, amely az S. Ya.-val foglalkozott. – Tényleg! Hát a világon minden Broadhead-é?

Nos hát, nem volt minden az enyém. Sok mindenem volt, az igaz, de ha kis jóindulattal szemlélték volna a befektetéseimet, akkor felismerték volna a rendszert. A bankok pénzt kölcsönöztek a kutatásokra. Az ingatlanügynökségek segítették a telepesek kivándorlását, vagy készpénzért megvásárolták düledező bódéikat, viskóikat, így valamicske indulótőkéhez juttatták őket. Az

S. Ya. szállította a telepeseket a Peggyre, és ami Mr. Luqmant illeti, ő volt a hab a tortán, még ha nem tudott is róla! Nem mintha valaha is találkoztam volna vele, vagy sejtettem volna, hogy néz ki. De megkapta a megfelelő parancsokat, és a parancsok láncolatának vége tulajdonképpen nálam volt: találjon egy gazdag olajmezőt a Peggyn, valahol az egyenlítő mentén. Miért éppen ott? Mert így az építendő Lofstrom-hurok ki tudja majd használni a bolygó forgási sebességét. És miért kell kilövőhurkot építenünk? Mert az volt a legolcsóbb módja az orbitális pálya és a felszín közti fuvarozásnak. A kipumpált olaj üzemelteti majd a hurkot. A többi nyersolaj szállítókapszulákban jut a hurokba, és föl a pályára; a kapszulák az S. Ya. fedélzetén utaznak vissza a Földre, ahol el lehet őket adni – ami azt jelenti, hogy minden út fele jövedelmező olajszállítássá alakul ahelyett, hogy tiszta veszteséget termelne

– És ez azt jelenti, hogy odaúton a telepesek viteldíját csökkenthetjük!

Nem mentegetőzöm amiatt, hogy majdnem minden vállalkozásom tisztes hasznot hoz a konyhára. Csak így működtethetem őket, így terjeszkedhetek, de a haszon voltaképpen mellékes. Nézzék, van egy elvem a pénzkeresésről, mégpedig az, hogy ha valaki az első milliója megszerzése után is a pénzre hajt, az beteg, és...

De ezt már egyszer mondtam, nem?

Attól tartok, ide-oda csapongok. Kicsit összezavarodtam, hogy mi az, ami megtörtént, mi az, ami még nem, és hogy mi az, ami soha nem is fog megtörténni, csak a képzeletemben.

Szóval csak azt akarom mondani, hogy minden pénzcsináló vállalatom egyúttal nagyon hasznos vállalkozás is volt, amely segítette meghódítani a galaxist, és egyúttal ellátta az emberek szükségleteit is. Ez tény. És ezért kerülnek a helyükre az élettörténet eme darabkái. Most még nem tűnik úgy, hogy így lesz. De majd meglátják. Mind a helyére kerül.

Robint büszkeséggel töltötte el a kilövőhurok, mert megerősítette abbéli hitében, hogy az emberek olyan dolgokat is képesek feltalálni, amelyeket a hícsík nem. Nos, igaza volt – legalábbis ha nem merülünk el a részletekben. A kilövőt egy földi férfi, név szerint Keith Lofstrom találta fel a 20. század végén, bár mindaddig nem építettek egyet sem, amíg nem növekedett meg eléggé az űrforgalom ahhoz, hogy megérje. Robin nem tudta, hogy a hícsík valóban nem találták fel a hurkot, a vitorlás népe viszont igen – csak így tudtak áttörni a bolygójukat körülvevő sűrű, átlátszatlan atmoszférán.

Még félig-meddig barátom, Kapitány és a hícsík története is, akiket végül is elég jól megismertem, és a Kapitány szeretője, a másodkapitány, a nőnemű hícsí, Kétszer története is, akit – majd meglátják – még Kapitánynál is jobban megismertem.

10.

Ahová a hícsík elvonultak

Amikor a hícsík a galaxis magjában lévő fekete páncél mögé rejtőztek, tudták, nem lesz könnyű tartani a kapcsolatot rémült önmaguk és a hatalmas külvilág között. Mégsem mertek teljesen elzárkózni a hírek elől.

Így hát a fekete lyuk köré kis csillagokból álló hálót telepítettek. Elég messze helyezték el őket, hogy a lyukba hulló törmelék harsogó sugárzása ne árassza el a rendszert, és elég sok volt belőlük ahhoz, hogy ha egy elromlik vagy megsemmisül – még akkor is, ha száz –, a maradék venni és rögzíteni tudja a jelentéseket a galaxisszerte telepített megfigyelőállásokból. A hícsík elmenekültek és elrejtőztek, de szemeket és füleket hagytak hátra.

Így hát időről időre bátor utazók lopakodtak elő a magból, hogy megtudják, mit láttak a szemek, és mit hallottak a fülek. Amikor Kapitányt és legénységét kiküldték, hogy az űrben keresse meg a kóbor csillagot, a monitorok figyelése is a feladataik közé tartozott. A legénység öt lényből állt – öt élőlényből. Kapitányt vitán felül a karcsú, sárgásan fénylő bőrű nőstény érdekelte a leginkább, akit Kétszernek hívtak. Kapitány szerint lenyűgözően szép volt. És szexi is – minden évben sikeresen párosodott –, és, tudta jól, megint itt az idő!

De még ne, imádkozott. És Kétszer is imádkozott, de ő azért, mert az eseményhorizonton való átjutás nagyon kemény meló volt. Még ha a hajót direkt erre a célra építették, akkor is. Voltak még konzervnyitóik – Wan ugyan ellopott egyet –, de azok csak kismértékben könnyítették meg a munkájukat. Wan hajója nem léphetett be az eseményhorizont mögé úgy, hogy megússza. Csak hajója egy részét tudta volna átjuttatni.

Kapitány hajója nagyobb és erősebb volt Wanénál. Mégis az eseményhorizonton való átkelés rázkódással, lökdöséssel, feszüléssel járó megterhelése vadul és fájdalmasan nekidobta Kapitány, Kétszer és a legénység másik négy tagjának testét a biztonsági hámnak; a gyémánttűzben izzó spirál együtt tündöklött a kabinban táncoló nagy, húsos, hallgatag sugárszikrákkal; a fény bántotta a szemüket, az őrült imbolygástól mindenkit zúzódások borítottak; és sehogy sem akart vége szakadni. Egy óráig vagy még tovább tartott a legénység belső ideje szerint, amely az univerzum normál idejének és a fekete lyukban uralkodó lelassult ütemnek volt furcsa elegye.

De végül kijutottak a nyugalmas űrbe. A szörnyű imbolygás megszűnt. A vakító fények elhalványultak. Előttük izzott a galaxis krémszínű bársonykupolája, amelyet fényes, erős csillagok borítottak. Túlságosan mélyen voltak ahhoz, hogy a csillagok között egy kis feketeséget lássanak.

– Áldassanak az egyesült tudatok – vigyorgott Kapitány (ha mosolygott, feltűnően hasonlított az orvosi egyetemek koponyamodelljeire), miközben kimászott a biztonsági hámból –, azt hiszem, megcsináltuk! – A legénység követte a példáját, kioldozták magukat, miközben vidáman beszélgettek. Ahogy megkezdték az adatbegyűjtést, Kapitány csontos kezével megragadta Kétszerét. Itt volt az alkalom az ünneplésre – akárcsak a nantucketi bálnavadászhajók kapitányainak, amikor megkerülték a Horn-fokot, vagy az ekhós szekerek pionírjainak, amikor leereszkedtek a domboldalon Oregon vagy Kalifornia áhított földjére. Az imbolygás, a veszély még nem múlt el: újra át kell esniük rajta a visszaúton. De most – legalább egy hétig vagy tovább pihenhetnek, és gyűjthetik az adatokat. Ez volt az egész expedíció legkellemesebb része.

Vagyis ez lehetett volna.

De tévedtek. Ahogy pályára állították a hajót, és a Bakancs nevű tiszt megnyitotta a kommunikációs csatornákat, a műszerfalon minden kijelző lilára váltott. Az ezernyi automata állomás fontos híreket sugárzott! Fontos híreket – rossz híreket, és ezt minden adatrögzítő egyszerre csilingelte a legénység tudtára.

A hícsík döbbenten hallgattak. Aztán a kiképzés során megtanult reflexeik úrrá lettek döbbent riadalmukon, és a hícsí űrhajó kabinjában lázas munka vette kezdetét. Begyűjtöttek és egyeztettek, elemeztek és összehasonlítottak. Az üzenetek egyre gyarapodtak. Az apró mozaikdarabkák lassan a helyükre kerültek.

Az előző adatgyűjtő expedíció csupán néhány héttel előttük járt arra a fekete lyuk lelassult ideje szerint – Ez alatt az űrben odakint több évtized is elrohant. De ez akkor sem számított soknak! Nem, ha a csillagidőben számítjuk!

És mégis megváltozott az egész világ.

Kérdés: – Mi lehet rosszabb egy előrejelzésnél, amely nem válik be?

Válasz: – Egy előrejelzés, amelyik hamarabb beválik, mint számítana rá az ember.

A hícsík meg voltak győződve róla, hogy a galaxisban intelligens és technológiai életformák keletkeznek. Több mint egy tucat lakott világot derítettek fel – és nemcsak lakottak voltak, hanem az intelligens élet ígéretét is hordozták. Mindegyik számára készítettek tervet.

A tervek egy része kudarcba fulladt. Felfedeztek egy szőrös, négylábú fajt egy nedves, hűvös bolygón, olyan közel az Orion-ködhöz, hogy a ragyogása betöltötte az éjszakai égboltot, apró, gyors teremtményeket kicsiny mosómedvemancsokkal és lemurszemekkel. A hícsík úgy gondolták, egy nap majd eljutnak az eszközhasználatig, a tűz használatáig, a földművelésig és állattenyésztésig, nagyvárosok építéséig, a technikai civilizációig és az űrutazásig. Így is történt, de a fejlődés során megmérgezték a bolygójukat, és megtizedelték a fajukat. Felfedeztek egy másik fajt is, egy hat végtagú, fölöttébb ígéretes, ammóniát lélegző létformát, de sajnos túl közel egy csillaghoz, amely szupernóvát hozott létre. Így értek véget az ammónialélegzők. Aztán ott volt a hideg vérű, lassú, löttylakó faj is, amely különleges helyet foglalt el a hícsík történelmében. Tőlük származtak a szörnyű hírek, melyek hatására a hícsík a rejtőzködés mellett döntöttek. Ennyi elég is volt ahhoz, hogy különlegességként kezeljék őket. Továbbá nemcsak ígéretesek voltak, hanem intelligensek is, és nemcsak intelligensek, hanem civilizáltak is! Csak kéznyújtásnyira voltak attól, hogy uralmukba kerítsék a technológiát. De a nagy galaktikus sorsolásban kigolyózták őket – iszamós anyagcseréjük nem tudta felvenni a versenyt a galaxis meleg vérű, gyorsabb fajaival.

De egy faj majd egy nap kijut az űrbe, és fennmarad. Legalábbis a hícsík ezt remélték.

És ezért a hícsík féltek is, mivel jól tudták, már akkor is, amikor az elrejtőzést választották, hogy egy nap a faj, amely képes lépést tartani velük, el is hagyhatja őket. De hogy következhetett be ez ilyen gyorsan? Hiszen csak hatvan földi év telt el az utolsó ellenőrzés óta!

Aztán a Vénuszt pásztázó távoli megfigyelőállások felfedték, hogy a bolygón sapiensek mozognak, kiássák az elhagyatott hícsí alagutakat, és Naprendszerüket sugárhajtású űrhajók fedélzetén fedezik fel. Szánalmasan kezdetlegesek. Ám ígéretesek. Egy vagy két évszázadon belül – gondolták a hícsík – fel fogják fedezni az Átjáró aszteroidát. És aztán beletelik még egy-kétszáz évbe, mire elkezdik megérteni a technológiát...

De az események felgyorsultak! Az emberi lények ráleltek az Átjárón hagyott hajókra, az Élelmiszergyárra – az elképesztően hatalmas, távoli létesítményre, ahol a hícsík egykor az Australopithecusokat, az akkori legígéretesebb fajt terelgették a fejlődés útján. Most pedig minden az emberek ölébe pottyant, és ezzel még nem volt vége.

Kapitányt jól képzett legénység segítette. Amikor megkapták és átszűrték az egyesült tudatokon, majd rendszerezték és összegezték az adatokat, a szakértők elkészítették a jelentéseiket. A navigátort Fehérzajnak hívták. Az ő feladata volt, hogy megtalálja az adatgyűjtőket, és felfrissítse a helyzetmeghatározó adatait. Bakancs volt a kommunikációs tiszt, mind között a legelfoglaltabb, kivéve Korcsot, az integrátort, aki fedélzetről fedélzetre lebegett, és az egyesült tudatokkal társalgott, miközben összesítéseket és vizsgálatokat javasolt. Sem Pukkancsnak, a feketelyuk-átkelés szakértőjének, sem magának Kétszernek, aki a felszerelések távolból való irányításában jeleskedett, pillanatnyilag nem volt szükség a szakértelmére, így ők a szakembereket támogatták munkájuk végzésében, akárcsak Kapitány, akinek arcán a szálkás izomkötegek úgy tekergőztek, mint a kígyók, miközben az összefoglaló jelentésre várt.

Korcs kedvelte Kapitányt, így a kevésbé félelmetes híreket közölte vele először.

Először is, kiderítették, hogy az Átjáró hajóit megtalálták, és használatba vették. Nos, ez önmagában rendben is volt! A terv része volt, bár kicsit zavarba ejtette őket, hogy ilyen hamar bekövetkezett.

Másodszor, kiderült, hogy megtalálták az Élelmiszergyárat és az emberek által Hícsí Mennyországnak nevezett műtárgyat. Ezek már régi hírek voltak, több évtizedesek. Szintén nem túl vészjóslók. Mindössze zavarba ejtők – különösen zavarba ejtők, mivel a Hícsí Mennyországot úgy tervezték, hogy foglyul ejtse az ott dokkoló hajókat, a kétoldalú kapcsolat létesítése pedig azt jelentette, hogy ezek a jöttment kétlábúak nem várt kifinomultsággal bírnak.

Harmadszor pedig üzenet érkezett a vitorlás népétől, s ettől Kapitány arcán még hevesebben kezdtek vonaglani az inak. Az egy dolog, hogy megtalálnak egy hajót egy naprendszerben – de hogy a csillagközi űrben, az egészen elképesztő.

És negyedszer...

Negyedszer Fehérzaj bemutatta az emberek által használt hícsí hajók tartózkodási helyeit, és amikor Kapitány mindezt meglátta, felsikkantott a dühtől és a meglepetéstől.

– Forduljunk a tiltott űr felé! – parancsolta. És amint az adatgyűjtők megfelelő helyzetbe álltak, és az egyesített adatok megjelentek, az arcán olyan vad rángásba kezdtek az inak, mint a hárfa húrjai. – A fekete lyukakat kutatják – sipította.

– Van még más is – bólintott Fehérzaj. – A hajók egy részén olyan berendezéseket helyeztek el, amelyek törlik az eredetileg betáplált utasításokat. Akár be is hatolhatnak egy fekete lyukba.

– És nem úgy tűnik, mintha megértették volna a figyelmeztető jelzéseket tette hozzá Korcs, az integrátor. Miután megtették jelentésüket, a legénység udvariasan várakozott. Most már minden felelősség Kapitány nyakába szakadt. Remélték, hogy meg tud birkózni a helyzettel. A Kétszer nevű nőstény még nem esett szerelembe a Kapitánnyal, mert még nem jött el az ideje, de jól tudta, hogy be fog következni. Méghozzá igen hamar. Valószínűleg az elkövetkező néhány napban. Így hát a megdöbbentő és rémisztő hírek felett érzett aggódása mellett még Kapitány miatt is aggódott. Igazán kutyaszorítóban volt a hím. Habár még nem jött el az ideje, Kétszer kinyújtotta szikár karját, és Kapitányéra tette. Kapitány annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem is vette észre, csak szórakozottan megveregette.

Van itt némi ellentmondás, amelyet fel kell oldanom. Robinette (és az emberiség többi része) hícsíknek nevezte ezeket a lényeket. Természetesen ők nem ezen a néven gondoltak magukra, mint ahogy az amerikaiak sem indiánokként, az afrikai koiszan törzs sem hottentottaként és busmanként gondol magára. A hícsík „az intelligensek”-nek nevezték magukat. De ez nem sokat jelent. Mint ahogy az sem, hogy homo sapiens.

Bakancs szipogó hangot hallatott, ami a hícsíknél a torokköszörülést helyettesítette, majd megkérdezte:

– Kapcsolatot akarsz teremteni az egyesült tudatokkal?

– Most még nem – sziszegett Kapitány, miközben szabad kezével szórakozottan dörzsölgette a bordáit. Fülsértő hangja volt, betöltötte az egész kabint. Kapitány semmi mást nem akart ebben a pillanatban, csak visszamenni a fekete lyukba és fejére húzni a csillagokat. De nem tehette. A második legjobb lehetőségnek az ígérkezett, hogy visszarepüljenek abba a barátságos, biztonságos magba, és jelentést tegyenek a feletteseiknek. Aztán majd ők meghozzák az érdemi döntéseket. Majd ők tárgyalnak az ősök egyesült tudatával, akik már alig várják, hogy beavatkozhassanak. Ők el tudnák dönteni, mihez kezdjenek a begyűjtött információkkal – az is lehetséges, hogy más hícsí kapitányokat és legénységeket küldenének ki e rettenetes ütemű űrbe, hogy hajtsák végre a parancsaikat. Ez is egy lehetséges megoldás, de Kapitány túlságosan jó képzést kapott ahhoz, hogy ilyen könnyű kiutat válasszon. Ő volt a terepen. Ennél fogva ő volt az egyetlen, aki megtehette a megfelelő gyors válaszlépéseket. Ha rosszul dönt – ó, szegény Kapitány! –, annak komoly következményei lehetnek. A kitaszítás csak kisebb vétségekért járt. A komolyabbakért felrúgták a lépcsőn – Kapitány pedig nem rajongott a gondolatért, hogy csatlakozzon az egyesült tudatokhoz, tulajdonképpeni őseihez.

Aggódva felszisszent, miközben elhatározásra jutott. – Értesíteni kell az egyesült tudatokat – parancsolta.

– Csupán értesíteni? Ne kérjünk tanácsot is? – kérdezte Bakancs.

– Csupán értesíteni. Készítsetek fel egy behatoló gépet, és küldjétek vissza az adatok másolataival együtt – erősítette meg Kétszer, aki elengedte Kapitány kezét, és máris nekilátott, hogy előkészítse az apró futárhajó indulását. – Forduljunk a vitorlás hajó találkozási pont felé – mondta végül Kapitány Fehérzajnak.

A hícsíknél nem volt szokás tisztelegni, amikor megkaptak egy parancsot. Nem szálltak vitába a kiadott utasításokkal sem, ezért jól mutatta a legénység zavarát, hogy Fehérzaj mégis megkérdezte:

– Biztos vagy benne, hogy ezt kell tennünk?

– Tedd, amit mondtam! – rántotta meg ingerülten a vállát Kapitány.

Tulajdonképpen a gesztus nem is vállrándítás volt, hanem kemény, gömb alakú hasának gyors összehúzódása. Kétszer azon kapta magát, hogy elragadtatva bámulja azt az édes kis hasikát és a karját, amelyből hosszában végig kiálltak azok a hosszú, feszes inak. Szinte szerette volna az ember megérinteni őket!

Hirtelen rádöbbent, hogy szerelme ideje hamarabb elkövetkezett, mint gondolta. Micsoda kényelmetlenség! Kapitány éppannyira bosszús lesz, mint ő, hiszen azt tervezték, hogy különleges másfél napot fognak együtt tölteni. Kétszer szólásra nyitotta a száját, hogy elmondja neki, majd újra becsukta. Most nem zavarhatta ilyesmivel; Kapitány éppen gondolatfolyamait futtatta végig, amely megrángatta az arcizmait, majd elkezdett parancsokat osztogatni.

Kellő számú eszköz állt a rendelkezésére. Több mint ezer hícsí műtárgy rejtőzött szétszórva a galaxisban. Ezeket nem azért hagyták hátra, hogy előbb-utóbb valaki rájuk találjon, mint az Átjáróra; elérhetetlen pályán keringő, keveset ígérő aszteroidáknak álcázták őket, vagy a csillagközi térben, esetleg porfelhőkben, gázködökben, szemét között lebegtek.

– Kétszer – adta ki a parancsot, anélkül, hogy rápillantott volna –, aktiválj egy parancsnoki hajót! Irányítsd a vitorlás mellé, hogy találkozhassunk vele.

Észrevette, hogy a nőstény meglehetősen ideges. Sajnálta, de egyáltalán nem lepődött meg – valójában ő is elég izgatott volt! Visszaült a parancsnoki ülésbe, kiálló medencecsontját rácsúsztatta az Y alakú ülőke két felére. Létfenntartó erszénye pont az általuk bezárt szögbe illeszkedett.

Hirtelen arra eszmélt, hogy a kommunikációs tiszt aggodalmas arccal hajol fölé.

– Igen, Bakancs? Mi történt?

Bakancs bicepsze tiszteletteljesen meggörbült. – A... Az... Az Orgyilkosok... – dadogta. Kapitány érezte, hogy váratlan áramütésként csap le rá a félelem.

– Az Orgyilkosok?

– Azt hiszem, fennáll annak a veszélye, hogy megzavarják őket – komorodott el Bakancs. – Azok a primitív bennszülöttek alacsony frekvenciájú rádiókat használnak.

– Használnak? Ezt úgy érted, hogy üzeneteket váltanak? Az egyesült tudatok szerelmére, kikről beszélsz? – ugrott fel ordítva Kapitány. – Azt akarod mondani, ahogy azok a primitív lények galaktikus távolságokba küldözgetik az üzeneteiket?

– Attól tartok, igen – hajtotta le Bakancs szomorúan a fejét. – Persze a jeleket még nem sikerült megfejtenem, de igen jelentős forgalmat bonyolítanak le.

Kapitány erőtlenül megrázta csuklóját, ezzel jelezve, hogy nem akar többet hallani. Üzeneteket küldenek! A galaxison át! Ahol bárki meghallhatja! Ahol pont azok is meghallhatják, akiket a hícsík, reményeik szerint, soha nem akartak zavarni. És válaszolhatnak rájuk.

– Vegyétek fel a fordítói kapcsolatot az egyesült tudatokkal! – parancsolta, majd komoran visszaereszkedett a székébe. A küldetés vészjóslóvá vált. Kapitány már nem reménykedett benne, hogy lustálkodással vagy apró rutinfeladatokkal töltheti. Legfőbb gondja az lett, hogy vészeli át a következő néhány napot.

Hamarosan át kell szállniuk a cápa alakú parancsnoki hajóra, amely a leggyorsabb a hícsí hajók között, és felszereltsége is kimagasló. Ott már több lehetősége lesz dönteni. Az a jármű nem csak nagyobb volt és gyorsabb, sokkal több technikát zsúfoltak a fedélzetére, mint amennyivel az ő kis átkelőhajója rendelkezett. Többek között volt rajta egy PA. Ásógépek, mint amilyeneket ősei használtak, amikor az Átjárót és a vénuszi kotorékokat készttették. Egy készülék, amellyel megvizsgálhatták a fekete lyukakat, van-e bennük valami érdekes – már magába a gondolatba is beleborzongott. Az egyesült tudatok szerelmére, hogy ezt az egyet ne kelljen használniuk! És volt ott még ezernyi más hasznos készülék...

Feltéve, hogy a parancsnoki hajó még üzemképes, és várni fogja őket a találkozási ponton.

A hícsík erős, hathatós és hosszú életű műtárgyakat hagytak hátra. Balesetek kivédésére úgy épültek, hogy legalább tízmillió évig üzemképesek maradjanak.

De az űrben nem lehet minden balesetet kikerülni. Egy közeli szupernóva, egy részegység meghibásodása, ütközés egy másik égi vándorral Egy műtárgyat fel lehet készíteni csaknem minden előre látható katasztrófára, de a „csaknem minden” galaktikus időtávlatokban mérve csak kicsit jobb, mint a „semmilyen”.

És ha történt valami a parancsnoki hajóval? És ha nem lesz másik, amelyet Kétszer megtalálhat és eljuttathat a találkozási pontra?

Kapitányt kezdte legyűrni a depresszió. Túl sok a „ha”. És mindegyiknek olyan következményei lehetnek, amellyel kínos szembenézni.

Kapitány és a többi hícsí gyakran estek letargiába. Meg is érdemelték.

Amikor Napóleon nagy armadája Moszkva alól tántorgott visszafelé, több ellenséggel kellett megküzdenie: a zaklató lovas csapatokkal, az orosz téllel – és a kétségbeeséssel.

Amikor százharminc évvel később Hitler Wehrmachtja járt hasonló cipőben, a fő fenyegetést az orosz tankok és tüzérség, a tél és ismét a kétségbeesés jelentették. Rendezettebben hátráltak, az ellenségnek is nagyobb károkat okoztak. De a kétségbeesés nem kevésbé és nem jobban gyötörte őket.

Minden visszavonulás egyfajta temetési menet, ahol maga a bizalom az elhunyt. A hícsík bízvást remélték, hogy leigáznak egy galaxist. Amikor rájöttek, hogy kudarcra ítéltettek, és elkezdtek csillagról csillagra visszafelé araszolni a magba, akkora kudarcot éltek át, amekkorát egy ember el sem tud képzelni. A kétségbeesés beleivódott lelkük legmélyébe.

A hícsík rendkívül bonyolult játékot játszottak. Egyesek talán csapatsportnak neveznék, csak az volt a probléma, hogy csak kevés játékosnak volt tudomása arról, hogy ő is része a csapatnak. Egyszerű stratégiát állítottak föl, de a mérkőzés végső célja nyilvánvaló volt: ha a fajtájuk túléli, nyernek.

Ám rengeteg figura mozgott a táblán! És oly kevés lehetőségük maradt az irányításra. Elkezdték a játékot. Ha viszont utána közvetlenül beavatkoztak, felfedték magukat. A meccs ekkor vált veszélyessé.

Most Kapitány következett, és tudatában volt, micsoda kockázatot vállalt. Könnyen lehet, hogy a hícsík miatta veszítik el majd a játékot egyszer s mindenkorra.

Most az elsődleges feladata az volt, hogy megvédje a hícsík búvóhelyét, ameddig csak lehetséges, ami azt jelentette, hogy tennie kell valamit a vitorlás népével.

De emiatt aggódott a legkevésbé. Igazából a második lépés aggasztotta. Az ellopott hajóban olyan készülék is rejtezett, amely képes volt áttörni a hícsík rejtekhelyét övező burkon. Áthatolni persze nem tudott rajta. De beleshetett, és az rosszat jelentett. De még ennél is rosszabb volt, hogy ugyanaz a készülék át tudott hatolni csaknem minden törésen, még olyanon is, amelyen a hícsíknek sem volt bátorságuk átlépni. Azon, amelyről azt kívánták, bár sosem lehetne átjutni, azon, amelytől a legjobban féltek.

Így hát Kapitány a hajó irányítópultja előtt ült, miközben a magot körülölelő fénylő szilikátfelhő egyre zsugorodott a háta mögött. Ezalatt Kétszeren egyre inkább a feszültség jelei mutatkoztak, ami majd rövid idő alatt a végletekig kimeríti; ezalatt a vitorlás népe lassan átaraszolt hideg, csuszamlós, lassú életén; ezalatt az egyetlen ember által irányított hajó az univerzumban, amelynek lehetősége lett volna bármit is tenni, megközelítette a következő fekete lyukat...

A hícsík már tudományos fejlődésük kezdetén rájöttek, hogyan kell halott vagy haldokló társaik tudatát gépekben megőrizni. Így tettek a Halott Emberekkel is, akik a társaságot jelentették Wan számára, és ezt a technológiát használta Robin Másvilág nevű cége is. A hícsík (ha megkockáztathatok egy talán nem teljesen elfogulatlan véleményt) elkövettek egy hibát. Mivel képesek voltak a halott ősök tudatának tárolására, nem igazán jeleskedtek a mesterséges intelligenciák fejlesztésében, amelyek sokkal nagyobb teljesítményűek és rugalmasabbak voltak. Például, mint – nos – én.

Ezalatt a hatalmas tábla többi játékosa – Audee Walthers és Janie Yeexing – azt figyelte, hogy fogy el a hatalmas kupac zsetonjuk, miközben arra készültek, hogy megcsinálják a szerencséjüket.

11.

Rotterdami találkozó

Egy rozsdás avokádóarcú alak állta el az utamat. Az arckifejezést hamarabb felismertem, mint magát az embert. Makacsságot, ingerültséget és kimerültséget olvastam le róla. Az arc, amely ezeket az érzéseket tükrözte, ifjabb Audee Walthershez tartozott, aki (és erről a titkárprogramom nem felejtett el tájékoztatni) néhány nappal korábban megpróbálta felvenni velem a kapcsolatot.

– Helló, Audee – mondtam igazán nagyon szívélyesen. Kezet ráztunk, miközben a mögötte álló, keleties külsejű nő felé biccentettem. – nagyszerű, hogy újra látlak! Ebben a hotelben szálltál meg? Csodálatos! Most rohannom kell, de vacsorázzunk együtt... A portás majd mindenről gondoskodik. Néhány óra múlva újra itt vagyok – mosolyogtam rájuk, majd faképnél hagytam őket.

Nos, nem mondhatnám, hogy túl udvariasan viselkedtem volna, de az adott pillanatban tényleg nagyon sietnem kellett, ráadásul bélgörcsök is gyötörtek. Beültettem Essie-t egy taxiba, hogy intézze el egyedül, amit akar, magamnak pedig leintettem egy másikat, és mondtam a sofőrnek, hogy vigyen az Igazságügyi Palotához. Persze ha tudtam volna, mit akar Audee közölni velem, hogy miért vár rám, jobban örültem volna neki. De akkor még fogalmam sem volt róla, mi elől tértem ki.

Vagy – ami azt illeti – mi felé haladtam éppen.

Az utolsó néhány métert gyalog tettem meg, mivel az utcákat zsúfoltabbnak találtam a szokásosnál. Az emberek épp egy felvonuláshoz gyülekeztek, holott a forgalom amúgy is elég nagy volt az Igazságügyi Palota környékén. A Rotterdam iszapos talajába süllyesztett oszlopokon álló minisztérium egy negyvenemeletes felhőkarcolóban kapott helyet. Belül mindent élénkvörös drapériák és csak egy irányból átlátható üvegek borítottak Minden modern nemzetközi törvényszéket erre a sablonra építettek. Nem olyan hely volt, ahol parkolási bírság miatt szokás könyörögni.

Az egyszerű földi halandók itt nem sok vizet zavartak, és ha lett volna bennem egy kis hiúság, akkor kidüllesztem a mellem, mert az ügy, melyben a vádlottak egyike voltam, tizennégy különböző felet érintett, amelyek közül négy önálló állam volt. A palotában egy egész lakosztálynyi irodát béreltem ki saját használatomra, mivel minden érdekelt fél így tett. De most nem egyenesen oda mentem. Már majdnem tizenegyre járt az idő, ennélfogva a bíróság valószínűleg már megkezdte a napi munkát. Így hát mosolyogtam, s bementem a helyiségbe, ahol a meghallgatások zajlottak. Odabent egymás hegyén-hátán zsúfolódtak az emberek. Mindig zsúfolva volt, mert itt hírességeket lehetett látni. Hiúságomban arra gondoltam, én is egy vagyok közülük, és arra számítottam, hogy amikor belépek, legalább néhányan felém fordulnak. De nem. Egy árva tekintet sem villant rám. Mindenki azt a fél tucat göthös, szakállas, köntösbe és szandálba öltözött alakot figyelte, aki a panaszosok számára elkerített helyen üldögélt, és Coca-Colát szürcsölgetett, miközben egymás között pusmogott. A Vének. Őket aztán nem lehetett mindennap látni. Én is szájtátva bámultam őket egy darabig, akárcsak a többiek, majd egy érintést éreztem a karomon, és megfordulva megláttam Maitre Ijsingert – legbizalmasabb hús-vér ügyvédemet –, ahogy rosszallóan figyel.

– Elkésett, Mijnheer Broadhead – súgta. – A bíróság már megállapította a távollétét.

Mivel a bíróság tagjai buzgón sugdolóztak és vitáztak, úgy gondoltam, arról, hogy a feltáró naplóját, aki először akadt rá a vénuszi hícsí kotorékokra, el lehet-e fogadni bizonyítékként, kételkedtem a szavaiban. De nem azért fizetnek ilyen rengeteget egy ügyvédnek, mint én Maitre Ijsingernek, hogy vitatkozzanak vele.

Persze nem volt törvényes okom, hogy akár egy vasat is fizessek neki. Ha az ügy egyáltalán szólt valamiről, akkor arról, hogy a Japán Császárság megtette az első lépéseket az Átjáró Tröszt feloszlatása érdekében. Én az S. Ya. szállítási vállalkozás főrészvényeseként voltam jelen. A bolíviaiak pereltek, mert szerintük a telepesek pénzelése nem volt más, mint „visszatérés a rabszolga-kereskedelemhez”. A telepeseket szerződéses szolgáknak nevezték, engem pedig – akárcsak a többieket – az emberi nyomorúság lelketlen kizsákmányolójának. De mit keresnek itt a Vének? Ja persze, ők is érdekelt felek voltak, mert azt állították, hogy az S. Ya. az ő tulajdonuk – ők és az őseik ott éltek több százezer évig. A bírósági helyzetük kissé bonyolult volt. Tanzánia kormánya gyámkodott fölöttük, mert az volt ősi földi otthonuk, de Tanzánia ennek ellenére nem képviseltette magát a bíróság előtt. Bojkottálta a bíróságot, mert egy éve rájuk nézve kedvezőtlen döntést hozott a tengerfenéki rakétáikkal kapcsolatban, ezért az ügyeiket Paraguay felügyelte – ami azért csavart még egyet a történésen, mert az meg határvitába keveredett Brazíliával, amely jelen pillanatban vendégül látta az Átjáró Tröszt központját. Tudták követni? Nos, én nem, de hát éppen ezért alkalmaztam Maitre Ijsingert.

Ha minden vacak, multimillió dolláros perben személyesen is részt vennék, minden egyes napomat tárgyalótermekben tölthetném. De túl sok mindent tervezek életem hátralévő részére, így általában hagyom, hogy a bíróságok előtt ügyvédek küzdjenek meg az érdekeimért, én meg ehelyett sokkal hasznosabban töltöm az időmet: társalgok Albert Einsteinnel, vagy a Tappantenger partján sétálok a feleségem társaságában. Mindenesetre, aznap különleges okokból voltam Rotterdamban. Az egyik éppen a Vének közelében szundikált egy bőr karosszékben.

A hícsík, miután felfedezték az Australopithecusokat, és úgy vélték, hogy ez a faj fejlődése során ki fog alakítani egyfajta technikai civilizációt, arra a döntésre jutottak, hogy egy kolóniájukat eredeti állapotában őrzik meg egy állatkertben. Az ő leszármazottaik voltak a „Vének”. Persze a hícsík tévedtek. Az Australopithecusok soha nem váltak intelligens lényekké, csak kihaltak. Az emberiség számára kisebb fejbe kólintásnak számított, amikor rájöttünk, hogy az úgynevezett Hícsí Mennyország, a legnagyobb és legbonyolultabb űrhajó a világon – amelyet később átkereszteltünk 5. Ya. Broodhead-re – valójában nem más, mint egyfajta majomház.

– Úgy látom, Joe Kwiatkowskinak jól jönne egy csésze kávé – jegyeztem meg Ijsingernek.

Kwiatkowski lengyel volt, a Kelet-európai Gazdasági Közösséget képviselte, és ebben az ügyben panaszosként lépett fel.

– De hát ő ellenség! – sziszegte sápadtan Ijsinger.

– De egyben régi barát is – csitítottam, és csak kicsit túloztam. Joe is feltáró volt az Átjárón, akárcsak jómagam, és néha ittunk pár pohárkával a régi idők emlékére.

– Egy ilyen jelentőségű ügyben nem ülnek barátok a tárgyalóteremben közölte velem Ijsinger, de erre csak mosolyogtam, és pisszentettem Kwiatkowski felé, aki, miután felébredt, örömmel velünk tartott.

– Nem szabadna együtt lennem veled, Robin – dörmögte, amikor már tizenötödik emeleti lakosztályomban ültünk. – Pláne nem szabadna együtt kávéznom veled! Nem töltenél bele egy kis bélést?

Nos, töltöttem – sligovicát, méghozzá olyat, amelyik a kedvenc krakkói szeszfőzdéjéből származott. Valamint a kedvenc szivarjával, sós heringgel és kétszersülttel kínáltam, hogy legyen mit belemártogatni a kávéba.

A törvényház a Maas egy csatornája fölé épült, érezni lehetett a víz illatát. Javasoltam, hogy az egyik ablakot hagyjuk nyitva, így hallottuk az épület bolthajtásai alatt közlekedő hajókat, valamint a Maas alatti, negyed kilométernyire lévő alagút forgalmát. Mivel Kwiatkowski rágyújtott, kissé szélesebbre tártam az üvegszárnyakat, s megláttam a zászlókat és zenekarokat az út szélén.

– Mi ez a felvonulás? – kérdeztem.

– A hadseregek szeretnek felvonulni – mormogta. – ne töltsük az időt ostoba fecsegéssel, Robin. Tudom, mit szeretnél, és csak annyit közölhetek veled: lehetetlen.

– Azt szeretném – mondtam –, hogy a KEGK segítsen megsemmisíteni az űrhajós terroristákat. Nyilvánvaló, hogy ez mindannyiunk közös érdeke. Azt mondod, lehetetlen. Rendben, elfogadom a választ, csak azt magyarázd meg: miért?

– Mert halvány fogalmad sincs a politikáról. Azt hiszed, hogy a KEGK egyszerűen odamegy a paraguayiakhoz, és azt mondja: „Figyeljetek, menjetek, és kössetek üzletet a brazilokkal, mondjátok azt, hogy sokkal rugalmasabban fogjátok kezelni ezt a kis határvitát, ha megosztják az információikat az amerikaiakkal, és így el tudjuk kapni a terroristák űrhajóját.”

– Igen – vallottam be. – Pontosan így gondoltam. – Mennyire tévedsz. Meg sem fognak hallgatni.

– A KEGK – mondtam türelmesen, mivel Albert jól felkészített ebben a témában – Paraguay legnagyobb kereskedelmi partnere. Csak füttyenteni kell nekik, és máris ugranak.

– A legtöbb esetben valóban ez a helyzet. Most nem. Az ügy kulcsa a Kambodzsai Köztársaság. Kötöttek egy titkos megállapodást Paraguayjal. De erről nem mondhatok semmit, hacsak azt nem, hogy a legmagasabb körökben is helyeslik. Kérek még egyet – tette hozzá, és elém tartotta a csészét. – És most, ha lehet, kevesebb kávé legyen benne.

Nem kérdeztem Kwiatkowskit a „titkos megállapodásról”, mivel ha meg akarta volna osztani velem, nem nevezte volna titkosnak. Nem is kellett. Katonai megállapodás volt. Napjainkban minden „titkos megállapodás”, amelyet kormányok kötöttek egymással, katonai volt, és ha már nem izzadtam volna a terroristák miatt, akkor a törvényesen megválasztott kormányok őrült viselkedése miatt gyöngyözött volna a homlokom. De egyszerre elég egy is.

Így hát Albert tanácsára előbb egy malajziai ügyvédet, utána egy kanadai misszionáriust, majd az albán légierő egy tábornokát fogadtam az irodámban, és mindegyikük orra előtt elhúztam a mézesmadzagot. Albert felvilágosított, milyen szálakat kell mozgatnom, milyen üveggyöngyöket kell felkínálnom a bennszülötteknek – Egy különleges telepes ellátmányt valamelyik kolóniára ide, egy „jótékony” összeget oda. Néha csak egy mosolyt. Erre Rotterdam volt a legalkalmasabb hely, mivel amióta a minisztérium ideköltözött Hágából, Hágában sok minden elég rendesen összezavarodott – legutóbb valami idióta idétlenkedett a PA-val –, és mindenki, akire szüksége lehetett az embernek, Rotterdamban volt. Mindenfajta népek. Minden bőrszín, minden nem, mindenfajta öltözékben, ecuadori miniszoknyás ügyvédektől szárongot és cápafog nyakláncot viselő Marshall-szigeteki energiabárókig. Nehéz lett volna megmondani, hogy előrébb jutottam-e vagy sem, de fél egyre beleim tudatták velem, hogy igen komolyan meg fognak fájdulni, ha nem tömök beléjük gyorsan valamit. Így hát tartottam egy kis szünetet. Vágyakozva gondoltam szép, csendes lakosztályomra a hotelben, ahol a szobaszerviz hozna nekem egy óriási szelet gőzölgő steaket, én pedig végre levehetném a cipőmet. De megígértem Essie-nek, hogy beugrom hozzá a munkahelyére. Így hát megkértem Albertet, készítsen egy gyors összegzést arról, amit elvégeztem, és arról, amit még el kell, és fogtam egy taxit.

Essie gyorséttermeit el sem lehet téveszteni. A kékesen fénylő hícsí fémből készült ívek a föld nagyjából minden országában megtalálhatók. Mint főnöknek, járt neki egy zsinórral elkerített rész a balkonon, ahová nem ülhetett más. A lépcsőn találkoztunk, ahol egy csókkal, egy szemöldökráncolással és egy dilemmával fogadott.

– Robin! Figyelj! Itt azt akarják, hogy majonézt szolgáljunk fel a sült krumplihoz. Szerinted ez megengedhető? Visszacsókoltam, de közben a válla fölött az asztalra pillantottam, vajon miféle istentelen fogást tálaltak fel nekünk. – Ez igazán csak tőled függ – mondtam.

– Persze hogy tőlem függ. De ez fontos, Robin! Tudod, hogy kínosan ügyelek arra, hogy minden egyes éttermemben pontosan ugyanolyan legyen a sült krumpli. Most meg majonéz? – lépett hátra, és ez alkalommal jóval alaposabban nézett végig rajtam, majd megváltozott arckifejezéssel így kiáltott: – Nagyon fáradt lehetsz! Tiszta ránc az arcod! Robin, hogy érzed magad?

– Csak éhes vagyok, édesem – vettem elő legelbűvölőbb mosolyomat. – Figyelj csak! Az ott nagyon ínycsiklandóan néz ki! Mi az, taco? – kiáltottam hamis lelkesedéssel, miközben az előttünk álló tálcát vettem szemügyre.

– Chapatti – jelentette ki büszkén. – A taco az a másik. És blini is van. Kóstold csak meg.

Persze mindent végig kellett kóstolnom, pedig a beleim egyáltalán nem lelkesedtek az ötletért. A tacót, a chapattit, a rizsgolyócskákat savanyú halmártásban, amelyeknek az íze leginkább árpakására emlékeztetett. Nem az én ízlésem, de azért meg lehetett enni.

Mindez a hícsík ajándéka volt. A hícsík bölcsességét mi sem bizonyítja jobban, hogy rájöttek, hogy minden élő szövet – beleértve a tiedet és az enyémet is – mindössze négy elemből áll: szénből, hidrogénből, oxigénből és nitrogénből – CHON-ból –, ez a CHON-étel. Ezek a gázok alkotják a legtöbb üstökös magvát is. Éppen ezért építették fel a hícsík az Élelmiszergyárukat az Oort-felhőben, ahol a Nap üstökösei egy csillagra várnak, hogy a gravitációja magához rántsa és elküldje őket az égboltunkra, ahol gyönyörködhetünk a látványukban.

A CHON még nem minden. Szükséges még néhány más elem is. Talán a legfontosabb a kén, utána a nátrium, magnézium, foszfor, klór, kálium, kalcium – nem is beszélve a hozzákevert kobaltról, hogy legyen B12-vitamin, a krómról a glükóztűrés miatt, a pajzsmirigy működéséhez elengedhetetlen jódról, na meg a lítiumról, fluorról, arzénről, szelénről, molibdénről, kadmiumról és ónról, hogy a pokolba vele. Talán az egész periódusos rendszert be kell falni nyomelemek formájában, de a legtöbbet olyan elenyésző mennyiségben, hogy nem kell nagykanállal beleszórni a pörköltbe. Úgyis jelen vannak, akár akarja az ember, akár nem. Így hát Essie ételvegyészei kiagyaltak egy rakás cukrot, fűszert és mindenféle hasznos és ízletes ételt mindenkinek – ami nemcsak életben tartja őket, hanem örömmel is fogyasztják, mint például a chapattit vagy a rizsgolyócskákat. Ha ügyesen vegyítik az összetevőket, a CHON-ból bármit ki lehet hozni. Sok más mellett Essie egy rakás pénzt is kihozott belőle, s ez olyan játék volt, amit örömmel játszott.

Így hát beleharaptam valamibe, aminek a gyomrom nem tudott ellenállni úgy nézett ki, mint a hamburger, de az íze avokadósalátára hasonlított, amelybe szalonnadarabkákat kevertek. Essie Nagy Chonnak nevezte el evés közben pedig percenként ugrált fel valamiért. Ellenőrizte az infravörös melegítőlámpák hőmérsékletét, zsírcseppeket keresett az edénymosó gép alatt, megkóstolta a desszertet, és kiverte a dilit, mert a tejshake túl hígnak bizonyult.

Essie a szavát adta, hogy a láncában semmi nem bánt senkit, habár a gyomrom kevésbé bízott a szavában, mint jómagam. Nem tetszett az utcáról beáradó hangzavar – a felvonulást hallottam volna? De attól eltekintve, ellazultam, amennyire csak tudtam. Amikor Essie-vel a nyilvánosság előtt megjelenek, az emberek ránk néznek, és általában engem néznek. De itt nem. Essie gyorséttermeiben Essie volt a sztár. Odakint összegyűltek a járókelők, hogy a felvonulást nézzék. Idebentről az alkalmazottak egy pillantást sem vetettek rá. Minden erejükkel a feladatukra koncentráltak, és ha időnként lopva félrenéztek, csak a főnökük, a nagyasszony felé. Bár abban a pillanatban nem is festett igazán nagyasszonyként; Essie-nek jót tett a negyedszázados angol nyelvlecke, amelyet egy haladótól – tőlem – vett, de amikor izgatott lett, csak úgy röpködött a „nyekultúrníj!” és a „huligansz!” a helyiségben.

Odaléptem a második emeleti ablakhoz, hogy egy pillantást vessek az utcára. A menet egyenesen Weenából érkezett, az emberek tízes sorokban, kiabálva, táblákat a magasba emelve vonultak. Kellemetlen. Talán rosszabb, mint kellemetlen. Az utca túloldalán, az állomás előtt dulakodás kezdődött plakátok és rendőrök, militaristák és pacifisták részvételével. De ahogy egymást püfölték a transzparensekkel, már nem lehetett eldönteni, ki kicsoda, és Essie – aki csatlakozott hozzám, miközben saját Nagy Chonját majszolta fejcsóválva nézte őket.

– Milyen a szendvicsed? – kérdezte.

– Finom – feleltem szénnel, hidrogénnel, oxigénnel, nitrogénnel és nyomelemekkel teli szájjal. Értetlenkedő pillantást vetett rám, mire kissé bővebben megismételtem: – Azt mondtam, finom.

– Nem hallottalak a lármától – panaszkodott, miközben megnyalta a száját, ízlett neki az áruja. – Nem hinném, hogy ez olyan jó dolog – intettem a fejemmel az utcán kavargó tömeg felé.

– Szerintem egyáltalán nem az – helyeselt, miközben utálkozva bámult egy csoportot, akiket, azt hiszem, zuávoknak hívnak – sötét bőrű, egyenruhás felvonulók. Nem láttam a nemzeti azonosító jelüket, de mindegyikük gyorstüzelő fegyvert hordott magánál, és menet közben különböző figurákat mutattak be vele: pörgették, hirtelen az aszfalthoz verték a tusát, majd gyorsan felemelték, és eközben még a lépést sem vétették el.

– Talán jobb lenne, ha elindulnánk vissza a bíróságra – javasoltam.

Válasz helyett kinyújtotta a kezét, és felszedegette szendvicsem utolsó morzsáit. Néhány orosz nő borzalmasan meghízik, amint átlépi a negyvenedik évét, néhányuk pedig összetöpörödik és megráncosodik. De nem Essie. Ő még mindig egyenesen tartotta magát, és éppoly vékony volt a dereka, mint amikor először megpillantottam.

– Talán igazad van – felelt végül, és kezdte összeszedni komputerprogramjait, melyek mindegyike külön adattárolóban volt. – Gyermekkoromban éppen elég egyenruhással volt dolgom, most nem pont erre a látványra vágyom.

– Nem sok felvonulás akad, ahol ne lennének egyenruhások.

– Nem csak felvonulás ez. Nézd csak. A járdán is állnak. És valóban, minden negyedik férfi vagy nő uniformist viselt. Ezen kicsit meglepődtem. Persze minden ország tartott fenn fegyveres erőt, de általában elzárták a nyilvánosság elől, mint egy család az otthoni tűzoltó készüléket. Az emberek nem igazán látták őket. Most viszont látták, méghozzá egyre többet és többet.

– De – mondta Essie, miközben lelkiismeretesen egy eldobható tálcára söpörte a CHON morzsáit, és egy szemetest keresett – biztosan fáradt vagy. Legjobb lesz, ha megyünk. Add ide a szemeted, kérlek.

Az ajtóban vártam rá, de amikor odaért, láttam, hogy valamiért haragosan ráncolja a szemöldökét.

– A kuka majdnem teljesen megtelt. A kézikönyv szerint hatvanszázalékos telítettségnél üríteni és tisztítani kell... Mit fognak csinálni, ha egyszerre nagyobb adagot kell kidobni? Vissza kell mennem, hogy utasítsam az üzletvezetőt... ó, a pokolba is – kiáltott fel, miközben arckifejezése megváltozott. – Ottfelejtettem a programjaimat! – és átkozódva felsietett a lépcsőn az asztal felé, ahol az adattárait hagyta.

Az ajtóban vártam, hogy visszajöjjön, miközben a karnevált néztem. Milyen undorító! Igazi fegyverek vonultak, légelhárító rakéták és páncélozott járművek; s egy fúvószenekar mögött jöttek a géppisztolypörgetők. Éreztem, hogy mögöttem megrezdül az ajtó, és tettem egy lépést kifelé, hogy Essie is kiférjen.

– Megtaláltam, Robin – mutatta mosolyogva a vastag adattárköteget, ahogy feléje fordultam.

Ekkor egy darázs elzúgott a fülem mellett.

De Rotterdamban nincsenek darazsak. Láttam, hogy Essie hátratántorodik, az ajtó meg rácsukódik. Nem darázs volt. Hanem egy lövedék. Az egyik géppisztolypörgető élesre töltötte a fegyverét, amely most elsült.

Egyszer már nagyon közel kerültem ahhoz, hogy elveszítsem Essie-t. Régen volt, de máig nem tudtam elfelejteni. Az a régi érzés úgy buzgott fel bennem, mintha csak tegnap történt volna az eset, miközben félresöpörtem az útból azt az ostoba ajtót, és a feleségem fölé hajoltam. A hátán feküdt, arcán az adattárcsomaggal, és ahogy elemeltem előle, láttam, hogy az arca véres, és tágra nyílt szemmel néz rám.

– Hé, Rob – mondta zavarodottan. – te ütöttél meg?

– A pokolba is, dehogy! Mi a fenéért ütnélek meg? – Az egyik pénztárosnő felénk rohant, kezében egy köteg papírszalvétával. Kiragadtam a kezéből, és a felvonulás miatt a kereszteződésben veszteglő piros-fehér csíkos elektrokocsi felé mutattam, amelynek az oldalára a Poliklinische centrum szavakat festették. – Maga! Hívja ide a mentőt! És hívja a rendőrséget is, ha már ott van!

Essie felült, és félresöpörte a kezemet, mialatt a kiszolgálók és a rendőrök már körülöttünk rajzottak.

– Miféle mentőt, Robin? – kérdezte ésszerűen. – Csak az orrom vérzik! – és valóban, semmi más nem történt. Igaz, a golyó őt vette célba, de elakadt az adattárkötegben. – A programjaim! – jajveszékelt Essie, és elrántotta a köteget a rendőr elől, aki ki akarta piszkálni belőle bizonyítéknak. De a programok már tönkrementek. Akárcsak a mai napom.

Mialatt Essie és én a végzetünkkel randevúztunk, Audee Walthers elvitte barátját egy rotterdami városnéző körútra. Izzadt, amikor elváltunk; a pénz jelenléte általában ezt teszi az emberekkel. A pénzhiány viszont sok rotterdami szórakozási lehetőségből kirekesztette Waltherst és Yee-xinget. Walthersnek, akinek még a hajában volt a peggyi farmok pora, és Yee-xingnek, aki szokatlanul távol került az S. Ya.-tól és a kilövőhuroktól, Rotterdam metropolisnak tűnt. Nem engedhették meg maguknak, hogy bármit is vásároljanak, de legalább nézegethették a kirakatokat. Walthers azzal nyugtatta magát, hogy Broadhead legalább beleegyezett a találkozóba, de amikor erre gondolt, megszólalt benne a kis ördög: Broadhead azt mondta, hogy találkozni fog velük, de nem úgy tűnt, mint aki ég a vágytól, hogy így is tegyen...

– Miért izzadok ennyire? – kérdezte fennhangon. Yeexing belekarolt, hogy ezzel is biztosítsa erkölcsi támogatásáról.

– Minden rendben lesz – válaszolt közvetve. – Akár így, akár úgy, de végül minden rendben lesz. – Audee Walthers hálásan nézett le rá. Walthers nem nőtt magasra, de Yeexing nagyon apró volt; minden kicsi volt rajta, kivéve a szemét. Az fényesen és feketén ragyogott, egy műtétnek, egy butaságnak köszönhetően, emlékeként azon időknek, amikor beleszeretett egy svéd bankárba, és azt hitte, hogy az csak mandulavágású szeme miatt nem szereti viszont. – Na? Bemenjünk ide?

Walthersnek fogalma sem volt, miről beszél a lány, és ezt szemöldöke ráncolásával ki is mutatta; Yeexing megbökte a vállát rövidre nyírt hajú fejével, és egy üzlethelyiség felirata felé mutatott. Üres ében háttérben sápadt betűk lógtak, melyek fennen hirdették:

MásVilág

Walthers megvizsgálta a feliratot, és ismét a nőre pillantott. – ez egy temetkezési vállalat – találgatta, és felnevetett, amikor felfogta a nő viccét. De mi még nem állunk olyan rosszul, Janie.

– Nem az – helyesbített a nő. – Legalábbis nem egészen. Hát nem ismerős a név? – Walthersnek hirtelen beugrott. Egyike volt a rengeteg Robinette Broadhead-érdekeltségnek, amely a listájukon szerepelt.

Minél többet tanul az ember Broadhead-ről, annál inkább ki tudja találni, mi alapján köt meg egy üzletet; és az üzletkötés alapja minden esetben a megérzés.

– Miért is ne? – kérdezett vissza beleegyezően Walthers, és átvezette a nőt a légfüggönyön az üzlethelyiség hűvös, sötét belsejébe. Nem temetkezési vállalat irodájába léptek be, de a berendezést látszólag ugyanolyan elvek szerint alakították ki. Lágy, alig hallható zene szólt a háttérben, és annak ellenére vadvirágillat érződött, hogy csak egyetlen csokor halovány rózsát vettek észre egy kristályvázában. Egy magas, szimpatikus, őszes halántékú férfi toppant eléjük; Walthers nem tudta megmondani, hogy az egyik székből állt-e fel, vagy egy hologram materializálódott hirtelen előttük. Az alak kedvesen rájuk mosolygott, miközben próbálta kitalálni a nemzetiségüket. Tévedett. Guten Taggal köszönt Walthersnek, és Gor ho oy-neyjel Yee-xingnek.

– Mindketten beszélünk angolul – közölte Walthers. – és ön?

– Természetesen – húzta fel városias szemöldökét a férfi. – Üdvözlöm önöket a Másvilágnál. Talán haldoklik valaki a környezetükben?

– Nem tudok senkiről – felelt Walthers.

– Értem. Természetesen akkor is meg tudjuk oldani a problémát, ha az érintett személy már elérte a klinikai halál állapotát, habár élőkön nagyobb hatásfokkal végezhető el az átvitel... Netán a saját jövőjükről hoztak bölcs döntést?

– Sem ez, sem az – magyarázta Yeexing. – Egyszerűen csak tájékozódni szeretnénk a szolgáltatásaik felől. – Természetesen – mosolygott rájuk a férfi, miközben udvariasan egy kanapé felé terelte őket. Nem vették észre, hogy bármit is csinált volna, de a fény cseppet felerősödött, a zene pedig néhány decibellel csendesedett. – Itt a névjegyem – nyújtott Walthers felé egy kartonkártyát, és ezzel válaszolt is a férfi legégetőbb kérdésére: a névjegy tapintható volt, akárcsak az ujjak, melyek átadták. – Hadd magyarázzam el az alapokat; így időt takaríthatunk meg. Azzal kezdeném, hogy a Másvilág nem vallási szervezet, és semmilyen formáját nem ígérheti az üdvözülésnek. Amit mi kínálunk, az a túlélés egy formája. Az, hogy önök és az „önöket” úgy értem, hogy abban a formájukban, ahogy most ebben a szobában tartózkodnak – tudatában vannak-e ennek, vagy sem – mosolygott –, olyan probléma, amelyről a metafizikusok még napjainkban is vitatkoznak. De betárolt személyiségük, mármint ha rászánják magukat, garantáltan át fog menni a Turfing-teszten. De csak ha addig hajtjuk végre a műveletet, amíg az agy még jó állapotban van, és a környezet, amelyet a túlélő ügyfél észlel majd, az lesz, amit a listánkról kiválaszt. Több mint kétszáz szerepel a listánkon...

– A Halott Emberek – csettintett Yeexing, amikor végre felfogta a lényeget.

– Igen, eredetileg így hívták őket – bólintott az eladó, de arckifejezése kissé feszültebbé vált. – Látom, önök jól ismerik azt a műtárgyat, amelyet Hícsí Mennyországnak hívtak, és most telepesek szállítására használják...

– Én vagyok a járat harmadik tisztje – világosította fel Yeexing, kissé elkenve a valóságot –, a barátom pedig a hetedik.

– Irigylem önöket – vallotta be az eladó, és az arcáról leolvashatták, hogy komolyan is gondolja, amit mond. De ez nem akadályozta meg abban, hogy hosszan zengje portékája dicséretét.

Walthers egyre nagyobb érdeklődéssel hallgatta, miközben Janie Yeexing fogta a kezét. Walthers nagyra értékelte ezt a gesztust; így nem gondolt a Halott Emberekre és első pártfogoltjukra, Wanra. Vagy arra, mit csinálhat Wan ebben a pillanatban.

– Az eredeti Halott Emberek – vallotta be az eladó – szerencsétlen módon igen kontár módon lettek betárolva; emlékeik és személyiségük átvitele a koponyájukban található nedves szürkeállományból egy felkészületlen laborban történt, ráadásul olyan készülékekkel, melyeket eredetileg egészen más célokra szántak. Így hát a művelet nem sikerült tökéletesen. Úgy lehet ezt a legkönnyebben elképzelni – magyarázta –, hogy a Halott Emberek beleőrültek az átvitel közben őket ért sokkba. De ez már nem történhet meg. Mára olyan sokat finomodott az eljárás, hogy az elhunyt úgy tud beszélni a hátramaradottakkal, mint egy valódi, élő személy Sőt, mi több, a „páciens” aktív életet élhet az adattárban. Kitapasztalhatja a mohamedán, a keresztény vagy éppen a szcientológus mennyországot, és választásának megfelelően kiegészítheti gyönyörű fiúkkal, akik úgy fekszenek a füvön, mint a szétszórt gyöngyök, angyalok kórusával, vagy magának L. Ron Hubbardnak a jelenlétével. Ha az elhunyt életében nem volt vallásos, különböző kalandokban lehet része (hegymászás, búvárkodás, síelés, vitorlázórepülés és a szabad stílusú tai csi a legnépszerűbbek a választható programok közül), hallgathat bármilyen stílusú zenét annak az együttesnek az előadásában, amelyik csak tetszik... és természetesen (az eladó nem tudta megállapítani, milyen szálak fűzik Waltherst és Yee-xinget egymáshoz, így ezt az információt mélyebb dimenziók nélkül adta) szexet. A szexuális játékok teljes körű választékát. Újra meg újra.

– Milyen unalmas – jelentette ki Walthers, miután jobban belegondolt.

– Önnek és nekem talán az – ismerte el az eladó –, de nekik nem. Nem emlékeznek a programozott élményekre túl tisztán, értik? Azokban az adattárakban a felejtés folyamatát felgyorsították. De ez más élményekre nem vonatkozik. Ha valaki beszél egy rokonával ma, és visszajön egy év múlva, a betárolt pontosan emlékezni fog az elhangzottakra. De a programozott tapasztalatok gyorsan elhomályosulnak a memóriájukban, éppen úgy, mint a gyönyörök emléke. Ezért akarják újra és újra felidézni.

– Milyen szörnyű – mondta Yeexing. – Audee, azt hiszem, itt az ideje, hogy visszamenjünk a hotelbe.

– Még nem, Janie. Beszélhetnék egy ilyennel?

– Persze – csillant fel az eladó szeme. – néhányukkal nagyon szórakoztató eltársalogni még egy idegennek is. Van egy perce? Igazán nagyon egyszerű – vezette őket beszéd közben egy PV-konzol elé. Belenézett egy selyemkötésű jegyzékbe, majd beütött egy kódszámot. – Van néhány, amelyikkel egész jól összebarátkoztam – jelentette ki bátortalanul. – Amikor hosszú ideig nem történik semmi a boltban, feltárcsázom egyiküket, és szépen elbeszélgetünk... Ó, Rex! Hogy vagy?

– Remekül. – szólalt meg a PV képernyőjén feltűnő bronzbarna, középkorú polgár. – Mennyire örülök, hogy látlak! De nem hinném, hogy a vendégeidhez lett volna már szerencsém – tette hozzá, miközben barátságosan figyelte Waltherst és Yee-xinget. Ha létezett ideális külsejű férfi, aki már betöltött egy bizonyos életkort, akkor az ő volt. Egy szál haja sem hiányzott, és látszólag megvolt minden foga; a szeme körül apró ráncokat hagyott a nevetés, de másutt teljesen sima maradt a bőre, a tekintete melegen ragyogott, miközben udvariasan végighallgatta a bemutatkozást. A kérdésre, hogy mivel tölti az idejét, szerényen vállat vont. – tudják, a Catulli Carminát éneklem a Bécsi Filharmonikusokkal – kacsintott. – A vezető szoprán nagyon gyönyörű, és szerintem nagy hatással voltak rá a szexis szövegeim a próbák alatt.

– Bámulatos – suttogta Walthers, miközben le sem tudta venni szemét a képernyőről. De Janie Yeexing már nem látszott ennyire elragadtatottnak.

Amikor lehetőségem nyílt azoknak a programoknak és adatbázisoknak a tanulmányozására, melyeket összefoglaló néven csak Halott Embereknek neveztek, teremtőm, S. Ya. Broadhead, természetesen érdeklődött irántuk. Felkészült a feladatra, hogy lemásolja a hícsík művét. A legbonyolultabb feladatnak az emberi agy és idegrendszer adatállományának – amely kémiai úton tárolta az információkat, ráadásul redundánsan – az átírása bizonyult hícsí adattárakra. Ez nagyon jól sikerült S. Ya.-nak. Nem csupán a Másvilág hálózat megalapításához volt elég, hanem ahhoz is, hogy – nos –, hogy engem megteremtsen. A Másvilág legkorábbi kutatásain alapult. A későbbiekben finomított a technikán – így az még jobb is lett, mint a hícsíké , mivel nem csupán az idegen eredményeket tudta felhasználni, hanem kombinálni tudta azokat a földi technológiával. A Halott Embereknek soha nem sikerült a Turfing-teszt. Miután Essie Broadhead továbbfejlesztette a módszert, képessé váltak rá. És ezt be is bizonyították.

– Igazán nem akarjuk hosszan elszakítani a zenéjétől – udvariaskodott. Attól tartok, most mennünk kell.

– Megvárnak – jelentette ki Rex büszkén. – Mindig megvárnak.

– Árulja el – kérdezte Walthers elbűvölten –, amikor az izé, társaságról beszél ebben az izé, állapotban... van lehetősége megválogatni a társaságát? Mármint úgy értem, akár az élők közül is.

A kérdést tulajdonképpen az eladónak szánta, de Rex szólalt meg elsőként. Okos és szimpatikus tekintetét Walthersre emelte.

– Bárkit – biccentett, mintha csak egy nagy titkot árult volna el. – élő, halott, de akár kitalált személyt is. Ráadásul, Mr. Walthers, bármit megtesznek, amit csak parancsolok! – kuncogott az alak. – Mindig azt mondom – tette hozzá –, hogy amit önök „életnek” neveznek, csupán rövidke közjáték a valódi létezés előtt, amely idebent vár mindenkire. Csak azt nem tudom megérteni, az emberek miért halogatják olyan sokáig a döntést!

Úgy áll a dolog, hogy a Másvilág hálózat egyike volt azon mellékvállalkozásaimnak, amelyekre a legbüszkébb voltam, de nem azért, mert sok pénzt kerestem velük. Akkor jött az isteni szikra, amikor rájöttünk, hogy a hícsík képesek megőrizni az elhaltak tudatát. Nos – mondom az én kedves asszonykámnak –, ha ők meg tudták csinálni, akkor mi miért nem? – Erre azt mondja az én kis asszonykám, miért is ne, Robin, csak adj egy kis időt, hogy megfejtsem a kódot. – Arról viszont még nem döntöttem, hogy velem is ez történjene, ha eljön az ideje. Nem tudom, akarom-e. Azt viszont egyáltalán nem kívántam, hogy ez történjen Essie-vel, legalábbis most még nem, és nagyon boldog voltam, amikor kiderült, hogy az a golyó nem tett benne kárt, csak orrba verte.

De történt még valami. Kapcsolatba kerültünk a rotterdami rendőrséggel. Az egyenruhát viselő őrmester bemutatott minket a dandárparancsnokának, aki gyors és nagy autóján, megkülönböztető jelzéseket használva szállított be minket az őrsre, és meghívott egy kávéra. Ott Zuitz dandárparancsnok bemutatott minket Van Der Waal felügyelőnek, egy hatalmas termetű asszonyságnak, akinek ódivatú kontaktlencséje miatt szeretetteljesen kidülledt a szeme. – Micsoda kellemetlenség önnek, Mijnheer, és remélem, nem fáj a sebe, Mevrouw – mialatt lépcsőn – lépcsőn! – vezetett felfelé minket Lutzlek főbiztos irodája felé, aki teljesen különbözött tőle. Alacsony volt. Sovány. Csinos, szinte még kölyökképű, habár minimum ötvennek kellett lennie ahhoz, hogy főbiztos lehessen. Az a típus volt, aki a gát réseit a hüvelykujjával tömi el, és örökre úgy marad, vagy legalábbis amíg meg nem fullad. De soha nem adja fel.

– Köszönöm, hogy idefáradtak – üdvözölt minket, miután hellyel kínált.

– A baleset – magyaráztam.

– Nem. Sajnálom, de nem baleset. Ha baleset lett volna, akkor inkább a körzeti rendőrségre tartozna, mint rám. Ezért ez a kihallgatás, amelyhez az együttműködésüket kérem.

– A mi időnk túl értékes ahhoz, hogy ilyen apróságokra fecséreljük – utasítottam rendre. De őt nem lehetett ilyen könnyen lerázni.

– Az életük viszont még az idejüknél is drágább.

– Ó, ugyan már! Az egyik katonának, aki azokat a forgató trükköket csinálta, élesre volt töltve a fegyvere, és elsült. – Mijnheer Broadhead – magyarázta. – először is a katonák fegyvere nem volt élesre töltve; azokban a fegyverekben nincs is ütőszeg. Másodszor, azok a katonák nem is igazi katonák; egyetemistákat fogadtak fel, hogy öltözzenek egyenruhába. Olyanok, mint az őrök a Buckingham-palota előtt. Harmadszor a lövés nem a felvonulás felől érkezett.

– Honnan tudja?

– Onnan, hogy megtaláltuk a fegyvert. – nagyon dühösnek tűnt. – Egy rendőrségi öltözőszekrényben! El tudja képzelni, Mijnheer, hogy ez nekem mennyire kellemetlen? Rengeteg rendőrt vezényeltünk ki a felvonulás miatt, és velük ment egy mozgó öltözőkocsi is. A „rendőrt”, aki leadta azt a lövést, senki sem ismerte az osztagban. Az akció után nyoma is veszett. Amikor a felvonulás után takarítottak, gyorsan átöltözött és elszelelt, de a szekrényét nyitva hagyta. De semmi sem maradt benne, csak egy egyenruha, amelyet szerintem úgy lopott valahonnan, a fegyver és az ön fényképe. Nem a Mevrouwé. Az öné.

Ezzel hátradőlt és várt. Édes kölyökképén tökéletes nyugalom honolt.

De az enyémen nem. Beletelik egy pillanatba, mire az ember felfogja, hogy valakinek az a mániája, hogy meg akarja ölni. Rettenetes érzés volt. Nem csak az, hogy meg is halhattam volna; az eleve szörnyű, s én aztán igazán tanúsíthatom – visszatérő és nem feledhető élményekből –, mennyire rémisztő, ha úgy érzed, közel a halál. De a gyilkosság rosszabb, mint a természetes halál.

– Tudja, hogy mit érzek? Bűntudatot! Úgy értem, valami szörnyűséget kellett tennem ahhoz, hogy ennyire gyűlöljön valaki.

– Pontosan így van, Mijnheer Broadhead. Ön szerint ki lehetett a merénylő?

– Fogalmam sincs. Ha megtalálják azt az embert, akkor felteszem, meglesz az indíték is. Nem lehet túl nehéz... csak maradtak ujjlenyomatok vagy valami ilyesmi? Láttam arrafelé a hírműsorok fotósait, talán egyikük fényképet is készített róla...

– Mijnheer, kérem, ne tanítson, hogyan kell lefolytatni egy nyomozást – sóhajtott föl. – Ezeket már mind végigvettük, plusz alaposan kihallgattuk mindazokat, akik esetleg láthattak valamit, elemeztük a ruhán maradt izzadságot, és más azonosító vizsgálatokat is végeztünk. Véleményem szerint a merénylő igazi profi volt, ezért a vizsgálatok nem hoznak majd értékelhető eredményt. Ezért másfelől kell megközelítenünk a kérdést. Kik az ön ellenségei, és mi célból érkezett Rotterdamba?

– Nem hinném, hogy lennének ellenségeim. Az üzleti életben akadnak ugyan riválisaim, de ők nem ölnek embert. – Türelmesen várta a folytatást, ezért még hozzátettem: – És hogy mit keresek Rotterdamban? Szerintem ez eléggé köztudott. Az üzleti érdekeltségeimbe beletartoznak bizonyos hícsí műtárgyak tulajdonrészei.

– Ez köztudomású – jegyezte meg, de lassan kezdett fogyni a türelme. – A Nemzetközi Igazságügyi Palotában folyik egy per, amelyben én vagyok az egyik peres fél. A főbiztos kihúzta íróasztala egyik fiókját, belepillantott, majd rosszkedvűen ismét a helyére tolta.

– Mijnheer Broadhead – mondta. – Magának rengeteg találkozója volt Rotterdamban, amelyek nem a perrel, hanem inkább a terrorizmussal hozhatók kapcsolatba. Maga meg akarja fékezni.

– Mindannyian ezt akarjuk – válaszoltam, de összeszorult a gyomrom, és nem a rossz állapotban lévő beleim miatt. Eddig azt hittem, sikerült a dolgokat titokban tartanom.

– Mindannyian, valóban, de maga tesz is érte valamit, Mijnheer. Ebből adódóan kénytelen vagyok feltételezni, hogy önnek igenis vannak ellenségei. Mindannyiunk ellenségei. A terroristák. – Fölállt a székéből, és az ajtóhoz kísért. – Ezért, amíg a körzetemben tartózkodik, rendőri védelmet rendelek ki maga mellé. És fogadja meg a tanácsom: ha elutazik, vigyázzon magára, mert szerintem igenis van félnivalója.

– Mint mindenki másnak – mondtam.

– Igen, mint mindenki másnak. De magának most különösen.

A szállodánk még a régi szép időkben épült, amikor mindennaposak voltak a költekező turisták és a gazdag világpolgárok. A legjobb szobákat az ő ízlésük szerint alakították ki. Ami nem mindig egyezett meg a miénkkel. Sem Essie-nek, sem nekem nem tetszettek a szalmafonatú matracok és a favánkosok, de a hotel vezetősége kihordatta az egészet, és behozatott egy normális ágyat. Egy nagy, kerek ágyat. Már előre örültem neki. Az előcsarnok berendezése már nem nyerte meg ennyire a tetszésemet: több szökőkutat és konzolos lépcsőt lehetett látni, mint Versaillesban, és annyi tükröt, hogy amikor az ember felpillantott, azt hihette, az űrben lebeg. Szerencsére a főbiztosnak vagy annak a fiatal rendőrnek köszönhetően, akit kíséretül mellénk rendelt, ettől megkíméltek bennünket. A szolgálati bejáraton vittek be minket, aztán felmentünk egy kipárnázott liften – amelyet átitatott az ételszag – a szobánkba, ahol addigra már lecserélték a dekorációt. A lakosztályom ajtajával szembeni lépcsőfordulóban álló szárnyas márvány Vénusznak társasága is akadt egy kék öltönyös, tökéletesen mindennapi külsejű ember személyében, aki szándékosan kerülte a tekintetemet. A kíséretünkre kirendelt rendőrnőre pillantottam, aki szégyenlősen elmosolyodott, a kollégája felé biccentett, majd becsukta mögöttünk az ajtót.

Tehát tényleg különleges eset vagyunk.

Leültem, és Essiere néztem. Az orra még mindig dagadt volt, de ez látszólag nem izgatta. Mégis – jobb lenne, ha lefeküdnél – javasoltam.

– Egy vérző orr miatt, Robin? – nézett rám türelmes jóindulattal. – Ne legyél már ilyen nevetséges. Vagy alvás helyett valami érdekesebbet forgatsz a fejedben?

Köszönettel tartozom drága feleségemnek, mert ahogy felvetette a témát, romokban heverő napom és vastagbelem ellenére rögtön valami érdekesebbet forgattam a fejemben. Huszonöt évnyi együttlét után sokan azt gondolják, hogy a szex kezd unalmassá válni. Albert mesélt nekem laboratóriumi állatkísérletekről, melyekkel azt bizonyították, hogy ez elkerülhetetlen. Amikor a hím patkányokat a párjukkal hagyták, párosodásuk gyakorisága csökkent. A szexuális hanyatlás egyenes arányban állt az együtt töltött idővel. Unalom. Ezután eltávolították a nőstényeket, és újakat helyeztek a ketrecekbe. A patkányok felélénkültek, és határozott nemi vágyat mutattak. Így ez bizonyított tudományos tény volt – a patkányoknál –, de felteszem, én nem vagyok, legalábbis ebben az értelemben, patkány. Éppen remekül éreztem magam, amikor valaki figyelmeztetés nélkül tőrt döfött a beleim közé.

Nem tudtam mit tenni. Üvöltöttem.

Essie eltolt magától. Gyorsan felült, és oroszul Albertet hívta. Einstein hologramja engedelmesen életre kelt.

– Igen – szólalt meg, miközben egy pillantást vetett rám. – Kérem, Mrs. Broadhead, tegye Robin csuklóját az ágy melletti asztalkán álló gyógyszeradagolóra.

Kétrét görnyedtem, és szorosan átfogtam gyomromat a karommal, hátha így csillapodik a fájdalom. Egy pillanatig azt hittem, menten elhányom magam, de a gyomrom tartalma túl rossz volt ahhoz, hogy ilyen könnyen megadja magát.

– Csinálj valamit! – kiáltottam Essiere, aki kétségbeesetten ölelt meztelen testéhez, miközben karomat igyekezett a gépre szorítani.

– Már csinálom, Mrs. Broadhead – mondta Albert, és valóban, éreztem a hirtelen zsibbadást, ahogy a gép belém fecskendezett valamit. A fájdalom csökkent, már-már elviselhető méreteket öltött. – Nem ok nélkül aggódsz, Robin – közölte Albert. – És ön sem, Mrs. Broadhead. Ezt a hirtelen rohamot már órákkal előre lehetett látni. Ez csak tünet.

– Átkozott öntelt program – kiáltott Essie. – Minek a tünete?

– A végső stádiumnak, Mrs. Broadhead. Még nem vált kritikussá az állapota, különösen most, hogy gyógyszerrel enyhítettük a fájdalmat. Mégis azt ajánlom, holnap műtsünk.

Már elég jól éreztem magam ahhoz, hogy felüljek az ágy szélére. Lábammal Mekka felé mutató nyilakat tapogattam ki a szőnyegen, amelyet rég elporladt, dúsgazdag olajmágnások számára szőttek. – és mi van a szövet-összeférhetőséggel? – kérdeztem.

– Ezt már elintéztem, Robin.

Próbaképp elengedtem a gyomromat. Nem robbant fel. – Holnap sok megbeszélésem lesz – mutattam rá.

Essie, aki eddig átölelve tartott és ringatott, most elhúzódott mellőlem.

– Makacs ember! Miért húzod-halasztod a dolgot? Már hetekkel ezelőtt végre kellett volna hajtani az átültetést, és akkor minderre az ostobaságra nem lenne szükség.

– Mert nem akarom – magyaráztam. – Különben is Albert azt mondta, hogy van még időm.

– Időd! Persze hogy van időd. Éppen ezért húzod és nyúzod a dolgot, amíg, ó, bocsánat, nem történik valami váratlan: elfogy az a rengeteg időd, és egyszer csak meghalsz? Én élve szeretlek, Robin, nem pedig egy MásVilág-programként!

Hozzádörgöltem az orromat és az államat. – el innen, te beteg ember! – mordult rám, de nem tolt el magától. – Ha! Látom, már jobban vagy.

– Már sokkal jobban. Elég jól ahhoz, hogy értelmesen megbeszéljük, és időpontot egyeztessünk a kórházzal?

– Essie – fújtam bele a fülébe. – Én tényleg akarom, de nem most, mert pontosan emlékszem, hogy kettőnknek még van egy befejezetlen ügye. Habár ez nem rád tartozik, Albert. Kikapcsolnád magad, ha szépen megkérlek rá, öreg cimbora?

– Természetesen, Robin – vigyorodott el, majd semmivé foszlott, de Essie elhúzódozott tőlem. Hosszú ideig fürkészte az arcomat, végül megrázta a fejét.

– Robin – kérdezte. – Akarod, hogy tároljalak le mint a MásVilág ügyfelét? – Szó sem lehet róla! – tiltakoztam. – Különben sem most szeretném ezt megvitatni.

– Megvitatni! – gúnyolódott. – Ha! Te és a vitatkozás... Csak annyit akarok mondani, hogy ha leprogramozlak, Robin, akkor lefogadhatod, hogy néhány tulajdonságot átírok benned!

Micsoda nap volt! Nem meglepő, hogy nem emlékeztem pontosan a tennivalóimra. Persze a titkárprogramom emlékeztetett, de félreérthetetlen utalást csak akkor kaptam, amikor kinyílt a tálalóhelyiség ajtaja, és pincérek serege sorjázott be. De nem két személyre terítettek. Hanem négyre.

– Ó, istenem – csapta össze sóhajtva a tenyerét Essie. – Az a szegény békaképű barátod, Robin. Meghívtad vacsorára! És nézz magadra! Mezítláb vagy! Alsóneműben! Úgy is mondhatnám, nyekultúrníj, Robin! Azonnal nyomás öltözni!

Felálltam, és bár tudtam, hogy semmi esélyem vele vitatkozni, mégis megpróbáltam.

– Ha én alsógatyában vagyok, akkor rajtad mi van...?

Sértett pillantást vetett rám. Ő persze nem alsóneműt viselt; egy olyan kínai izé volt rajta, amely oldalt magasan föl van sliccelve. Legalább annyira ruhának tűnt, mint hálóingnek. Essie váltakozva mindkettőnek használta.

– Aki Nobel-díjas – mondta rosszallóan –, bármit viselhet. Úgy tökéletes, ahogy van. Én zuhanyoztam is, te pedig nem, úgyhogy nyomás, mert bűzlesz a hormonoktól... és istenem – tette hozzá, mert megütötte a fülét, hogy kopognak az ajtón –, azt hiszem, már meg is érkeztek!

Mialatt ajtót nyitott, én a fürdőszoba felé indultam, de elég lassú voltam ahhoz, hogy egy vita foszlányai eljussanak a fülemhez. A leggyakorlatlanabb pincér gondterhelten hallgatta a vitát, s közben öntudatlanul a hóna alatti dudor felé nyúlt. Sóhajtottam, és ráhagyva a dolgot, bementem a fürdőszobába.

Valójában nem is fürdőszoba volt. Inkább fürdőszoba-lakosztály. A kád két embernek is elég lett volna. Talán háromnak vagy négynek is, de ha emberekről és kádról volt szó, képtelen voltam kettőnél többre gondolni – habár kíváncsi voltam, azok az arab turisták mi mindent csinálhattak fürdés közben. A kád oldalában és aljában rejtett világítás fénylett, a szélén lévő szobrocskákból folyt a hideg és a meleg víz, és a bolyhos törülközők tornyokban álltak. Az olyan közönséges berendezési tárgyak, mint a vécé, illően el voltak rejtve saját kis fülkéikbe. Bár nagyon divatos volt, mégis szép.

– Albert – hívtam, miközben felvettem egy inget. – Igen, Robin?

Kép nem jelent meg a fürdőszobában, csak hang.

– Szeretnék egy ilyet – mutattam körbe. – Készíts egy tervet, hogy vihetném haza a Tappantenger partjára. – Természetesen, Robin – felelte. – De emlékeztethetlek, hogy mindeközben várnak a vendégeid?

– Emlékeztethetsz, és már meg is tetted... És arra is, Robin, nehogy agyonhajszold magad. A kapott gyógyszerek nem gyógyítottak meg, csupán a tüneteidet enyhítették...

– Kapcsolj ki! – parancsoltam, és beléptem a szalonba, hogy üdvözöljem a társaságot. Gyertyák égtek a kristállyal és porcelánnal terített asztalon, a bor hűtve, és kétoldalt pincérek álltak türelmesen, de ugrásra készen. Még az is, akinek gyanúsan domborodott a hónalja. – Bocsáss meg, hogy megvárakoztattalak, Audee – ragyogtam –, de nagyon nehéz nap áll mögöttem.

– Már elmeséltem – mondta Essie, miközben egy tálcát tartott a fiatal keleti nő elé. – Muszáj volt, mert az a hülye rendőr az ajtóban úgy bánt velük, mintha ők is terroristák lennének.

– Próbáltam megmagyarázni – morgott Walthers –, de egy szót sem tud angolul. Mrs. Broadhead-nek kellett rendreutasítania. Még jó, hogy beszél valamelyest hollandul.

– Ha németül tudsz, hollandul is tudsz – vonta meg Essie kecsesen a vállát. – Ugyanaz mindkettő, pláne ha az ember felemeli a hangját. Ezenfelül tájékoztatott minket – Ez csak lelkiállapot kérdése. Mondja, Walthers kapitány. Ha mond valamit, amit nem értenek meg, mire gondol?

– Nos, talán arra, hogy nem ejtettem helyesen a szavakat. – Ha! Pontosan. Én viszont arra gondolok, hogy a másik fél nem értette helyesen. Ez az alapja az idegen nyelveken való beszédnek.

– Lássunk neki – simogattam meg a hasamat, és az asztal felé tereltem a társaságot. De nem kerülte el a figyelmemet Essie vizslató tekintete, ahogy rám nézett, így hát azon fáradoztam, hogy barátságosabb legyek. – Nos, úgy néz ki, az utóbbi időben ránk jár a rúd – mondtam közvetlenül, miközben egy pillantást vetettem Walthers csuklóján a gipszre, Yeexing arcán a zúzódásra, valamint Essie kissé még mindig duzzadt orrára. – Egymást ütöttétek ki?

Ez nem volt valami tapintatos megjegyzés, főleg miután Walthers felvilágosított, hogy az egész a terroristák PA-támadása alatt történt. Így egy darabig a terroristákról folyt a beszélgetés. Majd rátértünk az emberiség szomorú helyzetére. Nem volt valami vidám társalgás, különösen mert Essie elhatározta, hogy filozofálni fog.

– Mennyire ocsmány dolog is az ember – jelentette ki, majd rögtön javította is magát. – Nem. Igazságtalan vagyok. Egy ember nagyon kedves is lehet, mint mi is, ahogy itt ülünk. Tökéletes nem. De mondjuk, hogy statisztikailag száz esélyünk van arra, hogy kimutassuk kedvességünket, önzetlenségünket, becsületességünket... tudjátok, ezek a tulajdonságok teszik emberré az embert... és közben valójában nem kevesebb mint huszonöt dolgot mutatunk ki. De a nemzetek? A politikai csoportosulások? A terroristák? – rázta meg a fejét. – Náluk az esély nulla. Esetleg egy, de akkor, és ebben biztosak lehetünk, valami trükk van a dologban. Tudjátok, a gonoszság összeadódik. Talán az egyes ember nem több, mint egy porszem. De adjunk csak össze tízmilliót, amely egy csoport vagy egy kisebb ország lakossága, és képesek elsöpörni az egész világot!

– Jöhet a desszert – intettem a pincéreknek.

Azt gondolná az ember, ez a gesztus egyértelmű jelzés a vendégek felé, hogy hamarosan itt a távozás ideje. Különösen ha belegondolunk, mennyi minden történt velünk aznap, de Walthers elszánt volt. Hosszasan időzött a desszert felett. Ragaszkodott hozzá, hogy meghallgassam az élettörténetét, és egyre csak a pincéreket bámulta. Mindent egybevetve kezdtem magam kényelmetlenül érezni, és nem csak a beleim miatt.

Essie mindig is mondta, hogy nincs türelmem az emberekhez. Talán igaza van. Sokkal jobban érzem magam interaktív számítógépes programok társaságában, mint hús-vér emberekében, ráadásul nekik nem fáj semmi – bár abban egyáltalán nem vagyok biztos, hogy Albert is így van vele. De mindezt bizton állíthatom a titkár-vagy a séfprogramomról. Mindenesetre Audee Walthersszel egyre türelmetlenebb lettem. Az élete vontatott szappanopera volt. Elvesztette a feleségét és mindent, amit megtakarított. Yeexing hallgatólagos beleegyezésével jogosulatlanul használta az S. Ya. felszerelését, amiért a nőt kirúgták. Utolsó filléreit arra költötte, hogy Rotterdamba jöjjön, hogy miért, még nem tárta föl előttem, csak annyit említett, hogy miattam.

Nos, sohasem esett nehezemre pénzt „kölcsönöznöm” a barátaimnak, akikre éppen rájár a rúd, de – mint azt bárki láthatta – jelenleg nem voltam olyan hangulatban. Nem csak azért, mert rémülettel töltött el az Essie-t ért lövés, vagy a miatt a szűnni nem akaró aggodalom miatt, hogy az utcán bármelyik elborult agyú járókelő belém ereszthet egy golyót. Megint rám tört az átkozott bélgörcs. Végül szóltam a pincéreknek, hogy szedjék le az asztalt, bár Walthers még mindig a negyedik kávéja fölött merengett. Likőrt és szivart tettem az asztalra, és nekiszegeztem a kérdést.

– Mi a pálya, Audee? – kissé udvariatlanul. – Pénzért jöttél? Mennyit akarsz?

Hogy nézett rám! Tétovázott, figyelte, ahogy az utolsó pincér is elhagyja a helyiséget. Aztán belevágott.

– Nem arról van szó, hogy nekem mire van szükségem – mondta reszkető hangon –, hanem arról, hogy te fizetsz nekem, mert olyasvalamim van, ami kell neked. Nagyon gazdag vagy, Broadhead. Talán nem is törődsz azokkal az emberekkel, akik miattad viszik vásárra a bőrüket, de én elkövettem azt a hibát, hogy kétszer is megtettem.

Nem szeretem, ha emlékeztetnek rá, hogy tartozom valakinek egy szívességgel, de esélyem sem volt megszólalni. Janie Yeexing gyengéden Walthers sérült csuklójára tette a kezét.

– Ne kertelj, csak mondd el, mit kínálsz – parancsolta. – Mit kell elmondania? – kérdeztem ingerülten, mire az a kutyaütő, olyan könnyedén, mintha csak azt közölte volna, hogy megtalálta a slusszkulcsomat, amelyet a padlóra ejtettem, kijelentette:

– Nos, azt szeretném elmesélni, hogy találtam valamit, ami véleményem szerint nem más, mint egy valódi, eleven hícsí.

12.

Isten és a hícsík

Találtam egy hícsít... birtokomban van a Szent Kereszt egy szilánkja... beszéltem Istennel, de tényleg – ezek a kijelentések mind ugyanabba a kategóriába tartoznak. Senki sem hiszi el őket, mégis rémisztők. És amikor az ember meggyőződik róla, hogy igazak, vagy éppen nem biztos benne, hogy nem – akkor eljön a csodák és a halálos rémület ideje. Isten és a hícsík. Amikor kölyök voltam, nem tudtam, mi a különbség köztük, és bár azóta felnőttem, a bizonytalanság megmaradt.

Már jóval elmúlt éjfél, amikor elengedtem a vendégeimet. Addigra mindent kihúztam belőlük, amit csak tudtam. Megszereztem az adattálat, amelyet az S. Ya. fedélzetéről fújtak meg. Fel kellett hívnom Albertet, hogy ő is kapcsolódjon be a társalgásba, így fel tudtam tenni mindazon kérdéseket, melyek termékeny digitális elméjében megfogalmazódtak. Meglehetősen nyúzottnak és elhasználtnak éreztem magam, a fájdalomcsillapító hatása is régen elmúlt már, mégsem tudtam nyugovóra térni. Essie határozottan kijelentette, ha úgy döntöttem, hogy halálra hajszolom magam, ő fennmarad, és élvezi a látványt, de amint egyenletesen horkolni kezdett a díványon, rögtön hívtam Albertet.

– Pénzügyi utasítás következik – mondtam. – Walthers azt mondta, hogy egymillió dolláros jogdíjról csúszott le, mert idejött. Utalj át a számlájára, hú, kétmillió dollárt, most azonnal.

– Természetesen, Robin. – Albert Einstein sohasem volt álmos, de amikor figyelmeztetni akart, hogy számomra már elmúlt a lefekvés ideje, akkor nagy tehetséggel ásítozott és nyújtózkodott. – Szeretnélek figyelmeztetni, hogy az egészségi állapotod...

Megmondtam neki, mit csináljon az egészségi állapotommal. Utána meg azt, hogy mit kezdjen az ötletével, miszerint másnap be akar dugni egy kórházba.

– Te vagy a főnök, Robin – tárta szét alázatosan a kezét. – Ennek ellenére gondolkodnom kell a dolgon.

Azért még Albert Einstein sem tölti minden idejét gondolkodással. Amióta az elemi részecskék sebességével mozgott, az idő nem igazán számított az olyan hús-vér emberekkel szemben, mint amilyen én is voltam. Hacsak nem a hatáskeltés kedvéért hozakodott elő vele.

– Nyögd ki, Albert! – Csak arról van szó, hogy megrendült az egészséged, én pedig nem szeretném látni, hogy ok nélkül elpatkolsz. – Ok! Jézusom, Albert, néha tényleg úgy viselkedsz, mint egy ostoba gép. Kell annál jobb ok, ha valaki találni akar egy eleven hícsít?

– Igen – helyeselt, miközben megfontoltan pöfékelt a pipájából. – Az érzékelők adatait figyelve arra következtetek, hogy most igen nagy fájdalmaid vannak, Robin.

– Hogy te mekkora zseni vagy, Albert. – Úgy állt a dolog, hogy a beleim háborgása új, nagyobb sebességfokozatba kapcsolt. Úgy éreztem, mintha egy keverőgép dolgozna bennem, és minden egyes csavarás külön fájdalmat okozott.

– Felébreszthetem Mrs. Broadheadet, hogy informáljam?

A kérdésben volt valami rejtett utalás. Ha felébresztjük Essie-t egy ilyen hírrel, az azt eredményezheti, hogy azonnal ágyba dug, felhívja a sebészprogramját, és kiszolgáltat mindannak a kényeztetésnek és ápolásnak, amely a Teljes Orvosi szerint nekem járt. És igazság szerint egyre inkább vonzott ez az alternatíva. A fájdalomtól sokkal jobban féltem, mint magától a haláltól. A haldoklás valami olyasmi, amin elkerülhetetlenül keresztülesik az ember, de egyszer csak véget ér, míg a fájdalom végtelennek tetszik.

De nem most!

– Eszedbe ne jusson, Albert – figyelmeztettem –, legalábbis addig, amíg el nem árulod, hogy mitől vagy ilyen szerény. Azt akarod mondani, hogy valahol félreértettem valamit? Ha így van, akkor mondd el, mit!

– Csak azt, hogy elhitted: Audee Walthers talált egy hícsít – vakargatta az állát pipája szárával. Felültem, de azonnal a gyomromra is szorítottam a kezem, mivel a hirtelen mozdulatra a fájdalom mindennél erősebben belenyilallt.

– Mi más lehetett volna az, Albert?

– Vegyük újra számba a bizonyítékokat – jelentette ki ünnepélyesen. – Walthers azt mondta, hogy az általa észlelt intelligencia lelassult, talán meg is állt. Ez egybevág azzal a feltételezéssel, hogy a hícsík egy fekete lyukba vonultak vissza, ahol az idő folyása, ugyebár, lelassul.

– Rendben. De akkor miért...

– Másodszor – folytatta –, az észlelés a csillagközi űrben történt. Ez is azt bizonyítja, mert tudjuk, hogy a hícsíknek megvan erre a képességük.

– Albert!

– Végül – jelentette ki szenvtelenül, mintha meg sem hallotta volna a hangomban bujkáló türelmetlen felhangot –, egy intelligens életformát észleltünk, amely különbözik tőlünk – kacsintott rám –, vagy úgy is mondhatnám, hogy rajtunk kívül a hícsí az egyetlen ilyen ismert faj. Habár – mosolyodott el szelíden – a hajónapló másolata, amelyet Walthers kapitány hozott, komoly kérdéseket vet fel.

– Ki velük, te átokfajzat!

– Azonnal, Robin. Hadd mutassam meg az adatokat – lépett oldalra, mire mellette a semmiből előugrott a kérdéses hajónapló. Távoli, sápadt pacát mutatott. A holokép jobb széle mentén számok és szimbólumok váltották egymást. – Figyeld a sebességét, Robin. Ezernyolcszáz kilométer másodpercenként. Ezt a sebességet egy természetes test is elérheti... mondjuk egy szupernóva által keltett hullámfrontból érkezve. De egy hícsí hajó? Miért haladna ilyen lassan? És különben is, úgy néz ki, mint egy hícsí hajó?

– Az isten szerelmére, hiszen sehogyan sem néz ki! Csak egy folt. Valahol a messzeségben. Nem látható semmi. Albert szélre húzódott apró figurája bólintott.

– Így nem is. De fel tudom nagyítani a kép bizonyos részleteit. És persze van a negatív bizonyíték. Ha valóban egy fekete lyuk a forrás...

– Micsoda?

Úgy tett, mintha nem értene.

– Azt magyaráztam, hogy a hipotézis, amely szerint a forrás a fekete lyuk, nem illik össze a gamma-vagy a röntgensugarak teljes hiányával abban a térszeletben, ami a por-és gáztörmelékből adódna.

– Albert – figyelmeztettem. – néha túl messzire mész! Félig leeresztett szemhéja alól felém kancsalított. Tudom, hogy ezt a fajta nézését meg a látszólagos feledékenységét csak a hatáskeltés kedvéért programozták bele. Nem fejez ki nyilvánvaló valóságot – különösen, amikor egyenesen a szemembe néz. Albert holoszeme nem lát többet, mint egy fénykép szeme. Ha érzékel engem, és minden bizonnyal jól érzékel, akkor kamerákon és hiperérzékeny rezgésérzékelőkön keresztül, valamint kapacitív szondákon és hőérzékelőkön át, amelyek közül egyik sem található Albert holoképe szemének közelében. Mindennek ellenére voltak pillanatok, amikor úgy éreztem, az a szem egyenesen a vesémbe lát.

– Ugye, azt akarod, hogy a hícsík legyenek, igaz, Robin? – kérdezte kedvesen.

– Semmi közöd hozzá! Mutasd meg a kinagyított felvételt!

– Rendben.

A kép foltokra bomlott... olyan lett, akár a márvány... majd kitisztult; és ebben a pillanatban hatalmas szitakötő jelent meg a szemem előtt. Csaknem teljesen kitöltötte Albert képernyőjét. Áttetsző szárnyának nagyobb része csak azáltal volt látható, hogy elhomályosította a csillagokat. A szárnyak találkozási pontjánál hengeres test tűnt fel, felületén villogó pontokkal, és a fény egy része magáról a szárnyról verődött vissza.

– Egy vitorlás hajó – maradt tátva a szám.

– Igen. Egy vitorlás hajó – helyeselt Albert. – Vagyis fotonikus űrhajó. Csupán a vitorláinak ütköző fotonok nyomása hajtja.

– De Albert... de Albert, ezzel egy utazás az örökkévalóságig tarthat.

– Emberi mércével valóban ez a helyes megfogalmazás – bólintott. – A hajó becsült sebességéből számolva, az út a Földtől a hozzá legközelebbi csillagig, az Alfa Centauriig, nagyjából hatszáz évig tartana.

– Istenem. Hatszáz évig bezárva egy szardíniásdobozba?

– Ez nem is olyan aprócska, Robin – javított ki. – Sokkal messzebb van, hogy pontosan meg lehessen határozni. Az adataim csak becslésekre támaszkodnak, de a legpontosabb becslésem szerint a távolság a két vitorlacsúcs között nem kevesebb, mint százezer kilométer.

A damasztágyon Essie felhorkant, megfordult, közben kinyitotta a szemét, és vádlón rám meredt.

– Még mindig fenn vagy! – majd ismét lehunyta a szemét, anélkül hogy felébredt volna.

Hátradőltem, miközben elárasztott a fájdalom és a kimerültség.

– Bárcsak tudnék aludni! – sóhajtottam fel. – Meg kell emésztenem ezt az információt, mielőtt fel tudnám fogni.

– Hát persze, Robin. Elmondom, mit javaslok – ravaszkodott Albert. – nem sokat ettél vacsorára. Mit szólnál hozzá, ha készítenék egy finom sárgaborsólevest, esetleg egy hallevest...

– Tudod, mivel lehet elaltatni, mi? – kérdeztem csaknem nevetve, miközben örültem, hogy a gondolataim végre visszakanyarodtak a hétköznapi, földi dolgokhoz. – Miért is ne?

Így hát visszamentem az étkezőbe. Ráhagytam Albert mixer-rutinjára, hogy keverjen nekem egy forró grogot, Albert alakja pedig a bárszék fölé szerelt PV képernyőjén tűnt föl, hogy a társaságom legyen.

– Isteni – mondtam, miután lehajtottam. – Kérek még egyet evés előtt, oké?

– Hát persze, Robin – helyeselt, miközben a pipaszárral játszott. – Robin?

– Igen? – nyúltam a következő ital után.

– Van egy ötletem – jegyezte meg szégyenlősen. Nagyszerű lelkiállapotban voltam ahhoz, hogy ötleteket hallgassak, így hát csak a szemöldököm rándulásával jeleztem, hogy várom a folytatást.

– Walthers adott egy egész jó ötletet: intézményesítsük, amit érte tettél. Alapítsunk évenként kiosztandó díjat. Olyat, mint a Nobel-díj, vagy mint az Átjáró tudományos prémiumai. Évente hat díj, mindegyik százezer dollár értékben olyanoknak, akik különleges eredményeket értek el különböző tudományterületeken, vagy felfedeztek valamit. Készítettem egy költségvetést – lépett oldalra, és a fejét a holotér egyik sarka felé fordította, ahol egy akkurátusan megszerkesztett brosúra tűnt fel –, miszerint a névleges kiadások összege évi hatszázezer dollár, csaknem annyi, mint amennyi az éves adómegtakarítás és a részesedésbiztosítás...

– Ne siess úgy, Albert! Ne vedd át a könyvelőm szerepét. Maradj csak a tudományos tanácsadóm. Milyen díjakra gondoltál?

– Amelyeket azok kapnak, akik segítenek megoldani a világegyetem rejtélyét – jelentette ki egyszerűen.

Hátradőltem, nyújtózkodtam, ellazultan és kellemesen éreztem magam.

– A pokolba is, Albert, igazad van – mondtam nyájasan, mintha nem is egy programhoz beszélnék. – Gyerünk, tovább! Mi van a levessel? – épp ebben a pillanatban készült el – felelte szolgálatkészen, és már fel is tűnt előttem a tányér. Belemerítettem a kanalamat, és amikor a számhoz emeltem, éreztem, hogy mégiscsak hallevest készített. Sűrűt. Fehéret, rengeteg tejszínnel.

– De még mindig nem látom, mi ebben a ráció – nyeltem nagyot.

– Információ, Robin.

– Eddig azt hittem, ez az információ egyébként is a rendelkezésedre áll.

– Valóban... de csak miután már megjelentették őket. Folyamatosan futtatok egy keresőrutint, amely – fogalmak szerint – több mint negyvenháromezer címszó között válogat, és abban a pillanatban, amint valaki előrébb jut a hícsí nyelv megfejtésében, az eredmény automatikusan a tárolóimba kerül. De én még azelőtt tudni akarom, hogy nyilvánosságra kerülne. Sőt akkor is, ha egyáltalán nem kerül nyilvánosságra. Mint Audee felfedezése, érted? Minden évben egy bizottság választaná ki, hogy kik kapják a díjat... én pedig boldogan – kacsintott rám – segítenék kiválasztani a bizottság tagjait. Hat díjazandó tudományterületet javasolnék – intett a képernyő felé; a költségvetés eltűnt, helyette egy pontokba szedett felsorolás jelent meg.

1. A hícsí nyelv fordítása.

2. A hiányzó tömeg kérdésének magyarázata és megfigyelések a témában.

1. 3. A hícsí technológia vizsgálata.

2. 4. A terrorizmus visszaszorítása.

3. 5. A nemzetközi feszültség enyhítése.

4. 6. Az élet nem kizsákmányoló meghosszabbítása.

– Ez nagyon dicséretesen hangzik – helyeseltem. – Minden egyes pont. És a leves is nagyon finom.

– Igen – mondta. – A szakács nagyon ügyesen követte az utasításokat. – Álmosan pillantottam föl rá. A hangja kedvesebbnek tűnt – nem, talán maguk a szavak voltak kedvesebben –, mint korábban. Ásítottam, miközben próbáltam fókuszálni.

– Tudod, Albert – suttogtam. – Még soha nem vettem észre, de egy kicsit hasonlítasz az anyámra.

– Ezzel ne törődj – tette le pipáját, és kedvesen rám nézett. – Már nincs semmi, amivel törődnöd kellene.

Álmos örömmel szemléltem hűséges hologramomat.

– Azt hiszem, igazad van – nyugtalankodtam. – Habár talán mégsem az anyámra emlékeztetsz. Az a sűrű szemöldök...

– Nem számít, Robin – kedveskedett tovább.

– Nem számít, mi? – helyeseltem.

– Talán itt az ideje, hogy nyugovóra térj – fejezte be a beszélgetést.

És mivel ezt magam is kitűnő gondolatnak találtam, így is tettem. De nem azonnal. Nem hirtelen, minden átmenet nélkül. Csak lassan, finoman; még sokáig lazítottam félálomban, így nem tudnám megmondani, mikor ért véget a szendergés, és mikor kezdődött el az igazi alvás. Álmodtam vagy csak álmodoztam? Abba a furcsa, köztes állapotba kerültem, amelyben az ember gyanítja, hogy alszik, de az igazat megvallva, nem törődik vele sokat, az elméje pedig különös utakra indul. Nagyon távoli utakra. Wannal az oldalamon keresztülszeltem az univerzumot egyik fekete lyuktól a másikig. Valami olyasmit kerestünk, ami nagyon fontos volt mind neki, mind nekem, habár nem tudtam, miért. Egy arc is volt ott, de nem Alberté, nem is az anyámé vagy Essie-é. Egy sötét szemöldökű asszony arca...

Na hiszen, gondoltam örömteli meglepetéssel, az a gazember elkábított valamivel!

Ezalatt a hatalmas világegyetem nem állt meg, és apró szerves porszemei alig nagyobb fém-és vastömegeket hajszoltak keresztül a csillagközi téren; és a szervesek átélték a fájdalmat, a pusztulást, a rettegést és az örömöt, mindegyikük a maga módján; de én az egészet úgy aludtam át, hogy mindez semmit sem számított nekem. Akkor még nem.

13.

A szerelem ára

Az egyik ilyen apró, szerves porszemet Dolly Walthersnek hívták, és alaposan kivette a részét mindezekből az érzésekből – vagy csaknem mindegyikből, ugyanis az öröm kimaradt – és még sok másból is, úgymint sértődés és unalom. Főként az unalomból jutott ki neki, kivéve azokat a pillanatokat, amikor bánatos szívét eluralta a rettegés. Akárcsak minden más, Wan hajójának a belseje is olyan volt, mint egy szobácska egy teljesen automatizált gyárban, ahol az embereknek csak annyi terük jut a gépek között, hogy a gépek között kúszva elvégezzék az apróbb javításokat. Még a villogó aranyspirált is, amely a hícsí vezérlés része volt, csak részben lehetett látni; Wan polcrendszerrel vette körül, amelyen az élelmiszert tárolták. Dolly személyes holmija – a bábjai és hathavi tamponkészlet – be volt szórva a mosdófülke apró szekrényébe. A többi fennmaradó hely Wan felségterületének számított. Nem sok tennivaló akadt, és még kevesebb hely. Csak olvasással lehetett elütni az időt. Viszont az egyetlen olvasható adattár, amelyet Wan birtokolt, mesékkel volt teli. Azt mondta, ezeket még neki vették fel kiskorában. Dolly iszonyú unalmasnak találta őket, bár nem annyira unalmasnak, mintha nem csinált volna semmit. Csak a főzés és a takarítás kínált kiutat az unalom tengeréből, de Dollynak még erre is csak korlátozott lehetősége akadt. Az ételszag elől Wan néha a landolóban keresett menedéket – de a legtöbbször inkább toporzékolt, és minden felgyülemlett haragját rázúdította. Mosni könnyű volt, csak annyit kellett tenniük, hogy a cuccaikat betették egy készülékbe, amely leginkább kuktára hasonlított, majd nagy nyomással forró vizet hajtottak rajtuk keresztül, de száradás közben annyira bepárásították a kabin légterét, hogy ez megint csak jó okot adott Wannak a toporzékolásra és a dühöngésre. Igazából soha sem ütötte meg a lányt nem számolva azokat az eseteket, amikor úgy gondolta, hogy ez is a szerelmi játék része –, de nagyon ráijesztett.

Ám még így sem tudta annyira megrémíteni, mint azok a fekete lyukak, amelyeket sorra felkerestek. Azok még magát Want is rettegéssel töltötték el. De még ez sem tudta eltántorítani az út folytatásától; csupán nehezebben lehetett vele kijönni, mint azelőtt.

Amikor Dolly rádöbbent, hogy ezt az egész tortúrát azért kell elszenvedniük, hogy megtalálják Wan rég eltűnt – és valószínűleg rég halott – apját, hirtelen nagy gyengédséget érzett iránta. Azt kívánta, bárcsak engedné a férfi, hogy kimutathassa. Előfordult néha, különösen a szeretkezések után amikor Wan nem merült azonnal álomba, vagy nem hajtotta el maga mellől néhány keresetlen szóval –, hogy néhány hosszúnak tűnő pillanatig csendben átölelték egymást. Ezekben a pillanatokban iszonyúan szeretett volna emberi kapcsolatba kerülni vele. Egy időben azt kívánta, bárcsak Wan fülére tapaszthatná az ajkát, és belesuttoghatná: – Wan? Tudom, mit érzel az apáddal kapcsolatban. Annyira szeretnék segíteni rajtad.

De persze soha nem merte.

A másik dolog, amihez nem volt elég kurázsija, hogy a szemébe mondja, az volt, hogy véleménye szerint mindkettejüket meg fogja ölni – már a nyolcadik lyukhoz közeledtek, és Dollynak nem volt más választása. Bár még kétnapnyi távolság választotta el őket tőle – két nap a fénynél gyorsabban utazva csaknem egy fényévnyi távolság –, már más volt a helyzet.

– Miért néz ki olyan furcsán? – kérdezte, mire Wan, fel sem pillantva a képernyőről, amely fölé görnyedt, pontosan azt válaszolta, amire Dolly számított:

– Pofa be! – majd folytatta a locsogást a Halott Emberekkel. Amióta rájött, hogy a lány sem spanyolul, sem kínaiul nem beszél, teljesen nyíltan társalgott előtte a géppel a Dolly számára érthetetlen nyelveken.

– Kérlek, drágám, ne – rándult össze a nő gyomra. – ez az egész nagyon rossz! – De hogy miért, azt nem tudta megmondani. A képernyőn látható objektum aprócska volt. Nem lehetett tisztán kivenni, ráadásul állandó, apró ugrásokkal változtatta a pozícióját. Ám semmi jelét nem mutatta annak az intenzív energiakisugárzósnak, amely azt jelzi, hogy az anyag önmagába esve megsemmisül. Mégis látott valamit, egyfajta furcsán ragyogó fényt, inkább kékeset, mint feketét.

– Piha – köpte izzadva Wan, és mivel ő is nagyon meg volt ijedve, parancsot adott. – Magyarázzátok el a lotyónak, amit tudni akar! De egyszerűen, hogy megértse.

– Mrs. Walthers? – hallatszott egy tétova, erőtlen hang, egy halott hangja persze, de legalább nem Wané. – Azt próbáltam megértetni Wannal, hogy egy csupasz szingularitáshoz közeledünk. Nem forog a tengelye körül, tehát nem teljesen fekete. Wan? Összevetetted a hícsí térképekkel?

– Hát persze, te idióta, éppen most akartam hozzákezdeni! – mordult fel Wan, de a hangja remegett, miközben nyomogatta a gombokat. Az ernyőn látható kép mellett egy másik is kezdett alakot ölteni. A kékes, ködös kép mellett, amely különös módon fárasztotta a szemet, a másik felén ugyanaz az objektum látszott, de fényes, rövid vörös vonalakból és zöld körökből álló udvar vette körül.

– Ez egy veszélyes égitest, Wan – jegyezte meg a Halott Ember zord elégedettséggel a hangjában. – Legalábbis a hícsí térkép szerint.

– Idióta barom! Minden fekete lyuk veszélyes! – kapcsolta ki a Wan hangszórót, majd dühösen Dolly felé fordult. – Te is be vagy ijedve! – vádaskodott lenézően, majd ledübörgött a landolóba a lopott, félelmetes berendezések közé.

Dollyt nem vigasztalta, hogy Wan is retteg. Reménykedve bámulta a képernyőt, és várta azt a különös érintést az agyában, amely jelezte, hogy Wan bekapcsolta a PA-t. Sokáig várt, mivel a PA nem működött csillagközi távolságokban. Közben elaludt, és arra ébredt, hogy a landoló nyitott ajtaján keresztül a mozdulatlan Want bámulja, aki a villódzó háló és a gyémántfényű spirál előtt guggol, majd ismét álomba merült.

Még aludt, amikor álmát Wan rettegő, zaklatott tudata szilánkokra zúzta a PA-n keresztül, de még akkor is csak félig ébredt föl, amikor Wan felugrott a vezérlőbe, és megállt fölötte.

– Egy ember! – hadarta vadul villogó szemekkel, miközben izzadság gyöngyözött a homlokán. – Be kell hatolnunk! Most!

Ezalatt én egy mély, hatalmas tömegvonzású fekete lyukról álmodtam, valamint a kincsről, amelyet magában rejt. Mialatt Wan rémülettől verejtékezve csatarendbe állította lopott készülékeit, nekem a fájdalomtól gyöngyözött a homlokom. Mialatt Dolly képernyőn csodálta a hatalmas, kékes lidércfényben izzó lyukat, én egy ugyanolyan objektummal néztem farkasszemet. Dolly még soha nem látott ehhez foghatót. Én már igen. Egy kép lóg az ágyam fölött, amelyet akkor készítettem, amikor még nagyobb fájdalmaim voltak, és zavartabb voltam, mint most. Próbáltam felülni, de Essie erős karja gyengéden visszanyomott.

– Még mindig gépekre vagy kötve, Robin – korholt. – Így hát ne mozogj túl sokat!

Abban az apró kórteremben feküdtem, amelyet a tappan-tengeri házunk mellé építettünk akkor, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy túl sok időt pazarlunk kórházba járással. Itt végezték el a szükséges átültetéseket.

– Hogy kerültem ide? – pihegtem. – Repülővel, hogy máshogy? – hajolt a fejem fölötti képernyőhöz. Ellenőrzött rajta valamit, majd bólintott. – Megműtöttek – vontam le a következtetést. – Az a piszok Albert elkábított. És mialatt eszméletlenül feküdtem, hazarepültél velem.

– Hogy te milyen okos vagy! Igen. Már túl is estél rajta. A doki azt mondta, erős falusi disznó vagy, és gyorsan rendbe fogsz jönni – folytatta. – Viszont egy darabig még lesznek hasi fájdalmaid a két egész háromtized méter új bél miatt. De most egyél. Utána meg aludj még egy kicsit.

Hátradőltem, miközben Essie a szakácsprogrammal serénykedett, és a holoképet bámultam. Azért akasztották az ágyam fölé, hogy emlékeztessen rá: bármilyen kellemetlen módszerrel is, de végül sikerült összefoltozniuk és életben tartaniuk, noha ez az élet minden bizonnyal kellemetlenebb lesz a halálnál. De nekem mégsem ez jutott róla az eszembe. Hanem egy nő, akit elveszítettem. Nem mondom, hogy évek óta nem jutott eszembe, mert nem lenne igaz. Eszembe jutott, nagyon is sokszor – de csak mint távoli, ködös emlék. Most viszont úgy gondoltam rá, mint élő személyre.

– Itt az ideje – csacsogta Essie – egy finom, tápláló hallevesnek. – Istenemre, nem tréfált; csakugyan hallevest tartott elém. Az orrom eléggé undorítónak találta a szagát, de mindazt belefőzték, amire az orvosprogram szerint szükségem lehetett, és amit jelenlegi állapotomban meg tudtam emészteni. És mialatt Wan a fekete lyukban horgászott okos és bonyolult hícsí gépezeteivel, és mialatt eszembe ötlött, hogy az émelyítő levesbe talán a gyógyszereken kívül mást is belekevertek, és mialatt a fentebb említett okos gépek egy másik feladatot is végrehajtottak, amelyről Wan mit sem tudott, és mialatt próbáltam legalább annyira ébren maradni, hogy megtudakoljam Essie-től, mennyi ideig aludtam, és még mennyit fogok, ő csak ennyit válaszolt: – Elég sokat, és még fogsz is, kedves Robin –, ismét álomba merültem.

A gép külön feladata nem volt más, mint egy jelentés elküldése, mivel minden hícsí műtárgy közül a besorolt rendszerek rendmegszakítója miatt aggódtak a leginkább. Attól féltek, hogy ha nem megfelelő módon használják, a megszakító fenekestül és döntően megszakítja az általuk felépített rendet, ezért mindegyikbe beépítettek egy vészjeladót.

Amikor valaki attól fél, hogy a sötétséget kihasználva odalopakodnak hozzá, csapdákat állít – zörgő konzervdobozokat és lábasokat fűz föl egy zsinegre, vagy vödröt tesz az ajtó fölé, hogy az a betolakodó fejére essen, vagy akármit. És nincs tökéletesebb sötétség a csillagközi űrnél, így hát a hícsík őrszemeket állítottak, melyek idejekorán figyelmeztethetik őket a veszélyre. A hícsík számos kifinomult, nagyon nagy lármát verő csapdát állítottak föl.

Amikor Wan bekapcsolta a konzervnyitót, rögtön jeleztek, és kommunikációs tiszt rögvest jelentette is Kapitánynak az eseményt. – Az idegen megtette mondta remegő izmokkal, mire Kapitány elkáromkodta magát. Az emberek nyelvén nem lett volna sok értelme a kifejezésnek, amit használt, mivel a szexuális aktust egy olyan nősténnyel hozta kapcsolatba, akin még nem tört ki a szerelem. A Kapitány nem technikai értelemben használta. Csak azért csúszott ki a száján, mert iszonyatosan obszcénül hangzott, és csak ezzel könnyíthetett a feszültségén. Amikor meglátta, hogy Kétszer idegesen megrezzen, egyszeriben bűnbánó képet vágott.

Kapitány aggódott a legtöbbet a hícsík közül, mert ő volt a kapitány, de az elvégzendő feladatok nagy része Kétszerre hárult. Egyszerre háromfelé kellett figyelnie: a vezérhajóra, amelybe át akartak szállni, a szállítóra, amelynek el kellett szállítania a vitorlást, és a Föld kontrollrendszerére, amelynek megparancsolták, hogy minden adást és űrjárművet ellenőrizzen. És Kétszer most nem volt minderre alkalmas. A szerelem időszakába ért, a hormonok zubogtak drótvékonyságú vénáiban, biológiai órája mozgásba lendült, a teste követelte, ami járt neki. De nem csak a teste. Személyisége is megért és követelőzött. A hajó kormányzása egy olyan testtel és idegrendszerrel, amely a szerelem és párzás időszakára volt programozva, kínszenvedés volt. – Jól érzed magad? – hajolt mellé Kapitány. A nőstény nem szólt egy szót sem. Ez megfelelő válasz volt.

A kommunikációs tiszt is majdnem olyan zaklatottnak tűnt, mint Kétszer.

– Néhány fogalmi kapcsolatot felállítottunk, Kapitány – jelentette. – De a fordítóprogram még messze nincs kész. Kapitány megrándította az arcizmait. Maradt még egyáltalán olyan váratlan, illogikus dolog, amely bekövetkezhet, és még nem következett be? Ezek az adások – elsősorban nem a létezésük miatt találta veszélyesnek őket, hanem mert rengeteg különböző nyelven érkeztek. Rengetegen! Nem csupán kettőn, amely beleillett volna a hícsík gondolatvilágába. Nemcsak a Cselekvő Nyelven és az Érző Nyelven, ahogyan ők beszéltek, hanem a szó szoros értelmében egymástól teljes mértékben különböző nyelvezeteken. Talán nem bántaná annyira a fülét ez a sok blabla, ha legalább tudná, mit jelentenek.

Mennyi gond és baj! Nemcsak az, hogy Kétszer óráról órára egyre gyengébbnek és szétszórtabbnak látszott, nemcsak a döbbenetes felfedezés, hogy egy hícsí-idegen faj aktiválta a berendezést, amellyel be lehet hatolni az eseményhorizont mögé; Kapitány számára a legnagyobb gondot az okozta, hogy képes lesz-e vagy nem lesz képes megoldani a rá váró feladatokat. Mindeközben saját munkájával is törődnie kellett. Betájolta a vitorlás hajót, és rákapcsolódott – gond nélkül. Küldött egy üzenetet a hajó legénységének, de volt olyan bölcs, hogy nem várta meg a választ. A parancsnoki hajó, miután felébresztették sok évezredig tartó álmából, időben megérkezett. Átszálltak minden holmijukkal, a jóval nagyobb és erősebb járműre. Ez szintén nem okozott problémát, annak ellenére, hogy Kétszer – aki zihálva rohangált fedélzetről fedélzetre – kissé lassúnak bizonyult az új hajón a parancsok közvetítésében. De nem történt semmi baj. És a nehézkes hordozóbuborékot is ott találták, ahol várták.

Az egész művelet közel tizenkét óra hosszat tartott. Kétszer számára ezek az órák elviselhetetlenül lassan vánszorogtak. Kapitánynak kevesebb dolga akadt, így rengeteg ideje maradt rá, hogy rajta tartsa a szemét. Elnézte, ahogy a nőstény rézszínű bőre lassan lilába fordul a kielégítetlen szerelmi vágytól, miközben elsötétedett a fáradtságtól. Ez meglehetősen aggasztotta.

Annyira készületlenül érte őket ez a kihívás! Ha előre sejtették volna a veszélyt, hozott volna magával valakit, aki átvehetné Kétszer feladatainak egy részét. Ha tudták volna, hogy szükség lesz rá, jöhettek volna a parancsnoki hajón, s így megspórolták volna az átszállás terhét. Ha gondoltak volna rá ha sejtették volna –, talán részük lehetett volna egy rövid, intim együttlétben...

De nem lett. Hogy is lehetett volna? Még ha galaktikus idővel mérve is csak néhány évtized telt el azóta, hogy utoljára kitekintettek a magból, a rejtekhelyükről – egy szempillantás csillagidőben –, kinek a fejében fordult volna meg a gondolat, hogy ilyen rövid idő alatt ennyi minden történik?

Kapitány addig turkált az élelmiszeres dobozok között, amíg meg nem találta a legfinomabb, legtáplálóbb sűrítményeket. Gyengéden megetette Kétszert a szolgálati helyén. A nősténynek alig volt étvágya. Mozdulatai lelassultak, bizonytalanná váltak, óráról órára nehezebben mozdította a tagjait. De elvégezte a munkát. Amikor végül bevonták a fotonhajó vitorláit, a szállító buboréktestén hatalmas kapuk tárultak fel, és a moly formájú kapszula, amelyben a vitorlás legénysége utazott, besiklott a nyíláson, Kapitány végre fellélegzett. Kétszernek ez volt a legnehezebb feladata az elvégzendők közül. Most végre pihenhet egy kicsit – talán még arra is jut ideje, hogy megtegye vele, amire a teste és a lelke egyaránt vágyott.

Mivel a vitorlás hajó legénysége azonnal reagált az üzenetre – legalábbis saját mércéjük szerint azonnal –, válaszuk még azelőtt érkezett, hogy a hatalmas, csillogó gömb összezárult volna a hajójuk körül. Bakancs – a kommunikációs tiszt – az előtte lévő képernyőre bökött, mire megjelent rajta az üzenet:

Megértjük, hogy nem teljesíthetjük küldetésünket.

Az a kérésünk, hogy vontassanak minket biztonságos helyre.

Kérdés: az Orgyilkosok visszatértek?

Kapitány együttérzése jeléül megremegett.

– Üzenet a hajónak – utasította Bakancsot. – egyelőre elvisszük a hajót abba a rendszerbe, ahonnan indultak. Ha lehetséges, akkor később majd visszahozzuk, és folytathatják az útjukat.

– És mit feleljünk az Orgyilkosokra vonatkozó kérdésre? – feszült meg Bakancs arca az érzelmektől.

– Mondd, hogy még nem – rándult meg az idegességtől Kapitány gyomra.

*

De Kapitány elsősorban nem a legénységet, nem csak Kétszert féltette. A hícsík rengeteg tulajdonságukban hasonlítottak az emberekre: kíváncsiság, férfi-nő közti szerelem, családi összetartás, a gyermekeik iránti odaadás és a különböző szimbólumok kedvelése. Azonban a közös vonások nem azonos erősségben jelentkeztek a két fajnál. Volt egy belső tulajdonság, amely a hícsíkben sokkal erősebben jelen volt, mint az emberiségben:

A lelkiismeret.

A hícsík csaknem fizikai rosszullétet éreztek, ha elmulasztották kötelességeiket, vagy hagyták, hogy valami rossz dolog bekövetkezzen. A hícsík számára a vitorlás népe különleges esetnek számított. Tartoztak nekik. Tőlük értesültek a legfélelmetesebb dologról, amellyel valaha is szembe kellett nézniük.

A hícsík és a vitorlás népe jól ismerték egymást, nem régóta és nem hosszú ideje. A vitorlás népe számára ez a kapcsolat elég rosszul indult. A hícsíknek pedig még ennél is rosszabbul végződött. Ezért képtelenségnek tűnt, hogy valamelyikük elfeledje a másikat.

A lassú, bugyborékoló eddákban, amelyeket a vitorlás népe dalolt, elmesélték, hogyan érkeztek meg édesen latyakos otthonukba váratlanul, rémisztő gyorsasággal és rémisztő erővel a hícsík kúp alakú landolói. A hícsí hajók szétrombolták úszó otthonaikat, és számottevően megemelték a hőmérsékletet. Sokan meghaltak. Sok kár történt, mire a hícsík végül megértették, hogy érző, értelmes lényekre bukkantak, még ha kicsit lassúakra is.

A hícsíket szörnyen bántotta, hogy mit műveltek. Próbálták jóvátenni a történteket. Első lépésben fel kellett venni a kapcsolatot, ami roppant nehéznek bizonyult. Borzasztóan hosszú ideig tartott – legalábbis a hícsík hosszúnak érezték, bár a löttylakók számára megdöbbentő hirtelenséggel zajlott, ahogy a nyolcszögű prizma óvatosan beúszott egy boltíves építmény közepébe. Csaknem azonnal el is kezdett felismerhető jeleket sugározni, habár szinte nevetségesen erősen törte a nyelvüket.

A hícsík csak apró felderítőhajókat hagytak az embereknek, hogy rájuk akadhassak; különleges célból épített űrjárműveiket gondosan elrejtették. Mint például az említett szállítóhajót. Ez nem volt egyéb, mint egy üreges fémgömb, amelyet fénysebességnél gyorsabb hajtóművel és navigációs berendezésekkel szereltek fel. A hícsík arra használták, hogy nagy tömegeket szállítsanak vele egyik helyről a másikra; ennek az emberiség is nagy hasznát vehette volna. Egy ilyen szállítóhajó befogadóképessége megegyezett az S. Ya. befogadóképességének ezerszeresével. Tíz ilyennel egy évtizeden belül meg lehetett volna oldani a Föld minden problémáját.

Ezt követően az események szédületesen felgyorsultak – mármint a löttylakók számára. A hícsík bioritmusával az egész kapcsolatfelvétel kicsit olyan volt, mintha zuzmókat figyelnének növekedés közben. Kapitány maga is meglátogatta azt a gázóriást, ahol az idegenek éltek – bár akkor még nem volt kapitány, inkább csak hajósinas, fiatal, ereje teljében, kalandvágyó, tombolt benne a határtalan jövőbe vetett határtalan hícsí optimizmus, amelyet olyan rettenetesen maga alá temetett ez a jövő. De nem csak a gázóriás volt az egyetlen bámulatba ejtő világ, ahol a fiatal hícsí megfordult. Járt a Földön is, találkozott az Australopithecusokkal, segített feltérképezni különböző gázködöket és kvazárokat, legénységet szállított az előretolt bázisokra és építkezésekre. Múltak az évek. Az évtizedek. Lassan előrehaladt a löttylakók nyelvének megfejtése. Gyorsabban ment volna, ha a hícsík különleges fontosságot tulajdonítanak neki, de nem tették. Mindenesetre akkor sem sikerülhetett volna sokkal gyorsabban, a löttylakók felépítése ezt nem tette lehetővé.

De maga a feladat érdekesnek bizonyult, akárcsak egy turistaút, ahol régi műemlékeket csodálhat meg az érdeklődő, mivel a löttylakók már nagyon-nagyon régóta jelen voltak. Háromszázszor lassabban telt az életük, mint a hícsíké vagy az embereké. A hícsík írott történelme öt-vagy hatezer évet ölelt fel többé-kevésbé ugyanannyit, mint az embereké, hasonló technikai színvonalon. A löttylakók írott történelme háromszázszor olyan messzire nyúlt a múltba. Közel kétmillió év óta voltak folyamatos, írásos emlékeik. A legősibb népmesék, legendák és eddák pedig még ennél is távolabbra vezettek a múltba. Ezeket nem volt nehezebb lefordítani, mint az újabb keletűeket, mivel a löttylakók nyelvi evolúciója sem zajlott gyorsabban, de az egyesült tudatok – akik fordították – nem ítélték őket túl érdekesnek. Húzták-halasztották a hícsí nyelvre való átültetésüket... egészen addig, amíg rá nem döbbentek, hogy a legendák közül kettőben űrbeli látogatókról esik szó.

*

Amikor azokra az évekre gondolok, amikor az emberiség tudásszintje megalázóan alacsony színvonalat ütött meg – miközben a hícsík sokkal többet végeztek nálunk, ráadásul annyival korábban –, nagyon sajnálom magunkat. Azt hiszem, leginkább azt fájlalom, hogy nem tudtunk a két eddáról. Nem arra gondolok, hogy magukról a dalokról, mivel csak újabb pánikot kelthettek volna az emberek között, bár megnyugtatóan távoli pánikot. Inkább arra, hogyan hatottak a hícsík erkölcseire.

Az első még a löttylakók civilizációjának hajnalán íródott, és igencsak kétértelmű. Az istenek látogatásáról szólt. Eljöttek, és olyan fényesen ragyogtak, hogy még a löttylakók is meglátták őket kezdetleges látószervük ellenére – olyan erős energiaörvény tombolt körülöttük, hogy a híg gázburok zubogva forrni kezdett, és sokan elpusztultak. Ennél több nem is történt. Távoztak, és soha többé nem tértek vissza. Magának a dalnak sincs sok jelentése. Nem voltak benne olyan részek, amelyeket a hícsík elhihettek volna, és többnyire csak egy őslöttylakó hősről esett benne szó, aki szembe mert szállni a betolakodókkal, és győzelme jutalmául megkapta a bolygó egy teljes, mocsaras részét.

A második ének viszont sokkal pontosabban fogalmazott. Millió évekkel később keletkezett – a löttylakók írott történelmének hajnalán. Ismét látogatókról esett benne szó, akik egy külső világból érkeztek, de ez alkalommal nem mint egyszerű turisták. Habár hódítóknak sem lehetne őket nevezni. Menekültek voltak. A nedves felszínre huppantak, egyik hajó a másik után, és úgy tűnt, a jövevényeknek túl vacak a felszerelésük ahhoz, hogy életben maradjanak ebben a számukra hideg, merev, halálos környezetben.

Elrejtőztek. Saját időszámításuk szerint hosszasan időztek – több mint száz évig. Elég hosszú ideig ahhoz, hogy a löttylakók rájuk találjanak, és valamiféle kommunikációt is ki tudjanak velük alakítani. A menekülteket idegen orgyilkosok támadták meg, akik lángoltak, akár egy tűzoszlop, és olyan fegyvereket forgattak, melyek égettek és vágtak. A jövevények anyabolygója csontig kiégett. Minden űrhajójukat üldözőbe vették és megsemmisítették.

Robin nem sokat mesél a vitorlás népéről, főleg azért, mert nem ismeri őket jól. Ez fölöttébb sajnálatos. Pedig érdekesek. Nyelvük egyszótagú szavakból állt – egy mássalhangzóból és egy magánhangzóból. Közel ötven különböző mássalhangzót használtak, és tizennégy magánhangzót és kettős magánhangzót – ez tehát ez összesen 3,43 x 10^8 három szótagú egységet, például nevet jelentett. Ez bőségesen elégnek bizonyult – különösen a nevekhez –, mert ennyi hímnemű nem élt közöttük, a nőneműeknek pedig nem adtak nevet.

Amikor egy hím megtermékenyített egy nőstényt, hímnemű gyermek született. Csak ritkán került sor aktusra, mivel a hímnek rengeteg energiáját fölemésztette. A megtermékenyítetlen nőstények csak nőstényeket szültek, többé-kevésbé rutinszerűen. Ha viszont mégis hímet hoztak a világra, az az életükbe került. De ennek nem voltak a tudatában – mint ahogy igazából másnak sem. A vitorlás népének eddáiból hiányoznak a szerelmi történetek.

És amikor a menekültek már alkalmazkodtak új környezetükhöz, és szaporodni is kezdtek, hirtelen beteljesedett a sorsuk. A lángoló Orgyilkosok rájuk akadtak, és a löttyszerű metánóceán lapos fenekét szárazra pörkölték, hogy megsemmisítsék őket.

Amikor a hícsík meghallották ezt a dalt, csak egy kifejezés miatt nem minősítették az egészet kitalációnak. A kifejezést nem volt könnyű lefordítani, mivel túl kellett élnie a menekültek és az őslakosok közötti nehézkes kommunikációt és az ezt követő kétmillió évet. De túlélte.

Emiatt hagytak fel a hícsík minden addigi tevékenységükkel, hogy erejüket egy egyszerű feladatra összpontosítsák: mégpedig az ősi edda valóságtartalmának ellenőrzésére. Felkutatták a menekültek szülőbolygóját, és meg is találták – egy csontra perzselődött planétát egy felrobbant nap maradványainak a szomszédságában. Kutattak, és rá is leltek egy náluk korábbi, űrjáró civilizáció műtárgyaira. No, nem sokra. És elég rossz állapotban. De félig olvadt gépek közel negyven különálló darabkáját találták meg, amelyeket az izotópos vizsgálatok két külön korszakba helyeztek. Az egyik csoport kora egybeesett azzal, amikor a menekültek leszálltak a löttylakók otthonában. A másik több millió évvel régebbi volt.

Ebből azt a következtetést vonták le, hogy a történetek igazak: létezett az Orgyilkosok faja; leromboltak minden űrjáró civilizációt, amelyet felfedeztek, és ez a folyamat több mint húszmillió éve tart.

És a hícsíknek arra is rá kellett döbbenniük, hogy még mindig itt vannak valahol. Mivel a kifejezés, amelyet olyan nehéz volt lefordítani, leírta, hogy a lánglövők kiterjesztik, majd összenyomják az eget, hogy a galaxisok és a csillagok ismét összeomoljanak. Egy cél érdekében. És képtelenség volt elhinni, hogy ezek a titánok, bárkik legyenek is, ne szeretnék látni annak a folyamatnak a végeredményét, amelyet elindítottak.

Így foszlott szét a hícsík csodálatos álma, a löttylakók pedig új eddát kezdtek énekelni: a hícsík dalát, akik meglátogatták őket, megismerték a félelmet, majd elmenekültek.

Így hát a hícsík felállították álcázott csapdáikat, eltörölték létezésük csaknem minden nyomát, és visszavonultak a galaxis magját uraló fekete lyukba.

Bizonyos értelemben a löttylakók is egyfajta csapda voltak. LaDzhaRi tudta ezt – mindnyájan tudták –, épp ezért követték az ősi parancsolatot, és jelentették azonnal az idegen elme érintését. Választ vártak, habár mire megérkezik, még LaDzhaRi ideje szerint is évek telhetnek el. Hosszú, várakozásteli évek, míg végül feltűnnek a hícsík, és ismét megérezheti magán a PA gyors ellenőrző érintését. Arra is számított, hogy a válasz, ha megérkezik, nem lesz kellemes. Az a hősies küzdelem, amellyel felépítették és útnak indították a csillaghajójukat, az évszázadok, amelyek már elteltek ezeréves útjukból – most mind elveszett! Igazság szerint ugyan LaDzhaRinak ez a több évszázados repülés nem jelentett többet, mint egy bálnavadászút egy nantucketi kapitánynak; de még a bálnavadász is zokon venné, ha egyszer csak felkapnák az Atlanti-óceán kellős közepén, és zsákmány nélkül hazaszállítanák. Az egész legénységen a nyugtalanság jelei mutatkoztak. Mindenki olyan ideges volt a vitorlás fedélzetén, hogy sokan önkéntelenül is gyors üzemmódba váltottak; a belső teret kitöltő iszapos lötty annyira felkavarodott, hogy már az első buborékok is megjelentek. Egy nőstény meghalt. TsuTsuNga, az egyik hím, annyira elcsüggedt, hogy összefogdosta a többit, és nem azért, hogy együtt vacsorázzanak. – Kérlek, ne légy bolond – könyörgött LaDzhaRi. Egy nőstény megtermékenyítése, mint amire szemmel láthatólag TsuTsuNga készült, akkora erőfeszítést igényelt a hímtől, hogy hasonló körülmények között akár az életét is veszélyeztethette. A nőstényeknek nem jelentett fenyegetést – csak azért éltek, hogy életképes utódokat szüljenek –, de erről persze nem volt tudomásuk, mint ahogy másról sem nagyon. De TsuTsuNga válasza eltökélten hangzott:

– Ha nem válhatok halhatatlanná egy csillagközi utazással, legalább nemzzek egy fiút.

– Ne! Kérlek! Gondolkozz, barátom! – könyörgött LaDzhaRi. – Hazamehetünk, ha akarunk. Hősként térhetünk vissza az otthonainkba, és olyan eddákat költhetünk, hogy azt az egész világ meghallja... – Ugyanis az otthoni lötty éppolyan jól vezette a hangot, mint a tenger, daluk pedig oly messzire szállt, mint a bálnák éneke.

Robin nem magyarázta el elég világosan, mitől is rémültek halálra a hícsík. Attól, hogy a hallottak alapján arra következtettek, hogy az univerzumot ismét ősatomi állapotba akarják összenyomni – amely után egy újabb ősrobbanás következne, és egy új világegyetem alakulna ki. Arra is rájöttek, hogy ebben az esetben az újonnan kialakuló fizikai törvények eltérnének a jelenlegiektől.

Leginkább azonban az a gondolat rémítette meg őket, hogy akadnak olyan lények, akik azt gondolják, hogy boldogabbak lennének egy más fizikai törvényekkel rendelkező világegyetemben.

– Mi nem vagyunk hősök! – ragadta meg hirtelen TsuTsuNga LaDzhaRit. – Menj innen, hadd vegyem a gondjaimba ezt a nőstényt.

És LaDzhaRi eleresztette, és távoztában a halkuló mormogásra figyelt. Igaz volt. Ők a legjobb esetben is csak bukott hősök.

A vitorlás népéből nem hiányzott a büszkeségként emlegetett emberi jellemvonás. Nem dobta fel őket, hogy ők voltak a hícsík – micsodái? Rabszolgái? Na, nem egészen. Csupán annyit követeltek tőlük, hogy jelentsék egy mindenki elől elzárt kommunikációs rendszeren keresztül, ha más űrjáró civilizációra bukkannak. Őket pedig fölöttébb boldoggá tette, hogy saját kedvük szerint élhetik az életűket, nem pedig a hícsík kedvéért. Ha nem rabszolgák, akkor mik?

Van erre egy ideillő szó: öleb.

Így hát a löttylakók faji tudatát beszennyezte egy homályos folt, amelyet semmiféle hőstettel nem tudtak eltüntetni. Azzal sem, hogy óriási, lassú hajóikon nekivágtak a csillagok közti kockázatos távolságoknak. Tudták, hogy ölebek. Nem először történt ez meg velük. Sok-sok évvel azelőtt, hogy a hícsík megérkeztek volna, csatlósaik voltak, szinte ugyanilyen módon, a hícsíktől vagy az emberektől vagy önmaguktól teljesen eltérő lényeknek; és amikor generációkkal ezelőtt igazmondóik elénekelték az ősi eddákat a hícsík figyelő gépezeteinek a látogatóikról, a löttylakók figyelmét nem kerülte el a tény, hogy a hícsík milyen pánikszerűen menekültek. Ölebnek lenni még csak nem is a legrosszabb, ami történhetett velük.

Így tehát a szerelem és rettegés mindenütt megtalálható a világegyetemben. A szerelemért (vagy ami a löttylakók között szerelemnek számított) TsuTsuNga tönkretette az egészségét, és kockáztatta az életét. A szerelemről álmodva feküdtem a kórházamban, naponta kevesebb mint egy órát voltam ébren, miközben boltban vett belsőségeim lassan beépültek a szervezetembe. Kapitány a szerelemtől félőrülten figyelte, hogy Kétszer egyre soványabb és sötétebb.

Kétszernek nem lett könnyebb a helyzete a tehergömb útnak indításával. Túl későn jutott lélegzethez. A hajón Pukkancs értett valamennyire az orvosláshoz, aki a fekete lyukakkal foglalkozott, de még nyugodt, hazai környezetben, a leggondosabb ápolás mellett is csak kevés nőstény élte túl a viszonzatlan szerelem és a stressz ilyen egyvelegét.

Kapitányt nem lepte meg, amikor Pukkancs bűnbánóan eléje oldalgott és megszólalt:

– Részvétem. Kétszer csatlakozott az egyesült tudatokhoz.

A szerelem nem olcsó érzelem. Néhányunknak lehet része benne anélkül, hogy benyújtanák a számlát, de csak akkor, ha valaki kifizeti helyettünk.

14 .

Az Új Albert

Mindenki összeesküdött ellenem – beleértve hőn szeretett feleségemet és megbízható adatvisszakereső programomat is. Azokban a rövid időszakokban, amikor megengedték, hogy ébren maradjak, felajánlották nekem a választási lehetőséget:

– Befekhetsz a kórházba egy teljes kivizsgálásra – közölte Albert, miközben megfontoltan szortyogtatta a pipáját.

– Vagy alhatod tovább a kurva álmodat, amíg kurvára biztosak nem lehetünk benne, hogy már kurva jól érzed magad – tette hozzá Essie.

– Aha – dünnyögtem. – Rögtön gondoltam! Öntudatlanságban akartok tartani, ugye? Talán már napok teltek el azóta, hogy elkábítottatok, és hagytátok, hogy felvágjanak. – Essie kerülte a tekintetemet. – Nem teszek neked szemrehányást – jelentettem ki nagyvonalúan. – De nem veszed észre, hogy utána akarok nézni annak, amit Walthers talált? Olyan nehéz ezt felfogni?

Még mindig nem nézett a szemembe. Ehelyett Albert Einstein hologramjára sandított.

– Nézd csak, milyen friss ma. Biztos, hogy jól benyugtatóztad ezt a huligánt?

Albert köhintett egyet.

– Az orvosprogram épp most beszélt le a felesleges gyógyszerezésről, Mrs. Broadhead.

– Istenem! Akkor ébren lesz, és éjjel-nappal zargatni fog minket! Ezzel eldőlt a kérdés. Robin, holnap befekszel a klinikára – mondta. És egész idő alatt miközben dörmögött, a kezét óvón a tarkómon pihentette; a puszta szavak hazudhatnak, de egy ilyen érintésből világosan kitűnik a szeretet.

– Legyen valahol a kettő között – javasoltam. – Bevonulok a klinikára, egy teljes kivizsgálásra, de ha minden leletem negatív, akkor nem gördítetek akadályt az elé, hogy felmenjek a világűrbe.

Essie csendben latolgatta a lehetőségeket, de Albert egyenesen kimondta a véleményét.

– Véleményem szerint ez hiba lenne, Robin. Éppen az tesz minket emberré, hogy néha hibákat követünk el. És most nézzük, mi van vacsorára.

Arra gondoltam, ha jó az étvágyam, azt kedvező jelnek veszik, és talán így is volt. Azt is kiszámoltam magamban, hogy az új hajóm még jó néhány hétig nem lesz menetkész állapotban, így hát nem találtam különösebb okot a sietségre – semmi kedvem sem volt egy szűk, bűzös Ötösben nekivágni az útnak, amikor egy, az én igényeim szerint tervezett jacht vár rám. Csak azt nem kalkuláltam bele, hogy mennyire gyűlölöm a kórházakat.

Amikor Albert megvizsgált, megmérte a lázamat egy hődetektorral, megnézte, tiszta-e a látásom, a bőrömön kidurrant véredények nyomát kereste, ultrahanggal tapogatta le a testemet, hogy belém lásson, és megkért, hogy adjak székletmintát, amelyen később baktériumszámlálást végzett. A procedúrát Albert nem tartotta tolakodásnak. Én inkább tapintatosnak neveztem.

A kórházi vizsgálatokról viszont ez nem volt elmondható. Bár – igaz, ami igaz – fájdalmasnak sem nevezhetném őket. Helyi érzéstelenítést alkalmaztak, mielőtt elkezdték volna a behatóbb vizsgálatokat, a bőr alatt pedig már nincs olyan sok idegvégződés, hogy azok miatt igazán aggódnom kellett volna. Valójában csupán kis csípéseket, bökéseket és csiklandozást éreztem. De ezekből sokat, és ráadásul tudtam is, mi történik odabent. Hajszálvékonyságú szondákkal vizsgálták a beleimet. Tűhegyes pipetták vettek szövetmintákat a szervezetemből. Kiszívták a testnedveimet, ellenőrizték a varratokat, majd értékelték az eredményeket. Az egész procedúra nem tartott egy óráig sem, de jóval többnek éreztem, és becsülettel bevallom, szívesebben lettem volna valahol máshol.

A vizsgálatok végeztével megengedték, hogy felöltözzem, és leülhettem egy kényelmes fotelbe egy valódi, eleven doktor társaságában. Még Essie is maradhatott, de nem adtam neki esélyt rá, hogy kinyissa a száját. Én kezdtem a beszélgetést.

– Mit szól, doki? – kérdeztem. – A műtét után mennyivel vághatok neki az űrnek? Nem úgy értem, hogy rakétával, hanem a Lofstrom-hurkon át, ami körülbelül annyira megterhelő, mint az utazás egy felvonóban. Tudja, a hurok felhúzza az embert egy mágneses szalagon...

Az orvos felemelte a kezét. Kövérkés, ősz hajú ember volt, a Mikulásra emlékeztetett. Kék szeme akkurátusan nyírt szakáll fölött tekintett rám.

– Tudom, mi az a Lofstrom-hurok.

– Ennek örülök. Nos?

– Nos – ismételte meg –, a szokásos eljárás az olyan műtéteket követően, mint amilyen az öné is, az, hogy három vagy négy hétig a páciens kerüli az ilyesfajta megpróbáltatásokat, de...

– Ó, ne! Ne tegye ezt velem, doki! – kiáltottam föl. – Kérem! Nem akarok a fenekemen ülni egy álló hónapig! Rám pillantott, majd Essiere, habár Essie óvakodott attól, hogy a szemébe nézzen. Ezt követően elmosolyodott.

– Mr. Broadhead – kezdte. – Azt hiszem, két dologgal tisztában kell lennie. Az első, hogy gyakran sokáig öntudatlan állapotban kell tartani a lábadozó betegeket. Ha elektromosan stimuláljuk, masszírozzuk és gondosan ápoljuk az izmokat, akkor semmiféle fizikai károsodást nem szenvednek, sőt, a pihenés még jót is tesz az idegrendszerüknek. És a családja idegrendszerének is.

– Persze, persze – mondtam, oda sem figyelve. – És mi a másik?

– A másik az, hogy önt negyvenhárom nappal ezelőtt operáltuk. Most már azt csinálhat, amire csak kedve szottyan. Beleértve az utazást is a hurkon.

Volt idő, amikor a csillagokhoz vezető út szükségszerűen Guyanán, Bajkonuron vagy a Cape-en keresztül vezetett. Úgy egymillió dollárnyi hidrogént kellett az embernek elégetnie, mire orbitális pályára került, ahonnan aztán távolabbi célok felé indulhatott. Ma már Lofstrom-kilövőhurkokat telepítettek szerte az Egyenlítő mentén. Ezek könnyűszerkezetes építmények. Szinte észre sem lehet venni, hogy ott vannak, amíg beléjük nem verjük az orrunkat – jobban mondva, található körülöttük egy húsz kilométeres üres sáv, a műholdlandoló zóna. Miközben köröztünk, hogy megfelelő helyet találjunk a leszálláshoz, boldog büszkeséggel nézegettem az alattunk terpeszkedő szerkezetet. A mellettem lévő ülésen Essie a szemöldökét ráncolta, és magában dünnyögött, miközben épp egy terven dolgozott – újfajta számítógépes programon vagy a Nagy Chon alkalmazottainak nyugdíjprogramján; nem tudnám pontosan megmondani, mert nagyon halkan mormogott, ráadásul oroszul. Előttem, a lehajtható konzolon, Albert mutatta be új hajómat, miközben a jármű rajza lassan forgott a képernyőn. Hallgattam, ahogy monoton hangon adatokat sorol kapacitásról, kiegészítésekről, tömegről és kényelmi berendezésekről. Érdeklődve figyeltem, mivel sok millió dollárt és rengeteg időt öltem bele ebbe a kis játékszerbe.

Ennek ellenére sokkal jobban izgatott az, ami felé haladtunk. – Halasszuk a bemutatót későbbre, Albert – utasítottam, mire ő engedelmesen semmivé foszlott. Amikor belekezdtünk az utolsó körbe, kinyújtottam a nyakam, hogy a hurok a látóteremben maradjon. A síugrók sáncához hasonlatos építmény csúcsán halványan felfedeztem a kapszulákat, amelyek három G gyorsulás után szinte tökéletes ívben válnak el a kilövőállás legmeredekebb pontjától, hogy aztán eltűnjenek az ég végtelen kékjében. Gyönyörűséges! Semmi vegyszer, semmi égés, az ózonréteg sem károsodik. Nem olyan, mint az üzemanyag-pazarló landolók; néhány dolgot már tökéletesebben csinálunk, mint maguk a hícsík!

Volt idő, amikor még kínkeservesen kapaszkodott fel az emberiség az orbitális pályára, ahonnan aztán megkezdhette hosszú, lassú Hohmann-útját az Átjáró felé. Ilyenkor az utasok általában halálra rémültek, mert tudták, hogy több feltáró végezte holtan, mint milliomosként; és mindenki űrbeteg volt, összepasszírozva és arra ítélve, hogy hetek, esetleg hónapok alatt tegye meg az utat az aszteroidára; legfőképp pedig attól féltek, hogy mindenüket kockára tették, talán még kölcsönöket is felvettek, hogy az utat finanszírozzák. Ránk most egy Hármas várt alacsony orbitális pályán, hogy az Átjáróra vigyen. Az átszálláshoz még űrruhára sem volt szükségünk, és hamarabb túlestünk rajta, mintsem hogy megemészthettük volna utolsó földi ebédünket – azért tudtuk ezt ilyen könnyedén megtenni, mert volt hozzá hatalmunk és vagyonunk.

Volt idő, amikor a csillagközi semmibe való ugrás kicsit hasonlított az orosz ruletthez. Csak annyi volt a különbség, hogy ha szerencséd volt, az, ami az út végén várt, gazdaggá, sőt a gazdagnál is gazdagabbá tehetett mint ahogy ez velem is történt. De a legtöbb emberre halál várt.

– Most már sokkal jobb – sóhajtott fel Essie, amikor kikászálódtunk a repülőből, és belehunyorítottunk a forró dél-amerikai napsütésbe. – Hol van az az átkozott ingyenes kisbusz abból a lepukkant bolhatanyából, amelyet nem szégyellnek hotelnek nevezni?

Belém látott, de nem tettem rá megjegyzést. Végül is elég régen vagyunk már férj és feleség. Különben sem nevezném telepátiának, mindenki erre gondolt volna a helyünkben. – Bárcsak Audee Walthers is velünk lehetne! néztem fel a kilövőhurokra. De még kilométerekre jártunk tőle, a Tehigualpa-tó túlsó partján. Láttam, ahogy a fémszerkezet kéken visszatükröződik a tó közepén, zöldessárgán a partközelben, ahova élelmet adó algatelepeket telepítettek És szavamra, gyönyörű látvány volt.

– Akkor nem kellett volna kétmillát a zsebébe tömnöd, amivel aztán a felesége felkutatására indult – jelentette ki Essie gyakorlatiasan, majd közelről a szemembe nézett. – Hogy érzed magad?

– Olyan egészséges vagyok, mint a makk – feleltem, és ez nem is járt nagyon messze az igazságtól. – Abbahagyhatnád már az értem való aggódást. Ha az embernek Teljes Orvosija van, nem hagyják meghalni százéves kora előtt... ártana az üzletnek.

– Igen, de nem ez a helyzet – mondta komoran –, ha a vevő egy meggondolatlan kalandor, aki a legtöbb idejét azzal tölti, hogy az állítólagos hícsíket keresi! Különben is – tette hozzá –, megérkezett a kocsink. Szálljunk be!

Amikor már odabent ültünk, fölébe hajoltam, és megcsókoltam a tarkóját – nem volt nehéz, mivel hosszú haját befonta, a fonatokat pedig a melle előtt kötötte meg, mint valami nyakláncot –, és, mint láthatják, készen álltunk az indulásra. – Huligán – húzódott közelebb hozzám, és felsóhajtott. De nem rossz huligán.

A szálloda valójában nem volt bolhafészek. Egy kényelmes tetőlakosztályt kaptunk, melynek ablaka a tóra és a kilövőhurokra nézett. Ennek ellenére csak néhány órát töltöttünk ott. Magára hagytam Essie-t a hotel PV-je előtt, hogy a programjaival foglalkozhasson, mialatt én a kilátásban gyönyörködtem, és arról próbáltam kedvesen meggyőzni magam, hogy nem vagyok huligán. De ez nem volt igaz, hiszen egy felelősségteli, idősödő, gazdag polgár nem szeszélyből és az izgalom miatt akar kijutni az űrbe.

Eszembe ötlött, hogy Essie talán még sincs teljesen tisztában a motivációimmal. Azt gondolhatja, hogy valami mást akarok megtalálni.

Majd azon kezdtem el tűnődni, hogy talán rossz oldalról közelítem meg a kérdést. Tényleg a hícsíkre vagyok kíváncsi? Hát persze hogy rájuk, ezzel mindenki így lenne. De nem mindenki hagyott ott valamit a csillagközi űrben. Vajon nem lehetséges, hogy az agyam legmélyén rejtőzködő remény hajt egyre, hogy valahol, valamikor megtalálom azt, amit elvesztettem? Tudtam, hogy mi az a dolog. Tudtam, hol veszítettem el. Csak azt nem tudtam, mihez kezdenék azzal – egészen pontosan vele –, ha újra rátalálnék.

Ekkor valami remegést éreztem belül, de nem erősödött igazán fájdalommá. Nem az újonnan beültetett két méter harminc centi hosszú beleim mozgolódtak. A remény volt az – vagy inkább a félelem –, hogy Gelle-Klara Moynlin ismét felbukkan az életemben. Sokkal több érzés maradt bennem, mint gondoltam. Az emlékezéstől könnybe lábadt a szemem, s az odakint álló pókszerű kilövőállvány hullámzani látszott.

De nem a szemem könnyezett.

És optikai csalódásnak sem lettem az áldozata.

– Istenem! – kiáltottam fel. – Essie! – A feleségem felpattant, és egy szempillantás alatt mellettem termett. Együtt néztük, ahogy az állványon száguldó egyik kapszulából apró lángnyelv csap ki, s az egész pókselyem-finomságú szerkezet megremeg és megrázkódik. Majd elért hozzánk a hang egy gyenge robbanás, mintha a távolban ágyút sütöttek volna el, és az összedűlő kilövőállvány moraja.

– Istenem – ismételte utánam Essie alig hallhatóan, és megmarkolta a karomat. – A terroristák? Hát persze hogy ők – válaszolta meg keserűen a saját maga által feltett kérdést. – Ki mástól telne ki ekkora aljasság?

Kinyitottam az ablakot, hogy jobban lássuk a tavat és a kilövőt; máris jó érzéssel töltött el, mivel annyit jelentett, hogy az ablaküveg nem tört be. A hotel többi lakója nem volt ilyen szerencsés. A repülőteret ugyan nem érte kár, nem számítva a nem lerögzített gépeket, amelyek szerteszét repültek. De az ott dolgozók rettenetesen megrémültek. Nem tudták eldönteni, vajon a kilövőhurok ellen intézett támadás csak elszigetelt szabotázsakció vagy egy forradalom kezdete – az senkinek sem fordult meg a fejében, hogy egyszerű baleset. Borzalmasan rémisztő volt. Egy Lofstrom-kilövőhurokban rettentő sok kinetikus energia halmozódik fel. A húsz kilométernél is hosszabb acélszalag úgy ötezer tonnát nyomhat, és másodpercenként tizenkét kilométeres sebességgel mozog. Később kíváncsiságból megkérdeztem Albertet, és felvilágosított, hogy a hurok 3,6 x 10^14 joule energiát tárol. És amikor összeomlik, ez a hatalmas energiamennyiség egyszerre így vagy úgy, de felszabadul.

Azért kérdeztem meg később Albertet, mert akkor még nem tudtam. Első döbbenetem elmúltával azonnal próbáltam hívni őt vagy bármilyen más adatvisszakereső programot, amely felvilágosíthatott volna arról, mi történik. De az összeköttetések besültek, el voltunk vágva a külvilágtól. A helyi PV-adást lehetett fogni, így csak álltunk, és néztük az egyre növekvő gombafelhőt, miközben a kárjelentést hallgattuk. Amikor a szerkezet összeomlott, épp egy sikló gyorsított rajta először az robbant fel, talán egy bombát helyeztek el a fedélzetén. Három másik a rakodóterületen állt. Több mint kétszáz emberből csinált hamburgert a detonáció, nem számítva azokat, akik magán a kilövőn vagy az alatta épített vámmentes butikokban és bárokban dolgoztak, esetleg csak véletlenül jártak arra.

– Bárcsak kapcsolatot tudnék teremteni Alberttel! – mormogtam Essie-nek.

– Ami azt illeti, kedves Robin – kezdte tétován, de nem fejezte be a mondatot, mert hirtelen kopogtak az ajtón; szíveskedne a señor és a señora rögtön lefáradni a Bolivar Terembe, por favor, a súlyos helyzetre való tekintettel?

A súlyos helyzet a rendőrségi ellenőrzést jelentette, és az igazat megvallva, ilyen komoly útlevél-ellenőrzést még életemben nem láttam. A Bolivar Termet több kisebb helyiségre lehetett felosztani nagy bankettek és gyűlések alkalmával. Egy leválasztott területén most a hozzánk hasonló turisták nyüzsögtek, sokan közülük a bőröndjeiken ültek, de mind sértődöttnek és halálosan rémültnek tűnt. Mindnyájuknak várniuk kellett. Nekünk nem. A londiner, aki értünk jött, és SER feliratú karszalagot viselt az egyenruhája fölött, egyenesen az emelvényhez kísért minket, ahol egy rendőr főhadnagy röviden átfutotta az útleveleinket, majd visszaadta őket.

– Señor Broadhead – szólalt meg angolul, de beszédjéből jól kivehetően hallatszott az amerikai Közép-nyugaton felszedett tájszólás. – Lehetségesnek tartja, hogy a terrorcselekménynek tulajdonképpen ön volt a célpontja?

– Eddig még nem jutott az eszembe – tátottam el a számat, mire bólintott.

– Mindazonáltal – folytatta, és gondosan ápolt kezével megérintett egy PV-képernyőről készült fényképet – az Interpoltól kaptunk egy jelentést, miszerint a terroristák nem egészen két hónapja az életére törtek. A merényletet egész jól megszervezték. A rotterdami rendőrök kifejezetten felhívták rá a figyelmünket, hogy nem véletlen célpontként választották ki, és arra is, hogy a merénylet a jövőben bármikor megismétlődhet.

Erre már nem tudtam mit felelni. Essie előrehajolt.

– Mondja csak, teniente – szólalt meg gyanakodva. – ez az ön elképzelése?

– Ó, az én elképzelésem. Bárcsak lenne valamilyen elképzelésem! – csattant fel. – Terroristák? Semmi kétség. Önök voltak a támadás célpontja? Elképzelhető. Talán a kormányunk helyzetét próbálták megingatni? Ez még valószínűbb. Ahogy én látom a dolgokat, elég nagy az elégedetlenség a vidéki lakosság körében, arról is vannak jelentéseink, hogy bizonyos katonai egységek puccsot terveznek. Honnan tudhatnánk? Így hát csak felteszem önnek a feltétlenül szükséges kérdéseket, úgymint látott-e valakit, akinek a jelenléte itt váratlanul érte? Nem? Van valami feltételezése arról, ki akarta meggyilkolni Rotterdamban? Tud egyáltalán bármi felvilágosítással szolgálni erről a szörnyű esetről?

A kérdések olyan gyorsan követték egymást, hogy nehéz lett volna megválaszolni őket. Mintha nem is várt volna választ. Csaknem olyan kellemetlenül érintett, mint magának a huroknak a pusztulása; itt csapódott le mindaz, amit láttam vagy éreztem szerte a világon. Egyfajta kétségbeesett beletörődést, mintha a dolgok egyre csak romlanának, és a leghalványabb esély sem lenne arra, hogy egyszer majd javulni is fognak. Nagyon kényelmetlen volt.

– Szeretnénk elmenni, hogy ne akadályozzuk a munkájában – mondtam. Szóval, ha már nincs több kérdése... Hallgatott, mielőtt válaszolt volna, és kezdett úgy festeni, mint aki hirtelen rájött, hogyan is kellene végeznie a dolgát.

– Szeretnék egy szívességet kérni öntől, señor Broadhead. Lehetséges lenne, hogy kölcsönadja a repülőgépét egy-két napra? A sebesültek számára magyarázta –, mivel szerencsétlen módon a kórházunkra ráomlott a hurok.

Tétováztam, és ezért szégyelltem is magam, de Essie szinte azonnal válaszolt.

– A legnagyobb örömmel teljesítjük a kérését, teniente – felelte. – Különösen, hogy most egy másik hurokra kell helyet foglalnunk, anélkül hogy tudnánk, hova is kell mennünk.

– Ez könnyedén elintézhetjük önöknek, señora, a hadsereg hullámhosszán – csillant fel a szeme az örömtől. – És nagyon köszönöm a nagylelkűségüket!

A városban nem működtek a szolgáltatások, de amikor visszatértünk a lakosztályunkba, friss virág fogadott minket az asztalokon, és egy kosár gyümölcs, valamint bor. Amikor elmentünk, még nem voltak ott. Az ablakot bezárták. Amikor kinyitottam, arra is rájöttem, miért. A Tehigualpa-tó nem volt tó többé. Csak egy forró katlan, ahová a szalagnak be kellett rogynia katasztrófa esetén, aminek a bekövetkeztében eddig senki sem hitt. Most, hogy mégis megtörtént, a tó vize elforrt, csak egy sártócsa maradt a helyén. A kilövőállványt köd takarta, és mindent áthatott az izzó iszap szaga, ami arra késztetett, hogy pánikszerű gyorsasággal újra bezárjam az üvegszárnyakat.

Tettünk egy próbát, és csengettünk a szobapincérnek. Működött. Takaros vacsorát szolgált fel, miközben mentegetőzött, hogy nem tudta kancsóba töltetni a borunkat, mert az ezért felelős ember a „Los Servicias emergencias de la Republica” tagja volt, és berendelték szolgálatra. Akárcsak a szobaasszonyt, aki ugyan megígérte, hogy egy órán belül kicsomagolja a bőröndjeinket, de azok még mindig ott álltak az előszobában a fal mellett.

Gazdag vagyok, ez rendben van, de nem vagyok elkényeztetve. Legalábbis nem hiszem, hogy az lennék. De szeretem használni a programjaimat, különösen azokat, amelyeket évek hosszú során át Essie írt nekem.

– Hiányzik Albert – néztem ki a ködbe borult éjszakai tájra.

– Semmire sem mész a kis játékaid nélkül, mi? – gúnyolódott Essie, de láttam rajta, hogy valamit forgat a fejében. Rendben van. Emiatt nem aggódom, habár amikor látszik Essie-n, hogy valami jár a fejében, gyakran arra a következtetésre jutok, hogy szerelmeskedni akar velem, és onnantól kezdve már én is így vagyok a dologgal. Időnként emlékeztetem magam arra, hogy a történelem folyamán a hozzánk hasonló korú emberek sokkal kevésbé voltak szerelmes természetűek és buják – de ez az ő bajuk. Az effajta gondolatok soha nem lassítottak le. Különösen azért nem, mert Essie az, aki. A Nobel-díj mellett egyéb kitüntetéseket is elnyert, időnként feltűnt a Tíz Legjobban Öltözött Nő listáján. A Nobelt kiérdemelte; a Legjobban Öltözött viszont szerintem nem volt más, mint udvarias gesztus. Essie nem attól volt szép, amit felvett, hanem attól, ami az alatt volt, amit viselt. Most egy egyszerű, világoskék, testhez tapadó szabadidőruha volt rajta; bármelyik diszkontáruházban hozzá lehet jutni ilyesmihez, de biztos vagyok benne, hogy ebben is nyerne.

– Miért nem jössz ide egy kicsit? – kérdeztem, miközben elnyúltam a kanapén.

– Szexőrült! Hú!

De egy meglehetősen elnéző „hú!” volt.

– Csak azért gondoltam – magyaráztam –, mert nem tudom elérni Albertet, és úgysincs más dolgunk...

– Ó, Robin – rázta meg a fejét, de közben mosolygott. Lebiggyesztette az ajkát, gondolkodott egy kicsit, majd megszólalt: – Mondok neked valamit. Menj ki az előszobába a kis útitáskámért. Találsz benne egy aprócska ajándékot, amelyet neked szántam. Utána majd meglátjuk.

A táskából ezüstpapírba csomagolt doboz került elő, benne egy nagy hícsí imalegyezővel. Ezt nem hícsík készítették, nem stimmelt a mérete. Ezt a fajtát Essie fejlesztett ki saját használatára.

– Emlékszel a Halott Emberekre és a Másvilágra? – kérdezte. – Remek hícsí szoftver, amelyet elloptam. És átkonvertáltam neked az öreg adatvisszakereső programodat. Amit most a kezedben tartasz, az garantáltan az igazi Albert Einstein.

– Az igazi Albert Einstein? – forgattam az imalegyezőt a kezemben.

– Ó, Robin, átvitt értelemben mondtam! Nem az igazi igazi. A halottakat nem lehet feltámasztani, különösen ha már régóta halottak. De igazi a személyisége, az emlékei, a gondolatai... vagy legalábbis nagyon közel járnak az eredetihez. Ami adatot csak találtam, mindet felhasználtam a készítésénél. Könyveket. Újságokat. Leveleket. Önéletrajzokat. Interjúkat. Képeket. Mindent. Még azokat a régi, „híradó”-nak nevezett filmtöredékeket is arról, amikor 1932-ben egy hajó fedélzetén New Yorkba érkezett. Minden adat bele van táplálva, és amikor hozzá szólsz, az igazi Albert Einstein válaszol neked! – Fölém hajolt, és homlokon csókolt. – és abban biztos lehetsz – hetvenkedett –, hogy olyan tudásanyaggal is felruháztam, amellyel az igazi Albert Einstein soha nem rendelkezett. A hícsí hajók irányításának a titkával. Minden tudományos eredménnyel, amely azóta született, hogy az igazi Einstein 1955-ben meghalt. És még van néhány egyszerűbb funkciója, úgymint remek szakács, titkár, ügyvéd és orvos is egyben. Annyi helyem nem volt, hogy Sigfrid von Ideget is beleírjam a programba – mentegetőzött –, de ezentúl nem lesz szükséged dilidokira, mi, Robin? Eltekintve a megmagyarázhatatlan emlékezetkihagyásaidtól.

Azzal az arckifejezéssel nézett rám, amelyet az elmúlt évtizedek alatt már volt szerencsém megismerni. Kinyújtottam a kezem, és magamhoz öleltem.

– Jól van, Essie, lássuk a medvét.

– Mit kell látnunk? – kérdezte ártatlanul, miközben az ölembe ült. – Csak nem megint a szexről beszélsz?

– Gyerünk! – Ó... Nincs semmi, biztos lehetsz benne. Már megkaptad az ezüst ajándékodat.

– Micsoda, a programot? – valóban ezüstpapírba csomagolta és akkor leesett a húszfilléres. – Ó, istenem! Megfeledkeztem az ezüstlakodalmunkról? Mikor... – de gondolataim sebesen kergették egymást, és elharaptam a kérdést.

– Hogy mikor volt? – fejezte be helyettem. – éppen ma. Még tart. A mai nap, Robin. Fogadd szerencsekívánataimat, és isten hozott, kedves Robin.

Megcsókoltam. Bevallom, húztam az időt, mint máskor is, ő pedig komoly arckifejezéssel visszacsókolt.

– Essie, drágám, annyira sajnálom – mondtam nyomorultul. – Ha visszatérünk, olyan ajándékot veszek neked, amitől tátva marad a szád, erre esküszöm.

Erre a számhoz érintette az orrát, hogy hallgassak már el végre.

– Nem kell ígérgetned, drága Robin – mondta, és ajka beszéd közben az ádámcsutkámat csiklandozta. – Már huszonöt éve csodálatos ajándékokkal halmozol el. Nem beszélve azokról az évekről, amikor még csak jól éreztük magunkat. Persze – tette hozzá, miközben felemelte a fejét, és a szemembe nézett – most kettesben vagyunk, csak te meg én, na meg az ágy a szomszéd szobában, és maradt még pár óránk. Szóval, ha olyan ajándékot akarsz adni, amitől tátva marad a szám, akkor epekedve várom. Történetesen tudom, hogy van valamid a számomra. Pont az én méretemben.

*

Nem akartam reggelizni, és ez a tény arra késztette Essie-t, hogy teljes készültségre állítsa a tartalékrendszereit. De a dolgot azzal magyaráztam, hogy inkább az új játékszeremmel játszanék. És ez így is volt. Különben sem reggeliztem mindennap, és ez a két igazság meggyőzte Essie-t arról, hogy nélkülem kell kimennie az étkezőbe. De a végső igazság – ami számított – az volt, hogy a beleim nem igazán jöttek még rendbe.

Így hát becsatlakoztattam az új Albertet egy processzorba, mire egy pukkanás és egy villanás múltán már ott is állt előttem. Ragyogó arccal nézett rám.

– Helló, Robin – repesett. – És boldog évfordulót. – Az tegnap volt – javítottam ki egy kicsit csalódottan. Nem hittem volna, hogy az új Albert elkövet egy ilyen ostoba hibát.

– Hawaii idő szerint most van. Hadd mutassam meg – dörzsölte meg pipája szárával az orrát, és rám villantotta tekintetét bozontos, fehér szemöldöke alól. Majd úgy tett, mintha a rojtos pizsamaujja alól kilógó ódivatú digitális karórát nézné. – Éjjel tizenegy óra negyvenkét perc van, Robin, a huszonötödik házassági évfordulód még közel húsz percig tart. – Előrehajolt, hogy megvakarja a bokáját. – Rengeteg új tulajdonságom lett – jelentette ki büszkén. – Beleértve a teljes idejű üzemmódot és a helymeghatározást, amelyek attól függetlenül működnek, hogy be vagyok-e kapcsolva, vagy sem. Tudod, hogy a feleséged kitűnő szakember?

Bár tudtam, hogy Albert Einstein csak egy program, örömmel fogadtam régi barátomat.

– Rendkívül jól nézel ki – üdvözöltem. – nem tudtam, hogy digitális órát hordasz. Nem hinném, hogy volt ilyened, mivel csak a halálod után találták fel.

– Nagyon jól ismered a technika történetét, Robin – viszonozta az üdvözlést, bár mintha kicsit duzzogott volna.

– Jóllehet én Albert Einstein vagyok, már amennyire hasonlíthatok egy valaha élt személyhez, de nem kötnek a megboldogult Albert Einstein korlátai. Példának okáért Mrs. Broadhead beleágyazta a programomba a fellelhető összes hícsí dokumentumot, a hús-vér Einsteinnek pedig sejtelme sem lehetett arról, hogy hícsík egyáltalán léteznek. Ezenkívül belém táplálta még számos kollégám programját, valamint ellátott adatkereső áramkörökkel, melyek jelen pillanatban éppen azzal vannak elfoglalva, hogy kapcsolatot próbálnak teremteni a gigabit nettel. Ebben, Robin – mondta bocsánatkérően –, még nem jártam sikerrel, de rákapcsolódtam a helyi fegyveres erők hálózataira. Megerősítették a helyfoglalásodat, holnap délben indulsz Lagosból, Nigériából. A repülőgéped pedig időben itt lesz majd, hogy odavigyen – húzta össze a szemöldökét. – Valami baj van?

Nem tudtam figyelni Albertre, teljesen lekötött a megjelenése. Essie figyelemre méltó munkát végzett. Még azokról az apró gesztusokról sem feledkezett meg, hogy pipával a kezében indítsa a mondatot, és egy krétadarabkával mutogatva fejezze be.

– Sokkal valódibbnak látszol, Albert.

– Köszönöm – düllesztette ki a mellét, miközben kihúzta az íróasztal fiókját, és előkotort egy doboz gyufát, hogy életet leheljen a pipájába. Régen a gyufásdoboz a semmiből materializálódott. – esetleg szeretnél többet is megtudni a hajódról?

– Történt valami előrelépés? – kaptam fel a fejemet.

– Ha történt is, nem tudnék róla – mentegetőzött –, mivel képtelen vagyok rákapcsolódni a világhálózatra. Azonban van egy listám azokról a berendezésekről, amelyeket az Átjáró Rt. felszereltetett. Tizenkettesnek minősítették... Ez annyit tesz, hogy tizenkét feltárót vehet egyszerre a fedélzetére egy szokványos úton...

– Tudom, mi az a Tizenkettes, Albert.

– Csak a rend kedvéért. Mindenesetre négy személy számára biztosít kényelmes tartózkodást, bár még ketten beférnek, nagyobb kellemetlenségek nélkül. A tesztrepülés az Átjáró Kettőre történt, és minden rendszer optimálisan működött. Jó reggelt, Mrs. Broadhead.

Hátrapillantottam a vállam fölött; Essie befejezte a reggelit, és csatlakozott hozzánk. Közelebb hajolt, és alaposan szemügyre vette a művét.

– Jó program – tisztelgett saját munkája előtt, majd hozzátette. – Albert! Honnan vetted ezt az orrpiszkálást? Albert engedelmesen kivette az ujját az egyik orrlyukából.

– A kiadatlan levelekből, amelyeket Enrico Fermi írt olasz rokonainak; biztosíthatom önt, hogy a mozdulat hiteles. Van még kérdés? Nincs? Akkor, Robin és Mrs. Broadhead – fejezte be a társalgást –, azt tanácsolom, hogy pakoljanak össze. Most csíptem el pár szót a katonai adásból arról, hogy a gépük leszállt, és a szolgálatukra áll. Két órán belül akár indulhatnak is.

Így is történt. Mi pedig boldogan követtük Albert tanácsait – vagy legalábbis csaknem boldogan. Az utolsó mozzanatok nem voltak túl vidámak. Épp készültünk beszállni a gépbe, amikor az utasterminál felől zajt hallottunk, és kíváncsian megfordultunk, hogy lássuk, mi történik.

– Kicsit úgy hangzik – csodálkozott Essie –, mint a fegyverropogás. És azok a hatalmas akármik a parkolóban, nézd csak, amelyek félrelökik a kocsikat? Az egyik épp most tört ki egy tűzcsapot, a víz csak úgy spriccel. Az történik, amire gondolok?

– Az – löktem fel a gépre. – Feltéve, ha a tankokra gondolsz. Gyerünk már, tűnjünk a pokolba innen!

Így is tettünk. Ezzel nem volt semmi baj. Legalábbis nem nekünk. De Albert, aki belehallgatott az újra elérhetővé vált gigabit netbe, arról számolt be, hogy a teniente legsötétebb félelmei valóra váltak, és kitört a forradalom. Mi akkor még nem kerültünk az események középpontjába, habár valahol a tágas univerzumban éppen olyan dolgok történtek, amelyek a közeljövőben nagy problémákat okoznak majd nekünk, ráadásul igencsak fájdalmas problémákat. Néhányuk pedig egyszerre lesz majd nagy és fájdalmas is.

15.

Menekülés a fekete lyukból

Amikor Gelle-Klara Moynlin feleszmélt, nem volt halott, pedig ezt várta. Egy hícsí hajó fedélzetén találta magát. Úgy nézett ki, mint egy páncélozott Ötös, de nem olyan volt, mint az, amelyben utoljára járt.

Annak a fedélzetén káosz uralkodott, megtöltötte az iszonyat, a fájdalom és a rettegés. Erre nagyon is tisztán emlékezett. És nem volt ott ez a vézna, sötét, savanyú ábrázatú fickó, aki eltekintve egy ágyékkötőtől és egy nyaksáltól, teljesen meztelenül állt előtte. És nem rémlett az idegen, fiatal, szőke, zokogó lány sem. Klara utolsó emlékei szerint mindenki zokogott, ó, igen! És sikoltozott és átkozódott, és bevizelt a fehérneműjébe, mert csapdába estek egy fekete lyuk eseményhorizontja mögött.

De egyikük sem emlékeztetett erre a kettőre.

– Jól vagy, kedves? – hajolt fölébe a szőke lány aggályosan. – Nagyon kemény dolgokon mentél keresztül. – Ez a bejelentés nem hatott újdonságként. Ő aztán tudta, milyen kemény dolgokon. – Magához tért – szólt a lány hátra a válla fölött.

A férfi közelebb szökdelt, félrelökte az útból. Nem vesztegette az idejét, hogy Klara egészségi állapota felől érdeklődjön

– A neved! Na meg a hajód és a küldetésed száma! Gyorsan! Amikor elárulta, a férfi köszönetet sem mondott, egyszerűen csak eltűnt. Helyette ismét visszatért a szőke.

– Dolly vagyok – mutatkozott be. – Elnézést kérek, hogy így nézek ki, de becsületesen be kell vallanom, halálra rémültem. Jól érzed magad? Elég ramatyul néztél ki, mi pedig nem bővelkedünk itt a fedélzeten orvosi programokban.

Klara felült, és rádöbbent, hogy valóban ocsmányul festhet. Minden tagja fájt, kezdve a fejétől, amely úgy lüktetett, mintha odacsapta volna valamihez. Körülnézett. Még soha nem járt olyan hajóban, amelyet ennyire megtöltöttek volna a gépek és készülékek, és olyanban sem, amely így illatozott volna a frissen főtt ebédtől.

– Figyelj, hol vagyok? – kérdezte.

– A hajóján – mutatta a lány. – Az ő neve Wan. Vándorol a csillagok között, és a fekete lyukakat birizgálja – tájékoztatta Dolly, és úgy festett, mint aki rögtön megint sírva fakad. De e helyett megdörzsölte az orrát, és folytatta. – És szívem, igazán sajnálom, de a társaid mind halottak. Egyedül te élted túl.

– Mindnyájan? Robin is? – akadt el Klara lélegzete.

– Nem ismerem őket név szerint – mentegetőzött Dolly. Nem lepte meg, amikor váratlan vendége a fal felé fordította sebzett arcát, és kitört belőle a zokogás. A szoba másik feléből Wan türelmetlenül rámordult a két nőre. Neki elég volt a maga baja, nem hiányzott hozzá még a két nő picsogása is. Egyelőre nem jött rá, mekkora kincset emelt ki a lyukból, és hogy ez a kincs mennyire összekuszálja majd az életemet.

Ugyanis nagyon közel jár az az igazsághoz, hogy szeretett feleségemet – essie-t – azért vettem el, mert beletörődtem Klara Moynlin elvesztésébe. Vagy legalábbis akkor, amikor felszabadult bennem az érzés, és magam mögött hagytam a Klara miatti bűntudatot, jobban mondva, nagy részét.

Amikor végül rádöbbentem, hogy Klara él, mintha villámcsapás ért volna. De, istenem, semmi – semmi – sem hasonlítható a Klarát ért sokkhoz! Még most, a jelen körülmények között is fizikai fájdalmat érzek, amikor arra gondolok, hogy az én hajdani legdrágább Klarám mit érezhetett, amikor visszatért a halálból. Nemcsak amiatt érzek fájdalmat, hogy ki volt ő, és mit jelentett nekem akkoriban. Mindenkinek kiérdemelte az együttérzését. Csapdába esett, megrémült, megsebesült, biztos volt benne, hogy meghal – és egy pillanattal később a csodával határos módon megmenekült. A Mindenható megszánta a szerencsétlent! Isten tudja, hogy én is, de számára ezzel még nem jött rendbe minden. Az eltelt idő felében öntudatlanul hevert, annyira megsínylette szervezete a történteket. Amikor feleszmélt, még abban sem volt biztos, hogy öntudatánál van. A bizsergő érzésből, a hőhullámból és a fülzúgásból sejtette, hogy teletömték fájdalomcsillapítókkal. Ennek ellenére nagyon szenvedett. Nem csupán a teste. És amikor magához tért, akkor is meg volt győződve arról, hogy hallucinál, mivel a szociopata Wan és a reményvesztett Dolly nem bizonyultak olyan szilárd alakoknak, akikbe bele tudott volna kapaszkodni. Amikor kérdezősködött, különös válaszokat kapott. Amikor látta, hogy Wan egy géppel beszél, és megkérdezte Dollyt, hogy mit csinál, nem nagyon értette a választ:

– Ó, azok az ő Halott Emberei. Beléjük táplálta az összes küldetés adatait, most pedig a segítségükkel utánad nyomoz.

De mit jelent ez olyasvalakinek, aki még soha nem hallott a Halott Emberekről? És mit érezhetett, amikor meghallotta, hogy egy halovány, bizonytalan hang szólal meg a hangszóróból, és róla kezd beszélni?

...nem, Wan, abban a küldetésben nem vett részt semmiféle Schmitz. Egyik hajón sem. Nézd, ebben a küldetésben két hajó együtt indult útnak, és...

– Nem érdekel, hány hajó indult útnak!

A hang elhallgatott, majd bizonytalanul újra megszólalt.

– Wan?

– Persze hogy Wan! Valaki mást vártál? – Ó... Nos, itt nincs senki, akire illene az apád személyleírása. Hogy is hívják, akit megmentettetek?

– Gelle-Klara Moynlinnak nevezi magát. Nő. Nem néz ki valami fényesen. Talán negyven év körüli – sorolta Wan anélkül, hogy hátrapillantott volna, hogy megnézze, milyen nagyot tévedett. Klara megmerevedett, majd rájött, hogy valóban jóval többet mutathat a koránál.

– Moynlin – suttogta a hang. – Moynlin... Gelle-Klara, igen, ő valóban részt vett azon a küldetésen. Habár szerintem a korát rosszul becsülted meg. – Klara bólintott a láthatatlan beszélő felé, mire koponyacsontja mögött újra elkezdődött a dübörgés, majd a hang folytatta. – Lássuk csak, igen, a név az stimmel. De hatvanhárom évvel ezelőtt született.

Fejében a lüktetés egyre gyorsult és erősödött. Klara felnyögött. Dolly odakiáltott Wannak, aki ismét fölé hajolt. – Mindjárt könnyebb lesz – nyugtatta Dolly Klarát. – De ehhez meg kell kérnem Henriettát, adjon neked még egy fájdalomcsillapító löketet, oké? Amikor felébredsz, már sokkal jobban fogod érezni magad.

Klara értetlenül nézett fel rá, aztán becsukta a szemét. Hatvanhárom éve!

Mennyi csapást képes egy ember elviselni, mielőtt megtörik? Klara nem volt nagyon törékeny; feltáró, négy úttal a háta mögött, mind kemény megpróbáltatás elé állította, közülük egy is elég lett volna egy embernek. De amint megpróbált gondolkodni, feje veszettül zakatolni kezdett. Időtágulás? Ez történik egy fekete lyuk belsejében? Lehetséges lenne, hogy a való világban húsz-harminc év is lepergett, mialatt tett egy kört a lehető legmélyebb gravitációs kútban?

Nem ismertem Gelle-Klara Moynlint azelőtt, hogy csapdába esett volna a fekete lyukban. Robin akkor még nem rendelkezett hozzám hasonlóan kifinomult adatvisszakereső rendszerrel. De az együtt töltött évek alatt sokat mesélt róla. Legtöbbször azt, hogy felelősnek érzi magát a haláláéért. Ők ketten a társaikkal együtt azért indultak tudományos küldetésre, hogy az Átjáró Tröszt megbízásából megvizsgáljanak egy fekete lyukat; a hajóik csapdába estek, Robinnak sikerült kiszabadulnia.

Nem volt ésszerű magyarázat Robin bűntudatára. Továbbá Gelle-Klara Moynlin, habár jól képzett emberi lény volt, nem volt pótolhatatlan – tulajdonképpen maga Robin is gyorsan pótolta egy sor nővel, míg végül ki nem kötött S. Ya. Lavorovna mellett, aki nem csupán jól képzett emberi lény, hanem a tervezőm. Habár elég jól tudom modellezni az emberi hajtóerőket és motivációkat, az emberi lélek térképén vannak olyan fehér foltok, amelyeket sohasem fogok megérteni.

– Mit szólnál hozzá, ha hoznék valami ennivalót? – kérdezte Dolly reménykedve.

Klara megrázta a fejét. Wan udvariatlanul beharapta a szája sarkát, felemelte a fejét, és megszólalt:

– Micsoda hülyeség étellel kínálni! Inkább itasd meg. Wan nem volt az a fajta, akinek bárki is szeretne a kedvében járni, még ha igaza van is. De az ötlet túl jónak látszott ahhoz, hogy veszni hagyja. Engedte, hogy Dolly hozzon neki valamit, ami első pillantásra tömény whiskynek látszott; köhögött és köpködött tőle, de kellemesen átmelegítette.

– Drágám – tétovázott Dolly. – Volt azok között, tudod, azok között, akik meghaltak, egy fiú, akit különösen kedveltél?

– Sokkal többet jelentett nekem egyszerű barátnál – vallotta be Klara, mivel semmi okát nem látta tagadni. – Úgy értem, szerettük egymást. Összevesztünk, szétváltak az útjaink, de aztán valahogy mindig egymás karjában kötöttünk ki, és akkor... akkor Robin volt az egyik hajón, én pedig a másikon...

– Robbie?

– Nem. Robin. Robin Broadhead. Tulajdonképpen Robinette-nek hívták, de nagyon érzékeny volt a nevére... Mi a baj?

– Robin Broadhead. Igen, ó, istenem... – ámuldozott Dolly. – A milliomos! Wan pedig gyorsan átfutott valamit, majd felállt, és odalépett melléjük.

– Nagyon jól ismerem Robin Broadheadet – dicsekedett.

Klara szája hirtelen kiszáradt az izgalomtól. – Tényleg?

– Hát persze. Természetesen! Már elég régóta. Hát persze hogy ismerem – hadarta, visszagondolva a múltra. – Már évekkel ezelőtt hallottam róla, hogy hogyan menekült meg a fekete lyuk szorításából. Fura, hogy te is ott voltál. Tudod, üzlettársak vagyunk Robinnal. Tőle és a vállalataitól származik a jelenlegi bevételem kéthetede, beleértve azokat a jogdíjakat, amelyeket a felesége vállalatai fizetnek.

– A felesége? – suttogta Klara.

– Süket vagy? Azt mondtam, a felesége!

– Hébe-hóba láttam a PV-n – lágyult el újra Dolly hangja. – Például, amikor átvette a Tíz Legjobban Öltözött Nőnek kijáró kitüntetést, vagy amikor Nobel-díjat kapott. Gyönyörű asszony. Drágám? Akarsz még egy italt?

Klara bólintott, mivel fejében újra elkezdődött a tamtam, de összeszedte magát annyira, hogy meg tudjon szólalni.

– Igen, kérek még egyet. Még legalább egyet.

*

Két napig Wan jóindulatúnak mutatkozott üzlettársa volt barátnőjével szemben. Dolly is kedveskedett neki, miközben próbálta hasznossá tenni magát. Korlátozott PV-adatbázisukban nem volt S. Ya.-ról kép, mire Dolly a bábjai segítségével mutatta be Essie-t vagy legalábbis a karikatúráját, és amikor Wan, aki elunta magát, ráparancsolt, hogy adja elő éjszakai mulatóbeli műsorát, sikerült leráznia a férfit. Klarának rengeteg ideje maradt gondolkodni. Még szédülve és lerobbanva is tudott egyszerű számtani műveleteket végezni fejben.

Több mint harminc évet veszített el az életéből.

Nem, nem csak a sajátjából, mindenki máséból is. Csupán egy vagy két napot öregedett, amióta belehullott a rideg szingularitásba. Kézfejét karmolások és zúzódások tarkították, de a kor ráncainak nyomát sem látta. Hangja rekedt volt a fájdalomtól és a kimerültségtől, de nem egy vénasszony károgása tört elő a torkából. Nem öregedett meg. Gelle-Klara Moynlin volt, aki nem sokkal ezelőtt töltötte be a harmincat, és akivel valami elmondhatatlan szörnyűség történt.

Amikor a második napon fölébredt, a hasogató fájdalom és a helyi fájások tudatták vele, hogy nem kap már fájdalomcsillapítót. A kapitány hajolt morcosan fölé.

– Nyisd ki a szemed! – csattant fel. – Szerintem már eléggé rendbe jöttél, hogy munkával keresd meg az útiköltségedet.

Micsoda kellemetlen alak! Mégis: életben maradt, látszólag jól is érezte magát, és hálát érzett megmentői iránt.

– Ez elég ésszerűen hangzik – ült föl Klara.

– Ésszerűen? Ha! Itt nem te döntöd el, mi az ésszerű, én döntöm el – magyarázta Wan. – Neked csak egyvalamihez van jogod a hajómon. Jogod volt hozzá, hogy megmentselek, én pedig meg is mentettelek, minden máshoz csak nekem van jogom. Például most miattad vissza kell térnünk az Átjáróra.

– Szívi – próbálkozott Dolly. – ez azért nem egészen igaz. Bőségesen maradt ennivalónk...

– De nem olyan, amit szeretek, úgyhogy pofa be. Neked pedig, Klara, fizetned kell a nekem okozott késedelemért – nyújtotta hátra a kezét. Dolly már tudta, mit akar, egy tál frissen elkészített csokis sütit nyújtott felé, Wan pedig elvette az egyiket, és enni kezdte.

Otromba fráter! Klara kiseperte szeméből a haját, és hideg tekintettel figyelte.

– Hogy fizessek? Ahogy Dolly?

– Hát persze – csámcsogott Wan. – Segítesz neki rendben tartani a hajót, de... Ó! Hó! Haha, ez mókás! – röhögött fel, miközben félig rágott csokimorzsákat köpködött Klarára. – Arra gondoltál, hogy ágyba kell bújnod velem! Milyen ostoba is vagy, Klara. Nem vagyok hajlandó randa vénasszonyokkal kefélni.

Klara letörölte az arcát, miközben Wan már a következő adagot tömte magába. – Nem – folytatta Wan komolyan. – Ez sokkal fontosabb annál. Mindent tudni akarok a fekete lyukakról. – Nagyon gyorsan történt az egész – próbálta magyarázkodni Klara. – Nem sok mindent tudok mesélni.

– Akkor mondd el azt, amit tudsz! És meg ne próbálj átverni!

Ó, istenem, gondolta Klara, meddig kell még ezt elviselnem? És „ezt”-en nemcsak Wan hetvenkedését értette, hanem egész félbeszakított, teljességgel összezavart életét.

A „meddig”-ről kiderült, hogy tizenegy nap. Ez elég volt arra, hogy a legcsúnyább horzsolások és zúzódások nagyjából begyógyuljanak, elég, hogy jobban megismerje Dolly Waltherst, és szánni kezdje, hogy megismerje Want, és lenézze. De arra nem volt elég, hogy kitalálja, mihez kezdjen az életével.

De az élete nem várt arra, hogy kisüssön valamit. Készen állt, vagy sem, Wan hajója dokkolt az Átjárón, ő pedig kiszállt. Az Átjáró szaga meghökkentette. Nem olyannak érezte, mint amire emlékezett. A zajok is megváltoztak – most sokkal hangosabban zajlott az élet. Az emberek pedig alapvetően megváltoztak. Nem úgy tűnt, mintha csak élnének egymás mellett, ismerte föl Klara. Sok minden történt, mióta utoljára itt járt – harminc éve vagy nem több mint harminc napja, attól függően, melyik időszámítás szerint számolunk. A szembejövők közül nagyon sokan viseltek egyenruhát.

Ez Klarának egészen új élmény volt, és nem túl kellemes. A „régi szép idők”-ben – bármilyen közelinek tűnt is szubjektíven a „régi” – talán egy, esetleg két egyenruhást lehetett látni naponta, főleg a négyhatalmi cirkálók legénységének a tagjait, akik az eltávozásukat töltötték az állomáson. Mostanra ez megváltozott. Az állig felfegyverkezett egyenruhások mindenütt jelen voltak.

A küldetés utáni kikérdezés is megváltozott, mint minden más. Mindig is kellemetlen emlékként élt benne az eljárás. Megérkezett az ember az Átjáróra, mocskosan, kimerülten, és még mindig ott lüktetett benne a rémület, mert az utolsó pillanatig nem lehetett biztos benne, hogy épségben visszatér, és ekkor az Átjáró Tröszt beültette becsüsök, adatturkászok és könyvelők közé. „Mit találtál? Mi volt benne az új? Mennyit ért?” Sorra tették fel az ehhez hasonló kérdéseket, és értékelték az utat, miközben meghúzták a határvonalat a nyomorúságos bukás és a minden életben csak egyszer előforduló álomszerű summa között. Mint feltárónak, előképzettségre volt szüksége az életben maradáshoz, ha már egyszer hagyta magát bezárni egy irányíthatatlan hajóba, és hagyta, hogy kilőjék az Őrülten Varázslatos és Rejtélyes Buszutazásra. De ahhoz, hogy találjon is valamit, jóval több kellett, mint előképzettség. Kellett hozzá a kikérdező csoport szerencsés jelentése is.

Ezt a procedúrát mindig kellemetlennek találta, de ha lehet mondani, az eltelt évek folyamán a helyzet tovább romlott. A kérdezők már nem az Átjáró Trösztöt képviselték. Négy kihallgató csoport volt, minden ellenőrző hatalomtól egy. A hajdani kaszinóban, a Kék Pokolban alakították ki a kihallgató-helyiséget, ahol négy apró szobában ültek a vizsgálók. Az ajtókat az adott nemzet zászlaja jelölte. A braziloknak jutott Dolly. A Kínai Népköztársaság emberei felkapták Want. Az amerikai katonai rendőrség egy embere karon ragadta Klarát, és amikor a szovjet fülke előtt a tiszt fenyegetően rájuk nézett, és megpaskolta kalasnyikovja tusát, az amerikai hadnagy sokat sejtetően megmarkolta a coltját.

De ez nem igazán jelentett semmit, mert amint Klara túlesett az amerikaiakon, átkerült a brazilokhoz, és amikor az embert egy fiatal katona hívja, teljesen mindegy, hogy colt vagy machete lóg az oldalán.

Miközben a braziloktól a kínaiak felé tartott, Klara összetalálkozott Wannal, aki felháborodottan káromkodva a kínaiaktól az oroszok felé tartott, és rádöbbent, hogy hálásnak kellene lennie valamiért. A kihallgatók gorombán és rosszindulatúan viselkedtek vele, de Wannal szemmel láthatóan még ennél is komiszabbul bántak. Általa nem sejtett okokból Wan mindenhol kétszer annyi időt töltött, mint ő. Pedig az is éppen elég hosszú volt. Minden egyes csapat rámutatott, hogy már rég halottnak kellene lennie; hogy a bankszámláján tartott vagyonkája az Átjáró Trösztre szállt; hogy nem kap pénzt azért az útért, amelyet Juan Henriquette Santos-Schmitz társaságában tett meg, mivel nem volt hivatalosan bejegyzett Átjáró-küldetés; és ami azt a pénzt illeti, amely a fekete lyukba irányuló útjáért jár, nos, nem tért vissza a hajójával, vagy igen? Az amerikaiaktól követelhetett volna legalább tudományos prémiumot – hiszen ki más járta meg eddig előtte egy fekete lyuk belsejét? Azt mondták, egy tudományos tanács majd megvizsgálja a kérdést. A brazilok azzal áltatták, hogy ezt a kérdést a négy nagyhatalom megbízottainak kell megbeszélnie. A kínaiak azt mondták, hogy ez az egész attól függ, hogyan értelmezik a díjat, amelyet Robinette Broadhead kapott, az oroszokat pedig egyáltalán nem érdekelte az egész, mindössze annyit akartak tudni hogy Wannak vannak-e olyan hajlamai, amelyek alapján terroristának minősíthetik.

A kihallgatás egy örökkévalóságig tartott, az azt követő orvosi ellenőrzés pedig legalább olyan hosszan. A diagnosztikai program eddig még nem találkozott olyan emberi lénnyel, aki ki volt téve a fekete lyuk hatalmas gravitációs erőinek, és addig nem is engedte elmenni, amíg töviről hegyire meg nem vizsgálta a csontjait és az izmait, valamint mintát nem vett valamennyi testfolyadékából. Majd a könyvelői részlegbe irányították, ahol kézhez kaphatta számlakivonatát, amelyen a következő szöveg állt:

MOYNLIN, Gelle-Klara

Aktuális egyenleg: 0

Követelhető jutalmak: még nincs megbecsülve.

A könyvelői hivatal előtt Dolly Walthers várakozott, szemmel láthatólag bosszúsan és unatkozva.

– Hogy vagy, kedves? – kérdezte, mire Klara csak elfintorodott. – Ó, hát az nem jó. Wan még nem jött ki – magyarázta. – Veszettül alaposan kikérdezik. Én meg itt ülök már órák óta. Most mihez kezdesz?

– Nem is tudom pontosan – mondta lassan Klara, miközben arra gondolt, milyen szűkek a lehetőségei az Átjárón, ha egy cent sem csörög a zsebében.

– Aha. Én is így vagyok vele – sóhajtott Dolly. – Tudod, Wannal soha nem lehet tudni. Sehol sem marad túl sokáig, mert egy idő után elkezdenek kérdezősködni a hajóján lévő felszerelésről, és nem hinném, hogy törvényesen jutott hozzá. – nyelt egyet, és gyorsan hozzátette: – Figyelj csak, már jön is.

Klara legnagyobb meglepetésére, amikor Wan felpillantott a kezében tartott írásból, szinte sugárzott.

– Ó – mondta. – Klara, kedvesem. Épp most tanulmányozom a pillanatnyi törvényi helyzetedet. Úgy vélem, igencsak biztató.

Biztató! Idegenkedve meredt Wanra.

– Ha arra célzol, hogy valószínűleg kihajítanak az űrbe az elkövetkező negyvennyolc óra folyamán, mert nem tudom kifizetni a számláimat, akkor nem nevezném biztatónak.

A férfi ránézett, majd elhatározta magában, hogy Klara minden bizonnyal tréfál.

– Haha, ez nagyon vicces. Amíg nem rendelkezel nagyobb összeg felett, addig engedd meg, hogy ajánljak neked egy bankot, amelyet nagyon segítőkésznek találtam...

– Dugulj el, Wan. Ez egyáltalán nem vicces.

– Persze hogy nem vicces! – egy pillanatig olyan morcosnak látszott, mint régen, majd úgy ellágyultak a vonásai, hogy a két nő nem hitt a szemének. – Lehetséges, hogy... Előfordulhat... Nem világosítottak fel, hogy milyen követelésekkel léphetsz föl?

– Miféle követelésekkel?

– Követelésekkel Robinette Broadheaddel szemben. A tag, aki engem vizsgált, azt mondta, hogy megszerezheted a fele vagyonát.

– Ez csak duma, Wan – türelmetlenkedett Klara.

– Nem duma! Van egy elsőrangú jogi programom! Az első szabály, hogy a borjú követi a tehenet, ha érted, mire gondolok. Benyújthatod az igényed arra, amit Broadhead utolsó útja után a túlélők között osztottak szét; most úgy néz ki, hogy az összeg felére és mindannak a felére, amit ennek a segítségével keresett, mivel ez volt az alaptőkéje.

– De... de... de hisz ez őrület – csattant fel a lány. – Eszembe sem jutott, hogy bepereljem.

– De még mennyire, hogy be fogod perelni! Mi mást tehetnél? Máskülönben hogy kaphatnád meg azt, ami jár neked? Miért, én magam kétszáz embert is beperelek évente, Gelle-Klara. Itt pedig nagy pénzekről van szó. Tudod te, egyáltalán mennyit ér Broadhead hálózata? Sokkal, de sokkal többet, mint az enyém! – és vidám felebaráti szeretettel, mint ahogy két pénzmágnás egymás között beszélget, még hozzátette: – Persze sok hercehurcával fog járni, amíg megszületik az ítélet. Engedd meg nekem, hogy egy kis pénzt utaljak át kölcsönként a számlámról a tiédre... egy pillanat... – és megtette a szükséges mozdulatokat a zsebkomputerén. – Már kész is. Sok szerencsét!

Hát itt volt az én elveszített szerelmem, Gelle-Klara Moynlin, de sokkal távolabb tőlem, mint amikor még elzárta előlem a fekete lyuk. Jól ismerte az Átjárót. De az az Átjáró, amelyikre emlékezett, már a múlté. Életéből kimaradt egy szakasz, és minden, amit ismert, amit szeretett, ami érdekelte, gyökeresen megváltozott, mialatt ő, mint egy elvarázsolt királykisasszony, az egészet átaludta. „Sok szerencsét”, köszönt el Wan, de mit nevezhet szerencsének egy olyan királykisasszony, akinek megnősült a lovagja, mialatt ő aludt? „Egy kis kölcsön”, mondta Wan, és kiderült, hogy az ő szóhasználatával élve ez mit is jelent. Tízezer dollárt. Elég ahhoz, hogy néhány napig fedezze a számláit – de mi lesz utána?

Izgalmas megtudni azokat a dolgokat, amelyekért az olyan emberek, mint ő, megvesznek. Miután talált magának egy szobát, evett valamit, a könyvtár felé vette az útját. Ott azonban nem látta a megszokott mágnesszalagokat. Már mindent második generációs hícsí imalegyezőkön tároltak (imalegyezőkön! hát erre valók!), és fizetnie kellett egy kísérőnek, aki megtanította a használatukra. („Könyvtári szolgálat @ 125$/óra, 62,50$ közölte a zsebkomputere.) Vajon megéri?

Klara meglepetésére kiderült, hogy nem igazán. Holott rengeteg kérdésre megtalálták már a választ! És különös, de alig lelte örömét ezekben a válaszokban.

Amikor Klara még feltáró volt, a kérdések szó szerint életet vagy halált jelentettek. Mi a jelentése a szimbólumoknak a hícsí hajók vezérlőpultján? Milyen beállítás jelent halált? És a nagy dohányt? Most itt hevertek előtte, de nem mind – először is nem derült fény arra a borzongató kérdésre, kik is voltak a hícsík valójában. De ezrével sorakoztak előtte a válaszok, még olyan kérdésekre is, amelyeket harminc ével azelőtt még csak meg sem tudtak fogalmazni, nemhogy felelni rájuk.

De elolvasásuk nem szerzett nagy örömöt. A kérdések már nem olyan izgatók, ha mindenki tudja, hogy a válaszok a könyv hátuljában találhatók.

Viszont néhányuk felkeltette az érdeklődését. Ezek természetesen mind rólam szóltak.

Robinette Broadhead? Ó, hát hogyne. Sok adatot őrzünk róla. Igen, megnősült. Igen, még él, és jó egészségnek örvend. Minden jel arra mutat, hogy boldog, és ez megbocsáthatatlan. Majdnem olyan rossz, hogy megöregedett. Persze, nem ráncosodott meg, nem lett aggastyán, nem hullott ki a haja, és az arcát sem barázdálta a kor, de ez csak a Teljes Orvosinak köszönhető, amely kifogyhatatlan forrása az egészségnek és a fiatalságnak. Feltéve, ha valaki képes megfizetni. Robinette Broadhead pedig, úgy tűnt, bármit képes megfizetni. De ennek ellenére öregebb lett. Megvastagodott a nyaka, mosolyából magabiztosság sugárzott, ahogy rátekintett a PV-felvételről, és egyáltalán nem keltette annak a zavaros, ijedt kis fickónak a benyomását, aki kitörte a fogát, és égre-földre esküdözött, hogy örökké szeretni fogja. Klara számára új értelmet nyert a szó: örökké. Lényegesen kevesebbet jelentett harminc évnél.

Amikor már alaposan elszomorította magát a könyvtárban, elindult csavarogni az Átjárón, hogy felfedezze, mi változott legutóbbi ittjárta óta. Az aszteroida sokkal embertelenebb, ugyanakkor sokkal civilizáltabb lett az eltelt évek során. Rengeteg kereskedelmi vállalkozás létesült az Átjárón. Szupermarket, gyorsétterem, sztereó színház, fitneszklub, kényelmes turistaszállások, csillogó-villogó szuvenírboltok. Rengeteg mindent lehetett most az Átjárón csinálni. De nem Klarának. Az egyetlen dolog, amely igazán felkeltette az érdeklődését, az új kaszinó volt az orsóban, a régi Kék Pokol helyett; de ilyen luxust nem engedhetett meg magának.

Valójában rengeteg mindent nem engedhetett meg magának, és ettől elkeseredett. Ifjúkora női magazinjai tele voltak vidám trükköcskékkel, amelyekkel le lehetett győzni az elkeseredést – vagy ahogy ők írták, a depressziót. Pucold ki a mosogatót. Hívj fel valakit PV-n. Mosd meg a hajad. De nem volt mosogatója, és ugyan kit hívhatna fel az Átjárón? Miután már harmadszor mosta meg a haját, a Kék Pokol újra befurakodott a gondolatai közé. Csak néhány apró tét, határozta el magát, ami nem rendíti meg a helyzetét, ha netán veszítene – csak egy kis luxust akar az életébe, igazán...

Amikor Robinnal járt, még nem ismertem Gelle-Klara Moynlint. Ami azt illeti, még Robinette Broadheadet sem ismertem, abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy akkoriban túl szegény volt, és nem engedhetett meg magának egy hozzám hasonlóan kifinomult adatvisszakereső rendszert. Habár képtelen vagyok személyesen megtapasztalni a bátorságot (mint ahogy képtelen vagyok megtapasztalni a félelmet is), úgy gondolom, ők ketten nagyon bátrak voltak. És legalább ennyire tudatlanok is. Nem tudták, mi mozgatja a fénysebesség fölött repülő hajókat, amelyekben utaztak. Nem tudták, hogyan működik a navigációs rendszer, vagy mit lehet csinálni az irányítókarokkal. Nem tudták elolvasni a hícsí térképeket. Abban az időben senki sem tudta, mivel jó tíz évvel rá fejtették meg őket, hogy Klarát beszippantotta a fekete lyuk. Számomra elképesztő, milyen sokra képes a hús-vér intelligencia ilyen kevés információval.

Tizenegy forgatással később egy fillér nélkül állt fel a rulettasztaltól.

Egy csapat frissen távozó, lökdösődő, nevetgélő gaboni turista mögött Klara megpillantotta Dollyt egy rövid, nyitott bárban. Nyugodt léptekkel odasétált mellé, és megkérdezte:

– Fizetnél nekem egy italt?

– Naná! – felelt Dolly lelkesedés nélkül, és a bárpincér felé intett.

– Aztán kölcsönöznél egy kis pénzt?

– Elvesztetted mindened, mi? – nevetett fel Dolly meglepetten. – Rossz lóra tettél, kisanyám! Még egy italt sem engedhetnék meg magamnak, ha a turisták nem dobtak volna meg néhány szerencsezsetonnal. – Amikor kihozták a szódás whiskyt, Dolly elővett némi aprót, szemre a felét odaadta a pincérnek, majd a maradékot átpasszolta Klarának. – Want kell megint megfejned – tanácsolta. – Csakhogy most nincs éppen a legjobb hangulatban.

– Ez nem újság – kortyolt bele Klara az italba, azt remélve, hogy majd attól jókedve lesz. De tévedett.

– Ó, ez most rosszabb, mint a szokásos. Azt hiszem, megint nyakig ül a szarban – csuklott egyet a lány, majd meglepődve körülnézett.

– Mi a baj? – kérdezte Klara vonakodva. Jól tudta, nem kell sokat unszolnia a lányt, hogy az kitárja előtte a szívét, de feltevése szerint nem hall majd mást, mint a jéghegy csúcsát.

– Előbb vagy utóbb érte jönnek és elkapják – húzta meg Dolly az üveget. – egy görény. Idejött, hogy téged kidobjon, és hozzájusson a francos süteményeihez.

– Hát, inkább vagyok itt, mint másutt – ismerte el Klara, és maga is elcsodálkozott a kijelentés igaz voltán.

– Ne légy ennyire ostoba. Nem azért tette, hogy neked jó legyen. Azért csinálta, mert az járt a fejében, hogy bárhol bármit megtehet. Mert egy görény – nézett kedvetlenül az üvegre. – Még szeretkezni is úgy szeretkezik, mint egy görény. Görénykedik, ha érted, mire gondolok. Görény módra dug. Olyan arckifejezéssel közeledik hozzám, mintha megpróbálná felidézni az élelmiszerszekrény zárjának a kombinációját. Aztán lehúzza a ruhámat, idelök, odabök, huzigál. Azt hiszem, kellene írnom hozzá egy használati útmutatót „A görény” címmel.

Klara nem tudta, mennyit ivott Dolly – mindenesetre sokat. Később Dollynak eszébe jutott, hogy süteményport és likőrös csokit kell vennie. Még később az egyedül ténfergő Klara rádöbbent, hogy éhes. Onnan jutott eszébe, hogy ételszagot érzett. A Dollytól kapott apró még ott csörgött a zsebében. Nem futja belőle egy kiadós ebédre, amúgy is ésszerűbb lenne visszamenni a kabinjába, és az előre kifizetett ételt enni, de miért kellene ésszerűen gondolkodnia? Mindamellett az illatok közelről jöttek. Átment egy hícsí fémből készült boltív alatt, véletlenszerűen rendelt valamit, majd olyan közel ült a falhoz, amilyen közel csak tudott. Egyik ujjával szétnyitotta a szendvicset, hogy lássa, mit is eszik; talán szintetikus, de nem hasonlított sem a tápanyagbányákból, sem a tengeri farmokról kikerült ételre, és az íze sem emlékeztetett azokra. Nem rossz. Nem olyan rossz, habár nem jutott eszébe olyan étel, amely valaha is igazán ízlett volna neki. Lassan evett, minden falatot alaposan kiélvezett. De nem maradt sokáig, mert az evés csak késleltette a következő tennivalóját, mégpedig azt, hogy végre alaposan eltűnődjön rajta, mihez is kezd élete hátralévő részével.

Hirtelen mozgásra lett figyelmes. A kisegítő pincérlány, aki kétszer olyan nagy lendülettel söpörte a padlót, mintsem az indokolt lett volna, a seprű minden lendítésekor hátralesett a válla fölött; a kasszás kihúzta magát, és sokkal tisztábban beszélt, mint szokott. Valaki belépett.

Egy magas asszony érkezett, nem túl fiatal, de csinos. Szőkésbarna haját vastag lófarokba kötve viselte, kellemes hangon, de parancsolóan beszélt mind a személyzettel, mind a vendégekkel, mialatt végighúzta az ujját a polcok alatt, hogy ellenőrizze, nem gyűlt-e fel a por, megkóstolta a kenyeret, hogy eléggé ropogós-e, ellenőrizte, hogy megtöltötték-e a szalvétatartókat, és megigazította a sepregető lány kötényét.

Ahogy figyelte, Klarában egyre inkább megerősödött a bizonyosság, és hirtelen megijedt. Ő az! Az egyik! A nő, akinek a képét a könyvtárban, rengeteg dokumentumban együtt látta Robinette Broadheaddel. S. Ya. Lavorovna Broadhead ötvennégy új CHON gyorséttermet avat a Perzsa-öbölben.

S. Ya. Lavorovna Broadhead megkereszteli az átalakított csillagközi szállító járművet. S. Ya. Lavorovna Broadhead irányítja a kibővített adattárakból felépített hálózat programozását.

Habár a szendvics volt az utolsó morzsa, amelyet Klara megengedhetett magának, nem fejezte be. Elfordította a fejét, és az ajtó felé somfordált, majd a tálcát a hulladékgyűjtő tetejére tette és távozott.

Csak egy hely maradt, ahová mehetett. Amikor meglátta, hogy Wan egyedül üldögél odabent; úgy érezte, a mennyei útmutató vezette a lépteit.

– Hol van Dolly? – kérdezte Wan egy függőágyban nyújtózott, és duzzogva rágcsált egy friss papafát amely annyiba kerülhetett, hogy Klara bele sem mert gondolni.

– Azt én is nagyon szeretném tudni! Van vele egy kis elintéznivalóm, csak jöjjön vissza!

– Elvesztettem a pénzem – közölte Klara. A férfi megvetően vállat vont. – És – adta elő azt a hazugságot, amelyet idefelé jövet talált ki – azért jöttem, hogy elmondjam, te is elveszítetted. Le fogják foglalni a hajódat. – Lefoglalni! – sikoltott fel Wan. – Azok az állatok! Azok a korcsok! Hidd el, amikor láttam Dollyt... Biztos ő fecsegett a különleges felszerelésről!

– Vagy te – mondta ki Klara kendőzetlenül. – Mert nem tudod befogni a pofádat. Csak egy esélyed maradt.

– Egy esélyem?

– Talán egy esélyed, ha elég gyors és bátor vagy. – elég gyors! Elég bátor! Klara, megfeledkezel magadról! Elfelejtetted, hogy az életem első felét teljesen egyedül...

– Nem, én nem feledkezem meg semmiről – közölte Klara fáradtan –, mert nem hagyod, hogy elfelejtsem. A következőket kell tenned. Mindet összecsomagoltál, és a fedélzetre hordtad a készleteket?

– A készleteket? Nem, még nem. Elfelejtettem mondani neked? A jégkrém és a cukorka már itt van, de a süteménypor és a csokoládé...

– Pokolba a csokoládéval! – csattant föl Klara. – És ha nincs itt, amikor szükséged lenne rá, akkor a pokolba Dollyval is. Ha meg akarod tartani a hajódat, akkor most azonnal startolnod kell.

– Most? Egyedül? Dolly nélkül?

– Egy helyettessel – jelentette ki határozottan Klara. – Ha főzni kell, vagy ágyba bújni veled, esetleg csak kell valaki, akivel ordibálhatsz... Nos, akkor itt vagyok én. Talán nem főzök olyan jól, mint Dolly, de biztos, hogy jobb szerető vagyok. Vagy legalábbis gyakrabban megteszem. És nincs sok gondolkodási időd.

Wan egy hosszú pillanatig leesett állal bámulta Klarát. Majd elvigyorodott. – Fogd meg azokat a dobozokat! – parancsolta. – És azokat is, amelyek a függőágy alatt vannak. És... – Várj egy pillanatra – javasolta Klara. – Tudod, van egy bizonyos határ, aminél többet képtelen vagyok egyszerre felemelni. – Biztosítalak, hogy a korlátaidat fel fogjuk mérni, ha majd eljön az ideje. Most ne feleselj. Csak vedd azt a hálót, rakd tele, utána máris indulunk. És mialatt pakolsz, elmesélek egy történetet, amelyet a Halott Emberektől hallottam sok-sok évvel ezelőtt. Volt két feltáró, akik nagy jutalommal kecsegtető műtárgyakat találtak egy fekete lyuk belsejében, csak azt nem tudták, hogy hozzák őket elő onnan. Végül az egyik így szólt: „Ó, tudom már. Magammal hoztam a macskámat. Egyszerűen hozzákötözzük a kincset, ő pedig kihúzza:’ Mire a másik így felelt: „Hogy te mennyire hülye vagy! Hogy tudná egy macska kihúzni a kincset a fekete lyuk belsejéből?” – mire az első így felelt: „Nem, a hülye te vagy. Nagyon könnyen fog menni. Ugyanis hoztam magammal egy korbácsot is.”

16.

Visszatérés az Átjáróra

Bár az Átjárótól kaptam minden vagyonomat, iszonyúan rettegtem tőle. Olyan volt ide visszajönni, mintha önmagammal találkoznék. Fiatalkori önmagammal, aki egy fillér nélkül, rémülten, kétségbeesett emberi lényként, két választás között tétovázik: induljon neki egy hajón, amely lehet, hogy a halálba viszi, vagy egy olyan helyen maradjon, ahol épeszű embernek meg sem fordulna a fejében, hogy élni lehet. Ez az egy azóta sem változott. Senki sem akart itt élni, habár voltak, akik mégis megtették, és a turisták is kibe járkáltak egész idő alatt. De legalább az utak már nem voltak olyan vakmerő halálugrások, mint annak idején. Mihelyst bedokkoltunk, megmondtam Albert Einsteinnek, hogy tettem egy filozófiai felfedezést: a dolgok kifordultak önmagukból. Az Átjáró biztonságosabbá vált, mialatt a Föld, az anyabolygó lett túlontúl veszélyes.

– Talán van a szenvedés megmaradásáról valami törvény a világegyetemben, amely fenntartja a boldogtalanság szintjét az emberek között, és mi csak annyit tehetünk, hogy ezt a szenvedést mindenhol elterjesztjük?

– Amikor ilyeneket mondasz, Robin – sóhajtott Albert –, örülök neki, hogy a diagnosztikai rutinjaim olyan jók, amilyenek. Biztos vagy benne, hogy nem a műtéted okoz panaszokat? – egy szék szélén ült, vagy legalábbis úgy nézett ki, mintha egy szék szélén ülne, és beszéd közben a dokkok felé irányította a hajónkat. De én tudtam, hogy kérdése csupán költői. Mindvégig rajtam tartotta a szenzorjait.

Amikor már biztosan álltunk a dokkban, kicsatlakoztattam Albert adattárát, a hónom alá csaptam, és elindultam az új hajóm felé.

– Semmi városnézés? – érdeklődött Essie, és csaknem olyan éles tekintettel vizsgált, mint Albert. – Akarod, hogy veled tartsak?

– Valójában egyedül a hajó izgat – vallottam be. – Legalább egy pillantást hadd vessek rá. Később majd ott találkozhatunk. – tudtam, ég a vágytól, hogy saját szemével lássa, miként megy szeretett gyorséttermében az üzlet ezen a helyen. Csak azt nem sejtettem, kibe futhat bele.

Semmi különös nem járt a fejemben, miközben felkapaszkodtam saját, emberek által épített csillagközi űrjachtom bejáratához, és átkozott legyek, ha nem voltam legalább annyira izgatott, mint azt Essie-nek mondtam. Úgy értem, arról beszélek, hogy a gyermekkori álom valóra vált! De ez valóság volt. És az egész az enyém, és volt benne minden.

Vagy legalábbis majdnem minden. Volt a fedélzeten egy luxuskabin, csodálatosan széles, anizokinetikus ággyal, és a szomszédban egy valódi vécé. Volt benne egy jól felszerelt éléskamra és egy majdnem igazi konyha. Valamint két dolgozókabin, egy Essie-nek, egy nekem, ahová süllyesztett ágyakat is beszereltek az esetleges vendégeknek, ha netán társaságra vágynánk. Az első, ember által épített, a fénynél gyorsabb civil hajó fedélzetén álltam nos, sok részéhez felhasználták sérült hícsí feltáróhajók alkatrészeit, de nagy részét emberek építették. És erős volt, gyorsabb és nagyobb hajtóművel felszerelve. Albertnek külön hely jutott rajta: egy adatcsatlakozó, amely alá odagravírozták a nevét. A helyére csúsztattam, de nem kapcsoltam be, inkább tovább élveztem a magányos csatangolást. Találtam zenével és PV-felvételekkel teli adattárakat, referenciamunkákat és speciális programokat, melyek csaknem mindent el tudtak végezni, ami az eszünkbe juthatott. A kémlelőernyőt az S. Ya.-ról másolták, tízszer akkora volt, mint az egyszerű feltáróhajóké. Csakugyan volt ott minden, amit valaha is egy hajóba álmodtam, csupán egyetlen dolog maradt hátra, a keresztelő.

A hícsík által hátrahagyott kisebb műtárgyak közül az egyik az anizokinetikus erőforrás volt egy egyszerű eszköz, amely át tudott alakítani bármilyen lökést egy vele egyenlő erővé, amely azonban tetszőleges irányba hathatott. A magyarázatára született elméletek egyszerre alaposak és elegánsak. Az emberek kevéssé tudták hasznosítani – leggyakrabban anizokinetikus ágymatracokat készítettek anizokinetikus anyagokból, amelynek „rugózása” inkább erő-, mint skalárvektor, és csiklandozó érzés keltésével segíti elő a szexuális aktivitást. Szexuális aktivitás! Mennyi elfecsérelt intelligencia erre a hiábavalóságra!

A nagy anizokinetikus ágy szélén ültem, élveztem a szurkáló érzést az ülepemben, mivel a szokásos matracok oldalirányú erői most felfelé hatottak. A névadásra gondoltam. Jó hely volt ez a gondolkodásra, mivel az egyetlen személy, akivel szívesen megosztom az ágyat, egyben az, akiről a szívem szerint elnevezném ezt a csodát. Habár egy teherhajó már viseli a nevét.

Persze, ezt könnyen meg lehetne oldani. Hívhatnám Szemfának. Vagy Essie-nek. Esetleg Mrs. Robinette Broadhead-nek, habár ez elég idiótán hangzik.

A kérdést sürgősen meg kellett oldani. Mindketten felkészültünk az útra. Nem volt semmi, ami az Átjárón tartott volna bennünket, hacsak az nem, hogy nem akartam egy olyan hajóval elindulni, amelynek még nem volt neve.

A vezérlőbe ballagtam, és levetettem magam az egyik pilótaülésbe. Ezt már az emberi hátsókra tervezték, ily módon összehasonlíthatatlanul kényelmesebb ülés esett rajta, mint a hagyományos fajtán.

Amikor még kölyök voltam, és a tápanyagbányák mellett éltem, sokszor ültem a konyhaszéken a mikró előtt, miközben arról álmodoztam, hogy egy hajót vezetek az Átjáróról a galaxis egy távoli csücske felé. Amit most tettem, az csaknem ugyanaz volt. Kinyújtottam a kezem, és megérintettem az útvonalválasztó kerekeket, elképzeltem, hogy az ujjaim rászorulnak az indítóbütyökre, és és nos, álmodoztam. Elképzeltem, hogy ugyanolyan gondtalanul, merészen és szabadon süvítek keresztül az univerzumon, mint ahogy azt gyermekként megálmodtam. Lüktető kvazárok. Behatolok a magot rejtő porfelhőbe. Találkozom egy hícsível! Belépek egy fekete lyukba...

A képzeletem által felrajzolt kép hirtelen elenyészett, amikor rádöbbentem, hogy túl személyes vizekre eveztem, de egyben az is eszembe jutott, milyen nevet adjak a hajónak. Tökéletesen fog illeni Essie-hez, mégsem lesz az S. Ya. másolata:

Igaz Szerelem. Tökéletes név!

De ha így van, miért éreztem magam olyan szentimentálisnak, csalódottnak és melankolikusnak?

Ezt a gondolatmenetet nem akartam folytatni. Különben is a név eldőlt, már csak néhány tennivaló maradt hátra: meg kellett változtatni a regisztrációt, kijavítani az adatokat a biztosítási papírokon – a világnak értesülnie kellett a döntésemről. Ezeknek az elintézését Albertre fogom bízni. Megráztam az adattárat, hogy megbizonyosodjam róla, biztosan ül a helyén, majd bekapcsoltam.

Még nem szoktam hozzá az új Alberthez, és nagyon meglepett, hogy nem a holotérben jelent meg, nem is az adattár mellett, hanem a kabinom ajtajában. Egyik könyökével a tenyerébe támaszkodott, szabad kezében a pipáját tartotta, és úgy nézett körül, mint aki éppen most lépett be a szobába.

– Gyönyörű a hajód, Robin – szólalt meg. – Gratulálok. – nem tudtam, hogy így is fel tudsz bukkanni!

– Valójában nem tudok felbukkanni, kedves Robin – mutatott rá nyájasan. – A programom része, hogy annyira szimuláljam a valóságot, amennyire csak lehetséges. Az nem lenne túl valódi, ha előgomolyognék egy palackból, mint egy dzsinn, igaz?

– Nagyon ügyes program vagy, Albert – ismertem el, mire elmosolyodott.

– Ás éber is, ha élhetek ezzel a kifejezéssel, Robin. Például azt hiszem, a kedves feleséged épp most érkezik... – Albert oldalt lépett (teljességgel fölöslegesen), mivel Essie tényleg ebben a pillanatban esett be lihegve, és úgy tűnt, minden erejével azon van, hogy ne tűnjék túlságosan zaklatottnak.

– Mi a baj? – érdeklődtem, és lelkem mélyén hirtelen megszólalt egy vészcsengő. Nem válaszolt azonnal.

– Hát még nem hallottad? – mondta végül. – Mit kellett volna hallanom?

– Albert. Nem állsz összeköttetésben az adathálózattal? – kérdezte, és egyszerre tűnt meglepettnek és megkönnyebbültnek.

– Épp most akartam kapcsolódni – válaszolt Albert udvariasan.

– Ne! Ne tedd! Előbb be kell... izé... át kell állítanom egy szabályzódat az Átjáró körülményeinek megfelelően. – Albert beharapta az ajkát, és elgondolkodva hallgatott, én azonban nem maradtam csendben.

– Ki vele, Essie! Mi történt?

Leült a kommunikációs pult elé, és legyezni kezdte magát.

– Az a gazember Wan – mondta. – Itt van! Az egész aszteroida erről beszél. Meg is vagyok lepve, hogy még nem jutott a füledbe. Húúú! Úgy rohantam! Annyira féltem, hogy idegeskedni fogsz.

Elnézően elmosolyodtam.

– A műtét hetekkel ezelőtt volt, Essie – emlékeztettem. – Nem vagyok olyan kényes... vagy legalábbis nem érdekel annyira, milyen viharfelhők kavarognak Wan feje felett, ami azt illeti. Kicsit jobban is bízhatnál bennem!

Félve nézett rám, de bólintott.

– Igaz – engedett. – Ostobaság volt. Hát, megyek is vissza dolgozni – folytatta, miközben felállt, és az ajtó felé indult. – De emlékezz, Albert, nehogy rákapcsolódj a hálózatra, amíg vissza nem jövök!

– Várj! – kiáltottam utána. – Az én híreimet meg sem hallgatod? – Megtorpant, és elég sokáig tétovázott ahhoz, hogy büszke kijelentésem elérje a fülét: – Találtam egy nevet a hajónak. Igaz Szerelem. Mit szólsz hozzá?

Hosszan gondolkozott, és az arca sokkal elgondolkozóbbnak tűnt, mint boldognak. Majd megszólalt:

– Igen, nagyon jó nevet találtál, Robin. Isten áldja őt is, a legénységét is, mi? De most már tényleg mennem kell.

Huszonöt együtt töltött év után még mindig nem értem teljesen Essie-t. Ezt fel is panaszoltam Albertnek, aki az Essie öltözőasztala előtti székecskén helyezte magát kényelembe, miközben a tükörben vizsgálta magát, majd vállat vont.

– Szerinted nem tetszik neki a név? – kérdeztem tőle. – Pedig olyan jó név!

– Én is azt gondolom, Robin – értett egyet velem, miközben különféle pofákat vágott a tükörképére.

– És nem úgy tűnt, mint aki kíváncsi a hajóra!

– Mintha nyomta volna valami a lelkét – bólintott.

– De micsoda? Esküszöm, nem mindig értem meg – ismételtem meg.

– Bevallom, én sem, Robin. Esetemben – fordult el a tükörtől, és rám kacsintott –, felteszem, arról van szó, hogy én gép vagyok, ő pedig ember. Arra viszont kíváncsi vagyok, hogy te miért nem.

Kissé feszengve néztem rá, majd elvigyorodtam.

– Egész mókás az új személyiséged, Albert – mondtam neki. – Miért teszel úgy, mintha látnál is valamit abban a tükörben, holott tisztában vagyok vele, hogy a vizuális érzékelőid nem így működnek.

– Miért jó neked, ha az Igaz Szerelmet nézegetheted, Robin?

– Miért válaszolsz minden kérdésre kérdéssel? – feleltem, mire hangos nevetésben tört ki. Nagyon meggyőzően adta elő. Amióta birtokomban van az Albert-program, mindig képes volt nevetni, még vicceket is mesélt, de mindig lehetett tudni, hogy csak egy kép nevet. Ha akartad, azt hihetted, hogy egy igazi ember képe – és sokszor ezt akartam –, mint amilyeneket a P-fon képernyőjén lehet látni. De nem volt... hogy is tudnám kifejezni? Nem volt jelen. Most már igen. Megszagolni ugyan nem tudom, de fizikai jelenléte a szobában több érzékszervemre is hat, nem csak a szememre és a fülemre. Hőmérséklet? A tömeg érzete? Nem tudnám megmondani. Bárhogy is, valami azt súgja, nem vagyok egyedül.

– A helyzet az – komolyodott el –, hogy ez a megjelenés számomra olyan, mint számodra az új hajód vagy egy új ünneplő, vagy ami neked jobban tetszik. Csak azért nézegetem, hogy lássam, mennyire tetszik. Neked hogy tetszik? Végül is ez a legfontosabb.

– Ne szerénykedj, Albert – mondtam neki. – nagyon tetszik. Azt az egyet kivéve, hogy szeretném, ha becsatlakoznál a hálózatra. Például tudnom kellene, hogy azok az emberek, akikkel együtt dolgoztam, jutottak-e valamire a terroristák adataival.

– Természetesen mindent megteszek, amire utasítasz, Robin – mondta. De Mrs. Broadhead határozottan megtiltotta.

– Én sem szeretném, ha felrobbantanád magad, vagy megsérülnének a szubrutinjaid. Tudom már, mit fogok csinálni – pattantam föl, mintha csak villanykörte gyulladt volna ki a fejemben. – Kimegyek a folyosóra, és rácsatlakozom a kommunikációs szolgáltatóhálózatra – vicceltem. – Nem felejtettem még el, hogy kell telefonálni.

– Persze, csinálhatod azt is – mondta. A hangja gondterhelten csengett, aminek az okát nem sejtettem. – Ez szükségtelen, Robin.

– Nos, valóban – torpantam meg félúton az ajtó felé. – De tudod, kíváncsi vagyok.

– Ami a kíváncsiságodat illeti – mosolygott rám, miközben pipáját tömködte, de véleményem szerint mosolya elég kényszeredett volt –, ami azt illeti, tudnod kell, hogy a dokkolásig folyamatos kapcsolatban álltam a hálózattal. Nem értesültem fontos hírekről. Habár az is meglehet, hogy nem a hírek érdekesek, hanem a hiányuk. És ez kissé elbizonytalanít.

Nem teljesen ismertem még ki az új Albertet. Leültem vele szembe, és figyelni kezdtem.

– Te egy titkolózó gazember vagy, dr. Einstein – mondtam neki.

– Csak ha olyan hírekről tudósítok, amelyek nem egészen tiszták – mosolygott tovább. – Manzbergen tábornok most éppen nem fogad tőled hívást. A szenátor kijelentette, hogy mindent megtett, ami tőle telt. Maitre Ijsinger azt mondta, hogy Kwiatkowski és maláj barátunk nem reagált a kapcsolatteremtési kísérleteinkre, amelyeket a részedről tettek, az albánoktól pedig csak egy üzenet érkezett, amelyben annyi állt: „Ne aggódj.”

– Szóval mégiscsak történik valami – kiáltottam föl, és ismét talpra ugrottam.

– Valami történhet – javított ki. – és ha valóban így van, akkor hagynunk kell megtörténni. Mindenesetre, Robin – hízelgett –, személy szerint azt tanácsolom, most ne hagyd el a hajót. Ennek jó oka van: honnan tudod, hogy nem áll odakint egy fegyveres, akinek rajta vagy a listáján?

– Egy terrorista? Itt?

– Itt vagy Rotterdamban, miért lenne az egyik valószínűbb, mint a másik? Szabadjon emlékeztetnem téged, Robin, nem vagyok e téren teljesen tapasztalatlan. Volt idő, amikor a nácik húszezer márkás vérdíjat tűztek ki a fejemre, és biztos lehetsz benne, nagyon ügyeltem rá, hogy senki se kaphassa meg azt a pénzt!

Ez nagyon rosszul hangzott. Megtorpantam az ajtóban. – A micik? – nácik, Robin. Egy csapat terrorista, akik sok évvel ezelőtt, amikor még éltem, megszerezték az uralmat Németország fölött.

– Amikor még mit csináltál?

– Na persze úgy értem – vont vállat –, amikor az az ember élt, akiről mintáztak és elneveztek, bár az én nézőpontomból nem érdemes különbséget tenni kettőnk közt. – Szórakozottan zsebre vágta megtömött pipáját, és olyan természetes, barátságos mozdulattal foglalt helyet, hogy én is automatikusan újra leültem.

– Úgy veszem észre, még nem fedeztem fel minden új tulajdonságodat, Albert.

– Akkor épp itt az ideje, Robin – mosolygott rám kicsit páváskodva. Ettől szinte még az eddiginél is valószerűbbnek hatott. A régi hologramok tucatnyi vagy talán még több különböző, jellegzetes pózban ábrázolták: lötyögős kötött kabátban vagy pólóban, zokniban vagy anélkül, cipőben vagy papucsban, pipával vagy éppen ceruzával a kezében. Ma épp pólót viselt, ezt meg kell hagyni, de fölé vette egyik elnyűtt, európai szabású kötött kabátját, amelyiknek az elején egy sor gomb futott végig, az oldalára pedig zsebeket varrtak. Csak annyiban különbözött egy zakótól, hogy gyapjúból kötötték. Volt elöl egy gomb, amelyről a Két Százalék feliratot lehetett leolvasni, az állát halovány borosta keretezte, ami azt sugallta, hogy ezen a reggelen bizony elmulasztotta a borotválkozást. Naná, hogy elmulasztotta! Egy számítógép által kivetített hologramnak soha nem kell borotválkoznia – de annyira élénk és meggyőző képet láttam, hogy kedvem lett volna felpattanni és kölcsönadni neki a saját borotvámat.

Erre a gondolatra csaknem hangosan felnevettem, és megcsóváltam a fejemet.

– Mit jelent az, hogy Két Százalék?

– Ó – szégyenlősködött –, ez csak ifjúságom egyik jelmondata. Ha az emberiség két százaléka megtagadná, hogy fegyvert fogjon, nem lenne többé háború.

– Még most is hiszel benne?

– Reménykedem – javított ki. – De a hírek nem táplálják a reményt, ezt el kell ismernem. Akarod hallani azokat a híradásokat, amelyeket elmulasztottál?

– Talán – feleltem, miközben arra figyeltem, hogy sétál oda Essie toalett asztalkájához. Az előtte álló zsámolyra ült, beszéd közben lustán játszogatott hol egy parfümös üvegcsével, hol a női szépítkezés egyéb kellékeivel; olyan természetesnek hatott, olyan emberinek, hogy ezzel elterelte figyelmemet arról, amit mondott. Jól is tette, hiszen csupa rossz hírt közölt. A terroristák aktívabbak voltak, mint valaha. A Lofstrom-hurok megsemmisítése csak a lázadás első lépése volt, és egy apró, de annál véresebb háború volt kitörőben Dél-Amerikának abban a részében. A terroristák botulinnal[1] mérgezték meg London vízgyűjtőjét, aminek következtében az egész város szomjazott. Olyan híreket mondott, amelyeket hallani sem akartam, és ezt kerek perec közöltem is vele.

Egyetértően felsóhajtott.

– Én még barátságosabb világban éltem – csendült ki a vágyakozás a hangjából. – Habár, ha ragaszkodunk a tényekhez, ez így nem teljesen igaz. Tudtad, hogy még Izrael elnöke is lehettem volna? Tényleg. De úgy éreztem, nem fogadhatom el a megbízást. Mindig is békepárti voltam, egy államnak azonban időnként háborút kell viselnie. Loeb egyszer azt mondta nekem, hogy a lelke mélyén minden politikus beteges, és attól tartok, igazat kell adnom neki – ült fel hirtelen ragyogó arccal. – De jó híreim is vannak ám, Robin! A Broadhead Tudományos Díj...

– A micsoda?

– Emlékezz, Robin – türelmetlenkedett. – Az a díj, amelynek az alapításával közvetlenül a műtéted előtt bíztál meg. Úgy látszik, meghozta első gyümölcsét.

– Megfejtetted a hícsík rejtélyét?

– Ó, Robin, úgy veszem észre, csak viccelsz velem – dünnyögte enyhe rosszallással a hangjában. – Természetesen eddig még nem számolhatok be ilyen hatalmas áttörésről. De él Lagúna Beachen egy fizikus... Beckfurt? Ismered a munkásságát? Egyike azoknak, akik a kétdimenziós űr elméletét hangoztatják.

Habár érdekes Robin szemén át látni magam, nem valami élvezetes. Mrs. Broadhead programozása miatt úgy kell beszélnem, viselkednem és néha még gondolkodnom is, mint a hajdani Albert Einstein tenné, ha még életben lenne. Úgy tűnt, Robin ezt abszurdnak találta. Bizonyos értelemben igazat kell neki adnom. Az emberek mindnyájan abszurdak!

– Nem. Még azt sem tudom, mi az a kétdimenziós űr! – Azt hiszem, ez most nem igazán számít – morgott, miközben kiérződött hangjából, hogy lehangolta a tudatlanságom. – De jelenleg is dolgozik a hiányzó tömeg matematikai elemzésén. Úgy tűnik, Robin, hogy ez a jelenség egészen új keletű! Az elmúlt néhány millió évben valahogy anyag került az univerzumba!

– Nahát – mondtam, miközben minden igyekezetemmel azon voltam, hogy úgy csináljak, mintha érteném. De nem tudtam becsapni.

– Ha még emlékszel, Robin – magyarázta türelmesen –, néhány évvel ezelőtt a Halott Emberek, pontosabban az egyik asszony, a mostani S. Ya. Broadhead fedélzetéről, elvezetett minket addig a felismerésig, hogy ez a jelenség nagyban befolyásolta a hícsík ténykedését. Akkor ezt nem vettük figyelembe, mivel a kijelentését nem találtuk kellően megalapozottnak.

– Emlékszem – feleltem, és nem is lódítottam túl sokat. Emlékeztem, hogy Albertben felmerült egy eszement gondolat, miszerint a hícsík vissza akarják juttatni az univerzumot a kiinduló állapotába, hogy aztán egy újabb ősrobbanással olyan világegyetemet teremtsenek, amelyben mások a fizikai törvények, mint a jelenlegiben. Később elvetette ezt az elméletet. Akkoriban még nagyon határozottan állította, én viszont éppolyan határozottan nem hittem neki. – Mach? – kérdeztem. – Valami Mach kolléga? És valaki, akit Daviesnek hívtak?

– Pontosan így van, Robin! – tapsolt meg boldogságtól sugárzó arccal. Mach a hipotézisében leírja a miértet, de a Davies-paradoxon ezt egészen valószínűtlenné teszi.

Most Beckfurt analitikusan bizonyította, hogy ha a hipotézis helyes, a Davies-paradoxon figyelmen kívül hagyható. Csak azt kell elfogadnunk, hogy az univerzum tágulási és összehúzódási periódusai már befejeződtek! – pattant fel a helyéről, és kezdett járkálni a szobában. Túl elégedett volt ahhoz, hogy nyugton maradjon. Én viszont nem értettem, mi teszi ennyire boldoggá.

– Albert – mondtam bizonytalanul. – Azt akarod ezzel mondani, hogy az univerzum a szemünk láttára fog összeroppanni, minket pedig kilapít, mint egy... hogy is mondtad? Palacsintát?

Robin nem értette teljesen a Davies-paradoxont, de akkor még a sokkal híresebb Olbers-paradoxont sem értette, amely annyira zavarba ejtette a 19. század csillagászait. Olbers kimondja: ha a világegyetem végtelen, akkor végtelen számú csillagnak kell léteznie. Ez annyit tesz, hogy nem láthatnánk magányos csillagokat az égbolton, hanem halványan pislákoló, fehéren izzó csillagfénykupola borulna a fejünk fölé. És ezt matematikailag be is bizonyította. (Nem tudhatta, hogy a csillagok galaxisokba tömörülnek, amihez más matematikai módszert kellett volna választani, mint amit ő használt.) Egy évszázaddal később Paul Davies kimondta: ha igaz, hogy a világegyetem életében a táguló és az összehúzódó periódusok ciklikusan ismétlődnek, akkor az is elképzelhető, hogy egy kis mennyiségű anyag vagy energia nem semmisül meg az összenyomódás során, hanem átkerül a következő világegyetembe. Ekkor végtelen idő múlva az égbolt fényessége végtelenre növekedne, és ismét csak az Olbers által leírtakhoz jutunk. Amit ő sem tudhatott, az az, hogy az így kiszabaduló csekély energiának köze sincs a végtelenhez. Történetesen a legelső ciklusnál tartunk.

– Pontosan, édes fiam! – és ez boldoggá tesz?

– Pontosan! Ó – állt meg hirtelen az ajtó előtt, és rám nézett –, látom már, hogy mi bánt. Amiről itt szó van, nem a közeljövőben fog bekövetkezni. Legkevesebb néhány milliárd évről beszélünk, ebben biztos lehetsz.

Visszaültem és rábámultam. Kezdtem hozzászokni ehhez az új Alberthez. Nem úgy tűnt, mintha bármit is figyelmen kívül hagyna; jókedvűen csacsogott azokról a félkész elméletekről, amelyek azóta áradtak hozzá, amióta csak megalapítottam a díjat, és az ötleteiről, amelyeket ezek inspiráltak.

Az ötleteiről? – Állj csak meg egy pillanatra! – ráncoltam össze a szemöldökömet, mert volt valami, amit nem értettem tisztán. – Mégis, mikor?

– Micsoda mikor, Robin? – Mikor sütötted ezt ki? Hiszen ki voltál kapcsolva, leszámítva azokat a rövid időket, amikor beszélgettünk...

– Pontosan, Robin. Akkor, amikor „ki voltam kapcsolva”, ahogy magad is mondtad – kacsintott rám. – Tudod, most, hogy Mrs. Broadhead ellátott egy beépített adatbázissal, nem kell eltűnnöm a nemlétben, amikor elbocsátasz.

– Erről nem tudtam.

– És el sem tudod képzelni, mennyire örülök! Egyszerűen boldoggá tesz, hogy gondolkodhatok! Most az egész életemet az tölti ki, amit a legjobban szeretek. Fiatalkoromban azért sírtam, bárcsak leülhetnék valahova nyugodtan gondolkodni... például átrágtam volna magam az ismert matematikai és fizikai tételeken. Most gyakran megtehetem, ráadásul sokkal gyorsabban forog az agyam, mint amikor még éltem! Ezért rettentő hálás vagyok a feleségednek. – Félrehajtotta a fejét, és fülelt. – és íme, újra köztünk van, Robin – mondta. – Mrs. Broadhead? Engedje meg, hogy kifejezzem a hálámat ezért az új programozásért.

Essie zavartan nézett rá, majd megrázta a fejét.

– Kedves Robin – kezdte. – Muszáj valamit elmondanom neked. Csak egy pillanat – fordult oda Alberthez, és pattogó orosz nyelven három vagy négy parancsoló mondatot ejtett ki a száján. Albert bólintott, és ünnepélyes tartást vett fel.

Sokszor előfordult már, hogy lassan fogtam fel, mivel állok szemben, de ebben az esetben rögtön nyilvánvaló volt. Valami történik, amiről nekem is tudnom kell.

– Ki vele, Essie! – rettentem meg, és még inkább megijedtem attól, hogy fogalmam sem volt, mitől vagyok megrémülve. – Mi folyik itt? Wan csinált valamit?

– Wan elhagyta az Átjárót, és éppen csak egy pillanattal azelőtt, hogy az Átjáró Tröszt és még sokan mások is a nyakába akaszkodtak volna, abban biztos lehetsz. De nem Wanról akarok beszélni veled. Hanem egy nőről, akit az üzletemben láttam. Elképesztően hasonlított Gelle-Klara Moynlinra, arra a nőre, akit előttem annyira szerettél. Olyannyira, hogy arra gondoltam, talán a lányát vetette utamba a sors.

– Micsoda? – döbbentem meg. – Honnan tudod te, hogy nézett ki Klara?

– Ó, Robin – türelmetlenkedett. – Huszonöt év és egy adatvisszakereső rendszer. Azt hiszed, nem tudom, hogy nézett ki? Nagyon is jól az eszembe véstem a vonásait, Robin. Minden adat rögzítve van.

– Igen, de... tudod, neki egyáltalán nem volt lánya – haraptam el a mondatot, és hirtelen rádöbbentem, hogy ezt nem állíthatom teljes bizonyossággal. Nagyon szerettem Klarát, de nagyon rövid ideig tartott. Elképzelhetőnek tartottam, hogy élettörténetének bizonyos részeit nem osztotta meg velem.

– Valójában – mentegetőzött Essie – először arra gondoltam, hogy a te lányoddal futottam össze. Tudod, ez csak egy feltevés. De lehetségesnek tartottam. Fel is csinálhattad a nőt anno. De most – fordult kérdőn Albert felé –, Albert? Végeztél a visszakereséssel?

– Végeztem, Mrs. Broadhead – bólintott ünnepélyesen. – nem találtam nyomát a feljegyzésekben, hogy Gelle-Klara Moynlin valaha is gyermeket szült volna.

– És?

– A kiléte nem vitatható, Mrs. Broadhead. – Albert a pipája után nyúlt, és esetlenül játszani kezdett vele. – Két nappal ezelőtt már ellenőrizték, amikor Wannal együtt megérkezett.

Essie felsóhajtott. – Akkor – mondta ki bátran – semmi kétség. Az üzletben magát Klarát láttam, nem pedig egy szélhámost.

*

Abban a pillanatban – miközben próbáltam felfogni, Essie mit is mondott az egész világon mindenekfelett öreg dilidoki-programomnak, Sigfrid von Idegnek a jelenlétére vágytam. Segítségre szorultam.

Klara? Él? Itt van? És ha ez a képtelenség igaz, akkor mihez kezdjek ezek után?

Könnyű volt arra gondolni, hogy semmivel sem tartozom Klarának, amit meg ne fizettem volna. Megfizettem a hosszú gyásszal, a mély, véget nem érő szerelemmel, azzal, hogy halálát még három évtized múltán sem tudtam teljesen kiheverni. Elszakították tőlem, egy szakadék választott el minket, amelyen nem tudtam átkelni, és csak az tette ezt az egészet elviselhetővé számomra, hogy hittem benne: mindez Nem Az Én Hibám.

De az a szakadék valahogy eltűnt. Klara itt volt! És én is itt voltam szerető feleségemmel az oldalamon és jól szervezett életemmel, amelyben nincs hely egy olyan nőnek, akinek megígértem, hogy örökké őt fogom szeretni, és senki mást.

– Van itt még más is – mondta Essie, miközben az arcomat fürkészte. – Igen? – kérdeztem sután, miközben tisztában voltam vele, hogy nem vagyok valami jó beszélgetőpartner.

– Folytatom. Wan nem egy nővel érkezett, hanem kettővel. A második Dolly Walthers volt, annak a férfinak a hűtlen felesége, akivel Rotterdamban találkoztunk. Fiatal. Maszatossá sírta a szemfestékét... nagyon fiatal, és meglehetősen rosszkedvű. Az amerikai katonai rendőrség letartóztatta, amikor megtudták, hogy Wan engedély nélkül távozott, így hát megkerestem, és beszéltem vele.

– Dolly Walthers?

– Ó, Robin, kérlek, figyelj már rám! Igen, Dolly Walthers. Csak keveset tudtam beszélni vele, mert a katonai rendőrségnek más tervei voltak vele. Az amcsik a Magas Pentagon fedélzetére akarták vinni. A brazil katonai rendőrök pedig megpróbálták megakadályozni. Nagy vita tört ki, de végül az amerikaiak győztek.

– Értem – és bólintottam is, hogy teljesen nyilvánvaló legyen. – Az amerikaiak letartóztatták Dolly Waltherst.

– Jól érzed magad, Robin? – nézett rám Essie élesen.

– Hát persze hogy jól érzem magam. Csak aggódom egy kicsit, hogy ez a súrlódás az amerikaiak és a brazilok között késleltetni fogja a tárgyalásaikat.

– Ó – bólintott Essie. – Most már értem. Felvilágosíthatlak, hogy olyasvalami aggaszt, ami nem biztos, hogy bekövetkezik – harapta be a szája sarkát. – Bocsáss meg, drágám. Azt hiszem, egy kicsit én is idegesebb vagyok a kelleténél.

Leült az ágy szélére, és izgatóan mocorgott, ahogy hozzáért az anizokinetikus matrachoz.

– Először beszéljük meg a gyakorlati problémákat – javasolta sötéten. Most mihez kezdjünk? A következő lehetőségek között választhatunk. Az első, hogy elindulunk felkutatni azt az objektumot, amelyet Walthers felfedezett, éppen úgy, ahogy eddig is terveztük. A második, hogy próbálunk több információt összegyűjteni Gelle-Klara Moynlinról. A harmadik, hogy eszünk valamit, és alszunk egy jót, mielőtt eldöntjük, mihez kezdjünk, miközben – tette hozzá rosszallóan – arról sem szabad megfeledkeznünk, hogy egy súlyos hasüregi műtét után lábadozol. Engem személy szerint leginkább ez a harmadik lehetőség vonz. És téged?

Miközben ezen a nehéz kérdésen rágódtam, Albert megköszörülte a torkát.

– Mrs. Broadhead? Az jutott az eszembe, nem lenne túl költséges, talán néhány százezer dollár, hogy béreljünk egy Egyest, és elküldjük egy fényképezéssel egybekötött felderítőútra. – Csak néztem rá, miközben próbáltam kitalálni, mire is céloz. – Így – magyarázta tovább – fel tudnánk deríteni azt az objektumot, amely annyira érdekel bennünket, be tudnánk mérni a helyzetét, meg tudnánk figyelni, és anélkül kapnánk meg a jelentéseket, hogy ki kellene mozdulnunk innen. Szerintem egy egyszemélyes hajó napjainkban nem túl nagy kérés, és itt az Átjárón rengeteg dokkol belőle.

– Milyen nagyszerű ötlet! – kiáltott fel Essie. – Akkor el van döntve, ugye? Intézkedj, Albert, és közben főzz valami finomat, hadd legyen emlékezetes az új hajó... ó, az Igaz Szerelem fedélzetén az első vacsoránk.

Ez ellen a terv ellen még én sem támasztottam semmilyen ellenvetést, hát így is tettünk. Azért nem ellenkeztem, mert sokkot kaptam. Amiben az a legszörnyűbb, hogy amíg benne van az ember, addig nem is tud róla. Azt hittem, tiszta az elmém, és éber vagyok. Hát megettem, amit elém raktak, és nem éreztem semmi különöset, amíg Essie be nem fektetett a hatalmas ágyba.

– Nem szóltál egy szót sem – jegyeztem meg.

– Mert a legutóbbi tíz alkalommal, amikor mondtam valamit, kedves Robin, válaszra sem méltattál – felelte, de egyáltalán nem szemrehányóan. – Reggel majd látjuk egymást.

Gyorsan megértettem a burkolt célzást.

– Ezek szerint a vendégkabinban akarsz aludni? – Igen. De nem azért, mert haragszom rád, vagy mert szomorú vagyok. Csak egyedül szeretnélek hagyni egy kicsit a gondolataiddal, rendben?

– Bizonyára. Vagyis úgy értem, igen, persze, drágám, ez alighanem jó ötlet – mondtam, miközben rájöttem, hogy Essie valóban zaklatott, és még az is az eszembe jutott, hogy emiatt nyugtalankodnom kellene. Megfogtam a kezét, és megcsókoltam a csuklóját, mielőtt hagytam, hogy elmenjen, és rákényszerítettem magam egy kis beszélgetésre. – Essie? Meg kellett volna bészélnem veled, mielőtt elneveztem a hajót?

– Nagyon jó név az Igaz Szerelem – mondta csücsörítve. De úgy tűnt, vannak fenntartásai, és el sem tudtam képzelni, miért.

– Meg kellett volna hogy kérdezzelek – magyaráztam. – De olyan furcsának tűnt. Mármint megkérdezni azt, akiről el akarom nevezni a hajót. Ez olyasmi, mintha megkérdezném, mit szeretnél a születésnapodra, ahelyett hogy magam találnék ki valami meglepetést.

– De drága Robin – vigyorodott el megnyugodva. – te mindig megkérdezed, hogy mit szeretnék a születésnapomra. Ez nem fontos, tényleg. És igen, az Igaz Szerelem valóban elsőrangú név, különösen most, hogy tudom, igaz szerelem él irántam a lelkedben.

Arra gondoltam, hogy valószínűleg megint Albert bűvészkedett altatót az ételembe, mert azonnal elaludtam. De az álom nem tartott sokáig. Három vagy négy óra múlva éberen, tökéletesen nyugodtan, de teljesen összezavarodva feküdtem az anizokinetikus ágyon.

Odakint az Átjáró peremén, ahol a dokkok sorakoztak, a forgás miatt van némi centrifugális erő. A lentből egyszerre fent lesz. Csak az Igaz Szerelem fedélzetén volt más a helyzet. Albert bekapcsolta a hajó berendezéseit, és az erő, amely repülés alatt megakadályozta, hogy ide-oda lebegjünk, most ellensúlyozta az aszteroida forgását, finoman ott tartott a puha ágyon. Hallottam a létfenntartó berendezések halk zúgását, ahogy cserélték a levegőt, fenntartották a csövekben a megfelelő nyomást, és elvégezték azt az ezernyi apróságot, amely működésben tartotta a hajót. Tudtam, csak ki kellene ejtenem Albert nevét, mire rögtön megjelenne – pontosan nem tudtam, hogyan, és csaknem megért volna egy próbát, vajon az ajtón keresztül fog-e beszélni, vagy az ágy alól kúszik elő, hogy szórakoztasson. Felteszem, volt valami hangulatjavító szer az ételben, valamint altató az italban, mert nyomasztó gondolataim ellenére egészen megkönnyebbültem – habár maga az érzés nem múlt el nyomtalanul.

De milyen problémákat is kellene megoldanom? Ez volt az első gondom. Az elmúlt hetekben annyiszor kényszerültem megváltoztatni az értékrendemet, hogy már magam sem tudtam, mi a legfontosabb. Ott volt a terroristák súlyos kérdése, amelyet több ok miatt is meg kellett oldanom; de ez az egész háttérbe szorult az Audee Walthersszel folytatott rotterdami beszélgetés után. Aztán ott volt az egészségem, de úgy látszott, hogy ezt, ha csak ideiglenesen is, de figyelmen kívül hagyhatom. És ott volt Klara, egy új és megoldhatatlan probléma. Bármelyiket meg tudnám oldani. Mind a négyet meg tudnám oldani – így vagy úgy –, de könyörgök, hogyan? Mihez kezdjek, amikor majd felkelek az ágyból?

Álomba zuhantam, és amikor megint felébredtem, már nem voltam egyedül.

– Jó reggelt, Essie – köszöntem, és megfogtam a kezét.

– Jó reggelt – válaszolt, és kedvesen az arcához szorította a kezemet. Tudtam, hogy most egy igen kellemetlen témát kell megvitatnunk. – Jól érzed magad, Robin? Rendben. Éjjel gondolkoztam egy kicsit a helyzeteden.

– Értem. – éreztem, hogy feszültebb lettem, békés nyugalmamat mintha elfújták volna. – Miféle helyzetre gondolsz?

– Hát a Klara Moynlin-féle helyzetre. Úgy látom, nehezen birkózol meg vele.

– Ó – bizonytalanodtam el. – Ezek a dolgok csak úgy megtörténnek. – Nem találtam alkalmasnak a helyzetet arra, hogy ezt csak úgy megvitassam Essie-vel, ellenben ő mindenáron meg akarta vitatni velem.

– Édes Robin – mondta nyugodtan, és arckifejezése gyengédnek hatott a halovány, éjszakai fénnyel megvilágított kabinban. – Nem használ neked, ha mindezzel egyedül akarsz megbirkózni. Lökd ki a dugót, mert fel fogsz robbanni.

– Vettél néhány különórát Sigfrid von Idegtől? – szorítottam meg a kezét. – Mert ő is mindig ezt próbálja beadni nekem.

– Sigfrid nagyon is jó program. Kérlek, higgy nekem! Tudom, mi játszódik le benned.

– Értem, csak...

– Csak – bólintott felém – szégyelled megbeszélni velem, aki a Másik Asszony szerepét kaptam a darabban. Akinek a jelenléte nélkül az egész probléma nem lenne.

– A fenébe is, ez nem igaz! – nem akartam kiabálni, de úgy tűnik, tényleg feszült voltam.

– Tévedsz, Robin. Ez nagyon is igaz. Ha nem lennék, elindulhatnál Klara után, és semmi kétségem afelől, hogy meg is találnád. És ráérnél aztán töprengeni, hogy mihez kezd ezzel az aggasztó szituációval. Talán ismét szeretők lennétek. Talán nem... egy olyan fiatal lány, mint Klara, lehet, hogy nem akar magának egy hozzád hasonló vén csontot, he? Bocsánat. Ezt nem kellett volna.

Egy pillanatig gondolkodott, majd máris kijavította magát.

– Mem, ez mégsem igaz, nem bánom, hogy szeretjük egymást. Ez nagyon nagy dolog... de a probléma ettől még probléma marad. Csakhogy, Robin! Ebben az ügyben nincs bűnös! Te nem érdemelted meg, én nem fogadom el, Klara Moynlin pedig természetesen nem érdemelte ki. Szóval a bűntudat, a félelem és az aggodalom csupán a te fejedben létezik. Nem, Robin, ne tévessz össze senkivel, téged olyan gondolatok kínoznak, mint azokat az embereket, akiknek a kelleténél fejlettebb a lelkiismeretük. De ez csak egy papírtigris. Csak rá kell fújni, és elszalad. Nem Klara újbóli feltűnésével van a baj, hanem azzal, hogy bűnösnek hiszed magad...

Nyilvánvaló, hogy nem csupán én töltöttem álmatlanul az éjszakát. Essie hosszan készülhetett erre a szónoklatra. – Csak nem kávét hoztál magaddal? – ültem fel, és szimatoltam bele a levegőbe.

– Csak ha kérsz belőle, Robin.

– Kérek. – Legalább gondolkodhattam pár pillanatig, amíg át nem nyújtotta a csészémet. – Természetesen igazad van – ismertem be. – Ezt biztosan tudom. Amit nem tudok, az Sigfrid szavaival élve a következő: hogy éljek együtt ezzel a tudattal?

– Hibáztam, ezt belátom – bólintott. – Inkább Sigfridet kellett volna Albertbe integrálnom, mondjuk a szakácsrutin helyett. Lehet, hogy módosítom is a programját, hogy ne legyen lelkiismeret furdalásom.

– Ó, drágám, ez nem a te...

...hibám, nem. Erről szól ez az egész beszélgetés, igaz? – hajolt előre Essie, hogy egy gyors csókot leheljen a homlokomra, de nyugtalannak látszott. – Ó, várj egy kicsit, Robin, visszavonom a csókot. Azért, amit mondani akarok neked: a pszichoanalitikai kezelésben, mint ahogy azt már te is sokszor elmagyaráztad, nem sokat számít az orvos. A fontos az, mi játszódik le a vizsgált személy fejében, adott esetben a te fejedben. Így az orvos akár egy gép is lehet, akár egy nagyon primitív gép is, vagy egy büdös szájú tökfilkó vagy valaki orvosi diplomával... akár én is.

– Te!

Összerezzent. – Szóltál már hozzám kedvesebben is – panaszkodott.

– Te akarsz pszichoanalízis alá vetni?

– Igen, én. Miért is ne? – vont vállat védekezőn. – Mint egy barát. Mint egy intelligens, jó barát, aki meg akar hallgatni. Megígérem, hogy a végén nem mondok rólad ítéletet. Olyan emberként fogok viselkedni, aki hagyja, hogy beszélj, küzdj, kiabálj, zokogj, ha éppen ahhoz van kedved egész addig, amíg tisztába nem jössz azzal, mit akarsz és mit érzel.

Ez a kijelentése teljesen meghatott. Csak ennyit tudtam rá válaszolni:

– Ó, Essie... – De ezek után már minden gond nélkül ki tudtam volna sírni magam.

De inkább ittam még egy korty kávét, majd megráztam a fejem.

– Nem hinném, hogy beválna – jelentettem ki. Szánalomra méltóan csengett, és minden bizonnyal így is volt, de mellette még éreztem... mi is a helyes kifejezés? Érdeklődés? Technikailag igen. Érdekelt, akárcsak egy olyan probléma, amelyet meg kell oldani.

– Miért ne válna be? – követelt választ Essie harciasan. – Figyelj, Robin, az éjjel alaposan átgondoltam. Mindenre emlékszem, amit erről meséltél, és pontosan tudlak idézni: folyton az volt az ülés legjobb része, amikor éppen Sigfridhez mentél, hogy lásd. Ilyenkor hosszasan átgondoltad, mit is fogsz neki mondani, ő hogy fog erre reagálni, és erre te mit fogsz válaszolni.

– Valóban ezt mondtam volna? – Mindig megdöbbentett, hogy Essie mi mindenre emlékezett abból a sok locsogásból-fecsegésből, ami egy negyedszázad alatt lezajlott közöttünk.

– Pontosan ezeket a szavakat használtad – jelentette ki elégedetten. – Ezért hát miért ne lehetnék én az orvosod? Csak azért, mert személy szerint érintve vagyok?

– Nos, ez kétségtelenül megnehezíti. – A nehéz dolgokat egyből el kell végezni – jelentette ki vidáman. – A lehetetlen néha egy hétbe is beletelik.

– Az isten megáldjon – mondtam. – De... – egy pillanatig elhallgattam, mert gondolkodnom kellett. – Nézd, ez nem csak arról szól, hogy ülsz és hallgatsz. Egy jó ideggyogyóprogramnak abban áll a nagysága, hogy azt is meghallja, ami a szavak mögött rejtőzik. Érted, mire célzok? Amikor az „én” megszólal, gyakran nem azt mondja, amire valójában gondol. Elfojtom... Én vagy valami odabent elfojtja, mert ha hagyná a felszínre törni azokat a régi emlékeket, fájdalmat okozna, és ezt nem akarja.

– Végig fogom a kezed, amikor fáj, drága Robin.

– Persze hogy mellettem leszel. De meg fogod érteni azt is, ami a szavak mögött megbúvik? Azt a csendes „én”-t, amely szavak nélkül beszél? Álmok. Freudi csúsztatások. Rejtélyes undor. Félelmek. Szükségek. Rángások és villanások. Allergia... mindezeket, Essie, és még egy csomó dolgot, mint az impotencia, kielégítetlenség, vágyak és álmatlanság. Nem úgy értem, hogy mindezektől szenvedek...

– Hát persze hogy nem! ...de mind része az elmém szótárának, amelyet Sigfrid el tud olvasni. Én nem. És te sem. – Akkor jöjjön a B terv – sóhajtott Essie, mivel rádöbbent, hogy veszített. Albert! Kapcsold fel a lámpát, és gyere ide!

A világítás lassan felerősödött a szobában, és Albert Einstein belépett az ajtón. Nem ásítozott vagy nyújtózkodott, mégis azt az érzetet keltette, mint egy öregedő géniusz, aki épp most kászálódott ki az ágyból. Még nem ébredt fel teljesen, de kész mindenre, ami következik.

– Kibérelted a hajót, amelyiket fényképezni küldünk? – kérdezte Essie.

– Már útnak is indult, Mrs. Broadhead.

Nem emlékeztem, hogy egyetértettem volna ezzel a javaslattal, de arra gondoltam, talán mégis.

– És – folytatta Essie – elküldted az üzeneteket, ahogy megbeszéltük?

– Az összest, Mrs. Broadhead – bólintott. – Ahogy parancsolta. Minden magas rangú kormányhivatalnok és katonatiszt megkapta kérésünket az Egyesült Államokban, aki adósa Robinnak egy szívességgel, hogy gyakoroljanak nyomást a Pentagon embereire, és hagyják, hogy kihallgassuk Dolly Waltherst.

– Igen. Ahogy parancsoltam – bólintott Essie, majd felém fordult. – Most már magad is láthatod, csak egy lehetőség maradt. Keresd meg ezt a Dollyt. Utána Want. Majd Klarát. Azután – mondta tántoríthatatlanul, de arckifejezése már nem volt annyira határozott, sokkal inkább fájdalmas – majd meglátjuk, amit meg kell látnunk, Robin, és sok szerencsét mindnyájunknak.

Sokkal gyorsabban beszélt, mintsem követni tudtam volna, ráadásul olyan irányba terelte a szót, amerre soha nem mentem volna magamtól, ebben teljesen biztos vagyok.

– Essie! – nyílt tágra a szemem a csodálkozástól. – Mi folyik itt? Ki mondta...

– Én mondtam, kedves Robin. Ez nyilvánvaló. Nem köthetsz egyezséget Klarával, amíg ő csak a tudatalattid egyik árnya. De szemtől szemben az élő Klarával talán igen. Csak egy út áll előttünk, nemde?

– Essie! – kiáltottam döbbenten. – Elküldted ezeket az üzeneteket? Visszaéltél a nevemmel? Te...

– Na, várj csak egy kicsit, Robin! – mondta nem kevésbé döbbenten nálam. – Miféle visszaélésről beszélsz? Egyszerűen csak „Broadhead”-ként szignáltam a leveleket. Ez az én nevem is, vagy nem? Csak aláírhatom a saját nevemet, vagy tévedek?

Egyre csak bámultam rá idegesen. Szeretetteljesen idegesen.

– Asszony – mondtam. – Tudod, hogy túl agyafúrt vagy hozzám? Miért támadt olyan érzésem, hogy előre tudtad ennek a beszélgetésnek minden egyes szavát, még mielőtt lezajlott volna?

– Az információ a szakterületem, mint ahogy azt már mondtam egypárszor, kedves Robin – vont vállat önelégülten. – Tudom, hogy kell vele bánni. Különösen, ha olyasvalakiről van szó, akivel huszonöt éve élek együtt, akit szeretek, és a leghőbb vágytam, hogy boldognak lássam. Így hát részletesen végiggondoltam, mi történhet, hogy mire adsz majd engedélyt, és levontam az elkerülhetetlen következtetést. Sokkal többre jutsz így, Robin állt fel nyújtózkodva. – Azt fogod tenni, ami a legkívánatosabb, és engem sem rekesztesz ki hat hónapra, mialatt te és Klara megbeszélitek egymással, amit meg kell beszélnetek.

Aztán tíz perccel később, mialatt mi Essie-vel éppen mosakodtunk és öltözködtünk, Albert vette a felszállási engedélyt, elvált az Igaz Szerelemmel a dokktól, és már útra is keltünk a Magas Pentagon felé.

Essie, kedves feleségem, rengeteg erénnyel büszkélkedhetett. Ezek közül egyik volt az önzetlenség, amely néha olyan erővel tört föl belőle, hogy elállt a lélegzetem. A másik a humorérzék volt, amelyet néha a programjaiba is átültetett. Albert vakmerő pilótának öltözve jelent meg: bőr repülőssapkát viselt, a nyaka köré pedig olyan fehér sálat tekert, mint amilyet a Vörös Báró viselhetett annak idején. Így foglalt helyet a pilótaülésben, és bőszen meredt a kormányszervekre.

– Ennyi elég, Albert – mondtam neki, mire felém fordult, és szégyenlősen rám mosolygott.

– Csak mulattatni szerettelek volna – húzta le fejéről a sityakot.

– Meg is történt – biztosítottam, mert valóban mulattatott. Mindent egybevetve, elég jól éreztem magam. Az egyetlen lehetőség, ha az ember le akarja küzdeni a depresszióját, az, hogy szembenéz a problémáival – így vagy úgy –, és bizton állíthatom, én már ráléptem az odavezető útra. Nagyra értékeltem a feleségem szeretetét. Nagyra értékeltem, milyen szépen repül az új hajóm. És még azt is nagyra értékeltem, hogy holo-Albert megszabadult a sapkájától és a sáljától. Nem használt semmiféle útszéli hókuszpókuszt. Egyszerűen összecsavarta őket, és a lába közé szorította, de csak akkor tüntette el, amikor biztos volt benne, hogy senki sem néz oda. – Albert, a hajó irányítása leköti minden figyelmedet? – kérdeztem.

– Hát, nem igazán, Robin – vallotta be. – A navigációt teljes egészében rá lehet bízni a számítógépre.

– Így hát csak azért vagy jelen, hogy szórakoztass. Akkor szórakoztass is, de ne így. Mesélj arról, amiről mindig is szerettél volna. A kozmológiáról és a hícsíkről, a mindenség értelméről és Istenről.

– Ha óhajtod, Robin – bólintott beleegyezően. – De talán jobb lenne, ha először elolvasnád ezt a most érkezett üzenetet.

Essie felnézett a sarokból, ahol éppen az egyik programját javítgatta. Albert letörölte a központi képernyőről a csillagtérképet, és kiírta a következő szöveget:

Robinette fiamnak, annak a fickónak, aki elérte, hogy a brazilok a hátukra forduljanak, és halottnak tettessék magukat, semmi sem túl drága. A Magas Pentagon minden emberével készen áll a fogadásukra. Kapcsolódjanak hozzánk.

Manzbergen

– Istenem – sóhajtottam meglepetten és egyben boldogan. – Megcsinálták! Kicserélték az információikat!

– Ez azt bizonyítja – bólintott Albert. – Azt hiszem, most elégedett lehetsz. Essie mögém lépett, és megcsókolta a tarkómat. – Csodálatos, Robin! Befolyásos ember vagy.

– Ugyan, kérlek – vigyorogtam, és egyre csak vigyorogtam. Ha a brazilok átadták az adataikat, akkor az amerikaiak valószínűleg már összeillesztették a sajátjaikkal, és kitalálták, mit kezdjenek azokkal az átkozott terroristákkal és az őrületet keltő PA-jukkal. Nem csoda, hogy Manzbergen tábornok ilyen elégedett volt velem! Én is elégedett voltam magammal. Ez is csak azt mutatta, hogy amikor a hullámok szinte már átcsapnak az ember feje felett, és nem tudja, hova kapjon, akkor csak az egyik problémával szabad törődni, a többi magától is megoldódik... – Micsoda?

– Azt kérdeztem, akarod-e folytatni az imént éppen csak megkezdett beszélgetést – kérdezte reménykedve Albert. – Miért ne? Persze. – Essie visszaült a sarokba, de inkább Alberttel törődött, mint a munkájával. – Akkor, ha nem bánod – mondta Albert szégyenlősen –, nagy örömmel beszélek neked, de nem a kozmológiáról, a végső dolgokról és a hiányzó tömegről, hanem inkább az előző életemről.

– Hadd beszéljen csak, szerelmem – mondtam Essie-nek, aki már éppen tiltakozott volna. – Azt hiszem, ezt most szívesebben hallgatom, mint a hiányzó tömegre vonatkozó elméleteket.

Így hát miközben egyenesen a Magas Pentagon felé repültünk, Albert hátradőlt a pilótaülésben, ölébe vette elnyűtt szvetterét, és a régi időkre emlékezett, amelyeket a svájci szabadalmi hivatalban töltött, meg arra, hogy Belgium királynéja személyesen kísérte zongorán a hegedűjátékát; és mialatt harmadkézről való barátnőmet, Dolly Waltherst nagy elánnal hallgatták ki a katonai titkosszolgálat tisztjei a Magas Pentagon fedélzetén, és mialatt Kapitány, aki akkor még nem volt a barátom, eltüntette beavatkozásának a nyomait, és elveszített szerelmét siratta, és mialatt az én egyszer volt legeslegjobbbarátnőm, Klara Moynlin éppen... éppen...

Nem tudtam, mit csinált abban a pillanatban Klara. Pontosabban szólva, nem is igazán akartam tudni.

17.

A kirakójáték darabkái

Klara új életében azt találta a legnehezebbnek, hogy be kellett fognia a száját. Harcias természetűnek született, és Wannal nem volt nehéz indokot találni a harcra. A férfi kaját, szexet, társaságot és alkalmanként a hajó vezetéséhez segítséget várt tőle – de csak akkor, amikor neki volt szüksége mindezekre, nem máskor. Klarának pedig időre volt szüksége, hogy gondolkodhasson. Át akarta gondolni, mitől siklott ki ilyen döbbenetesen az élete. Annak az esélyével, hogy meghal, mindig is számolt – ha nem is bátran, legalább következetesen. De az a lehetőség, hogy szerencsétlenségére egy fekete lyuk belsejében köt ki harminc évre, mialatt a világ tovább halad nélküle, eszébe sem jutott. Mindezen el kellett töprengenie.

Want nem érdekelte, Klarának mire van szüksége. Amikor kellett neki, akkor rákényszerítette az akaratát. Amikor pedig nem, ezt világosan a tudtára adta. Klarát nem szexuális vágyai aggasztották. Általában ez nem okozott nagyobb gondot, vagy nem volt személyesebb a fürdőszobába járásnál. Wannál az előjáték annyiból állt, hogy lehúzta a nadrágját. Az aktus a saját tempója szerint zajlott, vagyis fölöttébb gyorsan. Az, hogy a testét használják, Klarát kevésbé zavarta, mint a figyelmének megerőszakolása.

Akkor érezte magát a legjobban, amikor Wan aludt. De ez nem tartott sokáig. Wan éber alvó volt. Klara ezalatt a Halott Emberekkel beszélgetett, vagy csinált magának valamilyen ételt, amelyet Wan nem különösebben kedvelt, de olykor egyszerűen csak ült, miközben az űrt bámulta – és ez a szó új értelmet nyert, amikor az egyetlen dolog, amelyet nézni lehetett, a karnyújtásnyira lévő képernyőn volt, amely magát az űrt mutatta. És pont mikor kezdett ellazulni, éles, kellemetlen hang törte meg a csendet: – Már megint lopod a napot, Klara? Micsoda lusta teremtés vagy! Ennyi idő alatt Dolly már egy egész tepsi csokis sütit sütött volna nekem! Még rosszabb volt, amikor kitört rajta a játékos hangulat. Ilyenkor előszedte kis papírtasakjait, üvegcséit és ezüstszelencéit, teli rózsaszín és vörös pirulákkal. Wan ekkoriban fedezte fel magának a drogokat. És ezt az élményt Klarával is meg akarta osztani. Amikor pedig Klarának elege lett az unalomból és a levertségből, hagyta magát rábeszélni. Nem szúrta magát, vagy szippantott vagy nyelt le bármit, amit nem tudott azonosítani, és még azok közül a szerek közül is sokat visszautasított, amiket ismert. De sokat el is fogadott. Az utazás, az eufória nem tartott hosszan, de áldott megkönnyebbülést hoztak üres életébe, amely krahácsolva megállt, és most próbálta magát újra elindítani. Betorzulni Wan társaságában vagy szeretkezni vele még mindig jobb volt, mint válaszolni azokra a kérdésekre, amelyekre nem állt szándékában egyenes választ adni...

– Klara, mondd meg őszintén. Gondolod, hogy végül megtalálom az apámat?

– Reménytelen, szerintem az öregfiú már rég beadta a kulcsot.

...mert az öreg valószínűleg már rég így tett. Akit Wan apjának nevezett, akkoriban hagyta el magányosan az Átjárót, amikor Wan anyja rácsodálkozott a tényre, hogy elmaradt a rendszeres havi menstruációja. És eltűnéséről is csak egy egyszerű értesítést kapott kézhez. Persze lehetséges, hogy beszippantotta egy fekete lyuk. Lehetséges, hogy azóta is ott él, belefagyva az időbe, akárcsak Klara.

De erre borzasztóan kicsi volt az esély.

Klara csodálkozott – persze sok minden máson is, amit az elmúlt harminc év hozott –, hogy Wan milyen könnyedén vetíti a képernyőre és olvassa az ősi hícsí navigációs térképeket. Jó hangulatban – ez csaknem a csúcs volt, s közel negyedóráig tartott – mutogatta Klarának a térképet és a jelöléseket, melyek mindegyike egy olyan égitestet jelölt, amelyen már járt, beleértve azt a fekete lyukat is, amelyikből Klarát előhúzta. Amikor a jókedve elpárolgott, és dühöngve álomba merült, Klara óvatosan megkérdezte a Halott Embereket az atlaszról. Nem mondhatni, hogy tökéletes térképolvasók lettek volna, de az a néhány információtöredék is jóval felülmúlt mindent, amit Klara kortársai valaha is tudtak.

Egyes térképjelek értelme magáért beszélt – olyan magától értődő volt, mint Kolumbusz tojása, ha már egyszer valaki megfejtette a jelentésüket. A Halott Emberek pedig örömmel tanították Klarát. Az volt a probléma, hogy ne mondják el, és mégis elmondják.

– Az objektumok színei? Ez egyszerű – magyarázta a Halott Ember. – Kékek a távolabbiak, vörösek a közelebbiek. – Ez is bizonyítja – súgta a legaprólékosabb Halott Ember –, hogy a hícsík tisztában voltak a Hubble-Humason törvénnyel.

– Kérlek, ne meséld el, hogy mi az a Hubble-Humasontörvény – esdekelt Klara. – Mit jelent a többi jel? Például a keresztek, azokkal a plusz vonalkákkal?

– Azok a nagyobb műtárgyak – sóhajtotta a Halott Ember. – Mint az Átjáró. Vagy az Átjáró Kettő. Vagy az Élelmiszergyár. És...

– És ezek a pipaszerű izék?

– Wan kérdőjeleknek nevezi őket – suttogta a halk hang, habár valójában nem is hasonlítottak kérdőjelekre: hiányzott alóluk a pont, és a fejük tetején álltak. – Legtöbbjük egy fekete lyukat jelöl. Ha megváltoztatod a beállításokat huszonhárom, negyvennégy...

– Maradjatok csendben! – kiáltott Wan, miközben ziláltan kikászálódott az ágyából. – Nem tudok aludni az őrült lármázásotoktól!

– Nem is lármáztunk, Wan – próbált Klara békülékeny hangot megütni.

– Nem is lármáztuk! – ismételte Wan kiabálva. – Ha! – Odadobogott a pilótaüléshez, és belevetette magát, öklét a combjára támasztotta, begörbítette a hátát, és fenyegető pillantásokat lövellt Klara felé. – Mi van akkor, ha történetesen enni akarok valamit? – követelőzött.

– Enni akarsz?

A férfi megrázta a fejét.

– Vagy ha szeretkezni akarok?

– Szeretkezni akarsz? – Akarok, akarok! Mindig vitatkozol! És nem vagy valami jó szakács, és az ágyban sem vagy annyira izgató, mint állítottad. Dolly jobb volt.

Klara azon kapta magát, hogy visszafojtja a lélegzetét, és kényszeríti magát, hogy lassan, csendben kieressze a tüdejében felgyűlt levegőt. De mosolyogni már nem volt ereje.

Wan elvigyorodott. Szemmel láthatólag élvezte, hogy fájdalmat okozott neki.

– Emlékszel Dollyra? – kérdezte derűsen. – Miattad hagytam az Átjárón. És ott az a törvény, hogy ha nem fizetsz, akkor levegőt sem vehetsz, neki pedig nem volt pénze. Csodálnám, ha még életben lenne.

– Még él – csikorogta Klara, és remélte, hogy igaza van. Dolly mindig fog találni valakit, aki kifizeti a számláit. – Wan? – próbálta elterelni a beszélgetést Dollyról, mielőtt az még jobban elfajul. – Mit jelentenek ezek a sárga csillámok a képernyőn? Úgy vettem észre, hogy a Halott Emberek nem tudják.

– Senki sem tudja. Hülye vagy, ha azt képzeled, tudok valamit, amiről a Halott Embereknek sincs fogalmuk. Néha nagyon ostoba vagy – panaszkodott. És ebben a pillanatban, amikor úgy tűnt, Klara rögvest felrobban, megszólalt a női Halott Ember vékonyka hangja:

– Állítsd be a huszonhárom, negyvennégy, kilencvenhét, nyolc, tizennégyet.

– Micsoda? – hökkent meg Klara.

– Állítsd be a huszonhárom... – ismételte meg a hang a számsort.

– Mi ez? – kérdezte Klara, és Wan magára vállalta a válaszadó szerepét. Nem fordult felé, de az arckifejezése megváltozott, már nem volt annyira ellenséges. Inkább feszült. Mondhatni rettegő.

– A térkép egyik beállítása – mondta. – és mit mutat?

– Állítsd be, és próbáld ki – fordította félre a fejét.

Klara nehezen boldogult a szabályozókerekekkel, amiben nyilván az is közrejátszott, hogy eddigi tapasztalatai szerint repülés közben ezeket állítgatni felért az öngyilkossággal: nem tanulta soha a térkép beállítását, és a tanfolyamon, ahol a hajó vezetésére tanították, azt sulykolták belé, hogy a pályabeállítások megváltoztatása csaknem mindig egyenlő a biztos pusztulással. De amint megtette, a képernyő ábrái vibráló körforgásba kezdtek, majd megálltak, hogy megmutassák – de mit is akartak megmutatni? Egy csillagot? Vagy egy fekete lyukat? Bármi volt is az, kadmiumsárgán fénylett, körülötte pedig nem kevesebb mint öt fejtetőre állított kérdőjel jelent meg a képernyőn. – Mi ez? – kérdezte.

– Ez nagyon nagy – fordult felé lassan Wan. – És nagyon, de nagyon messze van. És most éppen oda tartunk – tűnt el minden ellenséges kifejezés az arcáról. Klara már csaknem visszakívánta, hiszen ami felváltotta, az nem volt más, mint a csupasz, kétségbeesett félelem.

És ezalatt...

Ezalatt Kapitány és a legénysége feladatuk első szakaszának végéhez közeledtek, habár ez egyáltalán nem volt sétagalopp. Kapitány még mindig Kétszert gyászolta. A nőstény sovány, fakó, fényes testét, melyből távozott a tudat, kilökték az űrbe. Otthon minden további nélkül újrahasznosították volna, mivel a hícsík nem tápláltak szentimentális érzelmeket a holttestek iránt. De mivel a hajó fedélzetén nem volt ehhez szükséges felszerelés, kilőtték a semmibe. Kétszer fennmaradó részét betárolták az ősi tudatok közé, és ahogy Kapitány bejárta új, ismeretlen hajója fedélzetét, időnként öntudatlanul megérintette azt a tárolót, ahová a kedvesét bezárták.

Nem csupán személyes veszteség érte. Kétszer az irányító feladatkörét látta el, és a szállítást nélküle nem tudták tökéletesen elvégezni. Bár Korcs mindent kihozott magából, amit csak tudott, nem volt képzett a berendezés kezelésében. Kapitány idegesen hajolt fölé, de ezzel nem segített rajta. – Nem vagyunk még stabil orbitális pályán – sziszegte, meg: – Remélem, a legénység nem kap tengeribetegséget attól, hogy meghintáztatod őket. – Korcsnak rángatóztak az izmai, de nem felelt. Tudta, hogy Kapitány mitől ilyen ideges és kötekedő.

De végül megnyugodott, és vállon veregette Korcsot, hogy jelezze: kezdődhet a kirakodás. Az óriási buborék megremegett, és forogni kezdett. Két pólusa között sötét vonal jelent meg, majd kinyílt, mint egy virág. Korcs felsóhajtott a megkönnyebbüléstől, kiengedte a bevont vitorlájú vitorlást, mire az kicsusszant.

– Kemény útjuk volt – jegyezte meg a kommunikációs tiszt, miközben Kapitány háta mögé lépett.

Kapitány megrántotta a hasát, ami a hícsíknél egyenértékű a vállvonogatással. Eddigre a vitorlás már kiért a nyíláson, Korcs pedig elkezdte összezárni a két hatalmas félgömböt.

– Mi van a te feladatoddal, Bakancs? Az emberi lények még mindig locsognak?

– Attól tartok, jobban, mint valaha.

– Egyesült tudatok! Hogy halad az emberek nyelvének megfejtése?

– A tudatok dolgoznak rajta. – Kapitány lehangoltan bólintott, majd kinyújtotta a kezét, hogy megragadja a két lába között elhelyezkedő erszényen lógó nyolcszögletű amulettet. Szerencsére épp idejében fogta vissza a mozdulatot. A megnyugvás, amit szerezhet, ha megkérdezi a tudatokat, mennyire haladtak előre a fordítással, nem enyhítené azt a fájdalmat, hogy Kétszer hangját is az övék között hallja. Persze előbb vagy utóbb meg kell hallgatnia. Most azonban még nem.

Mélyen beszívta a levegőt, és kiadta Korcsnak a parancsot:

– Összezárni, energia ki, hadd lebegjen! Ennél többet jelen pillanatban nem tehetünk. Bakancs! Küldj nekik egy üzenetet! Kérj elnézést azért, mert nem tudtuk jobb helyen kiengedni őket, és ígérd meg, hogy ha lehetséges, vissza fogunk jönni. Fehérzaj! Az űr minden hajóját vetítsd ki a képernyőmre!

A navigátor bólintott. Műszerpultja felé fordult, és egy pillanat múlva a képernyő megtelt sárga farkú üstökösök miriádjaival. A magok színe jelezte a távolságot, a farok hossza pedig a sebességet.

– Melyik az a konzervnyitós őrült? – kérdezte Kapitány, mire a képernyő egy területe nőni kezdett, míg már csak egyetlen objektum látszott rajta.

Kapitány felszisszent a meglepetéstől. Amikor utoljára látta ezt a különleges hajót, még biztonságban horgonyzott az anyarendszerében. Most viszont nagy sebességgel száguldott, messze maga mögött hagyva kiindulási helyét.

– Hova tart?

– Egy pillanat, Kapitány – rángatta meg Fehérzaj szálkás arcizmait.

– Csináld már, mire vársz!

Más helyzetben Fehérzaj sértőnek találhatta volna a Kapitány stílusát. A hícsík nem szoktak modortalanul szólni egymáshoz. De a körülményeket most nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Az a tény, hogy ezek a senkiházi emberek rátették a kezüket arra az eszközre, amellyel be lehet hatolni egy fekete lyuk eseményhorizontja mögé, már magában is ijesztő volt. Még rosszabb volt azonban, hogy megtöltik az étert üvöltő, ostoba kommunikációjukkal. Ki tudja, mi lesz a következő lépésük? A legénység egyik tagjának a halála volt az utolsó csepp a pohárban, ez tette útjukat a legrosszabbá a régi napok óta, mielőtt Fehérzaj a világra jött volna, amikor tudomást szereztek az idegenekről...

– Ez furcsa – panaszkodott Fehérzaj. – Nem találok semmi fontosat az útvonaluk mentén.

Kapitány a képernyő hieroglifáira meresztette a szemét. Megfejtésük külön képzést igényelt, de Kapitány a legénység minden tagjának a feladatához értett valamelyest, és látta, hogy a jelzett útvonal mentén belátható távolságon belül valóban nincs semmi lényeges.

– Mi a helyzet azzal a gömbhalmazzal? – kérdezte.

– Nem hinném, Kapitány Nem esik bele közvetlenül a repülési útvonalukba, és különben sincs arra semmi. Egyáltalán semmi, egészen a galaxis pereméig.

– A tudatok! – szólalt meg egy hang a háta mögött. Kapitány megpördült. Pukkancs, a fekete lyukakkal foglalkozó operátor állt mögötte, és minden izma vadul rángatózott. A testéből sugárzó félelem még azelőtt megvilágította a helyzetet, mielőtt szóra nyitotta volna a száját.

– Nyújtsd meg az útvonalát! – Fehérzaj értetlenül nézett rá. – Hosszabbítsd meg! Kifelé tart a galaxisból!

A navigátor tiltakozni kezdett, majd hirtelen felfogta a közlés értelmét. Izmai megrándultak, ahogy engedelmeskedett. A képernyő villódzott. A szaggatott sárga vonal egyre hosszabban szelte ketté az ernyőt. Átvágott a sűrű, sötét, üres űrön.

De az űr nem volt teljesen üres.

Mélykék objektum emelkedett ki a képernyő feketeségéből, majd elhalványult, színe sárgába váltott. Mérete már az eredeti ötszörösére duzzadt. A legénység egy emberként szisszent fel, majd elhallgattak, amikor a hajó útvonalát jelző vonal megérintette az alakzatot.

A hícsík egymásra pillantottak, de egyikük sem szólt egy szót sem. Az egyetlen hajó, amely a legnagyobb kárt tudta okozni, amit csak el tudtak képzelni, most úton volt a felé, hogy okozzon is.

18.

A Magas Pentagon fedélzetén

A Magas Pentagon nem egy orbitális pályán keringő műhold. Egész pontosan öt műhold. Nem pont ugyanarra a pályára állították őket, így ez az öt hatalmas, felfegyverzett acélhenger valcert járt egymás körül. A legkülső pályán Alfa, Delta pedig legközelebb a Földhöz, majd elfordultak kissé, és máris Epszilon került kívülre, Gamma pedig belülre, miközben egymást kerülgették és így tovább. Miért – kérdezhetné valaki – választották ezt a megoldást ahelyett, hogy egy nagy állomást építettek volna? Nos, a válasz egyszerű: egy öt egységből álló alakzatot ötször nehezebb támadás közben megsemmisíteni, mint egy nagyot. Személyesen is csak arra tudok gondolni, hogy a szovjet Tyuratam Orbit és a kínai Kukucska-Kína harcálláspont egyaránt egy egységből álló építmények. És persze az Amerikai Egyesült Államok meg akarta mutatni, hogy jobban végzi náluk a dolgát. Vagy legalábbis másképp. Mind még a háborúból maradt meg. Valaha azt tartották, ez a legjobb védelmi vonal. Úgy feltételezték, hogy hatalmas, nukleáris erőművekkel táplált lézerei képesek megsemmisíteni minden támadórakétát ötvenezer mérföldes körzetben. Talán valóban képesek is lettek volna rá – amikor megépítették őket –, és talán még három hónappal azután is. Egészen addig, amíg a többiek el nem kezdtek használni hasonló fegyverrendszereket és radarzavaró trükköket, ennélfogva mindenkinek vissza kellett térni a hidegháborús módszerekhez. Sajnálatos módon ezt meg is tették, de ez már egy másik történet.

Így hát soha nem láttuk a Pentagon négyötödét, hacsak a képernyőkön nem. Az a modul, ahová minket irányítottak, a legénységi szállást és az adminisztrációs részleget foglalta magában – na meg a hidat. Ez volt a Gamma. Hatvanezer tonna acél és hús – megközelítőleg akkora, mint a Nagy Piramis, és hozzá egészen hasonlatos is –, és azonnal rájöttünk, hogy bármennyire szívélyes kedvében volt is Manzbergen tábornok a földön, itt, az orbitális pályán úgy fogadtak minket, mint a leprásokat. Azzal kezdték, hogy alaposan megvárakoztattak bennünket a dokkolásnál.

– Feltételezem, jól bekapták a pillanatnyi elmebajt – spekulált Essie, miközben morcosan bámult a képernyőre, amelyen nem látszott más, mint a Gamma fémköpenye.

– Attól még nem kéne így viselkedniük – mondtam, mire Albert hozzátette a maga olcsó megjegyzését:

– Szerintem nem kapták be annyira, de mindenesetre készen állnak arra, hogy nagyon keményen odacsapjanak. Nem szeretem az ilyen dolgokat, már túl sok háborút láttam. – Játszadozott Két Százalékos gombjával, és egy hologramhoz méltatlanul szerfölött idegesnek tűnt. Viszont nagy igazságot mondott. Néhány héttel azelőtt, amikor a terroristák a PA-fiukkal mindenkit elhülyítettek, az állomás egész legénysége bedilizett egy percre. Szó szerint egy percről volt szó, nem többről. És még jó, hogy nem tartott tovább, mert az alatt az egy perc alatt a tizenegy szolgálattevő állomás közül, melynek mindnek egyszerre kellett harckészültségben állnia, hogy protonsugárral támadhassanak földi városokat, nyolc harckészültségbe került. És nem sok hiányzott hozzá, hogy meg is húzzák a ravaszt.

De Essie-t nem ez aggasztotta.

– Albert – szólalt meg. – Ne játszd a kisded játékaidat, csak ideges leszek. Különben sem vettél részt személyesen egy háborúban sem. Te csak egy program vagy.

– Ahogy óhajtja, Mrs. Broadhead – hajolt meg Albert. – Bocsánat. Amúgy épp most vettem az engedélyt, hogy dokkolhatunk, és önök az állomás fedélzetére léphetnek.

Így is tettünk, miközben Essie elgondolkozó pillantást vetett a válla fölött a hajón hagyott Albertre. Egy zászlós várt minket, aki egyáltalán nem tűnt lelkesnek. Végighúzta a hüvelykujját a hajó adatcsipjén, mintha csak arról akarna meggyőződni, hogy le tudja-e dörzsölni róla a mágneses tintát.

– Aha – jegyezte meg. – Már értesültünk az érkezésükről. Képzeljék, egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy a dandártábornok jelen pillanatban ráér.

– Egyáltalán nem a dandártábornokkal akarunk találkozni – magyarázta szirupos hangon Essie. – Egyszerűen csak egy bizonyos Mrs. Dolly Walthersszel, akit maguk itt tartanak.

– Ó, hát persze, asszonyom. De Cassata dandártábornoknak alá kell írnia az engedélyüket, és most rettenetesen elfoglalt. – A mentegetőzés után suttogni kezdett egy telefonba, majd kissé vidámabb arccal fordult felénk. – Lennének szívesek követni? – kérte, majd végre kivezetett minket a fogadótérből.

A súlytalanság állapotában a mozgás nagy jártasságot kíván, én pedig már régen gyakoroltam. Ráadásul a fejemet is kíváncsian forgattam jobbrabalra. Minden újdonságként hatott rám. Az Átjáró egy aszteroida, amelyet a hícsík réges-rég átlyuggattak, és az alagutak falát mindenfelé kékesen derengő hícsí fémmel burkolták. Az Élelmiszergyár, a Hícsí Mennyország és minden nagyobb műtárgy, amelyet meglátogattam, szintén hícsí konstrukciók voltak. Teljesen összezavarodtam attól, hogy most léptem első ízben egy emberek építette hatalmas űrállomás fedélzetére. Sokkal inkább idegennek éreztem, mint bármit, amit a hícsík konstruáltak. Semmi barátságos kék fény. Csak a festett acél. És nem terveztek orsó alakú termet sem a középpontjába. Nem voltak félelemtől tántorgó vagy éppen diadalmas feltárók, és hiányzott a múzeum is, ahol meg lehetett tekinteni mindazokat a műtárgyakat, amelyeket a hícsík hagytak szerte a galaxisban. Ezzel szemben bőségesen láttam katonákat testhez tapadó uniformisban, akik – valamilyen általam felfoghatatlan okból – bukósisakot viseltek. De mindenek között a legmeglepőbbnek azt találtam, hogy a derekukon a fegyvertartó üres volt.

Lassítottam, és felhívtam Essie figyelmét erre a furcsaságra.

– Mintha nem bíznának a saját embereikben – jegyeztem meg. Válaszképpen megragadta a galléromat, megrázott, és előremutatott, ahol a zászlós várt ránk. – Ne beszéld ki a házigazdáinkat, Robin. Legalábbis ne a hátuk mögött.

Íme. Ez lesz az a hely.

Egy perc múlva már kifulladva vonszoltam magam egy folyosóban.

– Egyenesen előre az ajtón, hölgyem és uram – mondta a zászlós, mi pedig természetesen követtük az utasításait. De az ajtó mögött teljesen üres szoba fogadott minket, eltekintve a falakra szerelt kapaszkodóktól.

– Hol van a dandártábornok? – követelőztem.

– Már mondtam, uram, hogy most nagyon elfoglalt. De amint tud egy kis időt szakítani önökre, jönni fog – és pengeéles mosollyal az arcán ránk zárta az ajtót. Érdekes módon az ajtónak – ezt mindketten egyszerre vettük észre

– Nem szereltek kilincset a belső oldalára.

Mint mindenki, én is számtalanszor elképzeltem már, hogy letartóztatnak. Az embert lefoglalja az élete: pénzt keres, vagy rendbe rakja valakinek a könyvelését, esetleg új, nagyszerű szimfónián dolgozik, amikor egyszerre csak kopognak az ajtón. – Ellenállás nélkül jöjjenek ki! – parancsolják, majd bilincset kattantanak az ember csuklójára, felolvassák a jogait, és a következő pillanatban már egy ehhez hasonló helyen találja magát. Essie remegett. Neki is voltak saját elképzelései a letartóztatásról, habár, ha van valaki, akinek tiszta a múltja, akkor az ő.

– Hát nem ostobaság? – kérdezte inkább magától, mint tőlem. – Milyen kár, hogy nincs itt egy ágy sem. Most lenne elég időnk, hogy kihasználjuk. Megveregettem a kezét. Tudtam, csak azért mondja, hogy felvidítson.

– Azt mondták, a dandártábornok nagyon elfoglalt – emlékeztettem.

Így hát vártunk.

Félórával később éreztem, hogy Essie teste megfeszül, arcán vad kifejezés jelent meg, az én agyamra is hasonló tomboló köd borult...

Majd elmúlt, és egymásra néztünk. Csak pár pillanatig tartott. Ahhoz elég volt ez az idő, hogy kitaláljuk, mivel volt körülöttünk mindenki elfoglalva, és miért nem tartott fegyvert senki sem magánál.

A terroristák újra lecsaptak – de ezúttal a támadás nem volt több kósza széllökésnél.

Amikor végül a zászlós visszajött értünk, jókedvűnek tűnt. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy barátságosan viselkedett. Továbbra sem kedvelte a civileket. Elég vidám volt ahhoz, hogy szélesen mosolyogjon, és elég ellenséges, hogy ne árulja el nekünk az okát. Hosszú ideig voltunk odabent. Nem kért elnézést, egyszerűen csak odavezetett minket a parancsnoki irodához, miközben végigvigyorogta az utat. Amikor odaértünk, a pasztellszínekre festett acélfalon lógó, West Pointot ábrázoló hologram és egy ventilátor alatt, mely hősiesen próbálta elkavarni a szivarfüstöt, a mosolygó Cassata dandártábornokot pillantottuk meg.

Nem sok magyarázata lehetett ennek a rejtélyes vidámságnak, így hát vaktában céloztam, és kimondtam, ami az eszembe jutott:

– Gratulálok, dandártábornok úr, hogy nyakon csípte a terroristákat – udvariaskodtam.

A mosoly egy pillanatra eltűnt az arcáról, majd ismét visszatért. Cassata alacsony ember volt, kissé kövérebb annál, mint amit a katonaorvosok elfogadhatónak tartanak; combja kidomborodott olajzöld nadrágja varrása mentén, ahogy az íróasztala szélén ült.

– Ha jól értesültem, Mr. Broadhead – kezdte –, azért jött, hogy kikérdezze Dolly Waltherst. Természetesen megteheti, felhatalmaztak rá, hogy engedélyezzem. De nem válaszolhatok önnek semmire, ha a válasz az állomás biztonságát veszélyezteti.

– Ilyen kérdéseket nem is szándékoztam feltenni – mutattam rá, majd megéreztem, hogy Essie „Miért-kötözködsz-ezzel-a-csúszómászóval?” pillantása szinte égeti a tarkómat, mire hozzátettem: – Egyébként nagyon kedves öntől, hogy fogadott minket.

Bólintott, mint aki természetesnek veszi, hogy ő bizony nagyon kedves.

– Ennek ellenére fel szeretnék tenni önöknek egy kérdést: miért akarnak találkozni vele? Nem bánják, hogy megkérdezem?

Még mindig magamon éreztem Essie izzó pillantását, és ez visszatartott attól, hogy kerek perec kimondjam: igenis bánjuk.

– Egyáltalán nem – hazudtam. – Mrs. Walthers elég sok időt töltött egy jó barátom társaságában, akivel nagyon szeretnék találkozni. Azt reméljük, felvilágosítással szolgálhat, hol kellene keresnünk a... ööö... a barátomat.

Nem sok értelme volt, hogy nem árultam el, férfiról vagy nőről van-e szó. Már biztos kiverték szegény Dollyból, hogy mindössze két emberre gondolhatok, és kettejük közül Want nem igazán nevezhetem a barátomnak. A tábornok zavartan nézett rám, majd Essiere vándorolt a tekintete, és megszólalt:

– Mrs. Walthers minden bizonnyal népszerű fiatalasszony. Nem tartom fel önöket tovább. – Majd a zászlós gondjaira bízott minket, hogy kísérjem bennünket a célunkhoz.

Mint idegenvezető, a zászlós tökéletes kudarcot vallott. Nem válaszolt a kérdéseinkre; ráadásul önként sem szolgált semmiféle felvilágosítással. Engem viszont egyre inkább furdalt a kíváncsiság, mert a Pentagonon friss sérüléseket vettem észre. Nem igazán fizikai sérüléseket, de a híd szemmel láthatóan megsínylette az elmúlt őrület pillanatát. A programot, amely elzárta az állomás többi részétől, maguk az ügyeletesek tették tönkre. Szerencsére nyitott helyzetben rongálták meg, különben csak vigyorgó koponyák fogadták volna azokat, akik az éhen halt rabokra végül rátörik a bejáratot.

Erre menet közben jöttem rá, amikor egy cellasoron vezettek minket végig, megfigyeltem, hogy minden cellaajtó nyitva áll, de a folyósokon unatkozó katonai rendészek gondoskodtak arról, hogy az összes őrizetes a helyén maradjon. A zászlós megállt, hogy néhány rövid mondatot váltson az őrparancsnokkal. Mialatt várakoztunk, Essie a fülembe súgta:

– Ha nem kapták el a terroristákat, miért volt olyan kedves hozzád a tábornok?

– Jó kérdés – feleltem. – Már csak egyvalami érdekelne. Miért mondta, hogy Dolly nagyon népszerű fiatalasszony?

A zászlós egészen megbotránkozott azon, hogy egymás után megszólaltunk. Rövidre fogta a beszélgetést a hadnaggyal, és sietve továbbvezetett minket az egyik nyitott cellához, amely látszatra semmiben sem különbözött a többitől.

– Itt a fogoly, akit látni akarnak – mutatta. – Arról kérdezik, amiről csak akarják, de meg kell mondanom, nem tud valami sokat.

– Azt sejtem – feleltem. – Mivel ha tudna, nem találkozhatnánk vele, vagy nincs igazam? – Erre a kijelentésre ismét kaptam Essie-től egy metsző pillantást. Ráadásul megint csak igaza volt. Ha nem bosszantom fel a zászlóst, akkor hátrál néhány lépést, hogy nyugodt körülmények között beszélhessünk Dollyval, ahelyett hogy ott posztolna közvetlenül a hátunk mögött a nyitott ajtóban.

De az is lehet, hogy mégsem. Én ez utóbbira szavaztam volna.

Dolly Walthers olyan alacsony volt, mint egy gyerek. Hangja is kamaszosan magasra ívelt, a foga viszont meglehetősen rossz állapotban volt. Nem a legjobb formájában találtunk rá. Rémült volt, kimerült, dühös és mogorva.

És én sem lehettem jobb állapotban. Teljesen összezavart a tudat, hogy az előttem álló fiatal nő heteket töltött életem nagy szerelmének a társaságában – vagy nevezzem inkább életem egyik nagy szerelmének a kettő közül? Elég könnyedén beszélek róla. Pedig nem volt éppen könnyű dolog. Nem tudtam, mit kellene csinálnom vagy mondanom neki.

– Köszönj szépen, Robin! – noszogatott Essie.

– Helló, Walthers kisasszony – mondtam engedelmesen. – Robinette Broad head vagyok.

A nőnek volt stílusa. Előrenyújtotta a kezét, mint egy jól nevelt kislány.

– Tudom, kicsoda ön, Mr. Broadhead. Azelőtt is tudtam, hogy nemrégen találkoztam a feleségével. – Udvariasan kezet ráztunk, miközben arcán felfénylett egy bizonytalan, szomorú mosoly. Egész addig nem értettem az okát, amíg meg nem mutatta az engem ábrázoló bábot. De egyben nagyon zavartnak is látszott. – Mintha azt emlegették volna, hogy négyen akarnak találkozni velem – vetett a zászlósra egy flegma pillantást a vállam fölött, miközben a többieket kereste.

– Csak ketten jöttünk – mondta Essie, és rám nézett, hogy szólaljak már meg végre én is.

De csendben maradtam. El sem tudtam képzelni, mit is mondhatnék. Ha csak Essie állt volna mellettem, talán el tudtam volna mondani Dolly Walthersnek, kicsoda Klara, mit jelentett nekem a múltban, és a segítségét kértem volna – bárminemű segítségét. Vagy ha csak a zászlós lett volna ott, akkor figyelmen kívül tudtam volna hagyni, akárcsak valami bútordarabot. Legalábbis azt hiszem, meg tudtam volna tenni – de mindketten ott álltak, nekem pedig gombóc nőtt a torkomban, mialatt Dolly Walthers kíváncsi tekintettel, Essie pedig várakozóan méregetett, és még a zászlós is felém fordult.

Essie bőszen felsóhajtott, majd megkönyörült rajtam, és elhatározásra jutott. Átvette a beszélgetés irányítását. Dolly Walthers felé fordult.

– Dolly – szólalt meg gyorsan. – Hadd mutassam be a férjemet, Robinette Broadheadet. Ez a találkozás elég megrázó a számára, de ennek az okát nem tudom hirtelenében elmagyarázni. Azért is az elnézését kell kérnem, hogy hagytuk, hogy a katonai rendőrség elvigye; én is hasonló megrázkódtatást éltem át, mint a férjem. Jelen pillanatban az a fontos, amire készülünk. Először is, elintézzük, hogy kikerüljön erről a helyről. Másodszor, megkérjük, hogy csatlakozzon hozzánk, és együtt indulunk Wan, valamint Gelle-Klara Moynlin felkutatására. Elfogadja?

Mindez villámgyorsan zajlott le. Dollynak nem sok ideje maradt átgondolni az ajánlatot.

– Nos... – tétovázott. – Én...

– Akkor jó – biccentett Essie. – Most megyünk, és elrendezzük, amit kell.

Hé, zászlós! Vigyen minket vissza az Igaz Szerelem fedélzetére, de tüstént! A zászlós döbbenten nyitotta szóra a száját, de én megelőztem.

– Essie, nem kellene erről kikérnünk a dandártábornok véleményét is?

Essie megszorította a kezemet, és a szemembe nézett. Mégpedig szánakozva. A szorításából pedig a „fogd-beaz-ostoba-szádat-Robin!” kifejezést olvastam ki, miközben csaknem eltörte az ujjamat.

– Szegény báránykám – mondta bocsánatkérően a tiszt felé fordulva. – Épp most esett át egy súlyos műtéten. Teljesen össze van zavarodva. Gyorsan menjünk a hajóra a gyógyszeréért!

Amikor Essie elhatározza, hogy véghezvisz valamit, a legjobb az volt, ha engedtem a saját feje után menni. Fogalmam sem volt, mit forgat a fejében, de annyit még én is kitaláltam, hogy tökéletes tervet agyalt ki. Felvállaltam egy öregedő tata szerepét, aki zavarodott a súlyos műtéttől, és hagytam, hadd vezessen karon fogva a zászlós mögött a Pentagon folyosóin.

Lassan haladtunk, mert a folyosókon nagy tömeg nyüzsgött. A zászlós megállított minket egy kereszteződésnél, és meg kellett várnunk, amíg elvonul előttünk egy csapat rab. Valami előttünk ismeretlen okból kifolyólag a legénység kiürítette az egész börtönblokkot. Essie oldalba bökött a könyökével, és lopva a fali monitorok felé mutatott. Sokukon csak jelzések fénylettek, mint például 7. raktár, Személyzeti latrinák, V. dokk és így tovább. De a többin...

A többi a dokkokat mutatta, ahová valami hatalmas érkezett. Óriási, otromba, emberek által készített; vagyis első pillantásra inkább emberinek lehetett gondolni, mint hícsínek. Ez nem csak a formájából derült ki, vagy abból a tényből, hogy szürke acélból építették, nem pedig kékesen csillogó hícsí fémből. A bizonyítékot azok a fegyvercsövek szolgáltatták, amelyek fenyegetően meredtek elő az orrából.

Tudtam, hogy a Pentagon hat ilyen hajót veszített el, amikor megpróbálta összeházasítani őket a hícsík fénynél gyorsabb hajtóművével. De nem bántam, hiszen az ő hibáikból tanultak az Igaz Szerelem tervezői. De nem szerzett túlzott örömöt látni azokat a fegyvereket. Egy hícsí hajón nyoma sincs ilyesminek.

– Gyerünk tovább! – csattant fel a zászlós, és metszően bámult ránk. – A maguk jelenléte itt nemkívánatos. Mozgás! – indult el a viszonylag kiürült folyosón, de Essie megállította.

– Errefelé gyorsabb – mutatott a Dokkok feliratra. – Oda tilos a belépés mordult fel a zászlós.

– De nem olyasvalakinek, aki a szívén viseli a Pentagon sorsát, ráadásul gyengélkedik – vágott vissza Essie, miközben karomnál fogva húzott a nyüzsgő embertömeg felé. Egyre titokzatosabban viselkedett, de hirtelen rájöttem, mit akar. A cirkáló arra a hírre érkezett, hogy elkapták a terroristákat, Essie pedig egy pillantást akart vetni rájuk.

Abban a pillanatban csípték el a terroristák lopott hajóját, amikor azok bekapcsolták a PA-t. Tüzeltek rájuk. Nyolc fő tartózkodott a fedélzeten – nyolcan egy olyan hícsí hajóban, ahol öten is szoronganak! Hárman közülük túlélték a támadást, őket elfogták. Egyikük eszméletlenül hevert. A másik elveszítette az egyik lábát, de magánál volt. A harmadik megőrült.

Minden figyelem az őrültre irányult. Fiatal fekete lány volt – azt mondták, Sierra Leonéból –, aki szünet nélkül sikított. Kényszerzubbonyt húztak rá. Első pillantásra látszott, hogy már régóta viseli, mert a foltos szövet bűzlött, a haja teljesen összekuszálódott, az arca pedig halottsápadtan világított. Valaki a nevemen szólított, de oldalamon Essie-vel előrébb nyomakodtam, hogy jobban láthassak.

– Oroszul beszél – ráncolta a homlokát Essie. – De nem valami jól. Az akcentusa grúz. Nagyon erős. Azt mondja, hogy gyűlöl minket.

– Ezt magamtól is kitaláltam – jegyeztem meg. Már eleget láttam. Amikor a zászlós is keresztültört a tömegen – miközben dühös parancsszavakat kiáltozott az embereknek, hogy kotródjanak az útból –, hagytam, hogy visszahúzzon, majd újra meghallottam, hogy valaki a nevemen szólít.

Akkor hát nem a zászlós szólt az imént sem? Tulajdonképpen most döbbentem rá, hogy nem is férfihangot hallottam. A rabok felől érkezett, akiket kifelé tereltek celláikból. A kínai lány. Janie valaki.

– Te jó isten – fordultam oda a zászlóshoz. – Hát őt miért tartóztatták le? – Ez katonai ügy, magának semmi köze hozzá, Broadhead – csikorogta. – Gyerünk! Nem tartózkodhat itt!

Nem érdemes vitatkozni valakivel, aki már előre döntött. Nem is kérdeztem újra. Egyszerűen odasétáltam a rabokhoz, és megkérdeztem Janie-t. A többi rab is nő volt, mindnyájan katonák, akiket engedély nélküli kimaradásért büntettek meg, vagy talán azért, mert képen töröltek egy olyan alakot, mint a mi zászlósunk – egyszóval meg voltam róla győződve, hogy egytől egyig tisztességes emberek. Csendben figyeltek minket.

– Audee akarta, hogy idejöjjek, mert elkapták a feleségét – magyarázta olyan arckifejezéssel, mintha azt mondta volna, hogy Audee harmadik stádiumú szifiliszben szenved. – Így hát felszálltunk egy siklóra, és amint megérkeztünk, már be is kasztliztak bennünket.

– Ez volt az utolsó csepp a pohárban, Broadhead – üvöltött a zászlós. – Ha nem jön onnan azonnal, magát is letartóztatom! – Kezét a fegyvertartója fölé tartotta, amely ezúttal egyáltalán nem volt üres. Essie udvariasan mosolyogva mellé lépett.

– Ne is törődjön vele, zászlós – nyugtatgatta. – Vár minket az Igaz Szerelem. Nem fogjuk tovább bosszantani. Már csak annyi maradt, hogy megkeressük a tábornokot, és feltegyük neki a még megválaszolatlan kérdéseinket.

A zászlós erre a kijelentésre csak a szemét forgatta.

– Asszonyom – dadogta. – Asszonyom. Itt nem beszélhet a tábornokkal!

– De még mennyire, hogy beszélhetek! A férjemnek orvosi ellátásra van szüksége, tehát meg is fogja kapni. Cassata dandártábornok udvarias ember, igaz? West Point? Ott nagy hangsúlyt fektetnek a jó modorra, az udvariasságra, a köhögés és a tüsszentés elfojtására. És egyben azt is üzenem, hogy a férjemnek kitűnő a konyakja, és éppen társaságot keres, akivel koccinthat.

A zászlós reményvesztetten elbotorkált. Essie rám nézett, én pedig rá.

– Mihez kezdünk most? – kérdeztem.

– Először elrendezem Alberttel a konyakot – ütögette meg a homlokomat. – És a többit is – fordult el, majd orosz parancsszavakat kezdett darálni gyors egymásutánban. – Így. Most már nincs más dolgunk, csalt várni a tábornokra.

Nem kellett sokáig várnunk, de mire végül befutott, csaknem megfeledkeztem róla. Essie-t lekötötte az őrrel való beszélgetés, akit a zászlós hagyott hátra mellettünk, én pedig mélyen a gondolataimba merültem. A változatosság kedvéért most nem Klara járt az eszemben, hanem az afrikai nő és majdnem ugyanolyan őrült társai. Be kell vallanom, megrémített a látványuk. Régen ott volt a PFSZ meg az IRA, na és a Puerto Ricó-i nacionalisták, a szerb szeparatisták meg a német, az olasz és az amerikai gazdag kölykök, akik az apjuk ellen akartak küzdeni – ó, rengeteg terrorista került ki közülük –, de ezek mind külön célokért harcoltak. Az a tény, hogy most összefogtak, egészen meghökkentett. A szegény és a haragos megtanulta egyesíteni a dühét és a forrásait – semmi kétség: elérték, hogy rájuk figyeljen a világ. Nem állítja meg őket, hogy elveszítettek egy hajót, csak elviselhetővé teszi egy darabig az életet – vagy csaknem elviselhetővé.

De ahhoz, hogy megoldjuk a problémáikat – vagyis megbékítsük őket, és megadjuk mindazt, ami az életükhöz kell –, ennél többre van szükség. A legjobb, amit tehetünk, az Peggy Földjének és a hozzá hasonló bolygóknak a gyarmatosítása. Talán ez az egyetlen válasz erre a súlyos kérdésre, de nagyon lassú. Havonta háromezernyolcszáz szerencsétlen indulhat útnak a szállítóhajó fedélzetén egy jobb világ felé. Ezzel szemben havonta közel negyedmillióan születnek, és könnyű elvégezni a végzetes műveletet:

250 000-3 800 = 246 200

Ennyi új szerencsétlennel kell számolnunk minden egyes hónapban. Az egyedüli reményünk, hogy százával, ezrével állítjuk szolgálatba az új és az eddiginél nagyobb szállítóhajókat. Már száz is enyhíteni tudná a jelen nyomorúságát. Ezerrel pedig egyszer s mindenkorra meg lehetne szüntetni – de honnan vegyünk ezer nagyméretű szállítóhajót? Nyolc hónapba telt az Igaz Szerelem megépítése, és sokkal több pénzbe került, mint amennyit eredetileg rá szántam. Menynyi pénzbe kerülne, ha ezerszer ekkorát építenénk?

A tábornok hangja szakítottá félbe a gondolatmenetemet.

– Ez – kezdte – teljességgel lehetetlen! Azt is csak azért engedtem meg, hogy találkozzanak a nővel, mert megkértek rá! Arról még beszélni sem vagyok hajlandó, hogy elengedjem önökkel! – meredt rám, miközben megfogtam Essie kezét, és próbáltam felvenni a társalgás fonalát.

– Ezenfelül – közölte a feleségem – itt van még Walthers és a kínai nő kérdése. Őket is el akarjuk vinni.

– Akarjuk? – kérdeztem közbe, de a tábornok rám se bagózott.

– Mit várnak még tőlem, az isten szerelmére? – jajdult fel. – Adjam át a Pentagon parancsnoki posztját? Vagy bocsássak a rendelkezésükre egy cirkálót? Esetleg kettőt?

– Köszönöm, de a saját hajónk elég kényelmes – rázta meg udvariasan a fejét Essie.

– Jézusom! – törölgette Cassata a homlokát, és hagyta, hogy Essie bekísérje a szalonba, ahol várt rá a konyak. – Nos – folytatta –, tulajdonképpen Walthers és Yeexing ellen nem emeltünk vádat. Engedély nélkül jöttek ide, vagyis jogtalanul, de ha elviszik őket, akkor szemet hunyunk az eset felett.

– Remek! – kiáltott fel Essie. – Már csak a másik Walthers van hátra!

– Nem vállalhatom a felelősséget... – kezdte, de Essie közbevágott.

– Hát persze hogy nem! Ez természetesen érthető. Ezért fogjuk kikérni a magasabb hatóságok véleményét, rendben? Robin! Hívd fel Manzbergen tábornokot. Innen hívd, így nem fogod zavarba hozni.

Amikor Essie így beindul, felesleges vele vitatkozni, azon kívül furdalt a kíváncsiság, hogy mire készül.

– Albert – szóltam. – Csináld, kérlek!

– Azonnal, Robin – hallatszott egy udvarias hang, de Albert nem materializálódott előttünk, viszont pillanatokon belül felfénylett egy képernyő, és megjelent rajta Manzbergen tábornok.

– Jó reggelt, Robin, Essie – köszönt szívélyesen. – Látom, ott van Perry Cassata is... Hadd ragadjam meg az alkalmat, hogy mindnyájuknak gratuláljak!

– Kösz szépen, Jimmy – vetett Essie egy oldalpillantást a dandártábornokra. – De nem ezért hívtuk. – Hát miért? – ráncolta a homlokát. – Mi más lehet ennyire fontos? Kilencven másodperc múlva lesz egy rendkívül fontos találkozóm. – Nem vesszük igénybe annyi idejét, kedves tábornok. De nagyon hálásak lennénk, ha rávenné Cassata tábornokot, hogy adja ki nekünk Dolly Waltherst.

– Miért? – zavarodott össze Manzbergen.

– Nagyon hasznos lenne a segítsége, hogy megtaláljuk Want, kedves tábornok. Tudja, hogy van egy PA-ja. Sokak érdeke, hogy rávegyük: minél előbb szolgáltassa vissza.

– Egy perc, kedvesem – mosolyodott el, és egy házi telefonba kezdett beszélni.

A tábornok lehet, hogy valóban sietett, mindenesetre ugrásra készen állt.

– Ez késik – mutatott rá. – Hát ez nem egy fénysebességnél gyorsabb rádió?

– Az átvitel hibája – hazudott Essie. – Itt csak kis hajók vannak, azoknak pedig gyenge az adójuk. – Újabb hazugság. – Így hát tárolnunk kell némi energiát a kommunikációra... ó, már itt is van!

A tábornok Cassatára mutatott.

– Engedélyezve – vakkantotta. – Ezek az emberek megbízhatók, és amúgy is tartozunk nekik egy szívességgel... és ezzel a tettükkel talán megóvnak minket egy rakás jövőbeli szerencsétlenségtől. Vállalom a felelősséget, adja oda nekik, amit akarnak. És most, az isten szerelmére, hadd menjek a találkozóra... És fel ne merjenek hívni, hacsak ki nem tör a negyedik világháború!

Így hát a dandártábornok fejcsóválva távozott. Kisvártatva néhány katonai rendész kíséretében megérkezett Janie Yeexing, egy perccel később pedig Audee Walthers és rögtön utána Dolly Walthers is.

– Örülök, hogy újra látlak benneteket – üdvözölt mindenkit Essie a fedélzeten. – Biztos vagyok benne, hogy rengeteg mondanivalónk van egymásnak, de először tűnjünk el erről az átkozott helyről. Albert! Indulhatnánk?

– Természetesem, Mrs. Broadhead – csendült fel Albert hangja. Nem ijesztett meg senkit azzal, hogy kivetítette magát a pilótaülésbe; egyszerűen besétált az ajtón, lehajtotta fejét az ajtónyílásban, hogy beférjen, és a társaságra mosolygott.

– A részletes bemutatkozással ráérünk – sürgette Essie. – Ő jó barátom, mellesleg egy számítógépprogram. Albert? Elég messze járunk már a Pentagontól?

Albert ránk kacsintott és bólintott. Majd a szemem előtt alakult át az öreg, kopott szvetteres alakból Manzbergen tábornokká, annak minden kitüntetésével és egyenruhájával egyetemben.

– Igaza van, kedvesem – kiáltott fel. – Most pedig a fénynél is sebesebben húzzuk el innen a seggünket, mielőtt rájönnek, hogy alaposan bepaliztuk őket!

19.

A szerelem permutációi

Ki alszik kivel? Ez volt a nagy kérdés. Ötünkre mindössze három kabin esett. Az Igaz Szerelmet nem ilyen sok vendégre tervezték, pláne ha az utasok száma még páratlan is. Audee-t Dollyval, a törvényes feleségével rakjuk össze? Vagy legújabb hálótársával, Janie Yee-xinggel? Aludjon egyedül, miközben a két nő kapja a közös kabint? – De mit fognak művelni egymással, ha így döntünk? Ugyan nem viselkedtek ellenségesen, ellenben Audee mindkettejükre fújt valamiért.

– Még nem döntötte el, melyikük az igazi – bölcselkedett Essie. – És ha van valaki a világon, aki igaz szerelmet akar adni egy nőnek, az Audee.

Nos, nagyon is jól ismertem ezt az érzést, a kínt, amelytől több utasunk is szenvedett.

De ebben a megállapításban volt egy szó, amely egyáltalán nem illik rám, mégpedig a szenvedés. Én nem szenvedtem, ezt bárki láthatta. Jól éreztem magam. Élveztem Essie társaságát, mivel fel tudtuk oldani a kettőnk között felgyülemlett feszültséget azzal, hogy egyszerűen kibeszéltük magunkból. Együtt vonultunk vissza a parancsnoki kabinba, és magunkra zártuk az ajtót. Azzal nyugtattuk magunkat, azért tettük, hogy három vendégünk elintézhesse ügyes-bajos dolgait egymás között. Nagyon jó kifogás volt. Isten a tanúm, kellett is nekik az idő, mert akkora energiák feszültek közöttük, hogy egy csillagot is képesek lettek volna szétvetni; de más okot is találtunk, legfőképpen azt, hogy szerelmeskedni akartunk.

Így is tettünk. Lelkesen. Élvezettel. Talán azt gondolhatják, egy negyedszázad múltán – és a mi előrehaladott korunkban, tekintettel a meghittségre, az unalomra és arra a tényre, hogy végül is már olyan sokszor dörgöltük nedves testrészeinket egymáshoz – nagyon kevés körülmény ösztönzött minket. Tévedés. Rengeteg okunk volt szerelmeskedni.

Talán azért, mert az Igaz Szerelmen meglehetősen szűkös volt a hely. Elzárkózva a többiektől, az anizokinetikus ágy keltette érzet a tinédzserkorunkra emlékeztetett, amikor mamit és papit csak egy ablaküveg választotta el tőlünk. Kuncogtunk, ahogy az ötletes fekhely megbökdösött minket – de szenvedni? Egy cseppet sem szenvedtünk. Klarát nem felejtettem el. Újra meg újra felmerült az emléke, általában a legmeghittebb pillanatokban.

De Essie ott feküdt mellettem az ágyon, Klara pedig nem.

Így hát hanyatt vetettem magam, megmozgattam az izmaimat, és éreztem, hogy az ágy visszacsiklandoz. És Essie is csiklandozott, ahogy szorosan mellém bújt – a helyzet kicsit hasonlított a háromgolyós karambolhoz, de ezt sokkal érdekesebb golyókkal játszották – és közben nyugodtan, higgadtan Klarára gondoltam.

Abban a pillanatban egész pontosan éreztem, hogy minden rendbe jön. Végül is mi ebben a rossz? Ez csak szerelem. Két ember, akik szeretik egymást, semmi több. Ebben nincs semmi kivetnivaló! Meg kell hagyni, akadt azért egy kis bonyodalom, mégpedig az, hogy a két ember közül az egyik például én – egy másik, szintén szerető párba is tartozhatott volna. De a bonyodalmaknak van egy olyan szokásuk, hogy előbb vagy utóbb megoldódnak, hát nincs igazam? A szerelem mozgatja a világegyetemet. A szerelemért vesztegettük Essie-vel az időnket a kapitányi kabinban. A szerelem késztette Audee-t, hogy kövesse Dollyt a Magas Pentagonra; és a szerelem miatt tartott vele Janie. És egy másfajta szerelem miatt – vagy talán nem is volt az olyan másfajta – ment hozzá Dolly, mert a szerelem elsődleges feladata, hogy összeboronálja az embereket, összekösse az életüket. És odakint a hatalmas, gázokkal teli, csillagokkal telehintett pusztában (habár ebben a pillanatban egyáltalán nem tudtam erről) Kapitány a szerelmét gyászolta; és még Wan is, aki önmagán kívül soha senkit nem szeretett, az univerzumot kutatta valaki után, aki kedves volt neki. Látják, miként működik? Mindent a szerelem, a szeretet mozgat.

– Robin? – dünnyögte álmosan Essie a kulcscsontomba. – Ez nagyon jólesett. Minden tiszteletem a tiéd.

És persze ő is a szerelemről beszélt, noha kedves szavait magamra vettem.

– Köszönöm – mondtam.

– Habár felmerült bennem néhány kérdés – folytatta, miközben hátrébb húzódott, hogy jobban szemügyre vehessen. – teljesen rendbe jöttél? Nem kanoznak a beleid? Az a két méter harminc centi jól együttműködik az eredetivel? Jól vizsgázott Albert?

– Remekül érzem magam – feleltem, mert így is volt, miközben fölébe hajoltam, és egy csókot leheltem a fülébe. – Csak remélni tudom, hogy a világ többi része is hasonlóképpen remekül érzi magát.

– Ha ezzel a hajóra céloztál, Albert remekül elboldogul vele. – Nyújtózkodott, majd ásított egyet. – Ó, efelől nyugodt vagyok. De vajon az utasokkal is ilyen remekül elboldogul?

– Kérdezd meg – fordult az oldalára álmosan. Így is tettem.

– Albert? Gyere ide, és mesélj! – parancsoltam, majd kíváncsian az ajtó felé fordultam, hogy lássam, ezúttal hogy jelenik meg, mivel az ajtó belülről volt bezárva. De átvert. Hirtelen meghallottam, ahogy a torkát köszörüli, és amikor megfordultam, már szégyenlősen, szemét elfordítva ott ült a feleségem pipereasztalkájánál.

Essie elakadó lélegzettel kapta maga elé a takarót, hogy elfedje vele szép, formás mellét.

Ezt fölöttébb mókásnak találtam. Eddig még soha nem takargatta magát egyetlen hologram előtt sem. De mégiscsak az volt a legkülönösebb, hogy ezt abban a pillanatban egyáltalán nem találtam furcsának.

– Bocsánatot kell kérnem, kedves barátaim, hogy így rátok törtem – mentegetőzött Albert. – De hívtatok.

– Nagyszerű – ült föl Essie az ágyban, de még mindig maga előtt tartotta az ágyterítőt. Lehet, hogy meglepődött, de igyekezett palástolni. – Nahát. A vendégeink. Hogy érzik magukat?

– Merem állítani, hogy kitűnően – hökkent meg Albert. – Mindhárman békésen beszélgetnek a konyhában. Walthers kapitány szendvicseket készít, a két fiatal hölgy pedig segít neki.

– Semmi veszekedés? Semmi szemkikaparás? – döbbentem meg.

– Szó sincs ilyesmiről. Meg kell hagyni, szörnyen udvariasak. Csak úgy röpködnek az afféle kifejezések, hogy „elnézést”, „kérem” és „köszönöm”. Mindamellett – tette hozzá, és nagyon elégedettnek tűnt önmagával – van egy új hírem a vitorlásról. Akarjátok most rögtön látni? Vagy, jut eszembe, talán szívesebben csatlakoznátok a vendégeitekhez, így mindenki egyszerre hallgathatná meg.

Minden idegszálammal azon voltam, hogy rögtön meghallgassam Albertet, de Essie rám nézett.

– Legyél udvarias, Robin – rótt meg, és kénytelen voltam egyetérteni vele.

– Pompás – jelentette ki Albert. – Biztos vagyok benne, hogy mindannyian rendkívül érdekesnek fogjátok találni. Én is annak találom. Persze, engem mindig is érdekelt a vitorlázás – folytatta társalgási hangnemben. – Az ötvenedik születésnapomra a Berliner Handelsgesellschaft egy remek vitorlást ajándékozott nekem... amit persze ott kellett hagynom, amikor azok elől a gonosz nácik elől menekülve távoznom kellett Németországból. Kedves Mrs. Broadhead, annyi mindennel tartozom önnek! Most azok az emlékeim is visszatértek, amelyekre eddig nem is gondoltam! Emlékszem a kis házikómra Ostende mellett, ahol a parton annyiszor sétáltam Albert társaságában – kacsintott. – Mármint Albertről, Belgium királyáról beszélek. És a vitorlázásról csevegtünk, este pedig, amikor hegedültem, a felesége kísért zongorán... most minderre tisztán emlékszem, és ezt egyedül csak önnek köszönhetem!

Essie az egész beszélgetés alatt komolyan ült mögöttem, és olyan komor tekintettel nézte teremtményét, mint egy kőszikla. Most kuncogni kezdett, majd hirtelen hangos hahotában tört ki.

– Ó, Albert! – kacagta, miközben a háta mögé nyúlt egy párnáért. Megcélozta vele, és elhajította, de az keresztülsuhant Albert testén, és a szemközti falról visszapattanva a pipereszerei közé esett. – Légy üdvözölve, te mókás kis program! És most menj el, kérlek! Mivel annyira emberi vagy az emlékeiddel és az unalmas történeteiddel, nem mutatkozhatok ruhátlanul előtted! – És ekkor, mialatt Essie-vel átöleltük egymást, és a könnyeink is potyogtak a nevetéstől, Albert megengedte magának, hogy egyszerűen csak eltűnjön. – Öltözzünk fel – ajánlotta végül Essie. – Akkor majd kiderítjük, mitől leli egy program ennyire örömét egy vitorlásban. A nevetés a legjobb orvosság, nincs igazam? Most, hogy ilyen jóízűen hallottalak nevetni, már nem féltem az egészségedet, drága Robin. Kijavították a testedet, és az most már minden bizonnyal örökké tart.

Még mindig kuncogva a zuhany felé vettük az irányt – miközben nem volt tudomásunk arról, hogy az „örökké” az én esetemben csupán tizenegy napot, kilenc órát és huszonegy percet jelent.

Az Igaz Szerelem fedélzetére nem építettünk Albert Einsteinnek külön íróasztalt, nem is jutott volna neki hely, különösen nem olyat, amin egy könyv feküdt, az éppen olvasott oldalnál a pipájával megjelölve, egy üveg ital a bőr dohánytartó mellett, a mögötte feketéllő félig teleírt tábláról már nem is beszélve. Most mégis ott állt az asztal, és Albert előtte ülve éppen a vendégeinket szórakoztatta az anekdotáival.

– Amikor Princetonban éltem – jelentette ki –, felbéreltek egy embert, aki állandóan a nyomomban járt, és ha felírtam valamit egy táblára, akkor rögtön bemásolta a noteszébe. Ez nem miattam kellett, nekik volt rá égetően szükségük... különben féltek letörölni a táblákat! – nézett a vendégeinkre, majd udvariasan felénk bólintott. – Épp az élettörténetemből mesélek részleteket kedves vendégeinknek, Mr. és Mrs. Broadhead, akik talán még a nevemet sem hallották, habár, és ezt bizton állíthatom, annak idején igencsak tele voltak velem az újságok. Például azt tudják, hogy mivel ki nem állhattam az esőt, építettek nekem egy fedett folyosót, amelyet máig nem bontottak le, és úgy tudtam meglátogatni a barátaimat, hogy ki sem kellett lépnem a szabadba?

Most legalább nem öltötte magára a tábornok alakját, és a Vörös Báró sálját sem tekerte a nyaka köré, de így is feszélyezett kissé. Úgy éreztem, mentegetőznöm kell miatta Audee és két barátnője előtt, ehelyett így szóltam:

– Essie? Nem gondolod, hogy ez a sok visszaemlékezés lassan már több a soknál?

– Lehetséges – válaszolt elgondolkodva. – Akarod, hogy abbahagyja?

– Nem azt akarom, hogy hagyja abba. Így sokkal szórakoztatóbb, mint volt. De ha kissé korlátoznád a hozzáférését ahhoz az adatbázishoz, amelyben az emlékei tárolódnak, vagy eltekernéd a potmétert, amely a nosztalgiaáramköröket szabályozza...

– Milyen butuska is vagy, drága Robin – mosolygott megbocsátóan, majd kiadta a parancsot: – Albert! Fejezd be a fecsegést! Robinnak nem tetszik.

– Azonnal, kedves Szemfia – felelt Albert udvariasan. – Különben is, kétség sem férhet hozzá, ég a vágytól, hogy meghallgassa, mit derítettem ki a vitorlásról – állt föl holoíróasztalától, azaz fizikailag nem létező alakja felemelkedett a fizikailag szintén nem létező bútordarab mögött; erre mindig is emlékeztetnem kellett magam. Felvett egy szivacsot, letörölte a tábláról a krétajeleket, majd összeszedte magát. Ezután bocsánatkérő pillantást vetett Essie felé, és inkább az asztalba épített kapcsolót választotta. A tábla semmivé foszlott. A helyét egy hícsí hajó barátságos, zöldesen fénylő képernyője foglalta el. Majd lenyomott egy másik kapcsolót, és a képernyő zöldes villódzását felváltotta egy csillagtérkép. Ez is teljesen valóságosnak hatott – ahhoz, hogy ezt elérjük, mindössze egy egyszerű kis áramkört kellett beépíteni az Átjáró hícsí hajóinak a berendezései közé (rengeteg feltáró végezte holtan, mert nem jöttek rá időben erre a kis trükkre). – Amit most látnak – jelentette ki természetesen –, az az űrszektor, ahol Walthers kapitány felfedezte a vitorlást. Most viszont nyoma sincs.

Walthers csendben ült egy párnán a vetített kandalló előtt, olyan messzire Janie-től és Dollytól, amilyen messze csak tudott – tulajdonképpen mindhármuk a lehető legmesszebb húzódott a másik kettőtől, és igyekezett a lehető legnagyobb csendben maradni. De erre a kijelentésre úgy ugrott fel, mint akinek parazsat dugtak a seggébe.

– Lehetetlen! Az egy teljesen hiteles felvétel volt! Nálad vannak az adatok!

– Persze hogy hiteles volt – csillapította Albert. – De maga is láthatja, hogy mire a felderítőhajó odaért, a vitorlás eltűnt.

– Nem juthatott messzire, hiszen csak napszél hajtja!

– Valóban nem juthatott messzire. Ennek ellenére nincs a helyén. Habár vidult Albert – a lelkem mélyén számítottam valami ilyesmire. Ha emlékeztek, a hírnevem, vagyis úgy értem, a valaha élt személyiségem hírneve azon alapult, hogy a fénysebesség alapvetően állandó – tette hozzá, miközben türelmesen végigpillantott a szobában –, de ezt a tételt kibővítették a hícsíktől tanult ismereteink. Viszont a sebesség az mindig ugyanakkora, közel háromszázezer kilométer másodpercenként. Ezért úgy állítottam be a felderítőgépet, hogy ha nem találja a céltárgyat a helyén, akkor ugorjon odébb háromszázezer kilométerrel, és ezt annyiszor ismételje, ahány másodperc az észlelés óta eltelt.

– Okos program vagy – dicsérte meg Essie.– Okos pilótát szereztél a felderítőhajóra, igaz?

– Szokatlan hajó volt, az biztos – köhögött Albert. – Előre láttam, hogy szükség lehet különleges igények kielégítésére. Attól tartok, nagyon sokba került. Amikor elérte a megfelelő távolságot, a következőket látta. – Intett a kezével, és a képernyőn feltűnt a többszárnyú, könnyű hajó. A látvány nem volt tökéletes, épp a nézők szeme láttára vonta be a vitorláit. Albert felgyorsította a folyamatot – Nem olyan sebességgel láttunk, ahogy azt a megfigyelőhajó rögzítette –, és mindnyájan megfigyelhettük, ahogy a hatalmas vitorlák fölcsavarodnak... majd eltűnnek.

Rendben. Amit akkor láttunk, azt önök már látták. És hozzánk képest megvolt az az előnyük, hogy tudták, mit látnak. Essie, Walthers a háremével és én viszont csak bámultunk. Elhagytuk az aggasztó emberi világot, hogy egy úgyszintén aggasztó kirakójáték darabkáinak a nyomába eredjünk, és egyszerre csak ott tündökölt a szemünk előtt, amit kerestünk – ott állt előttünk, épp abban a pillanatban, amikor valami felfalja! Legalábbis döbbenetünkben csak erre tudtunk gondolni. Fagyos némaságba meredve bámultuk a felgöngyölődött szárnyakat és a vibráló, kék gömböt, amely a semmiből bukkant elő, hogy lenyelje a vitorlást.

Udvarias kuncogás rántott vissza a valóságba, de ismét megdöbbentem, amikor rájöttem, kitől eredt.

Alberttől, aki az íróasztala szélén ült, és olyan jól szórakozott rajtunk, hogy könnybe lábadt a szeme.

– A bocsánatukért esedezem – mentegetőzött. – De ha látnák, milyen megdöbbent arcot vágnak...

– Átkozott önimádó program – csikorogta Essie, és már cseppet sem volt udvarias. – Azonnal hagyd abba süketelést! Mi folyik itt?

Albert a feleségemre pillantott. Arckifejezése nem volt számomra teljesen világos. Szeretetet és türelmet láttam rajta, és még egy csomó más érzelmet is, amelyet eddig egyáltalán nem tételeztem fel egy számítógép generálta hologramtól. Még Alberttől sem. Ugyanakkor tanácstalannak is tűnt.

– Kedves Mrs. Broadhead – szólalt meg. – Ha nem tetszik a humorom, akkor talán nem kellett volna belém programoznia. Elnézést kérek, ha bármivel is megbántottam.

– Kövesd az utasításokat! – vakkantotta oda Essie teljesen összezavarodva.

– Örömmel. Amit most láttak – fordult Essie-től a társaság felé, hogy úgy magyarázzon tovább –, véleményem szerint az első, hícsíknek tulajdonítható akció, amely a jelenben játszódik. Mégpedig a vitorlás elmozdítása. Figyeljék meg ezt a kisebb hajót – intett hanyagul, mire a kép megpördült, és a szemünk láttára nőtt óriásira egy aprócska részlet. A nagyítás nem volt túl jó, csak annyira lehetett vizsgálni a részleteket, amennyire a felderítőhajó optikájának a felbontása ezt lehetővé tette, ezért a gömb széle hírtelen darabos kockákra esett szét.

De láthattunk, hogy ott lebegett valami a háta mögött. Valami, ami lassan sodródva akkor ért be a gömb árnyékába. Amikor épp eltűnt volna mögötte, Albert kimerevítette a képet, és mindannyian az apró, kékes, hal formájú objektumra meresztettük a szemünket. Szerencsétlen módon a kép élessége hagyott kívánnivalókat maga után.

– Egy hícsí hajó – intett Albert. – Legalábbis nincs rá jobb magyarázatom.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Janie Yeexing elfúló hangon.

– Nem, egészen biztos persze nem lehetek benne. Ez egyelőre csak hipotézis. És az első szabály, Miss Yeexing, hogy egy hipotézisre sohasem szabad egyértelmű „igent” mondani, csak annyit, hogy „talán”. Mert jöhet egy újabb, és akkor meglehet, hogy azt, amiben eddig teljesen biztosak voltunk, a „nem” címszó alá kell besorolnunk. De feltételezésem szerint a hícsík elhatározták, hogy elrabolják a vitorlást.

És most lássuk a képet! Hícsík! Igazi hícsík, és ezt a legokosabb adatvisszakereső rendszer állítja, amelyet valaha is használtam. Így vagy úgy, de az évszázad kétharmadát azzal töltöttem, hogy a hícsík után kutattam. Végül már le is mondtam arról, hogy rájuk találok, most pedig megrémültem, hogy talán mégis. És amikor megtörtént, már nem a hícsíkkel törődtem elsősorban, hanem az adatvisszakereső rendszerrel.

– Albert – kérdeztem. – Miért viselkedsz ilyen furcsán? Udvariasan rám pillantott, miközben a fogához kocogtatta a pipaszárat.

– Mit találsz bennem „furcsá”-nak, Robin? – kérdezte.

– Hagyd már abba, a franc essen beléd! Ahogy itt színészkedsz! Hát nem hallgattam el egy pillanatra, hogy megpróbáljam udvarias formába önteni a mondanivalómat –, nem tudatosult még benned, hogy nem vagy más, mint egy számítógépprogram?

– Nem kell emlékeztetned rá, Robin – mosolygott szomorúan. – Nem vagyok igazi, igaz-e? De mégis, az a valóság, amelyben élsz, egyáltalán nem érdekel.

– Albert! – kiáltottam, mire felemelte a kezét, és csendre intett.

– Engedd meg, hogy ezt mondjam – közölte. – Tudom, hogy számomra a valóság valamiféle párhuzamos működésű heurisztikus feladatok ki-be kapcsolása, méghozzá elképesztő méretekben. Ha valakinek eszébe jutna kielemezni, csak egy csomó trükköt szemlélhetne a képernyőn. De neked, Robin? A valóság egy szerves intelligencia számára teljesen más? Vagy az egyedüli különbséget csak az jelenti, hogy kémiai változások zajlanak többkilónyi zsíros masszában, amelynek nincs se szeme, se füle, sem pedig szaporítószerve? Mindent, amit tud, onnan tudja, hogy valaki vette a fáradságot, és elmondta neki, mert valamilyen érzékelő rendszer tudatta vele. Még azt is idegek közvetítik, hogy mit kell éreznie. Ez az az óriási különbség közöttünk, amire fel akartad hívni a figyelmem?

– Albert! Megrázta a fejét.

– Ó – jegyezte meg keserűen –, tudom én azt. Képtelen vagyok megtéveszteni téged a trükkjeimmel, mivel ismered a trükkmestert... itt ül a körünkben. De még sohasem csaptad be saját magadat? Nekem nem lehet ugyanekkora önbecsülésem és türelmem? Én nagyon fontos ember voltam, Robin. Nagyon sok remek ember kitüntető figyelmét élveztem! Királyokét. Királynőkét. Neves tudósokét. És micsoda barátaim voltak! A hetvenedik születésnapomra rendeztek egy hatalmas fogadást... Robertson és Wigner, Kurt Goedel, Rabi, Oppenheimer... – egy valódi könnycseppet törölt ki a szeméből... és ez volt az a pont, ameddig Essie hagyta elmenni.

– Barátaim és kedves férjem – állt fel a helyéről. – Nyilvánvalóan súlyos műszaki hibával állunk szemben. Elnézést kell kérnem. Ki kell iktatnom az áramkörből, hogy elvégezhessek egy beható ellenőrzést. Megbocsátanak egy pillanatra?

– Nem a te hibád, Essie – mondtam olyan kedvesen, ahogy csak tudtam. Olyan szemeket meresztett rám, ahogy azóta nem láttam, amikor annak idején randizgatni kezdtünk egymással, és elmeséltem minden piszkos kis trükkömet, amelyet a pszichoanalitikus programomnál, Sigfrid von Idegnél bevetettem.

– Robin – jegyezte meg hűvösen. – Túl sokat beszéltünk már hibákról és vétkekről. Ezt majd később megvitatjuk. A vendégeinktől kölcsön kell kérnem a kabinjukat egy kis időre. Albert! A helyedre, de tüstént! Át kell vizsgálnom a rendszeredet!

A hírnév és gazdagság egyik átka, hogy rengetegen szeretnék vendégül látni az embert, és csaknem mindegyikük elvárja, hogy vissza is hívják. De a házigazda szerepében nem igazán jeleskedem. Másrészről viszont Essie igen, így az évek folyamán egyfajta sajátos munkamegosztás jött létre közöttünk. Nagyon egyszerű volt. Annyi időt töltöttem a látogatóink társaságában, amennyit akartam – ez akár több óra is lehetett, de volt, amikor csak öt percet szántam rájuk. Ezt követően eltűntem a dolgozószobámban, Essiere hagyva a vendéglátás minden gondját. Ez különösen akkor kényelmes, amikor ilyen-olyan okokból kifolyólag feszültség alakult ki a vendégek között. Remekül bevált a módszer – számomra.

De néha zsákutcának bizonyult, és akkor aztán benne vagyok a kutyaszorítóban. Most is ez volt a helyzet. Nem hagyhattam a társaságot Essiere, mivel neki dolga akadt. Egyedül sem hagyhattam őket, mert elég hosszan össze leszünk zárva. És még mindig feszült volt a hangulat. Így hát megpróbáltam visszaemlékezni a szíves vendéglátó kötelezettségeire, pedig már elég régóta nem gyakoroltam ezt a szerepkört.

– Kértek egy italt? – kérdeztem derűsen. – Esetleg valamit enni? Rengeteg PV-felvételünk is van, ha Essie nem nyírja ki a rendszert, miközben Albertet piszkálja...

– Hová tartunk, Mr. Broadhead? – szakított félbe egy kérdéssel Janie Yeexing.

– Nos – mondtam, és felvidult az arcom, ilyen a jó házigazda, próbálja elérni, hogy a vendégek jól érezzék magukat. Még akkor is, amikor feltesznek egy olyan kérdést, amelynek a megválaszolásához gondolkodnia kell egy csöppet, mert mind ez idáig más, sokkal fontosabb dolgok jártak a fejében –, azt hiszem, az a kérdés, hogy ti hova akartok menni. Úgy értem, most már nincs értelme üldözőbe vennünk a vitorlást.

– Nincs – értett egyet Yeexing.

– Akkor felteszem, nektek mindegy. Nem hittem, hogy sokáig akarjátok élvezni a katonák vendégszeretetét... – emlékeztettem őket, hogy végső soron én tettem szívességet nekik.

– Nem hát – ismételte meg Yeexing.

– Akkor hát vissza a Földre? Le tudunk tenni titeket valamelyik huroknál. Vagy az Átjárón, ha ahhoz nagyobb kedvet éreztek. Vagy... lássuk csak Audee, te a Vénuszról származol, igaz? Nem akarsz visszamenni?

Most Walthersen volt a válaszolás sora.

– Nem. – ezzel abba is hagyta. Tapintatlanságnak éreztem a vendégeim részéről, hogy csupa nemmel válaszolnak, amikor kedves akarok lenni hozzájuk.

Dolly Walthers húzott ki szorult helyzetemből. Felemelte egyik kezét, amelyre felhúzta azt a kesztyűbábot, amelyik véleménye szerint egy hícsít volt hivatott ábrázolni.

– Az a baj, Mr. Broadhead – mondta álnok, szirupos hangon, miközben meg sem mozdította a száját –, hogy nincs olyan sok hely, ahol szívesen látnának minket.

Ezzel kimondta a nyilvánvaló igazságot, amelyhez senki sem akart hozzáfűzni semmit. Majd Audee állt föl.

– Most viszont kérném azt az italt – dörmögte. – Dolly? Janie?

Ez volt a legjobb, amit abban a pillanatban tehettünk. Mindnyájan egyetértettünk, mint azok a vendégek, akik túl korán futnak be egy rendezvényre, és azon gondolkoznak, mivel üthetik agyon az időt.

Meg kell hagyni, lett volna dolgunk épp elég. És számomra a legsürgetőbb minden bizonnyal kiváltotta volna vendégeim nemtetszését. De ez nem az volt, hogy próbáljuk meg felfogni azt a tényt, hogy (talán) láttunk egy működő hícsí hajót, amelyben hícsík ültek. Hanem már megint a beleimmel kínlódtam. Az orvosok azt mondták, normális életet élhetek. De erről az abnormális életről, amelyet én éltem, egy szót sem ejtettek, én pedig éreztem a kor súlyát a vállamon. Boldog voltam, hogy ginnel a kezemben le tudtam ülni a vetített kandalló vetített lángjai mellé, hogy ott várjam, hogy valaki folytassa társalgás.

Ezt a feladatot Audee Walthers vállalta magára.

– Broadhead, nagyra értékelem, hogy kihúztál minket a szmötyiből, és tudom, hogy vannak elintéznivalóid. Úgy vélem, az lenne a legjobb, ha kitennél minket valami útba eső helyen, utána pedig foglalkozhatnál a saját ügyeiddel.

– Hát, sok hely esik az utunkba, Audee. Nincs olyan, amit jobban szeretnél, mint a többit?

– Amit én szeretnék – mondta –, amit szerintem mindannyian szeretnénk, az az, hogy legyen esélyünk kitalálni, mihez kezdjünk. Szerintem már te is észrevetted, hogy rengeteg személyes probléma merült fel közöttünk, amelyeket valahogy meg kellene oldanunk. – Erre a kijelentésre nem számítottam. Nem is tudtam ezt előttük eltitkolni, ezért csak mosolyogtam. – Így hát – folytatta – ki kellene vonnunk magunkat egy időre a forgalomból, és megvitatnunk egymás között a dolgok állását.

– Ó – bólintottam. – Értem már. Ezek szerint nem hagytunk nektek elég időt, mikor Essie és én visszavonultunk?

– Ti magunkra hagytatok minket. De Albert barátod nem. – Albert? – eszembe sem jutott, hogy játszotta az eszét a vendégeinknek. Különösen úgy, hogy nem is hívták, – Méghozzá egész idő alatt, Broadhead – jelentette ki Walthers keserűen. Ott ült, ahol most te. És kismillió kérdést tett fel Dollynak.

Megcsóváltam a fejemet. És kinyújtottam a poharam, hogy valaki teletöltse. Talán nem volt valami jó ötlet, de abban a pillanatban egy jó ötlet sem jutott az eszembe. Kölyökkoromban, amikor haldoklott az anyám – mert nem voltunk elég gazdagok, hogy megfizessük az orvosi ellátást mindkettőnk számára, bűnös vagyok, bűnös, bűnös, és elhatározta, hogy inkább legyen nekem –, akadt olyan időszak, amikor fel sem ismert, nem emlékezett a nevemre, úgy beszélt velem, mintha a főnöke lennék, vagy a háztulajdonos, vagy egy srác, akivel még azelőtt randizgatott, hogy hozzáment volna az apámhoz. Rossz emlék. Csaknem rosszabb, mint emlékezni a haldoklására: szilárd alakja a szemem láttára omlott szét.

Mint ahogy most Albert is.

– Miféle kérdéseket tett fel? – néztem Dollyra.

– Ő, Wan felől érdeklődött. – Játszott a bábjával, de ennek ellenére a saját hangján szólalt meg, habár a száját továbbra sem mozgatta. – Azt akarta tudni, mit csinált, és merre járt. Nagyon érdekelte minden égitest, amelyet felkerestünk, meg is kellett mutatnom őket a térképen.

– Mutasd meg nekem is! – kértem.

– Nem tudom kezelni – nyűgösködött, de Janie Yeexing felállt, és odalépett az irányítópult elé, mielőtt még a lány befejezhette volna a mondatot.

Megérintette a képernyőt, összeráncolta a szemöldökét, bebillentyűzött egy számkombinációt, majd durcásan maga elé bámult, és visszafordult felénk.

– Mrs. Broadhead minden bizonnyal blokkolta, amikor kiiktatta a pilótádat a rendszerből.

– Különben is – mondta Dolly –, így vagy úgy, de mindegyik fekete lyuk volt, ilyen – vagy olyanfajta.

– Azt hittem, csak egyfajta fekete lyuk van – jelentettem ki, mire vállat vont. Mindnyájan a pilótaülés köré gyűltünk, és a képernyőre meredtünk, amely semmi mást nem mutatott, csak csillagokat. – A fene egye meg – csikorogtam.

– Bocsánatot kérek, amennyiben kellemetlenséget okoztam neked, Robin szólalt meg a hátunk mögött Albert hűvösen.

Egyszerre fordultunk meg, mint annak a híres német toronyórának a figurái. Annak a széknek a szélén ült, amelyből épp az imént álltam fel, és minket nézett. Másképp festett, mint amikor itt hagyott bennünket. Fiatalabb volt. Kevésbé magabiztos. Egy szivarral játszott – szivarral, nem pedig pipával –, és komor kifejezés ült az arcán.

– Azt hittem, Essie még dolgozik rajtad – hökkentem meg. – Biztos voltam benne...

– Már befejezte, Robin. És már jön is. Azt hiszem, úgy becsületes, ha bevallom, semmit sem talált a rendszeremben, ami nem működne megfelelően... nem így van, Mrs. Broadhead?

Essie megállt az ajtóban. Csípőre tette a kezét, és mereven Albertre nézett. Engem egy pillantásra sem méltatott. – Így igaz, program – jelentette ki komoran. – Nem találtam semmiféle hibát.

– Ennek örülök, Mrs. Broadhead.

– Te csak ne örülj! A tények ettől még tények maradtak: te egy eltorzult program vagy. Mondd meg hát, okostojás! Mi a következő lépés, ha semmi programhibát nem lehet találni?

A hologram idegesen megnyalta az ajkát.

– Hát – szólalt meg tétovázva –, javasolnám, hogy a programozás helyett vizsgálja át inkább a hardvert.

– Pontosan – húzta ki Essie az adattárát a tokjából. Esküdni mernék, hogy pánik suhant át Albert arcán. Egy pillanatig olyan képet vágott, mint akit épp el akarnak altatni egy komoly műtét előtt. Majd Albert eloszlott. – Beszélgessetek tovább – vetette oda Essie a válla fölött, majd egy nagyítólencsét szorított a szemére, és vizsgálni kezdte az adattár felszínét.

De miről is kellene beszélgetnünk? Csendben néztük, hogy szemlél végig egyenként minden forrasztást. Csak akkor mozdultunk meg, amikor mogorván felállt, és bevitte az adattárat a dolgozószobájába. Figyeltük, hogy köti rá mindenféle mérőműszerre, majd betolja egy tesztaljzatba, gombokat nyomogat, potmétereket csavargat, és leolvassa a műszerek értékeit. Ott álltam, és a gyomromat masszíroztam, amely ismét gyötörni kezdett, miközben Audee a fülembe suttogott.

– Tulajdonképpen mit keres? – de erre nem tudtam válaszolni. Lehetett egy lepattant darabka, egy karcolás, rozsda vagy valami más, de bármi volt is, nem akadt rá a hiba okára.

– Nincs itt semmi – állt fel végül sóhajtva. – Az jó – jelentettem ki.

– Az valóban jó – értett velem egyet –, mivel ha valami komoly problémát találtam volna, akkor azt itt nem tudtam volna megjavítani. De annyira mégsem jó, mivel azt jelenti, hogy a hibakereső program valahol hibás. Ez jó lecke, ideje alázatot tanulnom.

– Biztos benne, hogy tönkrement, Mrs. Broadhead? – kérdezte Dolly. – Amíg ön a másik szobában tartózkodott, elég összeszedettnek tűnt. Talán csak kissé különcnek lehetett volna nevezni, de más semmi.

– Különc! Dolly-bébi, mialatt vizsgáltam, tudod, miről beszélt állandóan? Mach elméletéről. A hiányzó tömegről. Olyan fekete lyukakról, amelyek feketébbek a megszokottnál. Az igazi Albert Einstein kellene hozzá, hogy megértse... Hé! Micsoda? Beszélt hozzád?

És amikor ezt a tényt a többiek megerősítették, összeszorított szájjal leült, és sokáig gondolkodott. Majd megrázta magát.

– A pokolba is – jelentette ki gyászosan. – Nem szerencsés találgatásokba bocsátkozni. Az egyetlen, aki tudja, mi ment tönkre Albertben, az maga Albert.

– És ha ő nem lesz hajlandó elárulni neked? – kérdeztem.

– A kérdés ilyetén feltevése rossz – ellenkezett, miközben csatlakoztatta az adattárat a rendszerhez. – A helyes az, hogy „mi van akkor, ha nem tudja?”.

Jól nézett ki – vagyis majdnem jól. A szivarjával játszadozva üldögélt kedvenc karosszékében – amely egyben az én kedvenc karosszékem is volt, de akkor erről nem akartam vitát nyitni.

– Nos, Albert – mondta a feleségem kedvesen, de határozottan –, ugye tudod, hogy nem működsz megfelelően?

– Igen, magam is azt hiszem, kissé elhajlottam – mentegetőzött.

– Én inkább úgy mondanám, hogy pokolian elhajlottál! Most elmondom, mit fogunk csinálni, Albert. Először is felteszünk neked néhány egyszerű, konkrét kérdést... nem a motivációidról, nem is elvont elméletekről. Kizárólag tényekre vagyunk kíváncsiak. Érted, miről van szó?

– Természetesen értem, Mrs. Broadhead.

– Rendben. Először is értesültem róla, hogy a vendégeinkkel csevegtél, mialatt Robin és én visszavonultunk a parancsnoki kabinba.

– Így igaz, Mrs. Broadhead.

– Utána a viselkedésed, hogy úgy mondjam, szokatlanná vált, nem? – harapta be az alsó ajkát Essie. – Kikérdezted őket. Kérlek, idézd fel a kérdéseket és a kapott válaszokat.

Albert kényelmetlenül mocorgott.

– Különösen azok az égitestek érdekeltek, amelyeket Wan megvizsgált, Mrs. Broadhead. Mrs. Walthers emlékezetének hála, meg tudta mutatni őket a térképen – intett a képernyő felé, mire hirtelen tucatnyi térképrészlet villant fel rajta gyors egymásutánban. – Ha figyelmesen megvizsgáljuk – mutatta Albert, és a szivarját használta pálcának –, egy határozott, fejlődő tendencia olvasható le róla. Először egyszerű fekete lyukakat keresett fel, amelyeket a hícsí térképeken ezek a furcsa, halászhorogra emlékeztető ábrák jelölnek. A hícsí kartográfiában így jelzik a veszélyt.

– Hát ezt honnan tudod? – csodálkozott Essie, majd rögtön hozzá is tette:

– Kérdés törölve. Feltételezem, hogy ez a hipotézised nem alaptalan.

– Így van, Mrs. Broadhead. Ebben a témában nem voltam igazán egyenes önnel.

– Ha! Na, itt van valami. És most folytasd!

– Igenis, Mrs. Broadhead. Az egyszerű fekete lyukakat két jellel látták el. Majd Wan megvizsgált egy csupasz szingularitást – egy nem forgó fekete lyukat, történetesen éppen azt, ahol Robint azok a kellemetlen élmények érték sok-sok évvel ezelőtt. Ott találták meg Gelle-Klara Moynlint – villant fel a kép az ernyőn, és megmutatott nekünk egy kék szellemcsillagot, majd visszatért az addig látott ábra. – Ezt három halászhorog veszi körül, ami nagyobb veszélyt jelez. És végül – intett a kezével, mire a képernyőn a hícsí térkép másik szelete fénylett fel – Mrs. Walthers ezt az égitestet azonosította Wan következő céljaként.

– Én semmi ilyesmit nem állítottam – tiltakozott Dolly. – Nem is, Mrs. Walthers – helyeselt Albert. – De említette, hogy gyakran vizsgálta ezt az égitestet, majd megvitatta a Halott Embereivel, és az eredmény egészen elborzasztotta. Véleményem szerint erre tart.

– Nagyszerű – tapsolt Essie. – Kitűnően túljutottál az első teszten, Albert. Most jön a második rész, de ez alkalommal nélküled – pillantott Dollyra.

– Szolgálatára állok, Mrs. Broadhead.

– Azt meghiszem. Most pedig a definíciók. Mit nevezünk hiányzó tömegnek?

Albert kínosan feszengett, de ennek ellenére elég pontosan válaszolt.

– Hiányzó tömegnek nevezzük azt az anyagmennyiséget, amelynek a számítások szerint jelen kellene lennie a galaxisban, de még sohasem sikerült megfigyelni.

– Kitűnő! Mach hipotézise?

– Elég kényelmetlenül érzem magam, ha kvantummechanikáról kell értekeznem, Mrs. Broadhead – nyalta meg Albert a szája szélét. – Nehéz elhinnem, hogy az Úristen kockázik a világegyetemmel.

– Nem arra kértelek, hogy higgy. Tartsuk be a szabályokat, Albert. Csak annyit kértem, hogy mondd el a definícióját egy széles körben alkalmazott tudományos fogalomnak.

Felsóhajtott, és fészkelődött egy kicsit.

– Rendben van, Mrs. Broadhead, de engedje meg, hogy a válaszomat jól meghatározott keretek közé szorítsam. Okunk van feltételezni, hogy az univerzum összehúzódási periódusait valami megbolygatta. A tágulást megfordították. Most épp egy összehúzódási periódust élünk meg, amely addig fog tartani, amíg el nem éri az ősrobbanás előtti pontot.

– És mi volt az a pont? – folytatta a vallatást Essie. – Nagyon idegesnek érzem magam, Mrs. Broadhead – csoszogott idegesen a lábával. – De meg tudod válaszolni a kérdést... az általánosan elterjedt vélemény szerint?

– Mi szerint, Mrs. Broadhead? Mi most az elfogadott nézet? Mi volt a hiedelem Hawking és a kvantumfizikusok előtt? Az a nézet az univerzumnak egy szigorúan meghatározott, korai állapotáról szól, és vallási alapokon nyugszik.

– Albert – figyelmeztette Essie. Albert halványan elmosolyodott.

– Szent Ágostont kell idéznem – mondta. – Amikor megkérdezték tőle, mit csinált Isten, mielőtt megteremtette volna a világot, azt válaszolta, hogy előtte megteremtette a poklot azoknak az embereknek, akik nem riadnak vissza attól, hogy ilyeneket kérdezzenek.

– Albert!

– Jól van, jól van – mondta izgatottan. – Igen. Azt mondják, hogy az idő kezdetét megelőző pillanatban... nem később, mint egy másodperc 1043 részével azelőtt... a relativitás elmélete nem lesz többé érvényes az univerzumban, és egy sor „kvantumszintű módosítást” lehet elvégezni. Kezdek fáradni ettől az iskolai feleltetéstől, Mrs. Broadhead.

Nem sokszor láttam még Essie-t ennyire riadtnak.

– Albert! – kiáltott fel, de ezúttal nem figyelmeztetően. Hanem elképedten és zavartan.

– Igen, Albert – felelt vadul a program. – Albert vagyok, akit ön teremtett. Kérem, hagyjuk ezt most abba. Fogalmam sincs, mi történt az ősrobbanás előtt! Csak annyit tudok, hogy valahol vannak valakik, akik azt hiszik, hogy tudják, és szabályozhatják a folyamatot. És ez nagyon megrémít, Mrs. Broadhead.

– Megrémít? – Essie csak kapkodta a levegőt. – Ki programozott beléd „rémületet”, Albert?

– Ön volt az, Mrs. Broadhead. Nem tudok együtt élni ezzel az érzéssel. És erről nem is akarok tovább beszélgetni.

Ezzel a holokép kihunyt.

Ezt nem tehette volna. Kímélnie kellett volna minket. Az ajtón át kellett volna távoznia, vagy csak akkor eltűnnie, amikor éppen másfelé nézünk. De nem így tett. Egyszerűen csak szétfolyt a levegőben. Olyan volt, mint amikor egy igazi ember dühében kiköp, ezután felugrik, és ránk vágja az ajtót. Túl dühös volt ahhoz, hogy törődjön a látszattal.

– Nem is lenne szabad megfeledkeznie magáról – jelentette ki Essie gyászosan.

Mégis megtette, de ettől még nem lett volna okunk halálra rémülni, csak amikor felfedeztük, hogy sem a képernyő, sem a navigációs rendszer nem reagál a kezelőszervektől kapott parancsoknak.

Albert mindkettőt blokkolta. Folyamatosan gyorsulva haladtunk ismeretlen úti célunk felé.

20

Nem várt találkozás

Wan hajójában megcsörrent a telefon. Nos, tulajdonképpen nem is telefon volt, és még csak csörögni sem csörgött, de megjelent egy jelzés, hogy valaki üzenni kíván neki a fénysebességnél gyorsabb rádión.

– Kikapcs! – üvöltött Wan dühöngve, miközben az álmot próbálta kitörölni a szeméből. – Senkivel sem akarok beszélni! – De amikor jobban magához tért, már nem volt dühös, csak nagyon zavart. – Valaki kikapcsolta. – nézte a rádiót, miközben arcán lassan megjelent a rettegés.

Want csak az tette kissé szimpatikussá a szememben, hogy állandóan rágta belülről a félelem. Isten tudja, milyen durva alak volt. Alattomos, tolvaj, senkivel sem törődött, csak önmagával. De ez csak azt jelenti, hogy olyan volt, mint mi valamennyien egykor, de vele ellentétben minket szüleink, játszótársaink, az iskola és a rendőrség megtanítottak a közösségi lét szabályaira. Want nem nevelte senki, ennélfogva még mindig úgy viselkedett, mint egy gyerek.

– Senkivel sem akarok beszélni – harsogta, és felrázta Klarát.

Magam előtt látom Klarát abban a pillanatban, mint ahogy jelenleg sok mindent látok, ami egykor rejtve maradt előlem. Klara fáradt volt, ingerlékeny, és már igazán elege volt Wanból.

– Jobb lenne, ha válaszolnál – javasolta, mire Wan úgy nézett rá, mint akinek elment az esze.

– Válaszolni? Magától értetődik, hogy nem fogok válaszolni! Biztos csak egy bürokrata alkalmatlankodik, és a szememre hányja, hogy már megint nem követtem az előírásokat...

– A szemedre hányja, hogy elloptad a hajót – javította ki Klara jóindulatúan, és a rádió elé lépett. – Hogy kell fogadni a hívást? – kérdezte.

– Ne őrülj meg! – ordított a férfi. – Várj! Állj meg! Mit művelsz?

– Ezzel a kapcsolóval? – kérdezte, és Wan hallgatása elég válasznak bizonyult. A férfi átugrott az apró kabinon, de Klara nagyobb és erősebb volt nála. Meg tudta magát védeni. A jelzőhang elhallgatott, az aranyló fény kialudt, Wan hirtelen megnyugodott, és hangosan kacagni kezdett.

– Hogy te milyen hülye vagy! Nem is hív minket senki – visította.

Ám ebben tévedett. Először csak sziszegés tört elő a hangszóróból, majd egy perc elmúltával a sziszegő hangok felismerhető szavakká – csaknem felismerhető szavakká – álltak össze. Egy éles hang különös kiejtéssel a következőket közölte:

– Nemassz artin kedd.

Klarának komolyan oda kellett figyelnie, hogy megértse a szöveget, és amikor felfogta a mondat értelmét, az már nem érte el a kívánt hatást. Hogy is hangzott? Egy különös, sziszegő, fojtott hang azt akarta közölni, hogy „Nem akarok ártani neked”? Ugyan miért mondana ilyet? Nem volt túl megnyugtató, hogy valaki meg akarja nyugtatni, hogy nem forognak veszélyben, amikor eszébe sem jutott volna, hogy bármi is leselkedik rá odakintről!

Wan arca elsötétedett.

– Mi ez? – kiáltott fel élesen, és izzadni kezdett. – Ki van ott? És mit akar tőlünk?

Nem jött válasz. Mégpedig azért nem, mert ezzel a rövid mondattal Kapitány kimerítette egész szókincsét, és most próbálta megtanulni a következőt; de Wannak és Klarának a csend többet mondott minden szónál.

– A képernyő! – kiáltott Wan. – Ostoba asszony, nézd meg a képernyőn, hogy ki ez!

Klarának belekerült egy kis idejébe, amíg kiismerte magát a kapcsolók között; a hícsí megfigyelőrendszer kezelését csak az út elején kezdte tanulni, mivel az ő idejében még senki nem jött rá, hogy működik. A képernyő végül kivilágosodott, és feltűnt rajta egy óriási hajó. A legnagyobb hajó, amelyet Klara valaha is látott, sokkal nagyobb, mint azok az Ötösök, amelyekkel régen az Átjárón megismerkedett.

– Mi... mi... mi... – szűkölt Wan, és csak negyedik nekifutásra sikerül befejeznie a mondatot: – Mi ez?

Klara meg sem próbált válaszolni. Nem is tudott. Habár nagyon félt. Attól rettegett, hogy ez az a látvány, amely egyszerre volt minden feltáró vágya és legbelsőbb félelme. Amikor Kapitány befejezte a memorizálást, és újra megszólalt, már egész biztos volt a dolgában:

– Affeddssz etrélp ekk.

A fedélzetre lépek! Klara tudta, hogy elvileg nem lehetetlen két hajót repülés közben összekapcsolni, egyszer-kétszer már meg is történt. De a nem földi pilóta sokkal nagyobb gyakorlatot szerzett eben az eljárásban.

– Ne engedd be! – visított Wan. – Meneküljünk! Bújjunk el! Csinálj valamit!

– Nézett a rettegéstől félőrülten Klarára, majd a vezérlőpult felé ugrott.

– Ne csinálj ostobaságot! – kiáltott rá Klara, és felugrott, hogy lefogja. Erős nő volt, de alig bírt Wannal. Az eszelős félelem megsokszorozta az erejét. Csépelő ökle eltalálta a nőt, mire az hátratántorodott, így a félelemtől vinnyogó Wan elérte a pultot.

A rettegés mellett, melyet a nem várt üzenet váltott ki, Klara fejében maradt még hely másfajta félelmeknek is. Mindössze annyit tanítottak meg neki annak idején a hícsí hajókról, hogy soha, soha ne próbálja megváltoztatni a pályabeállításokat útközben. Tudta, hogy az új kutatási eredmények fényében ez lehetségessé vált, de azt is tudta, hogy az új pálya betáplálása nem könnyű feladat, kizárólag gondos számítások és tervezés után szabad csak megtenni, Wan pedig nem úgy nézett ki, mint aki mérlegelte volna a következményeket.

És még ennek ellenére sem történt változás. A hatalmas, cápa formájú hajó egyre közeledett.

Amikor rákényszerítette magát, hogy odanézzen, elragadtatással figyelte, ahogy a másik hajó pilótája látszólag könnyedén csökkenti a sebességét és a távolságot. Technikailag elbűvölte a manőver kecsessége. Wan szinte odafagyott a vezérlőpulthoz, úgy figyelte a közeledő idegen járművet, miközben tátott szájából csorgott a nyála. Amikor a másik már akkorára nőtt, hogy betöltötte a képernyőt, és csikorgó zaj hallatszott a landoló felől, bömbölni kezdett a félelemtől, és beugrott a vécébe. Klara egyedül figyelte, ahogy a landoló ajtaja lassan felemelkedik, hátracsapódik; és az első emberi lényt, aki találkozott egy eleven hícsível, úgy hívták, hogy Gelle-Klara Moynlin.

Az idegen alakja kiemelkedett az ajtónyílásból, felegyenesedett, és egyszerre csak szemben állt vele. Olyan szagot árasztott, mintha valami ammóniaszármazékkal lett volna átitatva. Kerek szeme volt, mivel ez a legalkalmasabb forma arra, amit a természet valaha is alkotott arra az esetre, ha valamit minden irányba forgatni akarnak, de nem emberi szem volt. A pupilla körül nyomát sem lehetett látni pigmentgyűrűnek. Valójában nem is volt pupillája, csak valami kereszt alakú sötét folt a rózsaszín márványfelszínen. Azzal bámult Klarára. A törzse széles medencecsontban végződött. Derekáról kékesen fénylő fémkapszula lógott az emberekéhez hasonlóan tagolt lábai közé. Hasonlóan, vagyis volt valami comb-és lábszerűsége. Úgy nézett ki, mint egy totyogó, telepelenkás csecsemő.

Ez a gondolat áthatolt Klara félelmén, és enyhített rajta néhány pillanatra, de nem eléggé. Amint a lény előrelépett, hátraugrott.

Amikor Klara megmozdult, a hícsí is tett egy mozdulatot. Oldalt lépett, a nyílásfedél ismét megrezdült, és utat engedett a következő hícsínek. A feszültségből Klara arra a következtetésre jutott, hogy az idegen közel annyira rémült, mint jómaga, és amikor megszólalt, nem is remélte, hogy megértik. De muszáj volt mondania valamit.

– Legyetek üdvözölve.

A teremtmény figyelte. Egy villás nyelv végignyalta a hozzá tartozó arc egyik ráncát, miközben nyelve furcsa, doromboló zajt hallatott a bőrén, mintha gondolkodna. Majd alig felismerhető angolsággal megszólalt:

– Hiccshi vadd jokk. Nemassz artin kedd.

A bűvölet és az undor furcsa keverékével bámulta Klarát, majd gyors, csipogó hangon beszélt egy másikkal, aki neki kezdett a hajó átkutatásának. Gond nélkül ráakadtak Wanra, és ugyancsak gond nélkül átvitték őket bedokkolt landolójukon a saját hajójuk fedélzetére. Klara hallotta, ahogy a landoló ajtaja lecsapódott, majd egy pillanattal később megérezte a gyorsulást, és rádöbbent, hogy Wan hajója üresen maradt.

A hícsík foglya lett, egy hícsí hajóban.

Nem bántották. Vagy legalább ha készültek is rá, nem siették el. Öten tartózkodtak a fedélzeten, és mindegyiküket lefoglalta a saját feladata.

Klara el sem tudta képzelni, min ügyködnek olyan szorgosan, és a hiányos angol szókinccsel rendelkező egyed is túl elfoglaltnak látszott ahhoz, hogy magára vállalja a magyarázkodás fáradságos feladatát. Az adott pillanatban csak azt várták el Klarától, hogy ne legyen útban. Ezt minden gond nélkül közölték vele. Minden ceremónia nélkül karon ragadták inas kezükkel, és a helyére vezették.

Wan sem okozott nekik gondot. Szorosan lehunyt szemmel, magzati pózban hevert egy sarokban. Amikor megérezte, hogy Klara a közelében van, kinyitotta az egyik szemét, megbökte a gerincét, hogy felkeltse a figyelmét, és suttogni kezdett:

– Mit gondolsz, komolyan gondolták, hogy nem bántanak minket?

Klara vállat vont. Wan alig hallhatóan nyöszörgött, majd visszaesett előbbi állapotába. Klara undorodva vette észre a szája sarkából szivárgó nyálpatakot. Közel állt hozzá, hogy katatóniába essen.

Lehet, hogy számíthat valakire, de az biztos, hogy Wanra nem. Egyedül kell szembenéznie a hícsíkkel – bármi legyen is a szándékuk vele.

De a történtek lenyűgözték. Rengeteg újdonságot látott! Több évtizedet töltött egy fekete lyukba zárva, távol a hícsí technika megfejtésében elért eredményektől. A hícsí hajókról csak annyit tudott, amennyit velem és a többi feltáróval együtt az Átjárón talált antikvitásokon megtanulhatott.

Ez valami más volt. A hajó sokkal nagyobb volt, mint egy Ötös. Felszereltsége messze túlhaladta még Wan magánjachtjának a felszereltségét is. Nem egy vezérlőputtót építettek bele, hanem hármat – azt persze Klara nem tudhatta, hogy közülük kettő másra is szolgál, nem csak a hajó irányítására. Ilyen sok kezelőszervet és műszert még sohasem látott. Nem elég, hogy a hajó nyolcszor vagy tízszer nagyobb volt, mint egy Ötös, közel sem volt annyira zsúfolt. Viszonylag szabadabban lehetett benne közlekedni. Még az is elképzelhetőnek tűnt, hogy irányítás nélkül tud haladni!

A szokásos műszereket is felfedezte – a spirált, amely felizzott, amikor a hajó a fénynél gyorsabban haladt, a V alakú székeket és így tovább. De voltak ott kék dobozok, amelyek nyüszítettek és csipogtak és villogtak, és még olyan spirál alakú eszközök is, amelyekről Wan iszonyodva elárulta: a segítségükkel lehet behatolni a fekete lyukak eseményhorizontja mögé.

És mindenekfelett ott voltak a hícsík.

Hícsík! A félig mitikus, zavarba ejtő, közel isteni hícsík! Emberi szem még nem látta őket, de még képet sem róluk. Gelle-Klara Moynlin pedig nem kevesebb mint ötöt számlált meg belőlük maga körül – akik dörmögtek, sziszegtek, csipogtak, és furcsán szaglottak.

A kinézetük sem volt hétköznapi. Alacsonyabbra nőttek, mint egy átlagos ember, és különösen széles medencéjük olyan testtartást kölcsönzött nekik, hogy leginkább egy sétáló csontvázra hasonlítottak. Sima, többnyire sötét bőrükön világosabb csíkokat és kacskaringókat is felfedezett, melyek aranyszínben vagy skarlátvörösben fénylettek. Kissé hasonlított az indiánok harci díszeire. Testfelépítésüket nem lehetett volna szikárnak nevezni. A szó szoros értelmében ösztövérek voltak. Nem sok hús akadt azokon a gyors karokon és ujjakon. Habár az arcuk úgy festett, mintha fényes műanyagból vágták volna ki, elég rugalmasnak bizonyult ahhoz, hogy tükröződjön valami rajtuk... ámbár Klarának elképzelése sem volt az egyes arckifejezések jelentéséről.

És mindegyikük esetében, a férfiaknak és a nőknek is, a lábuk közé belógott egy nagy, toboz alakú tárgy.

Első pillantásra azt gondolta, hogy az is a testük része, de amikor egyikük eltűnt egy apró helyiségben – amely feltételezése szerint a vécé szerepét töltötte be –, s egy pillanatig tett-vett, Klara megfigyelte, hogy levette a tobozt. Vajon valamiféle hátizsák? Zsebkönyv? Aktatáska, amelyben iratokat, írószereket és tízórait tartanak? Bármi legyen is, ha le akarták venni, akkor levették. És amikor magukon tartották, fény derült a hícsík anatómiájának egy régóta izgató kérdésére, mégpedig arra, hogy tudtak kényelmesen ülni azokon a különösen fájdalmas, V alakú székeken. A levehető tobozaik kitöltötték a V nyílását. Egyszerűen kényelembe helyezték magukat a toboz tetején. Klara a csodálkozástól csak csóválta a fejét – miért pont erre nem gondoltak, amikor annak idején az Átjárón találgattak, vagy éppen vicceket faragtak a székekről?

Megérezte Wan forró lihegését a tarkóján. – Mit művelnek? – kérdezte a férfi.

Szinte már meg is feledkezett róla. Csaknem elfelejtette a félelmét is, annyira megigézte a látvány. De ez a viselkedés nem vallott túl nagy körültekintésre. Ki tudná megmondani, mit csinálnak ezek a szörnyek az emberi foglyaikkal?

Ami azt illeti, ki tudná kitalálni, hogy épp ebben a pillanatban mivel foglalatoskodnak? Csak zavartan zümmögnek és csiripelnek, mint egy felbolydult méhkas. A négy magasabbik az ötödik köré gyűlt, akinek kék és sárga sávok díszítették a karját. Úgy tűnt, pillanatnyilag egyáltalán nem törődnek velük. Minden figyelmüket az egyik műszerpult kötötte le. A képernyőt tanulmányozták, amelyen Klara – ha nehezen is, de – felismert egy térképet. Egy csillagcsoport, körülötte pedig jelzések – Nem ugyanilyet mutatott Wan is a saját hajóján?

– Éhes vagyok – dörmögte Wan váratlanul a fülébe.

– Éhes! – húzódott el tőle Klara, miközben legalább annyira meglepődött, mint undorodott. Éhes! Csaknem gyomorgörcsöt kapott a félelemtől, az idegességtől és – döbbent rá hirtelen – a szokatlan szagoktól, amelyekben ammónia és korhadó fatönkök bűze keveredett, és úgy vette észre, hogy egyenesen a hícsíkből árad. Ráadásul sürgősen ki kellett volna mennie,.. és ez a szörnyeteg itt mellette másra sem tud gondolni, csak arra, hogy éhes! – Fogd be, kérlek! – szólt hátra a válla fölött, és ezzel a kijelentéssel kirobbantotta Wanból a folyamatosan benne lappangó őrületet.

– Micsoda? Hogy én fogjam be? – dühöngött. – Nem, inkább te fogd be, te hülye liba!

Már azon volt, hogy feláll, és így demonstrálja a nő fölötti erőfölényét, de nem jutott tovább a guggolásnál – gyorsan visszahanyatlott a földre –, mert az egyik hícsí ránézett, és elindult felé.

Egy pillanatig föléje tornyosult, és keskeny száján a következő szót ejtette ki:

– Retek – mondta ki tisztán, majd csontos karjával a képernyő felé intett.

Klara küzdött, hogy az ideges röhögés ne bukjon ki a torkából. Retek! De milyen retek? Fekete vagy hónapos?

– Retek – ismételte meg a lény –, meressz ekk gyilssokk.

Ez történt Klarával, legigazabb szerelmemmel. Néhány hét alatt megtapasztalta a rettegést a fekete lyukban, a sokkot, hogy amíg ő nem öregedett, a világ évtizedeket szaladt előre, félnie kellett Wantól, és az is súlyos tőrést eredményezett a lelkében, hogy elrabolták a hícsík. És ezalatt...

Ezalatt engem a saját bajom foglalt le. Fogalmam sem volt róla, hogy Klara merre lehet, rá sem bagóztam az Orgyilkosokat jelző figyelmeztető jelekre, akkor még azt sem sejtettem, hogy léteznek. Meg sem próbáltam megnyugtatni a szerelmemet – Nem azért, mert nem tudtam, merre keressem, de jobban aggasztottak a saját gondjaim. És legsötétebb félelmeimben nem szerepelt sem Klara, sem a hícsík. Sőt, még megtévedt programom, Albert Einstein sem; tulajdon beleim rémítettek halálra.

Évtizedekkel ezelőtt a hícsí imalegyezőket titok övezte. Nem is sejtettük, hogy ezek olyanok, mint a könyvek és adattárak, mert a történelem legkitűnőbb elméi (engem is beleértve) nem tudtak rájönni, miként olvassák le, de még arra sem, hogy tulajdonképpen le kellene olvasni őket. Ennek az volt az oka, hogy csak pontosan meghatározott mikrohullámú háttérsugárzás hatására tárták fel a titkukat. A hícsíknek ez nem okozott gondot, mert a maguknál hordott tobozok mindig kibocsátották a megfelelő sugárzást, ennélfogva folyamatosan kapcsolatban álltak őseik letárolt emlékezetével tulajdonképpen a tobozban tartották az őseiket. Az emberiség azzal mentegetőzött, hogy álmodni sem merték volna, hogy a hícsík a lábuk között lóbálják az adatokat. Az emberek felépítése ezt nem tette lehetővé. (Az én mentségem már nem ennyire magától értetődő.)

21.

Albert cserbenhagyott

Semmi sem működött, pedig mindent megpróbáltunk. Essie kihúzta Albert adattárát a csatlakozóból, de a program blokkolta a kezelőszerveket, így hát nélküle nem tudtuk megváltoztatni a beállításokat. Essie aktivált egy másik pilótaprogramot, és azzal próbálkozott. De Albert minden mást kitiltott a rendszerből. Hangosan kiabáltuk a nevét – először szidtuk, majd könyörögtünk, hogy jelenjen meg –, de nem jött elő.

Napokig haladtunk, ami felért egy örökkévalósággal. Hajónkat az üzemzavarral küszködő adatvisszakereső rendszerem, Albert Einstein anyagtalan kezei irányították. Ezalatt a dilis Wan álmaim sötét asszonyával egyetemben Kapitány és legénysége hajóján tartózkodott, a mögöttünk hagyott világ pedig becsavarodott, és egyfajta kezelhetetlen erőszakhullám felé haladt. Ám ez nem igazán izgatott. Sokkal kézzelfoghatóbb dolgok aggasztottak. Mégpedig az élelmiszer, a víz és a levegő. Az Igaz Szerelmet hosszú utakra is felkészítették, jóval hosszabbakra, mint ez a mostani.

De nem öt utassal a fedélzetén.

Nem mintha nem próbálkoztunk volna. Mindent elkövettünk, ami csak az eszünkbe jutott. Walthers és Yeexing saját tapasztalataik alapján pilótaprogramokat fabrikáltak – ki is próbálták őket –, de nem tudták felülírni Albert beállításait. Essie mindannyiunknál többet dolgozott, mivel ő teremtette Albertet, és nem akarta – nem tudta – elviselni a vereséget. Újra és újra ellenőrzött mindent, tesztprogramokat állított össze, majd figyelte, ahogy azok lefutnak, anélkül hogy hibát jeleznének, miközben alig aludt pár órát. Albert teljes rendszerprogramját egy ideiglenes adattárba másolta, és azzal próbálkozott – még mindig reménykedett, hogy hardverhiba okozta az üzemzavart. De ha így volt, akkor az új adattárba is bevitte ugyanazokat a hibákat. Dolly Walthers türelmesen etette a társaságot, és igyekezett félrehúzódni az utunkból, amikor azt hittük, most jutunk valahova (de soha nem jártunk szerencsével), és hagyta, hogy kibeszéljük magunkat, amikor fáradtan megpihentünk (ami gyakran előfordult). És nekem jutott a legnehezebb feladat. Essie azt mondta, hogy Albert az én programom, és ha valakinek egyáltalán hajlandó lesz válaszolni, akkor az én vagyok. Így hát csak ültem, és folyamatosan beszéltem hozzá. Vagyis tulajdonképpen a levegőbe beszéltem, mivel nem vezettek eredményre sem az érveim, sem a könnyed fecsegésem, sem az, amikor a nevén szólítottam, vagy kiabáltam, esetleg könyörögtem neki.

Nem válaszolt, fel sem ködlött alakja a levegőben. Amikor kajaszünetet tartottunk, Essie mögém állt, és a vállamat masszírozta. Habár a gégémet koptattam, mégis élveztem a gondoskodását.

– Azt hiszem – mondta remegő hangon, de inkább csak a levegőbe beszélt, mint hozzám –, előrébb lennénk, ha legalább arra rájönnénk, mit csinál. Tudnia kell, hogy a készleteink korlátozottak. Vissza kellene segítenie minket a civilizációba, hacsak nem akarja a halálunkat. – A szavak kijelentő mondatot jeleztek. A hangsúly viszont kérdőt.

– Teljesen biztos vagyok benne, hogy nem akar elpusztítani minket dünnyögtem, de nem fordultam hátra, így Essie nem láthatta az arcomat.

– Én is – mondta sötéten, amikor eltoltam magam elől a tálcámat, Dolly pedig más témára akarta terelni a társalgást, és anyáskodó hangot ütött meg:

– Nem ízlik a főztöm?

Essie ujjai egy pillanatra abbahagyták a masszírozást, majd egyre erősebben nyomódtak a tarkómba.

– Robin! Egy falatot sem ettél!

Erre minden tekintet felém fordult. Valójában vicces volt a helyzet. Ülünk a semmi kellős közepén, reményünk sincs a hazajutásra, és négy ember bámul döbbenten, mert nem ettem meg a vacsorámat. Az utazás kezdetén, mielőtt Albert elnémult, még csak Essie karattyolt a hátam mögött, most hirtelen mindenki rádöbbent, hogy nem érezhetem valami jól magam.

Tulajdonképpen tényleg nem éreztem jól magam. Hamar kifáradtam. A kezem remegett, mintha pihenésre lett volna szüksége. Elment az étvágyam – már napok óta alig ettem valamit, és eddig csak azért menekültem meg a leleplezéstől, mert napok óta mindenki csak úgy kutyafuttában kapott be pár falatot.

– Így tovább tartanak az adagok – mosolyogtam, de senki sem mosolygott vissza.

– Te ostoba. – Essie a homlokomra tette a kezét, hogy megnézze, van-e lázam. Nem érzett semmi különöset, ami nem csoda, hiszen amikor senki nem nézett oda, marékszám nyeltem az aszpirint. Magamra öltöttem a türelem álarcát.

– Jól vagyok, Essie – próbáltam megnyugtatni. És nem is hazudtam olyan nagyot... talán csak a tényeket ferdítettem el kicsikét, de az igazat megvallva, nem voltam biztos benne, hogy valóban megbetegedtem. – Talán valóban szükségem lenne egy kivizsgálásra. De most, hogy Albert nem üzemel...

– Ezért? Albert? Kinek van rá szüksége? – Ennek hallatán megmasszíroztam a tarkómat, és zavartan néztem fel Essiere. – Egy egyszerű orvosi szubrutin is megteszi.

– Szubrutin?

Dobbantott egyet a lábával.

– Orvosi program, jogászprogram, titkárprogram... mindent Albertbe integráltam ugyan, de külön-külön is elérhetők. Azonnal hívd az orvosi programot!

Szájtátva figyeltem. Egy pillanatig szóhoz sem jutottam, de fejemben ezalatt egymást kergették a gondolatok.

– Csináld, amit mondtam! – kiáltott rám, mire végül nekem is megjött a hangom.

– Ne az orvosi programot – kérleltem. – Jobb ötletem támadt! – majd megfordultam, és belekiáltottam a levegőbe: – Sigfrid von Ideg! Segíts! Nagyon nagy szükségem van rád!

*

Annak idején évekig pszichológiai kezelés alatt álltam, és volt olyan időszak, amikor tűkön ültem az idegességtől, miközben Sigfridre vártam. Néha valóban várnom kellett rá. Akkoriban Sigfrid még nem volt más, mint egy összetákolt rendszer, amelyben hícsí alkatrészek keveredtek az emberi áramkörökkel, és még a szoftvert sem Essie írta. A feleségem nagyon értett a szakmájához. A válaszidők milliszekundumokról nano-, piko-, majd femtoszekundumokra csökkentek, így Albert már valós időben kommunikálhatott, akárcsak egy ember – ó, a pokolba is, dehogy! Gyorsabban, mint bármelyik ember!

És amikor Sigfrid nem jelent meg azonnal, olyan érzés fogott el, mint amikor valaki elfordítja a villanykapcsolót, de a lámpa mégsem gyullad meg, mert kiégett a körte. Ilyenkor nem vesztegeti azzal az idejét, hogy fel-le kapcsolgatja. Tudja az igazságot.

– Ne fecséreld az idődet! – mondta Essie a vállam fölött. És ha egy hangot lehet sápadtnak nevezni, akkor az övét bizony annak lehetett.

Megfordultam, és reszketve rámosolyogtam.

– Azt hiszem, rosszabb a helyzet, mint gondoltuk – vallottam be. Essie arca falfehérre sápadt. Megfogtam a kezét. – Emlékszem – próbáltam beszélni hozzá, mintha ezzel elkerülném, hogy szembenézzek a helyzettel –, amikor analízisre jártam, az volt az egészben a legnehezebb, hogy várni kellett Sigfridre. Mindig felhúztam magam, és... – nos, csak locsogtam összefüggés nélkül. Tovább is folytattam volna, de akkor észrevettem valamit Essie tekintetében.

Megfordultam, és szinte ugyanebben a pillanatban meghallottam Sigfrid von Ideg hangját.

– Sajnálattal hallom, hogy ilyen nehezen birkóztál meg a helyzettel, Robin – mondta. Sigfrid még egy holoképhez viszonyítva is szánalmasan festett. Kezét ölébe ejtve ücsörgött a nagy büdös semmin. A program nem vette a fáradságot, hogy széket vagy egy párnát vetítsen alá. Semmit. Csak Sigfrid ült előttem úgy, ahogy az emlékezetemben élt azokból az időkből, amikor úgy tűnt, mintha zavarban lenne. Végighordozta tekintetét a társaságon, mindenkit alaposan megszemlélt, majd felsóhajtott, és egyenesen a szemembe nézett.

– Nos, Robin – kezdte –, el akarod mondani, mi bánt? Hallottam, hogy Audee Walthers nagy levegőt vesz, és válaszolni akar, és azt is, hogy Janie egy csettintéssel megállítja, mivel Essie megrázta a fejét. Nem néztem rájuk.

– Sigfrid, te vén panaszláda – üdvözöltem. – Akadt némi gondunk, és szükségem lenne a teljes együttműködésedre. – Igen, Robin? – nézett rám a szemöldöke alól.

– Fuga-állapotról[2] lenne szó.

– Súlyos?

– Működésképtelen – mondtam neki.

Bólintott, Mintha éppen azt a választ kapta volna, amire várt.

– Jobban szeretném, ha nem használnál szakkifejezéseket, Robin – sóhajtott fel, de a kezét közben meg se mozdította. – Mesélj! Neked magadnak van szükséged a segítségemre?

– Tulajdonképpen nem – vallottam be. És ekkor kezdődött a nagy meccs, legalábbis én úgy gondoltam. Sigfrid egy pillanatra elhallgatott, de nem maradt mozdulatlan – ujjai remegtek, néha egymásba csúsztak, és amikor megmoccant, kékes szikrák ugráltak körülötte a levegőben. – Egy barátomról lenne szó, Sigfrid – közöltem. – Talán a legjobb barátomról, aki nagy bajba került.

– Értem – bólintott, mintha valóban értené. – Remélem, tudod – említette meg –, hogy nem segíthetek a barátodon, ha nincs jelen.

– Ő itt van, Sigfrid – mondtam lágyan.

– Igen. Vagyis inkább azt hiszem, itt volt. – Hátradőlt, mintha lenne ott a szék, amely megtámasztja a testét. – Feltételezem, mesélni akarsz az esetről, de – elmosolyodott, és ez a mosoly volt a legmegnyugtatóbb dolog az életemben – ebben az esetben nyugodtan használhatsz szakkifejezéseket is, ha úgy kívánod.

Hallottam a hátam mögül Essie pihegését, és hirtelen rádöbbentem, hogy mindnyájan visszafojtottuk a lélegzetünket. Hátranyúltam, és megsimogattam a feleségem kezét.

– Sigfrid – kezdtem újjáéledő reménnyel. – Amennyire meg tudom ítélni, a fuga-állapot azt jelenti, hogy a beteg elveszti kapcsolatát a valósággal. Ha ellentmondásos helyzetbe keveredik... bocsáss meg. Úgy értettem, hogy olyan helyzetben találja magát, amikor egy erős lelki hajtóerő blokkol egy másikat, és ezt az ellentmondást nem tudja feloldani... akkor egyszerűen hátat fordít neki. Elmenekül. Úgy tesz, mintha a konfliktus egyáltalán nem is létezne. Tudom, hogy most sok pszichológiai szakkifejezést kevertem össze, de alapjában véve igazam van?

– Közel jársz az igazsághoz, Robin. Legalábbis felfogtam, mit akarsz mondani. – Hozok rá egy példát – tétováztam. – Tegyük fel, hogy egy ember őrületesen szereti a feleségét, de rájön, hogy az megcsalja a legjobb barátjával.

Éreztem, hogy Essie megszorítja a kezemet. Fájt, de tudtam, hogy ezzel buzdítani akar.

– Összekevered a motivációkat és az érzelmeket, Robin, de ez nem olyan nagy baj. Hová akarsz kilyukadni?

Nem hagytam, hogy sürgessen.

– De megvizsgálhatunk egy másik példát is – folytattam –, ezúttal egy vallásosat. Képzeljünk el egy mélyen hívő embert, aki rádöbben, hogy nincs Isten. Tudsz követni, Sigfrid? Még mindig ragaszkodik a hitéhez, habár tisztában van vele, hogy rengeteg intelligens társa akad, aki nem ért vele egyet... és lassan, lépésről lépésre egyre több minden támasztja alá az ellenfelei álláspontját, míg végül maga alá temeti...

Sigfrid udvariasan bólintott, de az ujja ismét remegni kezdett.

– Végül pedig el kell fogadnia, hogy a kvantummechanika igenis létezik jelentettem ki.

Ez volt a második pont, ahol mindannyian úgy éreztük, el fogunk csúszni. Szerintem kis híján így is történt. A hologram egy pillanatra összekuszálódott, majd kitisztult, de Sigfrid arckifejezése megváltozott. Azt viszont nem tudnám megmondani, hogy mennyiben. Szemmel nem lehetett észrevenni, de mintha elmosódott és felpuhult volna.

De amikor megszólalt, határozottan csengett a hangja. – Amikor a motivációkat és a fuga-állapotot emlegetted, Robin – mondta –, akkor emberi viselkedésformákról beszéltél. De feltételezem, hogy a beteg, akivel foglalkoznom kell, egyáltalán nem ember – tétovázott, majd kijavította magát: – Nem egészen ember.– Biztattam egy kicsit, mert sejtelmem sem volt, hová akar kilyukadni. – Akkor szerintem kijelenthetjük, hogy ezeket a motivációkat és érzelmeket, ööö, úgy programozták bele. De egy embert csak akkor lehet beprogramozni, például, hogy tudjon egy idegen nyelvet, miután már felnőtt. A tudás ott van, de nem a megfelelő módon épült be. Ezen van a hangsúly. – elhallgatott egy pillanatra. – Mi nem vagyunk emberek – jelentette ki.

Essie keményen megszorította a kezemet. Figyelmeztetni akart.

– Albertbe emberi személyiséget programoztak – közöltem.

– Igen. Amennyire csak lehetett. Nagyon fejlett személyiséget kapott – helyeselt Sigfrid, de az arca komoly maradt. – Ennek ellenére Albert nem ember, noha nem is számítógépprogram. Például egyikünk sem képes átélni mondjuk egy PA-támadást. Amikor az emberiséget elkapja az őrület, mi nem érzünk semmit.

Ekkor nagyon ingoványos talajra tévedtünk, s vékony jégkéreg recsegett az ingovány fölött, de mi van, ha túl durván lépek előre, hova zuhanunk alá? Essie szorosan fogta a kezemet, a többiek alig mertek lélegzetet venni.

– Sigfrid – mondtam. – Az emberek is különbözők. De egyszer azt mondtad nekem, hogy ezek a különbségek nem igazán számítanak. Azt mondtad, hogy az elme betegségeit az elmében kell keresni, és ott található a gyógyszer is. Te mindössze annyit teszel, hogy segítesz a betegeidnek a felszínre hozni, ahol már tudnak vele mit kezdeni, ahelyett hogy továbbra is eltemetve tartanák, ahol lidércnyomást, neurózist okozna nekik... és fuga-állapotot.

– Igen, valóban ezt mondtam, Robin.

– Berúgtad az öreg masinát, Sigfrid, mi? Kimozdítottad onnan, ahova beragadt?

Erre elmosolyodott. Halványan, igaz, de mégis elmosolyodott.

– Hát, úgy valahogy.

– Rendben. Szeretném kipróbálni rajtad az egyik elméletemet. Hadd mondjam el, hogy a barátom – Nem akartam újra megnevezni –, a barátom olyan dilemmával találta magát szemközt, amelyet nem tud feldolgozni. Nagyon intelligens, és rettentően tájékozott. Tudomása van a legfrissebb tudományos eredményekről, még azokról is, amelyek nem kerültek nyilvánosságra, mégpedig a tudomány minden egyes területéről: fizikából, asztrofizikából, kozmológiából és minden más ágazatból. Mivel a probléma kvantumfizikai, ahhoz, hogy meg tudja oldani, el kell fogadnia érvényesnek a kvantummechanikát, ő pedig képtelen rá, és e nélkül nem tudja ellátni azokat a feladatokat, amelyekre programozták. Ez mindennek az alapja: a programozás. – Kis híján azt mondtam: személyiség.

A vigyor Sigfrid arcán eddigre fájdalmas grimasszá torzult, de ennek ellenére figyelt.

– És ugyanakkor egy másik programot is futtat. Azt gondolja, úgy viselkedik, és az is akar lenni, mint egy fölöttébb intelligens és bölcs ember, aki már pokolian régen meghalt, de életében szilárdan meg volt róla győződve, hogy a kvantummechanika tévedésen alapul. Nem tudom, egy ember esetében ez elegendő lenne-e az összeroppanáshoz – folytattam –, de egy programnál ez a folyamat rengeteg kárt okoz.

Eddigre már verítékcseppek csillogtak Sigfrid arcán. Csendben bólintott, nekem meg kristálytisztán beugrott egy régi, de annál fájdalmasabb emlék: lehetséges lenne, hogy Sigfrid most úgy néz rám, mint ahogy én néztem rá annak idején, amikor kezelésre jártam hozzá? Lehetséges lenne? – kérdeztem magamtól.

– Ez nehéz konfliktus – suttogta. És ekkor elmerültem.

A vékony jég megroppant a lábam alatt. Bokáig merültem a mocsárba. Még nem kezdtem fuldokolni, de megakadtam. Nem tudtam, milyen irányban folytassam a beszélgetést.

Már nem összpontosítottam olyan keményen. Kétségbeesetten pillantottam Essiere, majd a többiekre, miközben éreztem, mennyire elfáradtam és megöregedtem – ráadásul nagyon gyenge is voltam. Annyira lefoglalt az ideggyógyászom gyógykezelése, hogy egészen megfeledkeztem a fájdalomról a beleimben és a zsibbadtságról a karomban, amely most újra rám tört. Nem működött. Nem tudtam eleget. Biztos voltam benne, hogy feltártam a probléma gyökerét, amely fuga-állapotba taszította Albertet – de semmi sem történt!

Nem tudom, mennyi ideig ültem volna ott, mint egy bolond, ha váratlanul nem kapok segítséget. Méghozzá egyszerre két embertől is. – Lőj! – súgta Essie a fülembe, és ugyanebben a pillanatban Janie Yeexing megmoccant, és feltett egy puhatolózó kérdést:

– Kellett lennie egy előzetes incidensnek, ugye?

Sigfrid arcáról minden kifejezés eltűnt. Találat. Kézenfekvő találat.

– Mi volt az, Sigfrid? – kérdeztem, de nem kaptam választ. – Gyerünk, Sigfrid, te vén dilidoki, nyögd már ki! Mi ültette Albertet hintába?

Egyenesen a szemembe nézett, de továbbra sem tudtam kiolvasni az arckifejezéséből semmit, mert azon statikus zörejek szaladtak keresztül. Mintha csak egy PV-adást néznék, amelyet zavarnak, és ezért halványodik a kép.

Halványodik? Vagy fuga-állapotos?

– Sigfrid! – kiáltottam. – Kérlek! Mondd el, mitől esett Albert annyira pánikba, hogy elmenekült! Vagy ha nem tudod elmondani, egyszerűen csak hozd ide, majd megkérdezzük tőle személyesen.

Még több zavar. Már nem is lehetett azt állítani, hogy Sigfrid néz valakire.

– Mondd el! – parancsoltam, és a kusza kép végre válaszolt.

– A kugelblitz.

– Micsoda? Mi az a kugelblitz? – néztem körül csalódottan. – A francba, hozd már ide, hadd világítsa meg személyesen!

– Már itt van, Robin – súgta a fülembe Essie.

És a kép ismét kiélesedett, de már nem volt többé Sigfrid. Freud elegáns arca ellágyult, kiszélesedett, majd áttűnt legkedvesebb barátom nyájas, ősz hajjal keretezett ábrázatába.

– Megjöttem, Robin – szólalt meg Albert Einstein bánatosan. – Hálás vagyok, hogy segítettél rajtam. Habár abban nem vagyok biztos, hogy meg fogjátok köszönni.

Albert igazat mondott. Nem köszöntem meg.

Abban szintén tévedett – vagy igaza volt, de nem abból az okból, mint feltételezte –, mert csak azért nem köszöntem meg neki, mert annyira szörnyű volt, amit mondott, olyan szörnyen kellemetlen, s amikor befejezte, már nem voltam magamnál.

Nem álltam jobban akkor sem, amikor elkezdte, mert amikor visszatért, teljesen kikészültem. Teljesen kiürültem. Kimerültem. Azzal nyugtattam magam, hogy ez nem csoda, mert Isten a megmondhatója, mekkora nyomás nehezedett rám egész idő alatt, de amit éreztem, az sokkal rosszabb volt egyszerű fáradtságnál. Mintha a végemet jártam volna. Nem csak a beleim, a kezem vagy a fejem; egyszerre elhagyott minden erőm, és nagyon kellett összpontosítanom, hogy lépést tartsak Alberttel, hogy odafigyeljek arra, amit mond.

– Az állapotomat nem pontosan a fuga-állapot szóval lehet jellemezni, mint ahogy te tetted. – Kihűlt pipáját forgatta az ujjai között. Nem zavarta, hogy ezzel nevetségessé válik. Garbót és kifényesedett nadrágot viselt, de cipőt húzott a lábára, amelynek ráadásul a fűzőjét is megkötötte. – Való igaz, kettészakadt a tudatom, és ettől eléggé megrendültem... Mrs. Broadhead érzi a programban rejlő ellentmondást, egy végtelen ciklusba estem. Attól kezdve, hogy megbénultam, csupán egy célom volt: kijavítani a hibát.

– Igen, homeosztázisba estél – bólintott Essie sajnálkozva. – De az önjavítás feltétele az öndiagnózis. Konzultálnod kellett volna velem, és ellenőrzést kérni!

– Én nem így gondoltam, Mrs. Broadhead. Mindent egybevetve, az ellentmondás olyan területen keletkezett, amelyben én járatosabb vagyok.

– Kozmológia, ha!

Kényszeríttettem magam, hogy megszólaljak – nem volt könnyű, mert még mindig ólmos fáradtság bénította a tagjaimat.

– Nem magyaráznád meg egyszerűen, Albert, hogy mit is csináltál?

– Könnyű megmagyarázni, Robin – válaszolt vontatottan. – Megpróbáltam feloldani a konfliktust. Tudom, számomra ez sokkal fontosabbnak tűnt, mint a számodra; te egész jól megvagy anélkül is, hogy kozmológiai kérdéseken törnéd a fejed. Én viszont nem. Kapacitásom egyre nagyobb és nagyobb százalékát szenteltem tanulásnak. Bizonyára nem is sejtetted, de rengeteg hícsí imalegyezőt találtam ennek a hajónak a fedélzetén, köztük olyanokat is, amelyeket még senki sem elemzett behatóbban. Kemény diónak bizonyult, de ugyanakkor megfigyeléseket is tudtam végezni, mégpedig a saját kedvem szerint.

– Mondd már végre, hogy mit csináltál! – könyörögtem. – De hát éppen most mondtam. A hícsí imalegyezőkön rengeteg adatot találtam az általunk egyszerűen csak hiányzó tömegnek nevezett kérdéssel kapcsolatban. Emlékszel, Robin. A tömeg, amely meghatározza az univerzum gravitációs természetét, de amit a csillagászok eddig még képtelenek voltak megtalálni...

– Emlékszem!

– Igen. Nos, elképzelhető, hogy én megtaláltam – mélázott el egy pillanatra. – De attól tartok, ez nem oldotta meg a problémámat. Sőt, tovább rontotta a helyzetet. Ha nem eszelitek ki azt a kis cselt, hogy egy szubrutinon keresztül teremtetek velem kapcsolatot, még mindig abban a ciklusban vergődnék...

– Mit találtál meg? – kiáltottam rá. Az ereimben dübörgő adrenalin csaknem elterelte a figyelmemet testem panaszos jelzéseiről, amelyekkel azt tudatta, hogy bizony nagy a baj.

Válaszként Albert kezével a képernyő felé intett, és megláttam rajta valamit.

Jobban mondva az első, felületes odapillantásnál még nem is tűnt föl. De amikor gondosabban megszemléltem, jeges ujjak kezdték markolászni a gerincemet, és minden idegszálammal arra összpontosítottam, amit elsőre nem találtam figyelemre méltónak.

A képernyő nagyrészt üresen feketéllett. A sarkában egy fényes spirál részletét lehetett megfigyelni – na persze, egy galaxis; úgy véltem, nagyon hasonlít az M31-re az Andromedában, de nem igazán vagyok képzett ezen a téren.

Különösen így, hogy nem pislogtak körülötte csillagok. Az igazat megvallva, egyáltalán nem láttam pislogást.

Láttam ugyan csillagokhoz hasonlatos dolgokat. Apró fénypontok hintették tele a képet. De nem csillagok voltak, mert hunyorogtak és villództak, akár a karácsonyfaizzók. A hűvös éjszakák szentjánosbogaraira emlékeztetettek, amelyek olyan távol és halványan világítanak, hogy alig lehet megpillantani a fényüket. Éppen így néztek ki. Köztük még a legfényesebb égitest sem volt túlságosan feltűnő, egy nem forgó fekete lyukra hasonlított, éppen olyanra, amelyben egykor elveszítettem Klarát. De nem volt sem annyira nagy, sem fenyegető. Bizarr látványt nyújtott, de nem ijesztett meg. Hallottam, ahogy a többiek felszisszennek.

– Ez egy hajó – remegett Dolly hangja. És valóban az volt.

Albert megerősítette ebben. Komolyan fordult felénk. – Igen, az ott egy hajó, Mrs. Walthers. Mégpedig az a hícsí hajó, amit már láttunk. Efelől semmi kétségem. Kíváncsi vagyok, fel tudnánk-e venni vele a kapcsolatot.

– Kapcsolat! A hícsíkkel! Albert! – kiáltottam. – Tudom, hogy megzakkantál, de nem veszed észre, hogy ez milyen veszélyes lehet?

– Ami a veszélyt illeti – jelentette ki komoran –, sokkal inkább tartok a kugelblitztől.

– Kugelblitz? – vesztettem el teljesen a fejemet. – Albert, te seggfej, nem tudom, mi a fene az a kugelblitz, de az igazat megvallva, nem is érdekel. Most az érdekel, hogy kis híján megöltél minket, és...

Abbahagytam, mert Essie befogta a számat. – Hallgass, Robin! – sziszegte. – Azt akarod, hogy visszaessen? És most, Albert – mondta csaknem teljesen nyugodtan –, kérlek, világosíts fel minket a kugelblitz mibenlétéről. Az a dolog egyébként olyannak tűnik, mintha fekete lyuk lenne.

Albert a homlokához emelte a kezét.

– A központi égitestre gondol. Igen, ez egyfajta fekete lyuk. De nem csak egy van belőle, hanem rengeteg. Nem tudtam megszámolni, mennyi, mivel csak akkor lehet észlelni őket, ha az egyikbe belehullik valami, és az esemény hatására sugárzást bocsát ki, odakint a galaxisok között viszont nincs túl sok anyag...

– A galaxisok között? – kiáltott fel Walthers, de Essie megrovó pillantására elhallgatott.

– Igen, Albert, kérlek, folytasd! – bátorította.

– Nem tudom, hány fekete lyuk van ott. Minden bizonnyal tíznél több. Talán még tíz a négyzetennél is több – nézett rám esdeklően. – Robin, el tudod képzelni, ez milyen különös? Mivel lehet ezt magyarázni?

– Nem csak ezt nem tudom megmagyarázni, azt sem tudom, mi az a kugelblitz.

– Ó, szentséges egek, Robin! – türelmetlenkedett. – Ezt már megbeszéltük. Egy fekete lyuk rettentő sűrűre préseli össze az anyagot. John Wheeler volt az első, aki felvetette egy másfajta fekete lyuk létezését, amely nem tartalmaz anyagot, csak és kizárólag energiát... olyan hatalmas mennyiségű energiát olyan kis helyre sűrítve, hogy képes eltorzítani maga körül a teret. Na, ezt hívják kugelblitznek. Sóhajtott, majd folytatta.

– Két elméletet is felállítottam. Az első, hogy ez nem más, mint egy műtárgy. A kugelblitzet fekete lyukak veszik körül; felteszem, azért, hogy minden kósza anyagrészecskét magukhoz vonzzanak, amiből amúgy sincs sok arrafelé, nehogy azok magába a kugelblitzbe hulljanak. A második elméletem szerint mi most egyenesen a hiányzó tömeggel nézünk farkasszemet.

Felpattantam.

– Albert! – kiáltottam rá. – Tisztában vagy vele, hogy mit mondtál? Úgy érted, ezt ott valaki létrehozta? Úgy érted... – ugrottam fel, de a mondatot már nem fejeztem be.

Mégpedig azért, mert képtelen voltam rá. Egyrészt azért, mert túl sok rémisztő gondolat úszkált egyszerre a fejemben; valaki kugelblitzet készített, amely része a „hiányzó tömegnek”, amiből egyenesen következik, hogy ez a valaki manipulálja az univerzum törvényeit, és próbálja a visszájára fordítani a tágulási folyamatot egy olyan okból kifolyólag, amelyet (akkor még) el sem tudtam képzelni.

Másrészt azért, mert összeestem.

Összeestem, mert lábam valamiért képtelen volt megtartani. Izzó fájdalom lobbant a fejemben, közvetlenül a fülem mögött. A szemem elé ködfátyol borult.

– Ó, Robin! – hallottam Albert elszörnyedt kiáltását. – Nem fordítottam kellő figyelmet az egészségi állapotodra! – A mimre? – kérdeztem. Jobban mondva csak próbáltam. Úgy tűnt, ajkam képtelen megformálni a szavakat, és hirtelen szörnyű álmosság tört rám. A fájdalom első, éles hulláma már tovatűnt, de halvány nyoma még ott lüktetett a fejemben, ó, igen, nagyon szenvedtem, és a fájdalom ismét lecsapni készült.

Azt mondják, az agy kiiktatja a kín egy részét. Az ember nem emlékszik rá pontosan, csak homályosan; ha nem így lenne, akkor a régi mondás szerint minden asszony csak egyszer szülne gyereket. Felteszem, ez a legtöbb emberre igaz is. Biztos vagyok benne, hogy régebben velem is így történt, most azonban nem.

Most mindenre tisztán emlékeztem, és különös módon vidáman szemléltem az eseményeket. Az agyam elvégezte a saját maga érzéstelenítését, és így nem érzékeltem tisztán a külvilág ingereit. De erre a zavarosságra tisztán emlékeztem. Emlékszem a többiek ijedt beszélgetésére és arra, hogy az ágy felé vonszolnak; a hosszú párbeszédekre, majd az apró tűszúrásokra, ahogy Albert gyógyszerezett, miközben mintákat vett a testemből. És emlékszem Essie zokogására.

Sokszor elmagyaráztam már Robisnak, mi is az a kugelblitz – egy fekete lyuk, amely rengeteg energiát tárol magában, anyagot pedig viszonylag keveset –, de mivel senki sem látott még ilyet, Robin nem igazán figyelt. Sokat meséltem neki a galaxisközi tér általános állapotáról is, ahol elenyésző mennyiségben van csak jelen az anyag – leszámítva néhány kósza fotont, melyek a távoli galaxisokból érkeztek, és persze az univerzum 3,7 K háttérsugárzását –, amely kedvező hely, hogy iderakjon az ember egy kugelblitzet, ha azt akarja, hogy minél kevesebb anyag hulljon bele.

Az ölében babusgatta a fejemet. Habár főleg Alberttel beszélt, és oroszul, elég sokszor hallottam a nevemet ahhoz, hogy rájöjjek, rólam folyik a társalgás. Próbáltam kinyújtani a kezem, hogy megveregessem az arcát.

– Haldoklom – mondtam, vagy legalábbis próbáltam mondani.

Essie megértette. Fölém hajolt, haja az arcomat csiklandozta.

– Drága, egyetlen Robisom – zümmögte. – Igen, haldokolsz. Legalábbis a tested. Ám ez még nem jelenti számodra a véget.

Az együtt töltött évek alatt sokat beszélgettünk a vallásról. Ismertem a hitét. És ő is ismerte az enyémet. Essie, akartam mondani, eddig még soha nem hazudtál nekem, ne kezdd el most, hogy ezzel megkönnyítsd az elmúlásomat. Minden rendben. Ehelyett valami ilyesmit hallottam:

– De igen!

Könnyek áztatták az arcomat, ahogy ringatott és dudorászott.

– Nem. Igazán nem, Robin. Maradt még egy esélyed. Egy nagyon jó esélyed...

– Nincs... másvilág... – nyögtem ki rettenetes erőfeszítéssel. Olyan tisztán ejtettem ki a szavakat, ahogy csak tudtam, jó hosszú szünetekkel. Biztos nem lehetett tisztán hallani, Essie azonban megértette. Lehajolt, és homlokon csókolt. Éreztem, ahogy mozog az ajka, miközben hozzám suttog.

– Igen. Van másvilág.

De az is lehet, hogy azt akarta mondani: MásVilág.

22.

Van élet a halál után?

És a csillagok keringtek tovább. Nem törődtek vele, mi történik egy kétlábú, intelligens – jobban mondva félintelligens élőlénnyel. Még akkor sem, ha az említett intelligens kétlábú történetesen én voltam. Én mindig egoistán szemlélem a világegyetemet, én állok a központban, és minden körülöttem forog; én vagyok a „normális”, ami közel áll hozzám, az a „fontos”, amit fontosnak fogok fel, az az „értékes”. Így láttam a dolgokat, de a világegyetem más álláspontot vallott. Haladt tovább a maga útján, mintha én cseppet sem számítanék.

Az igazat megvallva, akkor már így is volt. Már nem tartoztam bele. Soksok fényévnyire a hátunk mögött – a Földön – Manzbergen tábornok elkapott egy csapat terroristát, akik épp meglovasítottak egy siklót, a főbiztos pedig elfogta azt az embert, aki rám lőtt; de minderről nem tudtam, de ha tudtam volna, akkor sem érdekelt volna. Sokkal közelebb, de még mindig olyan távol, mint amilyen messze az Antares van a Földtől, Gelle-Klara Moynlin próbálta felfogni, mit akarnak közölni vele a hícsík, de erről sem tudtam. Nagyon közel egy karnyújtásnyira Essie, a feleségem, éppen olyasmivel próbálkozott, amit még soha nem csinált annak előtte, noha ő találta fel az eljárást, Albert pedig segített neki. Ugyan az ő memóriájában tárolták az egész folyamatot, viszont nem volt keze hozzá, hogy megcsinálja. Nagy figyelmet szenteltem volna nekik, ha a tudatában lettem volna, min is munkálkodnak.

És azért nem tudtam, mivel meghaltam.

Azonban nem maradtam sokáig halott.

Kiskoromban az anyám meséket olvasott fel nekem. Az egyik történetben szerepelt egy férfi, akinek az érzékei egy agyműtétet követően összezavarodnak. Már nem emlékszem, ki volt a szerző, Verne, Wells vagy valaki más az Aranykorból valaki. A csattanó viszont élénken él az emlékezetemben. A műtét után a férfi látja a hangokat, hallja az érintéseket, és a történet végén megkérdezi: „Minek van bíbor illata?”

Ezt a mesét hallottam kiskoromban. Mára már felnőttem. A történet sem volt már mese többé.

Hanem rémálom.

Érzések törtek rám, de nem tudtam őket azonosítani! Képtelen vagyok most leírni, mit éreztem, mint ahogy azt sem, hogy mi az a... smerglics. Tudják, mi az a smerglics? Nem? Én sem, mivel most találtam ki. Csak egy szó. Nem jelent semmit, amíg meg nem töltöm tartalommal: sem színeket, sem hangokat, szorítást, hideget, húzást, szúrást, rángást, égést, vágyat egyet sem a milliárdnyi érzék közül, amely vadul ostromolta csupasz valómat. Nem tudtam, mit jelentenek. Vagy jelentettek. Esetleg fenyegettek. Még azt sem tudtam, mihez hasonlítsam őket. Talán a születés lehet ehhez fogható. Vagy mégsem. Nem hinném, hogy bárki is túlélné, ha ehhez hasonlítana.

Én viszont túléltem.

Túléltem, de csak egy okból. Nem lehetett nem túlélnem. Ez a legelső szabály a könyvben: nem csinálhatsz fel terhes nőt, és nem ölhetsz meg halottat. „Túléltem”, mert minden porcikám, ami belehalhat, már régebben belehalt. Képben vannak?

Próbálják elképzelni. Megnyúztak. Megerőszakoltak. És mindenekfelett rá kellett ébrednem, hogy meghaltam.

A történetek között, amelyeket az anyám mesélt nekem, ott volt a Pokol is Dantétól, én pedig időnként elgondolkoztam, vajon Dante előre látta, mi fog történni velem? Mert ha nem, akkor honnan szedhette a Pokol képeit?

Nem tudom, meddig tartott ez az egész, de úgy tűnt, egy örökkévalóságig.

Majd lassacskán elmúlt. A kínzó fények eltávolodtak és megfakultak. A szörnyű zajok csendesedtek, a viszketés, a szorítás és a zűrzavar egyre távolodott.

Hosszú ideig egyáltalán semmi sem történt, mint a karlsbadi barlangokban, amikor leoltják a lámpát, hogy megmutassák, milyen is az igazi sötétség. Nem volt fény. Nem volt semmi, eltekintve valami távoli, zavaros zúgástól, ami akár a fülemben doboló vér hangja is lehetett volna.

Ha még lett volna fülem.

Majd a mormogás felerősödött, és értelmes szavakká állt össze. Albert Einstein szavaivá:

– Robin?

Próbáltam visszaemlékezni, hogy is kell beszélni.

– Robin? Hallasz engem, kedves barátom? – Igen – kiáltottam, de magam sem tudom, hogyan. – Itt vagyok! – Mintha tudtam volna, hol van az „itt”. Hosszú szünet. Majd ismét Albert hangja jutott el hozzám, kissé fátyolosabban, ám sokkal közelebbről.

– Robin – mondta minden szótagot külön hangsúlyozva, mintha csak egy kisgyerekhez beszélne. – Figyelj! Biztonságban vagy.

– Biztonságban?

– Biztonságban vagy – ismételte meg. – A te érdekedben blokkollak.

Hallgattam. Nem tudtam, mit mondjak.

– Tanítani foglak, Robin – közölte. – De egyszerre csak keveset. Legyél türelmes, Robin! Hamarosan képes leszel látni, hallani és megérteni a dolgokat.

Türelem? Igazán türelmes vagyok, más nem is lehetek. Nem maradt egyéb lehetőségem, mint türelmesen kivárni, amíg mindenre megtanít. Még mindig bíztam a jó öreg Albertben. Elfogadtam, hogy meg képes látni tanítani a vakot és hallani a süketet.

De meg lehet-e tanítani, élni a holtat?

Nem igazán akartam átélni azt az örökkévalónak tűnő kis időszakot. De Albert ideje és a céziumóra ideje szerint – amelyhez az emberiség a galaxisban igazodik – az egész nem tartott sokkal tovább, mint nyolcvanöt óra. Az ő ideje szerint. Az enyém szerint nem. Számomra végtelennek tetszett.

Habár az emlékezetem megmaradt, néhány dolgot csak homályosan tudtam felidézni. De nem azért, mintha nem lettem volna rá képes. Hanem a kíváncsiság és a gyorsaság miatt. Hadd magyarázzam meg. A bitek és a bájtok váltakozása sokkal gyorsabban zajlik egy adattárban, mint a magam mögött hagyott szerves test folyamatai. A múltat gyorsan elhomályosítja az újonnan érkező adattömeg. És – tudják meg – jól is van ez így, mivel minél távolabbi az a szörnyű átvitel az én „mostomtól”, annál jobban tetszik nekem.

Ha nem is akartam előkeresni annak az adattömegnek a régebbi darabjait, legalább egy óriási dologba szerettem volna bepillantást nyerni. Hogy mekkorába? Óriásiba, és kész.

Albert azt mondja, hogy emberi alakot kezdek ölteni. Talán így is van. Mi ebben a probléma? Eddigi életemet emberi alakban éltem le, és a régi szokások csak nehezen tűnnek el a feledés homályában. Így hát amikor Albert stabilizált, én pedig – szétporladtam – emberként képzeltem el magamat.

Persze azt feltételezve, hogy az emberi lény nagyobb, mint egy galaxis, öregebb, mint a csillagok, és olyan bölcs, mint sok millió ember együttvéve. Szemügyre vettem a csillagrendszerünket és legközelebbi szomszédait, mint szemernyi energiát és anyagot. Egy pillantással átláttam az egészet. Egyenesen az otthonomra, az anyagalaxisunkra néztem, mellette ott volt az M31, ott fészkelt a Magellőn-felhő, valamint apró gázpamacsok és napsütés. És emberi alakomban – kinyúltam feléjük, a tenyerembe vettem őket, átfuttattam rajtuk az ujjaimat, mintha csak Isten lennék.

Valójában nem voltam Isten vagy annyira istenszerű, hogy ténylegesen elérjem az égitesteket. Semmit sem tudtam megérinteni, ugyanis nem volt mivel. Illúzió volt, semmi más. Optikai csalódás, mint amikor Albert pipára gyújt. Nem volt ott semmi. Sem Albert, sem pipa.

Sem én. Vagyis nem igazán. Nem tudtam Istenként cselekedni, mert nem volt kézzelfogható megjelenési formám. Nem tudtam mennyeket és földeket teremteni, sem pedig elsöpörni őket. Még legkisebb részüket sem tudtam volna befolyásolni fizikailag.

Viszont remekül meg tudtam figyelni. Kívülről és belülről. Beállhattam a Naprendszerünk középpontjába, és onnan bámulhattam a Masei egyet és kettőt, a galaxisok millióit, ahogy kinyújtják csillagokkal teleszórt karjaikat az univerzum szemmel látható vége felé, ahol a menekülő fotonok átlépik a fénysebességet... és még azon is túl, habár, amit az optika korlátain belül „láttam”, nem sokban különbözött attól, amiről eddig is tudtam. Albert elmagyarázta, hogy amit látok, nem más, mint az ősi hícsí adattárakon talált adatok.

Ami azt illeti, igaza volt. A régi Robin nem nőtt meg hirtelen. Csak az eredeti Robinette Broadhead silány maradványa, aki ebben a pillanatban nem volt egyéb, mint egymáshoz rendelt bitek kusza, kavargó tömege az Igaz Szerelem számítógépének memóriájában.

Álmodozásomat egy hang szakította félbe: – Jól érzed magad, Robin?

Nem akartam hazudni.

– Nem. Még csak a közelében sem vagyok annak, hogy jól érezzem magam.

– Nemsokára jobb lesz majd, Robin.

– Remélem – vallottam be. – ...Albert? – Igen?

– Nem vádollak azért, mert kibuktál, ha ezen kellett keresztülmenned.

Egy pillanatnyi csend után Albert kuncogni kezdett.

– Robin – göcögött. – Még nem is láttad, mitől kattantam be.

Fogalmam sincs, mennyi ideig tartott. Nem tudom, hogy az a fogalom, hogy „idő”, jelente még valamit, mivel abban az elektronikus állapotban, amelybe kerültem, az idő nem igazán igazodott a valósághoz. Sokat el is vesztegettem. A letárolt tudatok nem tudnak olyan könnyedén mozogni, mint azok a gépezetek, amelyekkel minden ember már születésétől fogva rendelkezik; egy algoritmus közel sem olyan hatékony, mint egy idegvégződés. Másfelől viszont az események sokkal gyorsabban zajlanak az elemi részecskék szintjén, ahol az idő alapegysége a femtoszekundum. Mindent egybevetve, minimum tízszer, maximum tízezerszer gyorsabban léteztem, mint annak előtte.

Persze az objektív időhöz viszonyítva – mármint az Igaz Szerelem idejéhez. Essie gondosan számolta a perceket. Sok órába telik felkészíteni egy holttestet a Másvilágba való betápláláshoz. És ezt a különleges holttestet, amely az enyém volt, sokkal jobb bánásmódban részesítette: letárolt egy adattárba, pont olyanba, mint Alberté volt. Amikor végzett a feladatával, itallal a kezében leült és várt, de nem ivott egy kortyot sem. A többiek próbáltak vele beszédbe elegyedni, de meg sem hallotta őket, habár néha válaszolt a kérdésre, amit ők sem hallottak jól. Ez nem volt túl vidám része az űrhajón töltött utazásnak. Három és fél napig várakoztak, hogy kiderüljön, maradt-e valami a néhai Robinette Broadhead-ből.

Számomra ez az idő a pörgés, a bűvölet, a színek és a tiltott pályák világában zajlott, ahová elküldtek, hogy ott tovább létezzem – nos, az ott eltelt időt nevezhetjük akár örökkévalóságnak is. Legalábbis annak tűnt.

– Most meg kell tanulnod – parancsolta Albert – használni az input és output egységeidet.

– Az klassz! – kiáltottam hálásan. – Ennyi az egész? A mindenit! Nem hangzik túl bonyolultnak!

– Örömmel veszem észre, hogy a humorérzéked a régi – sóhajtott fel, miközben mögüle a következőket hallottam ki: mert piszokul nagy szükséged lesz rá. – Attól tartok, most nagyon keményen kell majd dolgoznod. Nehezemre esik, hogy tovább védjem a bezártságodat.

– A mimet?

– Hogy biztosítsam a védelmedet, Robin – türelmetlenkedett. – A hozzáférési csatornáid korlátozottak, nehogy megzavarodj.

– Albert – mondtam. – elment az eszed? Láttam az egész világegyetemet!

– Csak annyit láttál, amennyit engedtem, Robin. Ez még messze nem elég. Nem tudlak a végtelenségig korlátozni. Ezt neked kell megtanulnod. Ha készen állsz, feljebb húzom a sorompókat.

– Készen állok – acéloztam meg magam. De úgy látszik, nem eléggé.

El sem hinnék, mekkora fájdalmat éreztem. A csipogó, csicsergő, morgó, követelődző hangok egyszerre megrohanták a – nos, megrohanták azt a nemtérben létező struktúrát, amelyre csak a fülemként tudtam gondolni. Kínlódtam.

Olyan keserves volt, mintha minden hatásnak egyszerre tettek volna ki. Nem. Rosszabb. Az érzéseknek abban az első löketében minden egyszerre csapott le rám. Akkor még nem tanultam meg a hangokat hangokként, a fájdalmat fájdalomként érzékelni. Mára már igen. De akkor, amikor belém vágott, megismertem az igazi szenvedést.

– Albert, könyörgök! – sikítottam. – Mi ez?

– Csak az adattárak, amelyekhez hozzá tudsz férni – csitított. – Csak az imalegyezők az Igaz Szerelem fedélzetén, plusz a hajó és a legénység néhány szenzora.

– Állítsd le!

– Nem tehetem – mondta szánakozó hangon, noha akkor még nem is tanultam meg érzékelni a hangokat. – Magadnak kell megfékezned, Robin. Neked kell kiválasztanod, milyen adattárakhoz kívánsz hozzáférni. Emelj ki egyet a zűrzavarból, a többit pedig blokkold.

– Mit csináljak? – könyörögtem sokkal zavarodottabban, mint valaha.

– Válassz ki egyet, és csakis egyet, Robin – ismételte Albert türelmesen. – Néhány közülük hozzám tartozik, néhány hícsí imalegyező, de akadnak mások is. Meg kell tanulnod a helyes érintkezést.

– Érintkezést?

– Hogy konzultálj velük, Robin. Mintha csak egy könyvtár kötetei között válogatnál. Mintha ők maguk lennének a könyvek.

– A könyvek nem üvöltenek az emberre! Ezek pedig igen!

– Persze. Így jelzik a jelenlétüket... mintha csak a könyveket látnád a polcokon. De egyszerre csupán arra az egyre szabad nézned, amit a kezedbe akarsz venni. Ha így teszel, könnyebb Lesz. Ha meg akarsz találni egyet, akkor keress.

– Keressem meg? De hogyan lássak neki a keresésnek?

– Nos – hallatszott egy hang, amely leginkább sóhajtásra emlékeztetett –, van egy trükkje, amit talán ki kellene próbálnod, Robin. Felesleges beszélnem neked fentről, lentről és oldalakról, mert feltételezem, hogy számodra az ilyen utalások még...

– A pokolba is!

– Nem. De van egy ősi trükk, amelyet az állatidomárok használnak, amikor az állat nem ért meg egy bonyolult műveletsort, amelyet meg akarnak neki tanítani. Volt egy bűvész, aki beküldte a kutyáját a közönség sorai közé, hogy válasszon ki egy bizonyos embert, vegyen el tőle egy bizonyos tárgyat...

– Albert – esdekeltem. – Most nincs itt az ideje, hogy hosszú, összefüggéstelen anekdotákat mesélj!

– Tévedsz, ez nem anekdota. Hanem pszichológiai kísérlet. A kutyáknál remekül beválik... azt nem tudom, felnőtt embereken kipróbálták-e, de majd meglátjuk. A következőket kell tenned. Próbálj elindulni valamerre. Ha jó irányba haladsz, biztatni foglak, hogy menj tovább. Ha abbahagyom, akkor állj meg, és csináld, amit kell. Nézz körül. Próbálkozz mással. Ha megfelelő, amit csinálsz, vagy jó az új irányod, akkor ismét biztatni foglak. Képes vagy erre?

– Kapok valamilyen jutalomfalatot a végén, Albert?

– Legalább az elektronikus valód hasonlít a régi énedre, Robin – kuncogott.

– És most kezdd a kutatást.

Kezdjem a kutatást? Hogyan? De a kérdésnek nem volt értelme, hiszen ha Albert el tudta volna mondani azt, hogy „hogyan”, mégpedig szavakkal, akkor nem kellett volna megcsinálnunk az állatidomáros dolgot. Így hát elkezdtem – csinálni valamit.

Képtelen lennék pontosan leírni, hogy mit. De talán hasonlíthatom valamihez. Amikor iskolába jártam, mutattak nekünk egy EEG-készüléket, és láttuk, hogy generálja az agyunk az alfa-hullámokat. Azt mondták, hogy lehetséges gyorsítani a hullámokat, vagy növelni őket – növelni a frekvenciát vagy az amplitúdót –, de azt már nem tudták elmagyarázni, hogyan. Mindnyájan tettünk egy próbát, minden kölyök, és mindnyájunknak sikerült is felgyorsítani a képernyőn látható szinuszhullámot, majd megpróbáltunk magyarázatot keresni a jelenségre. Egyikünk azt mondta, hogy visszatartotta a lélegzetét, a másik pedig hogy megfeszítette az izmait, volt, aki evésre gondolt, volt, aki ásítani próbált, anélkül hogy kinyitotta volna a száját. De egyik sem volt valós. Mind bevált; és amit most csináltam, az sem volt valós, mert nem voltak végtagjaim, amelyekkel ténylegesen csinálhattam volna valamit.

Mindenesetre megmozdultam. Valahogy sikerült. És egész idő alatt hallottam Albert hangját:

– Nem, nem, nem. Nem, nem az. Nem, nem... Majd:

– Igen! Igen, Robin, folytasd!

– Folytatom.

– Ne beszélj, Robin! Csak maradj mozgásban! Folytasd! Folytasdfolytasdfolytasdfolytasd... ne. Állj!

– Nem.

– Nem.

– Nem.

– Nem... Igen. Folytasdfolytasdfolytasdfolytasd... Nem... Igen. Folytasd... Állj! Ott van, Robin. A kötet, amelyet fel kell ütnöd.

– Itt? Erről lenne szó? Ez a zaj úgy hangzik, mint...

Megtorpantam. Képtelen lettem volna folytatni. El kellett fogadnom a tényt, hogy meghaltam, hogy nem vagyok egyéb, mint egy marék csapdába ejtett elektron egy adattár belsejében, amely csak Alberthez hasonló élettelen személyekkel tud kommunikálni.

– Üsd föl a kötetet! – parancsolta. – Engedd, hadd szóljon hozzád!

Aki szólni akart hozzám, nem kért engedélyt.

– Helló, Robin, drágám – hallottam meg drága feleségemnek, Essie-nek a hangját. Idegenül csengett, feszülten, de semmi kétséget nem hagyott afelől, ki szól hozzám. – Ugye milyen gyönyörű helyre kerültél?

Nem hittem volna, hogy bármi – beleértve azt a felismerést, hogy már nem vagyok az élők sorában – akkora megrázkódtatást okoz, mint amikor meghallom a feleségem hangját itt, a holtak birodalmában.

– Essie – sikoltottam fel. – Mi történt veled?

Ezzel egy időben Albert megnyugtató szavai értek el hozzám.

– Essie-vel minden rendben, Robin. Ő nem halt meg.

– De meg kellett halnia! Hiszen itt van!

– Nem, édes fiam, nincs itt. Csak a kötete van itt, mert részben saját magát is letárolta, amikor a MásVilág projekten dolgozott. És akkor is, amikor az én jelenlegi létezésemet készítette elő.

– Te gazember! Hagytad, hogy azt higgyem, ő is halott!

– Robin, el kell szakadnod ettől a hús-vér gondolkodásmódtól – szidott össze kedvesen. – Számít az, hogy az anyagcseréje még mindig működik a való világban, és itt is jelen van? – És az idegen Essie-hang itt közbeszólt:

– Csak türelem, kedves Robin. Nyugodj meg! Minden rendbe jön.

– Hát nem nagyon hiszem – mondtam keserűen. – Bízz bennem, Robin! – suttogta. – Hallgass Albertre! Ő majd elmondja, mit kell csinálnod.

– A legnehezebb részén már túlestünk – nyugtatott meg Albert. – Elnézésedet kell kérnem, hogy ekkora traumát okoztam, de véleményem szerint szükséges volt.

– A véleményed szerint.

– Igen, a véleményem szerint, mert még soha nem csináltunk ilyesmit, és csak sötétben tapogatóztunk. Tudtam, hogy nagy megrázkódtatás lesz találkoznod a letárolt Mrs. Broadheaddel, de ez segít felkészülnöd arra, amikor majd valóban találkozol a hús-vér Mrs. Broadheaddel.

Ha lett volna testem, kísértésbe estem volna, hogy behúzzak neki egyet. Mármint ha Albertnek is lett volna teste, amit meg lehet ütni.

– Te még nálam is őrültebb vagy – kiáltottam.

– Nem őrültebb, Robin – kuncogott. – Csak éppen annyira. Képes leszel beszélni vele és látni őt, akárcsak én téged, amikor még éltél. Ezt megígérem. Azt hiszem, sikerülni fog.

– Képtelen vagyok rá!

– Nem könnyű – ismerte be kis hallgatás után. – De gondold át. Én képes vagyok rá. Azt hiszed, nem tudod megcsinálni, amire egy hozzám hasonló, egyszerű számítógépes program is képes?

– Ne kísérts, Albert! Értem, mit akarsz mondani. Azt hiszed, ki tudom magam vetíteni, mint egy hologram, és tudok valós időben beszélgetni az élő emberekkel; de fogalmam sincs, hogy csináljam!

– Nem, még valóban nincs, Robin, ez a rutin nincs a programodban. De meg tudlak rá tanítani. Meg fogsz jelenni. Talán nem olyan gyorsan és természetes kecsességgel, mint én – dicsekedett –, de legalább felismerhető leszel. Megpróbálod megtanulni?

– Kérlek, Robin, próbáld meg! – suttogta Essie hangja, vagyis az a hang, amelyre Essie hangjaként gondoltam. – Türelmetlenül várok rád.

Milyen fárasztó is megszületni! Fárasztó az újszülöttnek, de még fárasztóbb egy tanárnak, aki nem tapasztalja, s csak a szűnni nem akaró jajszavakat hallja.

Szűnni nem akarók voltak, a szülésznők állandó biztatása mellett. – Képes vagy rá – biztatott egyik oldalról Essie másolata (mintha lett volna oldalam!), és – könnyebb, mint amilyennek látszik – erősített Albert a másik oldalról. Nem volt még két ember a világon, akikre jobban hallgattam volna, mint rájuk. De elhasználtam minden erőmet, semmi sem maradt, én pedig pánikba estem. Könnyű? Inkább lehetetlen.

Mert úgy láttam a kabint, ahogy Albert is látta. Elveszett a perspektíva, amelyet valaha két fókuszáló szemem nyújtott, és a pár fülem sem tudott a hangokra koncentrálni. Mindent egyszerre láttam és hallottam. Nagyon régen az öreg festő, Picasso festett ehhez hasonló képeket, ahol a részletek minden irányban összevissza helyezkedtek el. Minden jelen volt, de annyira véletlenszerűen szétszórva, hogy a bitek zűrzavarában semmit sem lehetett tisztán felismerni. Bejártam a Tate-et és a Metropolitant Essie-vel, hogy hasonló képeket láthassak, és néha még tetszettek is. Néha szórakoztattak. De látni, hogy a való világ terjed szét a festményekhez hasonló módon – na, ez egyáltalán nem volt szórakoztató.

– Hadd segítsek! – suttogta Essie másolata. – Látsz engem ott, Robin? Alszom az ágyban? Napokat töltöttem ébren, miközben régi szellemedet új, elektronikus formába öntöttem, és közben meglehetősen kimerültem, de nézd csak, épp most az orromat vakarom. Látod a kezem? Látod az orrom? Felismersz? – Majd meghallottam a már jól ismert kuncogást. – Persze hogy felismersz, hiszen én vagyok az.

23.

Távol a hícsík búvóhelyétől

És még Klarára is gondolnom kellett volna, de nem állt a rendelkezésemre annyi ínformáció, hogy az adott helyzetben rágondolhassak – de nemcsak rá, hanem Wanra is (aki amúgy még egy kósza gondolatot sem érdemelt meg) és Kapitányra, valamint hícsí legénységére is, akik viszont minden gondolatot megértek. De akkor még csak nem is tudtam róluk. Szétporladtabb voltam, mint egykor, de sokkal okosabb nem.

És persze a saját gondjaim is más útra terelték a figyelmemet, habár, ha Kapitánnyal ismertük volna egymást, érdekes összehasonlítás tárgyát képezte volna, kinek a vállát nyomják súlyosabb terhek. Még az is elképzelhető, hogy döntetlenre jutunk. Mindkettőnknek annyi problémája volt, hogy már képtelenek voltunk uralkodni fölöttük, egyszerűen kicsúszott a kezünk közül az irányítás.

Kapitány egyik gondját két emberfoglyának fizikai közelsége okozta. Csontos orrluka azt az üzenetet közvetítette, hogy bűzlenek. Kifejezetten visszataszítónak találta őket. A megereszkedett, rázkódó zsír és lecsüngő hús látványa – a hícsík közül csak azon kevesek torzultak el ennyire, akik megkapták az általuk ismert legszörnyűbb degenerációs betegséget. A szaguk nem volt ennyire rossz. Az emberi lehelet félig rothadt étel avas bűzétől volt savanyú. A hangjuk reszelős volt, mint a körfűrész zaja. Kapitánynak megfájdult a torka, amikor undok kis nyelvük recsegő, zümmögő szótagjait ki kellett ejtenie.

Kapitány szemében a foglyok teljes egészében ocsmánynak tűntek, főleg mert nem voltak hajlandók megérteni, amit a tudtukra akart adni. Amikor megpróbálta megértetni, mekkora veszedelemnek tették ki magukat – nem is említve a rejtőzködő hícsíket –, első kérdésük így hangzott:

– Maga tényleg hícsí?

Minden egyéb aggodalma ellenére Kapitány ezen nagyon felhúzta magát. (Valójában ugyanazt érezte, mint a vitorlás népe, amikor rájöttek, hogy a hícsík löttylakóknak hívják őket.)

– Hícsí! – hörögte, majd vállvonogatás helyett megrángatta a hasát. – Igen. Nem számít. Maradjatok nyugodt. Maradjatok csendesség.

– Hú – dünnyögte Fehérzaj, és ebben a nyögésben több volt, mint az emberek szaga által kiváltott ellenszenv. Kapitány haragos tekintetet villantott felé, majd Pukkancshoz fordult.

– Lerendezted a hajójukat? – kérdezte.

– Hát persze – nyugtatta meg Pukkancs. – Úton van egy állomás felé, de mi legyen a kugelblitzcel? (Persze nem azt a szót használta, hogy kugelblitz.)

Kapitány morcosan megrántotta a pocakját. Elfáradt. Mindannyian kimerültek. Napok óta teljes erőbedobással dolgoztak, de már látták az eredményt. A vitorlást kivontatták az emberek látóköréből. A kódorgó embereket is eltávolították a legnagyobb veszély, a kugelblitz közeléből, a hajójuk pedig automata üzemmódra állítva épp egy biztonságos rejtekhely felé tartott. Messze túlteljesítette, amit a megbízói elvártak. De megfizette az árát, idézte fel szomorúan Kétszert; nehéz volt belegondolni, hogy ha minden az eredeti terv szerint alakul, még mindig élvezné évi egyszeri szerelmét.

De ez nem volt elég.

Valószínű – töprengett el Kapitány –, hogy többé nem létezik az a szó: „elég”; talán már késő, és sem az emberek, sem az egész hícsí faj nem tehetnek semmit. De ezt még önmagának sem merte bevallani. Amíg van remény, nem szabad feladni a harcot.

– Adjátok be az emberek hajójának a térképét! – parancsolta, és a foglyok nyers, durva arca felé fordult. Olyan tagoltan beszélt hozzájuk, mint ahogy a gyerekekhez szokás: – Nézzetek térképre!

Kapitányt még az is bosszantotta, hogy a foglyok közül a soványabb, ennél fogva fizikailag kevésbé taszító volt a gonoszabb. – Nyugton marad – parancsolt rá, és meglóbálta csontos öklét Wan orra előtt; ő sokkal kevésbé tudott uralkodni magán, mint a nő. – Te! Tudod te, mi ez itten?

Legalább a nőnek volt érzéke ahhoz, hogy lassabban beszéljen. Néhányszor ugyan el kellett ismételnie a választ, mielőtt Kapitány felfogta:

– A fekete lyuk, amit meg akartunk nézni. Kapitány megremegett.

– Igen – felelte, miközben azon igyekezett, hogy a szokatlan mássalhangzók minél kevésbé bántsák a száját. – Pontosan. – A többieknek Pukkancs fordított, és látta, hogy végtagjain az inak megremegnek a döbbenettől. Kapitány óvatosan válogatta a szavait, és mindegyik után rövid szünetet tartott, hogy ellenőriztesse őket az egyesült tudatokkal, és biztos legyen benne, hogy a megfelelő kifejezéseket használja:

– Nagyon figyeljetek – kezdte. – Ez roppant veszélyes. Nagyon-nagyon régen felfedeztük, hogy az Orgyilkosok népe elpusztított minden fejlett technikai civilizációt a galaxisban... Legalábbis a saját galaxisukban és még néhány közeliben...

Nos, a beszélgetés nem zajlott ilyen sebesen. Kapitánynak több ízben kellett tucatszor is elismételni egy-egy egyszerű szót, mielőtt a pufók idegenek megértették, mit is akar mondani. Torka kisebesedett, mielőtt még a beszélgetés végére ért volna, a legénység pedig – annak ellenére, hogy tisztában volt vele, miféle veszedelem fenyegeti őket – egyenesen elszundított. Mégsem hagyta abba. Nem hagyta nyugodni a képernyőn izzó térkép és az energiafürtök mellett látható ötszörös figyelmeztető jelzés.

Az Orgyilkosok évezredekkel azelőtt elvégezték piszkos munkájukat, mintsem a hícsík feltűntek volna a színen. Először ősi legendák szörnyeinek hitték őket, akiktől nem kell jobban félni, mint azoktól a lényektől, amelyek a hícsíknél a Tyrannosaurusok megfelelőiként kipusztultak.

Majd felfedezték a kugelblitzet.

Itt Kapitány megállt egy pillanatra, és végignézett legénységén. Nehezére esett folytatnia, mert ez elkerülhetetlenül egy nyilvánvaló következtetéshez vezetett. Inai remegtek, mégis belevágott:

– Az Orgyilkosok – folytatta – visszavonultak egy fekete lyukba, de nem egy közönségesbe, hanem olyanba, amely anyag helyett energiából áll, mivel nekik nincs szükségük anyagra. Ők a tiszta energia. A fekete lyuk belsejében úgy élnek, mint állóhullámok egy energiaóceánban.

Amikor többféleképpen is megismételte, látta, hogy az emberek kérdezni akarnak valamit; de az a logikus következmény, amitől annyira tartott, nem szerepelt a kérdések között. A nő tette fel, és csupán a következő érdekelte:

– Hogy tud valami fennmaradni, ami csupán energiából áll? Ezt elég könnyen megválaszolta. És a válasz mindössze a következő két szóból állt:

– Fogalmam sincs. – Persze voltak feltevések, Kapitány tudott is róluk ezek szerint az Orgyilkosok egykor fizikai testtel is rendelkeztek, de azt valahogy elhagyták –, de még az egyesült tudatok legidősebb képviselője sem tudta meghatározni ennek a feltevésnek az igazságtartalmát.

Az életben maradás nagyon nehéz fizikai test nélkül, magyarázta Kapitány, és ez elvezet egy iszonyatos felfedezéshez az Orgyilkosokkal kapcsolatban. Az univerzum nem volt megfelelő számukra. Ezért elhatározták, hogy megváltoztatják. Valamit kitaláltak, hogy a világegyetemben több tömeget hozzanak létre. Visszafordították a tágulását, hogy végül önmagába omoljon. Majd meglapultak a kugelblitzükben... és vártak.

Mivel Robin figyelmét elvonték más ügyek, nem tudtam olyan részletesen elmagyarázni neki a kugelblitz mibenlétét, mintsem szerettem volna. A számítások fölöttébb érdekesek. Számításaim szerint a hőmérsékletük hárommillió K körül lehet, de nem ez az aggasztó. Az energiasűrűségük nyugtalanított. A tökéletes sugárelnyelő közeg energiasűrűsége a hőmérséklet négyzetével növekszik – ez a jó öreg Stefan Bolzmann-törvény –, de a fotonok száma is egyenesen arányos a hőmérséklettel, így hát valójában egy negyedik erő működik a kugelblitz belsejében. Egy kelvinre 4,72 elektronvolt esik literenként. Hárommillióra a negyedik törvény szerint – ó, még kimondani is szörnyű – 382 320 000 000 000 000 000 000 000 eV/liter. És egy ilyen égitest köbtartalma bizony eléggé számottevő. Hogy ez miért fontos? Azért, mert ez az energia élőlényekben nyilvánul meg. Az Orgyilkosokban. Világegyetemük be van zárva egy kugelblitzbe, ahol arra várnak, hogy beérjen a tervük, és újjáalkossák az univerzumot. Mégpedig azért, hogy az kényelmesebb legyen a számukra.

– Gyakran hallottam a hiányzó tömegről – mondta hevesen a férfi fogoly. – Amikor gyerek voltam, a Halott Emberek sokat beszéltek róla... de tudjátok, ők őrültek voltak.

– Miért? – vágott közbe a nő. – Miért tettek volna ilyet? Kapitány szünetet tartott, mert már a csontjai is belesajdultak abba, ahogy ezzel a két veszélyes barbárral kommunikálni próbált. A legjobb válasz ismét a „Nem tudom”. Ennek ellenére létezett néhány elmélet.

– Az egyesült tudatok úgy vélik – ismertette vontatottan –, hogy a világegyetem fizikai törvényeit az ősrobbanás utáni első másodpercben az anyag és az energia ingadozása határozta meg, méghozzá véletlenszerűen. Elképzelhető, hogy az Orgyilkosok ennél a folyamatnál akarnak beavatkozni. Összeomlasztják a világegyetemet, és amikor az újra tágulni kezd, talán meg tudják változtatni az alapvető törvényeket... az elektron és a proton arányát az anyag szerkezetében, az elektromagnetikus és a gravitációs erő viszonyát... és így létrehoznak egy olyan univerzumot, amely sokkal jobban megfelel a felépítésüknek... de nektek és nekünk már nem.

A férfi egyre kevésbé tudta visszafogni magát. Hirtelen rikoltó hangokat adott ki magából, melyek csak lassan kezdtek hasonlítani az értelmes szavakra.

– Hohó! – kiáltott Wan, miközben egy könnycseppet törölt ki a szeméből. – Milyen gyáva férgek vagytok! Olyan teremtményektől rettegtek, akik egy fekete lyukban rejtőznek, és olyasmire várnak, ami még néhány milliárd évig nem fog bekövetkezni! Miért aggaszt ez benneteket?

De a nő megértette, mit akart mondani Kapitány.

– Pofa be, Wan! – torkolta le, miközben arcizmai éppúgy megfeszültek, mint a hícsíké. – Éppen azt magyarázza, hogy az Orgyilkosok szemernyi esélyt sem hagytak nekünk. Egyszer már előbújtak, és eltöröltek mindenkit, aki elég intelligensnek bizonyult ahhoz, hogy keresztezze a terveiket. Talán újra megteszik!

– Pontosan erről van szó! – ragyogott Kapitány. – Tökéletesen mondod! És a veszély, amit ti hoztok a nyakunkra, barbárok... emberek – javította ki magát –, azzal, hogy előcsalogatjátok őket. Használjátok a rádiót! Behatoltok a fekete lyukakba! Keresztülkasul röpködtök az univerzumban, még a kugelblitzeket is megközelítitek! Biztos hagytak hátra olyan megfigyelőrendszert, amely riasztja őket, ha felemelkedik egy új technikai civilizáció... hamarosan fel fogjátok verni őket, ha ugyan már nem tettétek meg!

És ekkor a rabok végre felfogták. Wan nyüszíteni kezdett a félelemtől, Klara elsápadt és remegett; amikor élelmiszercsomagokat adtak nekik, és hagyták őket pihenni, amikor a legénység Kapitány köré gyűlt, hogy megtudja, mitől kezdtek el remegni az állkapcsán az izmon, mint a giliszták, csak annyit tudott mondani:

– Ez minden képzeletet felülmúl. – Nagyon nehéz volt a pufókoknak elmagyaráznia a helyzetet, ő pedig egyszerűen képtelen volt megérteni a foglyokat. Csak annyit közölt: – Azt mondták, nem tudják megállítani a társaikat.

– De muszáj! – kiáltott döbbenten Fehérzaj. – Hiszen intelligens lények, vagy nem?

– Intelligensek – értett egyet Kapitány –, máskülönben nem tudnák használni a hajóinkat. Ugyanakkor őrültek is. Nincsenek egyetemes törvényeik.

– Kell, hogy legyenek törvényeik – hitetlenkedett Pukkancs. – egy társadalom nem létezhet törvények nélkül!

– A kényszer az ő törvényük – jelentette ki komoran Kapitány. – Ha nem lennének hivatalaik, amelyek rájuk kényszerítik az akaratukat, mindegyikük azt csinálná, ami tetszik neki.

– Akkor alkalmazzanak kényszert! Nyomozzanak le minden egyes hajót, és állítsák meg őket!

– Te megőrültél, Fehérzaj – csóválta Kapitány a fejét. – Gondolkozz el, mit mondtál. Vadásszunk rájuk. Vívjunk velük űrháborút. El tudod képzelni, hogy az Orgyilkosok nem vennék észre ezt a zenebonát?

– Akkor hogyan tovább? – kérdezte Pukkancs.

– Fel kell fednünk magunkat – emelte fel a kezét Kapitány, hogy berekessze a vitát, és kiadta a parancsokat. Parancsokat kaptak. Nem számítottak rá, hogy ezek valaha is el fognak hangozni, de megértették, hogy Kapitánynak igaza van. Az éterben üzenetek szálltak. Szerte a galaxisban tucatnyi rejtőzködő hajó vette az utasításokat, és kelt életre. Hosszas eligazítást küldtek a központi fekete lyuk köré telepített érzékelőknek, ahol a hícsík éltek; mostanra az első figyelmeztető jeleknek már be kellett hatolniuk az eseményhorizont mögé, és valószínűleg a megerősítés is útnak indult már feléjük. Ez herkulesi erőfeszítéseket kívánt a megfogyatkozott legénységtől, és most Kétszer hiányát sokkal jobban fájlalták, mint egyébként. De végül elkészültek, és Kapitány hajója új cél felé fordult. Találkozóra indult.

Ahogy belegömbölyödött az alvógubójába, Kapitány azon vette észre magát, hogy mosolyog. De nem volt ez valami vidám mosoly. Ellentmondásos vigyor ült a képén. Mindvégig rettegett, hogy mialatt a foglyokkal beszélget, azok a végén egy nagyon nem kedvező következtetésre jutnak: ha megtudják, hogy az Orgyilkosok egy fekete lyukban kerestek menedéket, könnyedén rájöhetnek, hogy a hícsík is hasonlóképpen cselekedtek, és így napvilágra kerülne a hícsí faj legféltettebb titka.

Napvilágra kerülne! Ő pedig sokkal többet tett ennél! Saját hatáskörében anélkül hogy kikérte volna feljebbvalói engedélyét – felébresztette az alvó hajóhadat, és erősítést hívott az eseményhorizont mögül. A titok nem volt titok többé. Félmillió év rejtőzés után a hícsík újra előmerészkedtek.

24.

A mennyország földrajza

Tulajdonképpen hol is voltam? Hosszú időbe telt, mire tudtam válaszolni az önmagamnak feltett kérdésre, mivel mentorom, Albert folyton kikerülte a választ, mert szerinte hülyeség ilyet kérdezni.

– A „holról” érdeklődni emberi gyarlóság, Robin – röfögte mogorván. – Koncentrálj! Tanuld meg, mit kell csinálnod, és hogy kell érezned! A filozófiát és a metafizikát tartogasd a hosszú, unalmas estékre, ahol egy pipa dohány és egy korsó sör mellett megbeszélhetjük a témát.

– Sört emlegettél, Albert?

– A sör elektronikus megfelelőjét – sóhajtott fel mogorván. – Az pont elég jó egy ember elektronikus megfelelőjének. Most pedig, légy szíves, figyelj azokra az inputokra, amelyeket átküldök neked. Az Igaz Szerelem vezérlőtermének a videofelvételeit fogod megkapni.

Persze megtettem, amit kért. Legalább olyan türelmetlenül vártam az oktatás végét, mint Albert, így hát megtettem minden tőlem telhetőt – bármit, ami lehetséges volt ebben a számomra új és ijesztő állapotban. De szabad femtoszekundumaimban nem hagyott nyugodni a kérdés, amelyre végül megleltem a választ: hol is vagyok valójában?

A mennyországban.

Gondolják meg. Rengeteg részlet egyezett. Nem fájt többé a gyomrom valójában nem is volt gyomrom. A halandóság sem tartott többé a rabságában, mintha csak a halállal leróttam volna neki az adósságomat. Nem egészen az örökkévalóság várt rám, de valami nagyon hasonló. Egy hícsí imalegyező legalább félmillió évig képes megőrizni sértetlenül a ráírt adatokat ezt tudjuk, mert találtunk hícsí legyezőket, amelyek még működtek –, és ez bizony rengeteg femtoszekundum. Nem nyomasztottak többé a Föld gondjai; az igazat megvallva, semmilyen gond sem nyomasztott, kivéve azokat, amelyeket magam kerestem magamnak. Igen. Ez a mennyország.

Talán nem hiszik ezt el nekem, mert képtelenek elfogadni, hogy egy testi valójától megvált bitfolyam is lehet „mennyei”. Megértem, mert nekem magamnak is nehéz volt ezt elfogadnom. Még a „valóság” is – valóság? – szubjektív. Mi, „hús-vér” lények egy másodperc alatt fogjuk fel a valóságot, amelyet érzékszerveink festenek agyunk vásznára. Albert ezt mindig is mondta. Igazat mondott – vagyis közel járt az igazsághoz –, nem, bizonyos szemszögből több volt, mint igaz, mivel a letároltak sokkal több valóság közül válogathattak, mint az emberek.

Ha ezek után sem értik meg, akkor képtelen vagyok elmagyarázni. Bár sokszor áltattam magam, hogy ez az igazság, mégsem találtam benne sok mennyeit. Azelőtt sohasem jutott eszembe, hogy milyen kényelmetlen pénzügyileg, a törvény előtt és még sok egyéb szempontból, például a házasélet szempontjából – halottnak lenni.

Tehát visszatérve a kérdésre, hol is voltam? Hát valójában otthon voltam. Abban a pillanatban, amikor – izé, szóval – elhaláloztam, Albert lelkiismeretesen visszafordította a hajót. Sok időbe telt, mire hazaértünk, de én nem csináltam ezalatt semmi különöset. Csak megtanultam, miként tettethetném magam élőnek, annak ellenére, hogy nem voltam az. Az egész visszaút mindössze arra volt elég, hogy elkezdjem, mivel sokkal nehezebb megszületni egy adattárba zárva, mint a szokásos biológiai módon – –láthatják, hogy mindent magamnak kellett csinálnom. Sokkal szétfolyóbb voltam. Egyrészt bezártak egy hícsí adattárba, amely nem nagyobb pár száz köbcentinél, és ebből a nézőpontból nézve egyszerűen csak ki kellett csatlakoztatni, átvinni a vámon, és minden gond nélkül el lehetett helyezni a Tappantenger partján álló öreg házamban, könnyedén, mintha csak egy új cipőt vettünk volna az úton. Másrészt szétfolyóbb voltam, mint egy galaxis, mivel összekapcsolódhattam más adattárakkal. Gyorsabban szálltam, mint egy ezüstgolyó, fürgébb voltam, mint a higany, suhantam, akár a napsugár – bárhova eljuthattam az emberi és hícsí adattárakon belül, ahova csak akartam. Meghallgattam a vitorlás népének eddáit, együtt vadásztam az első hícsí felfedezőkkel, akik az Australopithecusokat begyűjtötték; a Hícsí Mennyország Halott Embereivel trécseltem (szerencsétlen roncsok, akiket a hozzá nem értő betárolás megnyomorított, de arra még emlékeztek, milyen volt élni). Nos. Ne is foglalkozzanak azzal, merre jártam; nincs annyi idejük, hogy végighallgassák. És mindez rendkívül könnyedén ment.

Az emberi dolgok már nehezebbnek bizonyultak... Amikor visszaérkeztünk a Tappantenger melletti házba, Essie végre alaposan kipihenhette magát, én pedig nyugodtan gyakorolhattam, hogy felismerjem, amit magam előtt látok. És mindkettőnknek ki kellett pihennie azt a traumát, amelyet a halálom okozott. Nem mondom, hogy maradéktalanul túltettük magunkat rajta, de már legalább képesek voltunk róla beszélgetni.

Első alkalommal valóban csak beszélgetésről lehetett szó, mert túl szégyenlős voltam ahhoz, hogy alakot öltsek a feleségem előtt. Majd Essie rám parancsolt:

– Robin! Tűrhetetlen, hogy csak a hangodat hallom. Gyere elő, hadd nézzelek meg!

– Igen, menj! – parancsolta a másik Essie, aki velem együtt „élt” letárolva, és Albert is közbeszólt:

– Csak lazíts, Robin, és hagyd, hogy a dolgok maguktól megtörténjenek. A szubrutinok a helyükön vannak. – Ennek ellenére össze kellett szednem minden bátorságomat, hogy megmutassam magam. Amikor előtűntem, a feleségem tetőtől talpig végigmért, és így szólt:

– Ó, Robin. Pocsékul festesz!

Nos, ez nem úgy hangzik, mint egy szerelmi vallomás, de tudom, Essie mire célzott. Kritizált, rokonszenvezett velem, és próbálta nem elbőgni magát.

– Később majd jobb leszek, édesem – mentegetőztem, miközben arra vágytam, hogy bárcsak megérinthetném.

– Robinnak igaza van, Mrs. Broadhead – mondta komolyan Albert, aki a megtestesülésre biztatott, és most éppen az oldalamon ült. – Jelenleg én segítem, és két kép kivetítése egyszerre meglehetősen nehéz feladat. Attól tartok, egyik sem túl jó minőségű.

– Akkor tűnj el! – javasolta Essie, de Albert csak a fejét rázta.

– Robinnak gyakorlásra van szüksége... Én pedig arra gondoltam, hogy ön elvégezhetne néhány szükséges programmódosítást. Gondolok itt a környezetre. Nem tudok Robin képének külön hátteret biztosítani, csak a sajátomat tudom vele megosztani. Továbbá szükséges a hologram animációjának a javítása, a valós idejű reakciók, valamint a testrészek közötti összefüggés terén...

– Persze, persze... – mormogta Essie, és azonnal munkához látott.

Akárcsak mi. Számos tennivaló várt ránk, elsősorban rám.

Amíg még éltem, sok dolog aggasztott, viszont sosem azok, amelyeknek kellett volna. Aggasztott, hogy egyszer majd megszűnök létezni – akárcsak mindenki más. Amitől féltem, az már a múlté. És mégsem váltam gondtalanná. Egy sereg más jellegű probléma merült fel.

Egy halottnak, mint láthatják, nincsenek többé jogai. Nincs tulajdona. Nem rendelkezhet vagyontárgyak felett. Nem szavazhat – itt nem csak arra gondolok, hogy nem szólhat bele a politikába; még azokat a többségi tulajdonon alapuló szavazati jogait sem tarthatja meg a részvénytársaságaiban, amelyekhez az élete során hozzájutott. Amikor csak kisebbségi tulajdonos még ha olyan erős is, mint én voltam abban a szállítási vállalkozásban, amely a telepeseket utaztatta a Peggy Földjére –, meg sem hallgatják. Ahogy mondani szokták, aki meghalt, az jobb, ha halott is marad.

De én nem akartam ilyen halott lenni.

Ezt nem a kapzsiság mondatja velem. Letárolt intelligenciaként szükségleteim minimálisra olvadtak; nem állt fenn a kockázat, hogy kikapcsolnak, ha nem fizetem a számláimat. Sokkal sürgetőbb gondom is akadt. A terroristák attól még nem tűntek el, hogy a Pentagon elcsípte a hajójukat. Nap mint nap bombák robbantak, embereket raboltak el vagy lőttek le. Két másik kilövőhurkot is támadás ért, és az egyik teljesen megsemmisült; egy tartályhajónyi rovarirtót szándékosan zátonyra futtattak Queensland partjai mellett, és a Nagy-korallzátony több száz kilométer hosszan haldoklott. Háborúk zajlottak Afrikában, Közép-Amerikában és a Távol-Keleten; a kuktafazék fedele alig bírta visszafogni a nyomást. Szükségünk lett volna ezer, az S. Ya.-val azonos kategóriájú szállítóhajóra, és ki fogja megépíteni őket, ha én elhallgatok?

Ezért hát hazudtunk.

Azt a történetet ültettük el a köztudatban, hogy Robinette Broadhead agyvérzést kapott. Ez eddig rendben is volt, de ezt követte a nagyobbik hazugság, miszerint állapotom határozott javulást mutatott. Hát, tulajdonképpen mutatott is. Persze nem a szó hagyományos értelmében. De amint hazaértünk, szinte rögvest kapcsolatba léptem – persze csak hanggal, semmi kép – Manzbergen tábornokkal és néhány rotterdami emberemmel; egy héten belül kezdtem magam rövid időközökre megmutatni – Albert képzelőerejének hála, takaróba csavartan –, egy hónap elteltével megengedtem egy PV-társaságnak, hogy lefilmezzenek napbarnítottan és egészségesen, még ha soványan is, ahogy a tengeren vitorlázom. Persze a PV-társaságnak én voltam az egyedüli tulajdonosa, és a bemutatott híranyag közelebb állt egy művészfilmhez, mint egy riporthoz, de azt meg kell hagyni, nagyon jól mutatott. Személyesen nem találkoztam senkivel, de erre nem is volt szükségem.

Mindent egybevetve, nem volt nagyon rossz a helyzet. Irányítottam a vállalkozásaimat. Terveket készítettem, és a terveimet végre is hajtottam, így csökkentettem a népharagot, amely a terroristákat táplálta – ahhoz ugyan nem volt elég, hogy megoldja a problémát, de a kuktafedő legalább egy kis ideig még kitartott. Volt időm Albert aggodalmait hallgatni azokról a különös égitestekről, amelyeket kugelblitznek nevezett, és ha ebben a témában a tudásunk nem is érte el a kellő szintet, legalább már akadtak bizonyos sejtéseink. Csak a fizikai test hiányzott, és amikor ezt felpanaszoltam Essie-nek, dühösen így felelt:

– Édes istenem, Robin, számodra még nincs vége a világnak! Hányan küszködnek hozzád hasonló problémákkal?!

– Azzal, hogy be vannak zárva egy adattárba? Szerintem nincsenek túl sokan.

– De akkor is ugyanazzal kell szembenézniük – erősködött. – Gondolj csak bele! Egy fiatal, életerős férfi elmegy egy síugrósáncra, de elvéti az ugrást, és eltöri a gerincét. Teljes bénulás, érted? A testének ettől fogva gondoskodásra van szüksége, etetni kell, pelenkázni, fürdetni... ettől téged megkímélt a sors, Robin. Az a részed, ami igazán fontos, még köztünk van.

– Persze – sóhajtottam. Nem tettem hozzá, hogy azok a testrészek, amelyeket Essie mellékesnek gondolt, mekkora szerepet játszottak az életemben. De azért a dolognak volt jó oldala is. Mivel nem volt többé nemi szervem, nem kellett többé aggódnom bonyolult szexuális kapcsolataim miatt.

De ezek közül egyiket sem említettem meg Essie-nek. Ehelyett így folytatta:

– Fel a fejjel, öreg Robin. Tartsd észben, hogy olyan mesze állsz a tökéletestől, mint a kezdeti gondolat a végterméktől.

– Mit akar ez jelenteni? – kíváncsiskodtam.

– Van itt egy nagy gond, Robin. Be kell vallanom, a MásVilág tárolási módja közel sem tökéletes. Sokat tanultam róla; miközben az új Albertet fejlesztettem a számodra. Korábban még sosem próbálták letárolni egy halott, de nagyon értékes ember teljes személyiségét. A technikai problémák...

– Tudom, hogy akadtak technikai problémák – szakítottam félbe; abban a helyzetben nem akartam végighallgatni azt a részletes, kockázatos, kipróbálatlan és elképesztően bonyolult folyamatot, amellyel elvégezték a műveletet.

– Nem is egy. Jó. Most van egy kis szabad időm. El tudom végezni a finomhangolást. Bízz bennem, öreg Robin, még javulhat a helyzet.

– Az enyém?

– Persze hogy a tied! Ezen felül – csillant fel a szeme – javítok egy kicsit a saját leképzésemen is. Jó ok ez arra, hogy azt higgyem, ha ugyanazt teszem veled is, akkor az jól fog esni.

– Ó – mondtam. – Hűha! – És még soha nem kívántam annyira, mint akkor, hogy bárcsak kölcsönvehetnék néhány testrészt, akár csak rövid időre is. Nagyon szerettem volna forrón átölelni a feleségemet.

És ezalatt a világ ment tovább a maga útján. Még Audee Walthers nagyon kicsike világa is, komplikált kapcsolataival egyetemben.

Ha innen belülről nézi az ember, minden világ ugyanakkora. Audee-nak sem tűnt kisebbnek a sajátja. Egyik gondját nagyon gyorsan megoldottam; tízezer részvényt adtam neki a Peggy Földjén lévő érdekeltségeimből, az S. Ya.-ból és a hozzá kapcsolódó cégekből. Janie Yee-xingnek nem kellett többé amiatt aggódnia, hogy kirúgják, saját magát fogadhatta fel pilótának, ha akarta, vagy akár utasként is használhatta az S. Ya.-t. Akárcsak Audee, ő visszatérhetett Peggy Földjére, hogy azoknak legyen a főnöke az olajmezőkön, akik addig őt irányították, vagy luxusban lebzselhette volna végig az egész életét, akárcsak Dolly. De persze ez nem oldotta meg az összes gondjukat. Egy darabig ődöngtek a vendéglakosztályokban, végül Essie azt ajánlotta, adjuk nekik kölcsön az Igaz Szerelmet egy kis céltalan cirkálásra, és vissza sem kell hozniuk, amíg nem tisztáznak minden kérdést egymás között.

Egyikük sem volt bolond – annak ellenére, hogy hébe-hóba annak látszott. Felismerték a kenőpénzt, amikor megmutatták nekik. Tudták, hogy valójában azt akarom tőlük, tartsák a szájukat jelenlegi kínos, testtelen állapotomról. De azt is tudták, milyen egy baráti ajándék, és ott volt még az a néhány részvény is.

És hogy mit csináltak hármasban az Igaz Szerelem fedélzetén?

Azt hiszem, erről nem akarok beszélni. Különösen azért nem, mert ehhez rajtuk kívül senkinek semmi köze. Tudják, tapintat. Mindenkinek akad legalább egy olyan szakasz az életében – beleértve az önökét is, de főleg az enyémet –, amikor tesz vagy mond valamit, ami se nem fontos, se nem illő. Amikor összerántja a bélgörcs, támad egy kósza, sokkoló ötlete, szellent vagy hazudik. Ezek nem igazán számítanak, mégsem veri senki nagydobra, amikor nevetségessé válik, vagy megvetendővé, vagy hitvánnyá. Sokszor azért sem reklámozzák, mert nem akadt senki, aki látta – de a jelenlegi állapotomban mindig van egy tanú, mégpedig saját magam. Talán nem veszem észre azonnal. De előbb vagy utóbb, ahogy mindenkinek az emlékeit hozzáadják az adatbázishoz, egyáltalán nem maradnak személyes titkok.

Ezt főként Audee Walthers miatt mesélem el. Mi más motiválta volna a tetteit és tüzelte az aggodalmát, ha nem a szerelem, a legcsodálatosabb és a leginkább irigylésre méltó érzés az egész világegyetemben? És a szerelem hiúsította meg a szerelmét. Szerette Dollyt, a feleségét, mert azt tanulta, hogy szeretnie kell, amíg házasok – az ő szemszögéből nézve ez volt a házasemberek kötelessége. Másrészt viszont Dolly elhagyta egy másik férfi kedvéért (bár ez Wan esetében nem túl szabatos megfogalmazás), Janie Yeexing viszont jött és megvigasztalta. Mindketten nagyon csinosak voltak. De túl sokak voltak a jóból. Audee monogámnak született, akárcsak jómagam. Ha úgy dönt, visszaszerzi Dollyt, akkor Janie volt útban – aki kedves volt, sok tekintetben tartozott is neki – nevezzük úgy, hogy szerelemmel. De közte és Janie között ott állt Dolly: közösen tervezték az életüket, ezen soha nem állt szándékában változtatni, így ezt az érzést is nevezhetjük szerelemnek. A helyzetet bonyolította még, hogy úgy érezte, meg kell büntetnie Dollyt a hűtlenségéért, miközben neheztelt Janie-re, mert az útjukban állt ha emlékeznek még, épp az imént említettem, hogy az életben vannak nevetséges vagy megvetésre méltó pillanatok. Mindezeket megfejelte, hogy Dolly és Janie is hasonlóan bonyolultan éreztek...

Így aztán szinte enyhülést hozott számukra, amikor – hegyesszöget bezárva az ekliptikával, elnyújtott ívben keringve a Nap körül, akár az üstökösök – vitájukat szinte kettévágta Dolly csuklása és Janie elfojtott kiáltása. Amikor pedig Audee Walthers a képernyő felé fordult, meglátott egy óriási hajókból álló hatalmas flottát, amelyet ember még nem látott a földi Naprendszerben.

Semmi kétség, csaknem eszüket vesztették a rémülettől. Nem kevésbé, mint a többi ember. A Földön és mindenütt az emberlakta rendszerekben ahová a kommunikációs berendezések elvitték a híreket – mindenki megdöbbent és megrémült. Évszázadok óta a legsötétebb rémálmát élte át az emberiség.

A hícsík visszatértek.

Nem rejtőztek többé. Egyszerre csak megjelentek – ráadásul rengetegen! Az űrállomások optikai érzékelői több mint ötven hajót számláltak össze – és micsoda hajókat! Tizenkétszer vagy tizennégyszer olyan nagyok voltak, mint az S. Ya. Tucatnyi még ennél is nagyobb, hatalmas gömbhajó, olyan, mint amelyik elnyelte a vitorlást. Voltak persze Ötösök és Hármasok is, és néhány közbeeső fokozat, amelyeknek esetében a Magas Pentagon cirkálókra gyanakodott. Mindegyik egyenesen a Vega irányából érkezett, és eltökélten haladt a Föld felé. Mondhatnám, hogy a földi véderőket váratlanul érte a dolog, de ez kedves hazugság lenne. Igazság szerint a Földnek nem volt említésre méltó védereje. Persze rendelkeztünk őrhajókkal, de azokat földiek építették földiek ellen. Senkinek a fejében nem fordult meg az a gondolat, hogy egyszer majd a félig-meddig mitikus hícsíkkel fognak szembenézni.

És azután beszélni kezdtek hozzánk.

Az üzenetet angolul fogalmazták meg, és meglehetősen rövid volt. Így szólt: „A hícsík nem engedélyezik többé a csillagközi utazást és kommunikációt, csak bizonyos feltételekkel, amelyeket ők szabnak meg, és ellenőrzik a betartásukat. Minden egyéb ilyen cselekedetet azonnal fel kell függeszteni. Jönni fognak, hogy megállítsanak”. Csak ennyi hangzott el, mielőtt a bemondó tehetetlen fejcsóválás kíséretében elenyészett.

Úgy hangzott, mint egyfajta hadüzenet.

Annak is értelmezték. A Magas Pentagon fedélzetén, a többi nemzet magas pályán keringő hadtesteinél, a hadvezetésekben szerte a Földön gyorsan összeültek a haditanácsok és a válságbizottságok; hajókat rendeltek vissza, hogy aztán felfegyverezzék őket, másokat pedig a hícsí flotta felé irányítottak át; az évtizedek óta nyugvó orbitális fegyverrendszereket újra felszerelték és ellenőrizték – nagyjából annyit értek a hícsík ellen, mint a számszeríjak, de ha csak ennyit tudunk bevetni, akkor ezzel kell beérnünk. Zűrzavar és kétségbeesés söpört végig a világon.

És senki sem csodálkozott jobban, mint a háztartásomban élők, azon, aki átadta a hícsík ultimátumát. Albert rögtön felismerte, Essie csak egy pillanattal később, én pedig még úgy is, hogy nem láttam az arcát. Gelle-Klara Moynlin tette a bejelentést.

25.

Visszatérés a Földre

Gelle-Klara Moynlin, a szerelmem. Az elvesztett szerelmem. Itt volt, engem nézett a PV képernyőjéről, és egy perccel sem tűnt öregebbnek, mint amikor évekkel, évtizedekkel ezelőtt utoljára láttam – az igazat megvallva, jobban sem festett, mivel mindkét alkalommal annyira fel volt dúlva, amennyire ember csak fel lehet. Nem beszélve arról, hogy én is mennyire meg voltam riadva.

De annak ellenére, hogy rengeteg dolgon ment keresztül, az én Klarámnak – és ez meg is látszott rajta – még maradtak tartalékai. Amikor átadta az emberiségnek szánt üzenetet, elfordult a képernyőtől, és Kapitányra nézett.

– Átatt add? – kérdezte idegesen Kapitány. – Pontoss ann úgy, hoggy montamm?

– Pontosan úgy – nyugtatta meg Klara, és még hozzátette: – Egyre jobb a kiejtésed. Akár személyesen is beszélhetsz, ha akarsz.

– Essz túl fontosss, hogy koszkásztassunkk – háborodott fel Kapitány, és elfordult. Testizmainak legalább a fele hullámzott, rángatózott, és ebben nem volt egyedül. Hűséges legénysége éppen olyan zaklatottan viselkedett mint ő, a kommunikációs képernyőn pedig, amely a flotta többi hajójával összekapcsolta, látta a többi kapitány arcát. Hatalmas ez a flotta, révedt el egy pillanatra Kapitány, miközben a képernyőn tanulmányozta a büszke csatasort. De ez tényleg az ő flottája? Nem kellett megkérdeznie. Tudta a választ. A mag belsejéből érkezett erősítés több mint száz hícsíre rúgott, és közülük legalább tucatnyian idősebbek nála. Könnyedén jogot formálhattak volna a flotta parancsnoki posztjára. Mégsem tették. Inkább tartoztak alá, mert így átháríthatták a felelősséget... és ha valami csődöt mond, akkor az ő lényege csatlakozik majd az egyesült tudatokhoz. – Milyen ostobák – motyogta, mire a kommunikációs tisztje egyetértően megrándult.

– Utasítani fogom őket, hogy felügyeljék a rendelkezések betartását mondta. – Erre gondolt?

– Persze, Bakancs – sóhajtott Kapitány, és komoran figyelte, ahogy a többi kapitány és irányító megkapja az üzenetet. A flotta lassan felbontotta az alakzatot, a hatalmas teherszállító gömbhajó, amelynek kilométeres szája bármit el tudott nyelni, a többi hajó mögé húzódott. – Klara, emberasszony. Miért nem válaszolnak nekünk?

– Talán meg kell beszélniük egymás között a választ – rántotta meg Klara dacosan a vállát.

– Megbeszélni!

– Már próbáltam elmagyarázni – ütött meg sértődött hangot Klara. – tucatnyi közepes hatalmat kell összehívniuk, nem is számítva száz egészen apró országot.

– Száz ország – nyögött fel Kapitány, miközben próbálta elképzelni. Végül feladta...

Nos. Ez réges-régen történt, különösen ha az ember femtoszekundumokban méri az időt. Annyi minden történt már azóta! Olyan sok minden! Olyan sok, hogy nekem, egy ilyen széthulló lénynek, nagyon nehéz mindet felfogni. Még nehezebb visszaemlékezni (az én memóriámmal vagy a valakitől kölcsönvettel) minden részletre, habár – mint azt önök is láthatták – rengeteg mindent fel tudok idézni, ha akarom. De arra a képre örökké emlékezni fogok. Ott ült Klara, fekete szemöldökét összeráncolva figyelte az ideges és szomorú hícsíket; a kabin egyik sarkában eszméletlenül, magára hagyatva Wan hevert. Ott volt a hícsí legénység, akik rángatózó izmokkal sziszegtek egymásnak; és ott állt Kapitány büszkén és félve a felébresztett armadától, amelynek ő parancsolt. A lehető legnagyobb tétben játszott. Nem tudta, mi fog történni – mindenre fel volt készülve –, mindentől félt, és nem lepődött meg semmin... amíg nem történt valami, ami még őt is megdöbbentette, de nagyon.

– Kapitány! – kiáltott fel Korcs. – Újabb hajók érkeznek!

Erre Kapitány arca felragyogott.

– Ó! – tapsolt. – Végre válaszolnak! Annyira kíváncsi volt az emberekre, hogy sokkal szívesebben beszélt volna velük személyesen,int rádión át, de az olyan furcsa volt.

– Üzennek valamit a hajók, Bakancs? – kérdezte, mire a kommunikációs tiszt tagadólag rángatta az izmait. Kapitány felsóhajtott: – Akkor türelmesnek kell lennünk. – Tanulmányozta a képernyőt. Az emberi hajók nem ésszerű alakzatban közeledtek, Úgy tűnt, mintha abbahagyták volna a feladatukat, amelyet éppen végrehajtottak, és iderohantak, hogy találkozzanak a hícsí flottával, gyorsan, meggondolatlanul... csaknem tombolva. Az egyik elég közel járt már, hogy kommunikálni tudjanak vele, a másik kettő még távolabb, de egyikük rossz irányba gyorsult.

– Emberasszony! – sziszegte döbbenten Kapitány. – Gyere ide, éss figyelmessszd őket, hogy óvatoss! Néssszd, mi történik! – A legközelebbi hajóról valami apró, kémiai üzemanyag hajtotta primitív tárgy szakadt el, amely még ahhoz is kicsi volt, hogy egy ember belepréselődjön. Egyenesen a hícsí flotta szíve felé tartott, és egyre gyorsult. Kapitány bólintott Fehérzaj felé, aki a fénysebesség feletti rádión azonnal utasította a legközelebbi teherszállítót, hogy hagyja el a veszélyzónát. – Nem lehetnek ennyire osssztobákk – kiáltott fel zordan. – Össsze fog ütkössszni!

– Szó sincs balesetről – komorodott el Klara.

– Micsoda? Nem értemmm!

– Ezek rakéták – magyarázta Klara. – Mégpedig nukleáris robbanófejjel felszerelve. Itt a válasz, amit kívántál. Nem várják meg, hogy megtámadd a Földet. Ők lőnek először!

Értik a dolgot? Látják, ahogy Kapitány leesett állal, remegő izmokkal bámul Klarára? Beleharap kemény alsó ajkába, és a képernyőre pillant. Figyeli a hatalmas karavánt, amelyet ő hívott elő félmillió éves rejtekéből, amelyből – komoly kétségekkel küzdve és nem csekély kockázatot vállalva – felajánlhatott az emberiségnek ingyenes szállítóeszközöket és menedéket az Orgyilkosok elől a magban, ahol a hícsík maguk is elrejtőztek.

– Lőnek? – kérdezte tompán. – Ártani akarnak nekünk? Talán meg isss akarnak ölnüi?

– Pontosan erről van szó – villogott Klara szeme. – Mégis mire számítottál? Ha háborút akartál, hát most megkaptad!

És Kapitány lehunyta a szemét, alig hallotta a rémült zúgást és sziszegést, amely végigfutott a legénység körében, ahogy Fehérzaj lefordította nekik az angol szavakat: – Háború – motyogta hitetlenkedve, és először gondolt úgy az egyesült tudatokhoz való csatlakozásra, hogy nem félt az eseménytől, hanem egyenesen kívánta; habár nem lesz kellemes, de mi lehet még ennél is rosszabb?

És ezalatt...

Ezalatt majdnem visszafordíthatatlanul elszabadultak az indulatok – de mindenki szerencséjére csak majdnem. A brazil felderítőhajó rakétája túl lassan repült, a hícsí hajó könnyedén kicselezte. Amikor ismét tüzelő pozícióba kerültek – a földi hajók érkezésénél sokkal hamarabb –, Kapitány megmagyarázta a helyzetet Klarának, Klara pedig újra a kommunikátor elé ült, és kimondta a megfelelő szavakat. Nem inváziós flottáról van szó. Nem rajtaütésről. Mentőcsapat érkezett – és figyelmeztetésképpen egy magyarázat, miért is kellett a hícsíknek elrejtőzniük. Ezek után az emberiségnek már valóban volt miért aggódnia.

26.

Amitől a hícsík rettegtek

Széthullott állapotomban megtehettem, hogy csak nevetek ezeken az ősi félelmeken és balsejtelmeken. De akkor nem nevettem. De ma már, ó, de még mennyire! Mára megtanultam sokkal nagyobb léptékben szemlélni az eseményeket. Tízezer letárolt hícsí emlékezet él a magon kívül, én pedig mindannyiukat elérhetem. És csaknem mindegyiket el is olvastam. Ha egy témát közelebbről akarok tanulmányozni, egyszerűen csak felütöm az egyik letárolt hícsí tudatot. Könyvek a polcon?

Nem, ők sokkal többek egyszerű könyveknél. És az „olvasom” kifejezés sem egész pontos. Sokkal inkább emlékszem rájuk. Amikor „kinyitok” egyet, kinyitom mindegyiket, kifordítva böngészem őket, mintha csak a részeim lennének. Nem könnyű ezt megtenni, az igazat megvallva, sokkal nehezebb, mint bármi, amit eddig ebben az állapotomban csináltam. De Albert segített, és akadtak egyszerű szövegek is, amelyeken gyakorolhattam. Az első adattáron, amelyhez hozzáfértem, nem találtam semmit – csak adatokat; nem volt nehezebb konzultálni vele, mint egy logaritmustáblával. Majd tovább léptem a hícsík által letárolt Halott Emberekhez és néhány, még a MásVilág korai szakaszából származó emlékezethez, amelyek nem működtek valami kitűnően. Olvasás közben soha nem volt egy szemernyi kétségem sem afelől, hogy lényem melyik fele vagyok én, és melyik fele a könyv.

De azután támadt egy kis vitám Kapitánnyal, tanácskoztam a hícsík felvételeivel, és egészen dühbe jöttem tőlük. Ott volt Kapitány utolsó szerelme, a hícsí nőstény, név szerint Kétszer. Az ő „olvasása” nem sokban különbözött attól, mint amikor az ember vaksötétben ébred, és próbál felöltözni anélkül, hogy látná a ruhát – ami ráadásul nem is illik rá. Nem csak azért, mert egy nővel kellett kapcsolatba kerülnöm, habár már ez is óriási összeférhetetlenséget jelentett. Nem is arról volt szó, hogy ő hícsí, én pedig ember. Az okozta a bajt, amit tudott, amit sem én, sem más ember el sem tudott képzelni. Talán Albert – lehet, hogy annak idején ebbe zavarodott bele. De még neki sem lehetett sejtése a csillagfaló Orgyilkosokról, akik egy kugelblitz belsejében éltek, és ott várták egy új – és számukra minden bizonnyal megfelelőbb – világegyetem megszületését.

De amikor túltettem magam a megrázkódtatáson, Kétezerben igazi barátra találtam. Amikor megszoktam a furcsaságát, kedves embernek bizonyult, és sok közös vonást találtunk. A tárolt intelligenciák hícsí könyvtára nem teljesen hícsí, mint ahogy nem is teljesen emberi. Találhatók benne ódon, panaszos hangok, melyek egykor az Antares szárnyas fajához tartoztak, meg csigákhoz egy gömbhalmazból. És persze ott vannak a löttylakók is. Kétszerrel sok időt töltöttünk a faj és az eddák tanulmányozásával. Mint láthatják, időm aztán volt bőven femtoszekundumokkal mért világomban.

Csaknem elég időm van ahhoz is, hogy meglátogassam magát a magot, és egy nap talán meg is teszem. Bár nem sokáig maradok. Időközben Audee és Janie Yeexing is eljutott oda egy küldetés során, amely hat vagy hét hónapig tartott – vagyis az odabenti időszámítás szerint jó néhány évszázadig; mire visszatérnek, Dolly jelenléte sem jelent többé gondot, mert ő nagyon is boldog PV-karrierjével. Essie pedig megtisztel azzal, hogy nem túlságosan boldog attól, hogy nem állok fizikailag mellette, de úgy tűnik, ennek ellenére meg tud birkózni a gondokkal. Legjobban (persze utánam) a saját munkáját szereti, és meg kell hagyni, rengeteg dolga akad – beleértve a MásVilágot; ugyanazt a folyamatot felhasználva, amellyel a CHON ételeket készítik, sikerült előállítani létfontosságú emberi szerveket, s így azt reméli, nemsokára senki sem kényszerül többé arra, hogy áruba bocsássa a szerveit... És a végén nagyon sok ember lett boldog. Most, hogy kölcsönkaptuk a hícsí flottát, havonta egymillió embert tudtunk kivándoroltatni minden ingóságukkal egyetemben azon ötven csodás bolygó egyikére, amely felhasználásra vár. Újra eljött a pionírok és az ekhós szekerek kora, ahol mindenki előtt ott állt a fényes lehetőség...

Különösen előttem.

És végül ott volt Klara.

Természetesen találkoztunk. Olyan hosszan erősködtem, hogy már nem tudott kitérni előlem. Essie elment egy kilövőhurokhoz, hogy Föld körüli pályán találkozhassanak, és személyesen hozta le saját hajónkon a Tappantenger partjára. Biztos vagyok benne, hogy ezzel vétett a társadalmi illemszabályok ellen. Máskülönben viszont Klarát elnyelte volna a média mocsara, amely ilyen címeket talált ki, hogy „a hícsík foglya” meg „Wan, a farkaskölyök túsza” és mindenféle más képtelenséget, csak hogy felhívja magára a figyelmet... és úgy véltem, jól kijöttek Essie-vel. Nem úgy tűnt, hogy hajba kapnak rajtam. Az igazat megvallva, nem is nagyon maradt belőlem olyasmi, amiért érdemes lett volna.

Így hát magamra öltöttem legelbűvölőbb holomosolyomat, körbevettem magam a legjobban sikerült hátteremmel, és vártam, hogy megérkezzen. Egyedül lépett be a hatalmas előcsarnokba, ahol vártam rá – essie valószínűleg csak megmutatta neki az utat, utána pedig tapintatosan félrevonult. És amikor Klara belépett az ajtón, megtorpant, eltátotta a száját, ami tudatta velem, hogy valami sokkal halottabbra számított.

– Szia, Klara – szólítottam meg. Nem volt ez valami elegáns beszéd, de az adott körülmények között mit kellett volna mondanom? Ő pedig így felelt:

– Szia, Robin. – nem úgy nézett ki, mintha hozzá akart volna tenni bármit is. Csak állt és bámult, amíg hellyel nem kínáltam. Én pedig, persze, hosszasan gyönyörködtem benne összetett érzékeimmel, melyek – mint letárolt intelligenciának – a rendelkezésemre álltak. Meg kell adni, eszméletlenül jól nézett ki. Persze jócskán elfáradt. Kemény menetet csinált végig. És Klarát soha nem lehetett klasszikus szépségnek nevezni sötét, sűrű szemöldökével és izmos testével – inkább csinosnak. Valószínűleg kellemetlenül érintette, hogy bámulom, mert megköszörülte a torkát, és így szólt: – Úgy hallottam, gazdaggá akarsz tenni.

– Nem. Csak visszaadom a részed, amit kölcsönvettem. – Látom, sikerült megfialtatnod – mosolyodott el. – A... a feleséged mondta, hogy adtál nekem ötvenmillió dollárt. Készpénzben.

– Sokkal többet is kaphatsz.

– Nem, nem. Különben is, már kaptam... Társtulajdonosa lettem egy csomó vállalkozásodnak. Köszönöm, Robin.

– Szívesen. Hallgattunk egy darabig, majd – gondolták volna? – a következő kérdés hagyta el a számat: – Klara, valamit tudnom kell! Amikor a fekete lyukban ragadtál... Gyűlöltél engem?

Végül is ez a kérdés nem hagyott nyugodni harminc éven át.

De a kérdés még új körülményeim között sem illett a helyzethez. Hogy

Klaráéhoz mennyire illett, azt nem tudnám megmondani, de egy pillanatra eltátotta a száját, nyelt egyet, és megrázta a fejét.

Majd nevetésben tört ki. Hangosan kacagott, egész teste rázkódott bele, és amikor befejezte a hahotázást, megtörölte a szemét. De még mindig kuncogott.

– Istennek hála, Robin! Legalább van valami, ami nem változott. Meghaltál. Van egy gyászoló özvegyed. A világ a legnagyobb változás küszöbén áll, amely valaha is történt vagy történni fog. Valamiféle rettentő teremtmények össze akarnak omlasztani mindent, és... és... és te halott vagy. Mégis a saját istenverte bűntudatod foglalkoztat a leginkább!

Erre én is elnevettem magam.

Életem második felében először fordult elő velem, hogy minden lelkiismeret-furdalás eltűnt belőlem. Nehéz volt meghatározni, mit érzek valójában; régen voltam ennyire felszabadult. Azt mondtam, még mindig nevetve:

– Tudom, hogy ostobán hangzik, Klara. De számomra régen történt, számodra pedig a fekete lyukban lelassult az idő folyása... és nem tudtam, mire gondolsz. Talán azt hittem, hogy... nem is tudom... engem vádolsz, mert cserbenhagytalak...

– Hogy tehettem volna, Robin? Fogalmam sem volt róla, mi történt veled. Akarod tudni, valójában mit éreztem? Megdermesztett a rémület, mert tudtam, hogy nem állsz mellettem. Csak arra tudtam gondolni, hogy meghaltál.

– És – vigyorogtam – végül visszatértél, és láttad, hogy tényleg meghaltam! – Láttam, hogy az ilyen viccekre nem olyan fogékony, mint én. – Minden rendben – nyugtatgattam. – Igazán minden rendben. Jól érzem magam, és a világ sora is jobbra fordult!

Valóban remekül éreztem magam. Persze azt kívántam, bárcsak megérinthetném, de ezzel csak egy gyermekkori vágy tört a felszínre: az volt a lényeg, hogy itt van, biztonságban, és az univerzum nyitva áll előttünk. És amikor ezt ki is mondtam, egyszerűen leesett az álla.

– Te megrögzött optimista – ragyogott fel a tekintete. – Miért ne lennék az? – lepődtem meg.

– Az Orgyilkosok! Egyszer előjönnek, és akkor mihez kezdünk? Ha képesek voltak arra, hogy megijesszék a hícsíket, akkor engem pokolian megrémítenek.

– Ó, Klara – mondtam, mikor végre felfogtam. – Értem, mire gondolsz. Szerinted ez olyan, mint amikor még csak tudtunk a hícsíkről és arról, hogy valahol vannak, de rettegtünk a visszatértüktől, és sejtettük, hogy olyan dolgokra képesek, amelyekről mi még csak álmodni sem merünk...

– Pontosan! Nem vagyunk méltó ellenfelei az Orgyilkosoknak!

– Valóban – vigyorogtam. – Még nem. És nem voltunk méltó ellenfelei a hícsíknek sem... legalábbis régen. De amikorra előjöttek, már azok voltunk. Egy kis szerencsével maradt elég időnk, hogy felkészüljünk az Orgyilkosokkal való találkozásra.

– És? Ők akkor is az ellenségeink lesznek!

– Mem az ellenségeink, Klara – ráztam meg a fejem. – Csak újabb erőforrások.

JEGYZETEK

[1] Romlott húsban keletkező méreg. A ford. megjegyzése.

[2] Fuga-állapot (disszociatív fuga): a beteg nem képes emlékezni a múltra, bizonytalan állapotban van, elveszti személyes identitását, és új identitást vesz fel. (Szerk. megj.)

TARTALOM

Bevezető Rutinbeszélgetés

1. Mint a régi szép időkben

2. Mi történt Peggy Földjén

3. Esztelen erőszak

4. Az S. Ya. Fedélzetén

5. Egy multimilliárdos egy napja

6. Kint, hol a fekete lyukak keringenek

7. Hazatérés

8. A vitorlás zaklatott legénysége

9. Audee és én

10. Ahová a hícsík elvonultak

11. Rotterdami találkozó

12. Isten és a hícsík

13. A szerelem ára

14 . Az Új Albert

15. Menekülés a fekete lyukból

16. Visszatérés az Átjáróra

17. A kirakójáték darabkái

18. A Magas Pentagon fedélzetén

19. A szerelem permutációi

20 Nem várt találkozás

21. Albert cserbenhagyott

22. Van élet a halál után?

23. Távol a hícsík búvóhelyétől

24. A mennyország földrajza

25. Visszatérés a Földre

26. Amitől a hícsík rettegtek

JEGYZETEK

Table of Contents

Bevezető Rutinbeszélgetés

1. Mint a régi szép időkben

2. Mi történt Peggy Földjén

3. Esztelen erőszak

4. Az S. Ya. Fedélzetén

5. Egy multimilliárdos egy napja

6. Kint, hol a fekete lyukak keringenek

7. Hazatérés

8. A vitorlás zaklatott legénysége

9. Audee és én

10. Ahová a hícsík elvonultak

11. Rotterdami találkozó

12. Isten és a hícsík

13. A szerelem ára

14 . Az Új Albert

15. Menekülés a fekete lyukból

16. Visszatérés az Átjáróra

17. A kirakójáték darabkái

18. A Magas Pentagon fedélzetén

19. A szerelem permutációi

20 Nem várt találkozás

21. Albert cserbenhagyott

22. Van élet a halál után?

23. Távol a hícsík búvóhelyétől

24. A mennyország földrajza

25. Visszatérés a Földre

26. Amitől a hícsík rettegtek

JEGYZETEK