Frederik Pohl

A HÍCSÍK KRÓNIKÁI

Frederik Pohl: The Annals of the Heechee

Copyright © 1987 by Frederik Pohl

Fordította: Kiss Tamás

Borító: Tabák Miklós

RENDKÍVÜLI GYAKORLAT

Nem másodfokú riadó volt, mint amikor érkezik egy űrhajó. Hanem a legmagasabb fokú. Amint elült a figyelmeztető sziréna hangja, a Kerék minden egysége azonnal leállt. A robotok készenléti állapotba kapcsolták magukat, és mozdulatlanul álltak. A fények automatikusan elhalványultak. A belső szenzorok, amelyek a Kerék forgását felügyelték, visszakapcsolták hatalmas váltóikat, és leálltak; akárcsak a függőleges ejtőkábelek; hasonlóan a Kerék minden szervetlen – és szerves – gépegységéhez és gondolkodó lényéhez.

Az arca alatt halottnak érezte a Kerék fedélzetét. A levegőpumpák nem sziszegtek, a kábeleket csévélő motorok nem dohogtak. Nem hallatszottak a hatalmas váltók rendszertelen, megnyugtató puffanásai és robajai sem, amelyek egyenletes forgásban tartották a Kereket.

Hapci várt. Vajon miért tart oly sokáig ez a gyakorlat?

1.

A SZIKKADT SZIKLÁN

Nem könnyű elkezdeni. A kezdések egész sora futott át az agyamon, például ez az igazán jópofának tűnő:

Nem ismerhetnek, hacsak nem olvasták Mr. Fred Pohl néhány könyvét. Aki nagyjából leírta az igazságot. Ez néha ugyan terjengősre sikeredett, de többé-kevésbé igaz volt.

– de barátságos adat-visszakereső programom, Albert Einstein mindig azt mondja, túlságosan egyszerű a gondolkodásom ahhoz, hogy ködös irodalmi utalásokat rángassak elő, ezért egy Huckleberry Finn-stílusú bevezetés eleve ugrott. Még az is megfordult a fejemben, hogy kezdetnek bedobok egy önvizsgálódó, kozmikus szorongást, amelyre (és erre Albert sohasem felejt el figyelmeztetni) a beszélgetéseim során valahogy mindig visszatérek:

Egyszerre halott és örök életű; majdnem mindentudó és közel mindenható, mégsem egyéb a foszforpont villanásánál a képernyőn – ez vagyok én. Amikor megkérdezik tőlem, mihez kezdek az időmmel (azzal a rengeteg időmmel! Amelyben egyetlen másodperc is roppant hosszú, és másodpercek örökkévalósága vár még rám), őszintén válaszolok. Elárulom, hogy tanulok, játszom, terveket szövök és dolgozom. Ez igaz is. Valóban foglalkozom mindezzel. De közben mássál is. Szenvedek.

Vagy kezdetnek leírhatnám egy átlagos napomat. Mint a PV-interjúkban szokás. „Pillantsunk be a híres Robinette Broadhead életébe. Broadhead a befektetők titánja, aki hatalmas politikai befolyással bír, és világok miriádjain keveri a kártyát.” Talán egy rövidke híradás is belefér a találkozóról, amikor az Egyesült Orgyilkosfigyelők vezérkarával tárgyalok, vagy még jobb, ha rögtön a Naprendszeren Kívüli Kutatásokkal Foglalkozó Robinette Broadhead Intézet egyik üléséről:

Tapsorkán közepette léptem fel a pódiumra. Mosolyogva emeltem a magasba a kezem, hogy elhallgattassam a hallgatóságot.

– Hölgyeim és uraim – mondtam. – Nagyon köszönöm, hogy egyéb fontos teendőik mellett ránk is tudtak időt szakítani. Önök kiváló asztrofizikusok és kozmológusok, ünnepelt elméleti szakemberek, Nobel-díjasok. Mindenkit üdvözlök az intézetben. Szeretném bejelenteni, hogy a keletkező világegyetem finom fizikai szerkezetével foglalkozó konferencia a kezdetét veszi.

Ezt valóban elmondtam, vagy legalábbis leküldtem egy másolatot, hogy tegye meg helyettem. így kell viselkednem. Ezt várják el tőlem. Nem vagyok tudós, de az intézeten keresztül fizetem a számlákat, hogy mozgásban tartsam a tudomány fejlődését. Ezért mindenképpen látni akarnak, ahogy megjelenek, és üdvözlöm az egybegyűlteket a nyitóünnepségen. Utána pedig azt, hogy minél hamarabb eltűnök, és hagyom őket dolgozni. És én ezt is tettem.

Mellesleg még mindig nem döntöttem el, melyik dologgal kezdjem, így talán az lesz a legjobb, ha egyikkel sem. Habár azt el kell ismernem, hogy mind nagyon jellemző rám. Néha kicsit túlságosan is jópofa vagyok. Néha, sőt igen gyakran, valósággal összeroppanok a rám nehezedő teher és fájdalom alatt, amely látszólag sohasem akar elmúlni. Gyakran túl dagályosan fogalmazok; ugyanakkor, de tényleg, a fontos dolgokban általában nagyon is hatékony vagyok.

Tehát a Szikkadt Sziklán rendezett bulival fogom kezdeni. Kérem, nézzék ezt el nekem. Önöknek csak egy kis ideig kell elviselniük engem, nekem viszont örökké.

Egy jó buli kedvéért csaknem mindenhova hajlandó vagyok elmenni. Miért is ne? Könnyedén megtehetem, és sok partit csak egyetlenegy alkalommal rendeznek meg. Én magam vezettem oda az űrhajómat; ez is könnyedén ment, és igazán nem vettem el attól a tizennyolc-húsz másik dologtól sem az időt, amelyet éppen akkor csináltam.

Még a landolás előtt megéreztem a bizsergést, amelyet bulik előtt érez az ember, mivel a vén aszteroidát a parti tiszteletére fényesen feldíszítették. Önmagában a Szikkadt Sziklán nem akadt sok látnivaló. Fekete foltok borították tíz kilométer hosszú felszínét, amelyet helyenként kék pacák tarkáztak. Egy többé-kevésbé megrothadt körtére emlékeztetett, amelyet már megcsipdestek a madarak. Persze a nyomok egyáltalán nem madaraktól származtak. Dokkok voltak, olyan hajók számára építették őket, mint amilyen a miénk is volt. És a parti kedvéért hatalmas, ragyogó csillagbetűk...

Galaxisunk

Az első 100 év a legnehezebb

...keringtek körülötte, mint egy betanított szentjánosbogarakból álló gyűrű. A felirat első része nem volt túl diplomatikus. A második viszont nem volt igaz. Mindenesetre szép látványt nyújtott.

Ezt meg is jegyeztem Essie-nek, hordozható feleségemnek, aki válaszképpen dünnyögve a karomba bújt.

– Ízléstelen. Valódi fényforrások! Használhattak volna hologramokat is.

– Essie – fordultam feléje, és megharapdáltam a fülcimpáját. – Vérbeli kibernetikus lélek vagy.

– Hó! – fordult meg, hogy viszonozhassa a gyengédségemet, s csak kicsit erősebben csattant össze a foga, mint az enyém. – Én csak egy kibernetikus lélek vagyok, éppen úgy, mint te, kedves Robin. És leköteleznél, ha bolondozás helyett inkább a hajó irányításával törődnél.

Persze viccelt. A folyamat rendben zajlott, simán dokkoltunk a fizikai testek idegesítő lassúságával; több száz milliszekundumot tudtam megspórolni, miközben az Igaz Szerelmet kormányoztam. Ezért megcsókoltam Essie-t...

Nos, igazából nem csókoltam meg, de engedjék meg, hogy így nevezzem a cselekvést, rendben?

...ő pedig hozzátette: – Ez nagyon nagy dolog, ugye, egyetértesz?

– Nagy dolog – helyeseltem, és kissé szenvedélyesebben kezdtem csókolni, és mivel bőven maradt időnk, ő is visszacsókolt.

Egy hosszú negyed másodperc vagy még több is eltelt, amíg az Igaz Szerelem keresztülúszott a szemkápráztatóan villódzó feliratokon, olyan kellemes nyugalomban, hogy ennél kellemesebbet nem is kívánhattunk volna magunknak. Akár úgy is mondhatnám, hogy szeretkeztünk.

Mivel nem vagyok „valóságos” (akárcsak Essie) – egyikünk sem hús-vér személy –, megkérdezhetik tőlünk: „Hát azt meg hogy csinálták?” Erre a kérdésre mindig ugyanazt válaszolom. Mégpedig azt, hogy: „Remekül.” Szoktam még a „pazarul” és a „szerelmesen” kifejezéseket is használni, és mindenekfelett a „gyorsan-t”. És nem abban az értelemben, hogy bármit is elkapkodtunk volna. Mindössze nem vesz igénybe túl sok időt; s mindazok után, hogy kielégítettük egymást, majd kellemesen pihentünk, és még le is zuhanyoztunk (ezt a teljességgel felesleges szokást főleg azért gyakoroltuk, mert örömet szerzett), a másodperc egynegyed részében még arra is maradt időnk, hogy szemügyre vegyük a többi dokkolóállást a Szikla felszínén.

Érdekes társaság várt ránk. Észrevettem, hogy az egyik hajó, amely épp előttünk dokkolt, eredeti, ősöreg hícsí jármű volt. Az a fajta, amelyet annak idején csak „Húszas”-nak neveztünk volna, ha tudomásunk lett volna ekkora hajó létezéséről. De nem csak bámészkodással töltöttük az időt. Tudják, minket időosztásos programoknak is lehetne nevezni. Akár tucatnyi feladattal is könnyedén megbirkózunk egyszerre. Így ezzel egy időben kapcsolatba léptem Alberttel, hogy ellenőrizzem, jött-e újabb hír a magból, és megbizonyosodjam arról, hogy nem esett szó a Kerékről, miközben ellenőriztem a híreket, egyiket a másik után; ezalatt Essie lefuttatta saját tervezésű összevont keresőprogramját. így amikor a hajó rögzítőgyűrűje hozzákapcsolódott azoknak a madár vájta lyukaknak az egyikéhez, amelyek az aszteroida horgonyzóhelyeiként funkcionáltak, mindketten nagyon jó hangulatban vártuk a bulizást.

Létformánk egyik előnye (a számtalan közül), hogy sem Essie-nek, sem nekem nem kellett bajlódnunk biztonsági övekkel, tömítések ellenőrzésével és ajtózárakkal. Semmivel sem kellett sokat vesződnünk. Valójában ki sem kellett mozdulnunk a tárlóinkból – azokat pontosan a legjobb helyre építették be, mi pedig kóborolhatunk az elektromos vezetékek labirintusában, és hozzáférhetünk mindenhez, amit csatlakoztattak a rendszerhez. (Utazás közben ez általában az Igaz Szerelmet jelenti.) Ha messzebb akarunk menni, akkor rádióhullámokra bízzuk magunkat, de ebben az esetben szembesülnünk kell az oda-vissza út fárasztó időkiesésével.

A dokkolási folyamat véget ért. Becsatlakoztunk a Szikkadt Szikla rendszerébe. Megérkeztünk.

Konkrétan a Tangó szintre, a sokat látott aszteroida negyvenvalahányas dokkjába, és semmilyen formában nem voltunk egyedül. A buli már kezdetét vette. A hely rázkódott. Tucatnyi ember gyűlt egybe, hogy üdvözöljön bennünket – úgy értem, olyanok, mint mi –, bohócsapkával a fejükön vagy itallal a kezükben, énekelve, nevetgélve. (Persze voltak hús-vér emberek is, de bennük még nem tudatosult, hogy néhány milliszekundummal azelőtt már bedokkoltunk.) – Janie! – kiáltottam rá egyikükre, majd átöleltem; és – Szergej, golubka! – kiáltott Essie, miközben ő is átölelt valakit; és abban a pillanatban, az üdvözlés pillanatában egy utálatos, új hang csatlakozott a beszélgetéshez: – Hé, Broadhead!

Ismertem a hangot.

És azt is tudtam, mi következik. Micsoda rossz modor! Megremegett a levegő, egy csattanás, egy pukkanás, és megjelent Julio Cassata tábornok egy üres asztal fölé hajolva, amely az imént még nem volt sehol. Tekintetében alig palástolt lenézéssel figyelt bennünket, amely minden katona sajátja, amikor civilekkel kerül szembe.

– Beszélni akarok magával – tette hozzá.

– A fenébe is – morogtam.

Nem kedveltem Julio Cassata tábornokot. Soha nem is kedveltem, annak ellenére, hogy folyton egymásba botlottunk.

Nem zsigerből utáltam. Hanem mert folyton rossz híreket hozott. Ki nem állhatta, ha civilek (mint például én) olyasmibe ártják magukat, amit ő nemes egyszerűséggel még mindig csak „katonai belügy”-nek minősített, és a letárolt embereket sem igazán szerette. Cassata nemcsak katona volt, hanem hús-vér ember is.

De most nem volt jelen sem a hús, sem a vér. Csak egy másolat.

Ez a tény már önmagában is érdekes volt, mert a hús-vér emberek általában nem szívesen készíttetnek magukról másolatot.

Még tovább is foglalkoztam volna ezzel a furcsa ténnyel, de túlságosan lefoglalt az, hogy végiggondoltam, miért nem kedvelem Julio Cassatát. A tábornok modora nagyon rossz volt. És ennek éppen most a tanújelét is adta. Léteznek bizonyos illemszabályok abban a virtuális bitbirodalomban, amelyet mi, tárolt személyiségek elfoglalunk. Mi, udvarias tárolt emberek soha nem lepjük meg egymást hirtelen, anélkül hogy előre ne figyelmeztetnénk a másikat. Ha mondani akarunk valamit, udvariasan bejelentkezünk. Talán még be is „kopogunk” egy „ajtón”, és odakint várakozunk, amíg fel nem hangzik a „lépj be”. És természetesen senki sem erőlteti rá a privát környezetét a másikra. Ezt a fajta viselkedést hívta Essie nyekulturnyij-nak, prosztónak. De Julio Cassatától nem várt mást az ember: semmibe vette mind a fizikai dokkot, mind a virtuális teret, ahol összegyűltünk. Csak megjelent az íróasztalával, a kitüntetéseivel és a szivarjaival; egyszerűen bunkó volt.

Persze mindezt félresöpörhettem volna, és visszatérhettem volna a saját környezetembe. Egy hepciás kölyök így is tett volna. Ez olyan, mint amikor két titkár szinte vérre menő küzdelmet vív, hogy melyikük főnöke jelenjen meg hamarabb a PV-telefon képernyőjén. Én mégsem ezt az utat választottam. De nem azért, mert ódzkodtam attól, hogy a gorombaságra gorombasággal válaszoljak. Más oka volt.

Egyszerűen csak eljutottam oda, hogy elgondolkodjam azon, hogy az igazi, vagyis a hús-vér Cassata miért is duplázta meg magát egy gép segítségével.

Mert ami előttünk látszott a bitbirodalomban, csupán gépszimuláció volt, ahogyan az én szeretett Hordozható Essie-m is csak a másolata volt szintén szeretett (de ez idő szerint csak második legjobban szeretett) valós Essiemnek. Az igazi Cassata minden bizonnyal néhány százezer kilométerrel arrébb, a JAWS műhold fedélzetén éppen egy igazi szivart csócsált.

Amikor felmértem mindennek a jelentőségét, szinte megsajnáltam a másolatot. Így aztán elnyomtam az ösztönösen ajkamra toluló szavakat. Mindössze annyit mondtam:

– Mi a fészkes fenét akar tőlem?

A nagyképű emberek jól tűrik, ha nagyképűsködnek velük. Cassata fellobbantott egy apró lángot acélosan csillogó tekintetében. Még mosolygott is – úgy véltem, barátságos akart lenni. Tekintete az arcomról Essie-re vándorolt, aki hirtelen feltűnt mellette, hogy megnézze, mi folyik itt, majd olyan hangnemben szólalt meg, amelyet akár még könnyednek is lehetett volna nevezni.

– Kedves Mrs. Broadhead, hát így beszél egymással két régi cimbora?

– Ez nagyon szegényes módja a barátok közti beszélgetésnek – jegyezte meg Essie diplomatikusan.

– Mit csinál itt, Cassata? – kérdeztem.

– A partira jöttem – világosított fel sima, hamis mosollyal az arcán; ha jobban belegondolok, nem is volt oka a vidámságra. – Amikor felfüggesztettük a hadmozdulatokat, a legtöbb egykori feltáró ideutazott, hogy találkozzanak. Stoppoltam – magyarázta, mintha nekem vagy Essie-nek meg kellett volna magyarázni a helyzetet. – Úgy értem, megdupláztam magam, és a tárlót elhelyeztem egy idetartó hajó fedélzetén.

– Hadmozdulatokat! – horkant fel Essie. – Ki ellen kellett hadmozdulatokat kezdeményezni? Amikor az Ellenség előbújik, majd előrántják a hatlövetűiket, és kilyuggatják őket, mint egy svájci sajtot? Bumm-bumm-bumm?

– Manapság a cirkálóinkon komolyabb fegyverek is akadnak, nem csak hatlövetűek, Mrs. Broadhead – nyájaskodott Cassata, én viszont úgy éreztem, ideje véget vetnünk a tiszteletköröknek.

– Mit akar? – ismételtem meg a kérdést.

– Semmit – hagyta abba Cassata a mosolygást, és visszatért szokásos utálatos modorához. – Úgy értem, tényleg semmit, Broadhead. Ki akarom vonni a forgalomból. – Már meg sem próbált udvarias lenni.

– Én viszont benne akarok maradni a dolgok sűrűjében – őriztem meg a higgadtságomat.

– Rossz válasz! Az átkozott intézetével alaposan belemászott a dolgok sűrűjébe. A bizottságai teljes erőbedobással dolgoznak. Egy New Jerseyben, egy Des Moines-ban. Az egyik az Orgyilkosok jeleit kutatja. A másik korai kozmológiával foglalkozik.

Az alapvetően igaz megállapításokra mindössze a következőt válaszoltam:

– A Broadhead Intézet szorgosan kutatja az említett problémákat. Ezt belefoglaltuk az alapító okiratba is. Ezért hoztuk létre, és ezért kaptam a JAWS-tól ex officio státust, vagyis jogom van jelen lenni a JAWS ülésein.

– Hát, öregfiú – vidult fel Cassata –, ebben megint csak téved. Magának nincsenek jogai. Esetleg kiváltságai. Néha. A kiváltság még messze nem jog, és figyelmeztetem, ne játsszon vele. Nem szeretnénk, ha az utunkba állna.

Vannak pillanatok, amikor szívből gyűlölöm ezeket az embereket.

– Nézze, Cassata – kezdtem, de Essie leállított, mielőtt igazán bepöröghettem volna.

– Fiúk, fiúk! Nem tartogatnák ezt máskorra? Ez itt most mulatság, nem csatatér.

Cassata először tétovázott. Nagyon úgy nézett ki, hogy folytatni akarja a szócsatát. Majd beleegyezően bólintott.

– Nos, Mrs. Broadhead – mondta –, ez nem rossz ötlet. Van még egy kis időnk, végül is ráérek jelenteni öt vagy hat valós óra múlva. – Felém fordult. – Nem hagyja el a Sziklát! – parancsolta, és ezzel eltűnt.

Összenéztünk Essie-vel.

– Nyekulturnyij – jelentette ki, és elhúzta az orrát, mintha még mindig ingerelné a szivarfüst.

Nekem ennél sokkal erősebb kifejezés csúszott ki a számon, mire Essie szorosan átölelt.

– Robin. Ez az ember egy disznó. Felejtsd el, oké? Kérlek, ne hagyd, hogy megint elrontsa a kedvedet.

– Arra semmi esély – jelentettem ki bátran. – Induljon a buli! Versenyezzünk, ki ér előbb a Kék Pokolba!

Történetesen egy pokolian jó parti kellős közepébe csöppentünk.

Nem igazán vettem Essie-t komolyan, amikor megkérdezte, szerintem nincs-e ez a buli kissé túllihegve. Ami azt illeti, ő sem gondolta komolyan. Essie sohasem volt feltáró, de minden élő ember tudta, mi célt szolgál az összejövetel.

Nem kevesebbet ünnepeltünk, mint azt, hogy kerek száz éve fedezték fel az Átjáró aszteroidát, és nem tudom, történte ennél fontosabb esemény az emberiség történelme során.

Két okból választották helyszínül a Szikkadt Sziklát a századik születésnap megünnepléséhez. Egyrészt az égitestet az idők folyamán afféle öregek otthonává alakították. Tökéletesnek bizonyult az idősek számára. Amikor az érelmeszesedés kezelése felgyorsította a rákos sejtek burjánzását, és a rákellenes gyógyszerek előhozták a Menicre-szindrómát vagy az Alzheimer-kórt, akkor egy hely volt a legmegfelelőbb: Szikkadt Szikla. Az öreg szíveknek itt nem kellett olyan erősen pumpálniuk. Az öreg tagoknak nem kellett egyenesen tartani százkilónyi húst és csontot. Az aszteroidán a maximális gravitáció alig érte el a földi tömegvonzás egy százalékát. A bicegők ügettek és szökdécseltek; még cigánykerekezni is tudtak, ha éppen arra szottyant kedvük. Reflexeik nem hagyták cserben őket egy száguldó autó előtt, mivel nem voltak autók. Persze az emberek itt is meghaltak. De ez sem volt végzetes, hiszen a Szikkadt Sziklán volt a legjobban felszerelt (és a leginkább kihasznált) személyiségletároló rendszer szerte az univerzumban. Amikor az öreg testek károsodása már nem volt többé gyógyítható, az aggok a MásVilág szakembereire bízták magukat, majd arra eszméltek, hogy kristálytisztán látják a világot, meghallják a legkisebb pisszenést is, nem felejtenek el semmit, viszont gyorsan tanulnak. Szuper módon újjászülettek! – a születés minden mocska és fájdalma nélkül. Letárolva élni – már ha használhatom itt az „élet” kifejezést – nem ugyanolyan, mint cipelni a hús-vér testet. De nem volt rossz. Néhány tekintetben pedig kifejezetten jobb volt.

Mondom én, és én aztán igazán tudom.

Nincs még egy ilyen vidám letárolt társaság, mint a Szikkadt Szikla lakói. Amely csakugyan egy szikladarab volt. Egy öreg, ragyás, néhány kilométer átmérőjű aszteroida, ami többé-kevésbé ugyanolyan, mint milliónyi társa, amelyek a Mars vagy a Jupiter között róják köreiket a Nap körül. Vagyis nem egészen ugyanolyan. Ezt alagutak lyuggatták keresztül kasul. De a járatokat nem emberek vájták. Már így találtuk; és ez volt a második oka annak, hogy az emberiség csillagközi űrhajózásának századik születésnapját itt, ezen a helyen rendezték meg.

Tudják, a Szikkadt Szikla nagyon szokatlan égitest volt, sőt rendkívül egyedi. Eredetileg az ekliptikára merőleges pályán keringett a Naprendszer körül. Ez volt benne a szokatlan. Az egyedisége pedig abban állt, hogy amikor rátaláltak, tele volt tömködve hícsí hajókkal. Nemcsak eggyel vagy kettővel, hanem rengeteggel – egész pontosan kilencszázhuszonnéggyel! És a hajók működtek! – vagyis nagyrészt működtek, különösen ha az embert nem érdekelte, hova megy. Eleinte mi sem tudtuk, hol fogunk kilyukadni. Bemásztunk egy hajóba, kilőttek minket, majd hátradőltünk, vártunk, és közben imádkoztunk.

Néha megütöttük a főnyereményt.

Sokkal gyakrabban belehaltunk. Most viszont főleg azok jöttek el, akik megütötték a főnyereményt.

De minden sikeres, hícsí hajóval tett utazás alatt tanultunk valamit, és idővel bárhova elmehettünk a galaxison belül, és csaknem biztosak lehettünk benne, hogy élve megérkezünk. Néhány tekintetben még javítani is tudtunk a technológiájukon. Ők rakétákkal hagyták el a felszínt, és jutottak fel orbitális pályára; mi Lofstrom-hurkokat használunk. Aztán az aszteroida fokozatosan elveszítette kezdeti jelentőségét az űrprogramban.

Ezért föld körüli pályára vontatták.

Először múzeumot akartak belőle csinálni. Majd elhatározták, hogy ez lesz az otthona azoknak, akik túlélték az utazásokat a hícsí hajókon. Ez idő tájt kezdtük Szikkadt Sziklának hívni. Előtte úgy neveztük: Átjáró.

Most egy újabb kommunikációs problémába ütköztünk, hiszen hogyan foglaljam szavakba, mit csináltunk Essie-vel az elkövetkezőkben?

Legegyszerűbben úgy mondhatnám, hogy buliztunk.

Hát persze. Mi mást lehet csinálni egy buliban? Testtelenül suhantunk körbe-körbe, közben üdvözöltük a jelenlevőket, átöleltük őket, elkapdostuk a friss pletykákat, és azon nyomban tovább is adtuk őket testetlen barátainknak – bár nem minden barátunk volt testetlen a Sziklán, de a hús-vér embereket nem háborgattuk azonnal a megérkezésünk után. (Nem akarok olyan benyomást kelteni, miszerint nem kedvelném az élő embereket. Csaknem olyan kedvesek számomra, mint a letároltak, de istenem, annyira lassúk.)

Ezért az elkövetkező néhány tízezer milliszekundumot üdvözlésekkel töltöttem, mint például: „Marty! Ezer éve nem láttalak!” és „Nézd, Robin, Janie Yee-xing milyen csitrit csinált magából!” és „Emlékszel, régen hogy bűzlött ez a hely?” És ez így ment egy jó darabig, mivel igen népes társaság gyűlt össze. A pontos számot is megadhatom. Az első ötven ölelés és üdvözlés után szakítottam időt rá, hogy előhívjam hűséges adat-visszakereső programomat, Albert Einsteint.

– Albert – szólítottam meg, amikor előbotorkált, és kedvesen felém hunyorított. – Mennyi?

Egy pillanatig a pipáját szortyogtatta, majd kivette a szájából, és felém bökött a szárával.

– Attól tartok, elég sok. Összesen tizenháromezer-nyolc-száznegyvenkét feltáró élt a kezdetektől a végéig az Átjárón. Persze néhányan visszafordíthatatlanul halottak. Néhányan úgy döntöttek, nem jönnek el, vagy nem tudtak eljönni, vagy még nem értek ide. Számításaim szerint háromezer-hétszázhuszonhatan jelentek meg, és ezek fele nagyjából letárolt személy. Aztán a meghívottak között vannak hajdani feltárók barátai is, mint például Mrs. Broadhead, nem beszélve azokról, akik orvosi okokból kifolyólag tartózkodnak a Sziklán, és semmi közük a feltárókhoz.

– Köszönöm – mondtam; majd miközben lelépett volna, még hozzátettem: – Csak még valami, Albert. Julio Cassata. Nagyon szeretném tudni, miért aggasztja az intézet bizottságainak a munkája, és különösen azt, hogy mit keres itt. Leköteleznél, ha megvizsgálnád az ügyet.

– Már dolgozom rajta, Robin – mosolygott Albert. – Ha megtudok valami lényegeset, azonnal jelentkezem. Addig is jó szórakozást.

– Már megvan – jelentettem ki elégedetten. Jó dolog, ha egy ilyen kényelmes rendszer sertepertél az ember körül, mint Albert; intézi az ügyeimet, mialatt én szórakozom, így aztán könnyű szívvel tértem vissza a mulatózok közé.

Nem ismertük mind a 3726 összegyűlt veteránt. De jó párat ismertem, éppen ezért nehéz pontosan elmondanom, mit is csináltunk, hiszen ki akarná olyan sokszor hallani, ahogy egyikünk odakiált a másiknak: – Micsoda meglepetés! Milyen jó, hogy újra látlak!

Fel-le száguldoztunk a bitbirodalomban, keresztül a Szikla rejtélyes kvadránsain, szintjein és alagútjain, miközben üdvözöltük rég nem látott barátainkat és kollégáinkat. Koccintottunk Szergej Borbosznojjal az Orsóban – Szergej Essie osztálytársa volt még Leningrádban, mielőtt elindult az Átjáróról, és meghalt, mert túl sokáig volt kitéve sugárzásnak. Hosszú időt töltöttünk egy koktélpartin az Átjáró múzeumában, miközben pohárral a kezünkben a kiállított műtárgyak között sétáltunk, nézegettük a Vénuszon, a Peggy Földjén és szerte a galaxisban talált szerszámokat, tűzgyöngyöket és imalegyezőket. Itt futottunk össze Janie Yee-xinggel, aki járt közös barátunkkal, Audee Walthers III-mal, mielőtt Audee elindult volna, hogy meglátogassa a magban élő hícsíket. Talán feleségül is akart menni hozzá, de ez a kérdés lényegtelenné vált, mert Janie meghalt, amikor egy tomboló téli hurrikán kellős közepén megpróbált leszállni egy helikopterrel a Perszephoné nevű bolygón. – Ilyen ostobaság – mosolyogtam rá. – Egy légi baleset! – Majd rögtön mentegetőzni is kezdtem, mivel senki sem szereti hallani, hogy halála csupán ostobaság, semmi más.

Ők is olyan letárolt személyiségek voltak, mint mi, akikkel könnyedén elbeszélgethettünk, közvetítők nélkül. Persze volt egy csomó hús-vér ember is, akit szintén szerettünk volna üdvözölni.

De ez már egy másik probléma volt.

Nem könnyű bemutatni, milyen érzés test nélküli agyként élni egy bitbirodalomban.

Bizonyos megközelítésből olyan, mint a szex.

Az a baj, hogy nehéz elmondani valakinek, aki még soha nem próbálta, hogy milyen. Azért hasonlítottam a szexhez, mert már megpróbáltam taglalni a szerelmeskedés örömét néhány nagyon furcsa embernek – nos, nem feltétlenül embernek, nevezzük őket inkább intelligenciáknak, mindegy, hogy kiknek –, és ez nem volt könnyű feladat. Néhány, a leírásra, magyarázatra és metaforákra fordított kísérletem meghallgatásával eltöltött milliszekundum után – és ne feledkezzünk meg a meg nem értésről sem – valami ilyesmit feleltek: – Ó, hát persze, már megvan! Olyan ez, mint az a másik... a tüsszentés... igaz? Amikor jön az inger, de az ember nem tud prüszkölni, csak éppen az orrát ingerli valami? Amikor egyre jobban és jobban viszket, és már képtelen megállni, hogy ne tüsszentsen, és amikor megteszi, egyszeriben megkönnyebbül? Ugye, erről van szó?

Erre csak annyit tudok felelni: – Nem, egyáltalán nem – és feladom.

Ugyanilyen nehéz leírni az életet a bitbirodalomban. Elmesélhetek ugyan egypár dolgot, amellyel idebent töltöm az időmet. Példának okáért, amikor Szergej Borbosznojjal poharazgattunk az Orsóban, valójában nem tartózkodtunk „magában” az Orsóban. Az Orsó persze létezett; így nevezték az Átjáró központi üregét. Egykor itt volt a kocsma – a Kék Pokol –, minden feltáró kedvenc tartózkodási helye, ahol ittak, szerencsejátékokat játszottak, miközben próbálták összeszedni a bátorságukat, hogy feliratkozzanak azokra a rémisztő, gyakran végzetes utak egyikére a hícsí hajókon. De az „igazi” Orsót már nem ivásra használták. Kvarclámpákkal megvilágított hatalmas szoláriummá alakították át a Szikkadt Szikla leggyengébb öregjeinek.

Hogy okozott-e nekünk ez bármilyen problémát? Egy cseppet sem! Megteremtettük saját szimulált Orsónkat a Kék Pokol kaszinóval kiegészítve, ahol leültünk Szergejjel, egymás után gurítottuk le a jeges vodkákat, miközben perecet és füstölt halat rágcsáltunk. Az illúzióhoz hozzátartoztak az asztalok, a csaposok, a csinos felszolgálólányok, a háromtagú zenekar, amely fél évszázados slágereket játszott, valamint a parti zajos vendégserege.

Valójában mindenünk megvolt, ami egy csapszékhez hozzátartozik, kivéve egyet. A „valóságot”. Itt semmi sem volt „valódi”.

Az egész díszlet, beleértve a bulizó emberek egy részét is, nem volt egyéb, mint letárolt szimuláció-gyűjtemény. Akárcsak én vagy Essie hordozható változatában – vagy Szergej.

Láthatják, hogy nem kellett ott lennünk az igazi vagy nem igazi Orsóban. Amikor leültünk, hogy igyunk egyet, olyan környezetet építhettünk magunk köré, amilyent csak akartunk. Ezt gyakran meg is tettük Essie-vel. – Hol akarsz vacsorázni? – kérdezi Essie, én pedig így felelek: – Hát, nem is tudom. A Lutčce-ben? A La Tour d’Argent-ban? Vagy nem is, tudom már, szívesen ennék egy kis rántott csirkét. Mit szólnál egy piknikhez a Tádzs Mahal előtt?

Erre a kiszolgálórendszereink kötelességtudóan kikeresték a Tádzs Mahal-és rántottcsirke-fájlokat, és hipp-hopp, már oda is repítettek.

Persze sem a környezet, sem az étel nem „igazi” – de mi sem. Essie kedves feleségem letárolt analógiájaként létezett, aki még élt valahol – és még mindig a feleségem volt. Én pedig az, amit letároltak belőlem halálom után, amely azon az izgalmas utazáson következett be, ahol először találkoztunk eleven hícsíkkel. Szergej letárolt Szergej volt, lévén ő is halott. Albert Einstein pedig...

Nos, Albert valami egészen más volt; de azért magunkkal hoztuk, mert minden bulit pokolian fel tudott dobni.

És nem is volt semmi különbség! Az italok bódítottak, a füstölt hal éppen olyan zsíros és sós volt, mint a valódi, és a nyers falatkák is ropogósak voltak, és ízletesek. Ráadásul nem híztunk el, és a másnaposságtól sem kellett tartanunk.

Mialatt a hús-vér emberek...

Nos, ők teljesen más lapra tartoztak.

Rengeteg hús-vér ember volt az Átjáró 3726 veteránja között, aki eljött megünnepelni a Szikla századik évfordulóját. Közülük sokat a barátomnak mondhattam. Akadtak közöttük olyanok is, akiket szerettem volna barátomnak mondani, mert bennünk, régi feltárókban rengeteg közös vonás akadt.

Az a baj a hús-vér emberekkel, hogy nehéz velük beszélgetni. Én gyors vagyok – gigabites nagyságrendekkel mérem magam. Ők lassúk.

Szerencsére van rá mód, hogy leküzdjük ezt az akadályt, mert ha nem így lenne, a lassú, lomha hús-vér emberekkel való társalgás könnyen az őrületbe kergethetne.

Amikor Wyomingban gyerekeskedtem, csodáltam a sakkmestereket, akik a parkokban lógtak, és zsíros bábuikat tologatták az olajszagú táblákon. Néhányuk egyszerre akár húsz ellenféllel is tudott játszani, mialatt táblától tábláig sétált. Ezt lenyűgözőnek találtam. Hogyan képes valaki húsz különböző állást is egyszerre a fejében tartani, miközben emlékszik minden lépésre, míg én egyre is alig tudtam emlékezni?

Egy idő után rájöttem. Egyáltalán nem tartottak fejben mindent.

Egyszerűen odaléptek a tábla mellé, áttekintették az állást, megláttak egy követendő stratégiát, léptek egyet, majd mentek a következő táblához. Nem kellett semmire sem emlékezniük. A sakkozók agyában olyan gyorsan pörögtek a fogaskerekek, hogy hamarabb átlátták a táblát, mintsem partnerük megvakarhatta volna a fülét.

Így vagyok én is a hús-vér emberekkel. Képtelen vagyok beszélgetni velük anélkül, hogy legalább három-négy egyéb dologgal ne foglalkoznék azalatt. Csak állnak, mint a szobrok! Amikor észrevettem öreg cimborámat, Frankie Hereirát, épp a szája szélét nyalogatva bámulta, ahogy egy másik vén csontváz egy palack pezsgővel birkózott. Sam Struthers épp felbukkant a mellékhelyiségek irányából, szája épp nyílt, hogy üdvözöljön egy ismerőst a teremben. De én nem szóltam hozzájuk. Meg sem próbáltam. Csak kivetítettem a képmásomat, és egyet-egyet feléjük indítottam. Ezután „leléptem”.

Ezt nem úgy értem, hogy távoztam; csupán másfelé fordítottam a figyelmemet. Nem kellett maradnom, hiszen a programom egyik szubrutinja tökéletesen sétáltatta a másolataimat Frankie és Sam felé, és kinyitotta a „számat”, amikor észlelte, hogy felismertek. Mire arra került a sor, hogy el kellett döntenem, mit mondjak, már újra ott voltam.

De ezek a hús-vér emberek voltak. Szerencsémre jelen voltak letárolt emberek is (illetve nem csak emberek). Köztük jó néhány régi barát. Sokukat azért ismertem, mert mindenki ismerte őket. Hyen volt Detweiler, aki a felfedezte a vudu röfiket, és Lao Xiechen, aki terroristaként működött a hícsík feltűnéséig, akkor viszont átállt a másik oldalra. Ő leplezte le az összes gyilkost és bombadobálót az amerikai űrprogramban. Harriman is eljött, aki a saját szemével látott egy szupernóva-robbanást, és elég sokáig figyelte ahhoz, hogy leakasszon érte egy ötmillió dolláros tudományos prémiumot, még a régi időkben. Vagy Mangrove, aki egy neutroncsillag körül keringő hícsí állomásra akadt, és rájött, hogy azok a fura, apró, mozgatható gömbök, amelyeket az állomás burkolatához rögzítettek, tulajdonképpen kollektorok, le lehetett őket engedni a csillag felszínére, és fel tudtak emelni majd tizenegy tonnányi – csaknem körömnyi – neutróniumot. Végül megölte a magával hozott darabból szivárgó sugárzás, de ez nem gátolta meg benne, hogy csatlakozzon hozzánk a Szikkadt Sziklán.

Így aztán átsuhantam az Átjáró járatain olyan gyorsan, mint ahogy a villám hasítja az eget, miközben száz és száz régi és új barátomat üdvözöltem. Időnként Hordozható Essie is csatlakozott hozzám. Néha eltűnt, hogy ő is üdvözölje a barátait. A hűséges Albert soha nem távolodott el hallótávolságnál messzebb, de nem vett részt az általános ölelkezésben. Engem kivéve senkinek sem mutatta meg magát, csak ha megkérték rá. Ezen a vihogós, fülledt érettségi találkozón, szilveszteréjszakán, esküvői bulin senkit nem érdekelt egy egyszerű adat-visszakereső rendszer, habár ő volt a legeslegjobb barátom.

Így hát amikor visszaértünk az Orsóba, hogy folytassuk a poharazást Szergej Borbosznojjal, és kezdtem kissé unatkozni, máris magam elé suttogtam: – Albert?

Essie felém pillantott. Tudta, mit akarok. (Végül is ő írta Albert programját, nem beszélve az enyémről.) Nem bánta; tovább recsegett oroszul Szergejjel. Ebben semmi kivetnivalót nem találtam, mivel természetesen értettem a nyelvet – folyékonyan beszéltem, egy csomó más nyelvvel egyetemben, hiszen rengeteg időm volt tanulni. Mi rossz volt abban, ha olyan emberekről beszélgettek, akiket nem ismertem, és akik nem is érdekeltek?

– Hívtál, ó, Mester? – mormolta Albert a fülembe.

– Nem kell a púder – válaszoltam. – Kiderítetted már, mit akar Cassata?

– Még nem egészen, Robin – mentegetőzött. – Ha kitaláltam volna, akkor jelentettem volna. Habár levontam néhány érdekes következtetést.

– Akkor következtess tovább! – suttogtam, miközben Szergejen mosolyogtam, aki oda se pillantva újabb adag jeges vodkát zúdított a poharamba.

– Felfedeztem három, egymástól elkülönülő kérdést – mondta Albert kényelmesen, miközben nekikezdett az előadásának. – 1. Mennyire fontos a JAWS-nak az intézet szemináriumain folyó munka, 2. a hadmozdulatok kérdése, és 3. Cassata tábornok személyes jelenléte. Ezeket tovább lehet bontani...

– Ne! – suttogtam. – Ne tedd ezt velem! Csak gyorsan és tömören, Albert!

– Rendben. A szemináriumok közvetlenül az Ellenség kérdésével foglalkoznak: hogyan lehet felismerni őket a hátrahagyott jelek alapján, valamint miért akarnak beleavatkozni az univerzum fejlődésébe. Az igazi rejtély az, hogy a JAWS hirtelen miért mutat érdeklődést az intézet szemináriumai iránt, mialatt rengeteg konferencia volt, amelyekkel a JAWS egyáltalán nem törődött. Azt hiszem, ez kapcsolatban van a hadmozdulatok kérdésével. Ezt alátámasztja egy adat is: a hadmozdulatok kezdete óta minden kommunikációs tevékenység a JAWS műholdjai és a Figyelőkerék között embargó alatt áll.

– Emmicsoda alatt?

– Embargó alatt, Robin. Elvágták az összeköttetést. Cenzúrázták. Megtiltották. Semmivel sem lehet a megszokott módon üzenni. Ebből elsősorban arra következtetek, hogy a tilalmakat a hadműveletek miatt vezették be. Mint azt te is tudod, a Figyelőkerék néhány héttel ezelőtt tévesen riasztott. Talán mégsem vakriasztás...

– Albert! Miről beszélsz? – Bár nem kiáltottam fel hangosan, Essie mégis kérdőn felém fordult. Megnyugtatóan rámosolyogtam, habár a fejemben kavargó gondolatok egyáltalán nem voltak megnyugtatók.

– Nem, Robin – csillapított Albert. – Nincs okom feltételezni, hogy nem téves riasztás volt. De a JAWS-t talán jobban aggasztja, mint engem; ennek a számlájára lehet írni a hirtelen hadmozdulatokat, melyek során néhány új fegyvert is kipróbáltak...

– Fegyvereket!

Ismét kaptam Essie-től egy megrovó pillantást.

– Na zdarovje – mondtam fennhangon, és megemeltem a poharamat.

– Pontosan, Robin – komorodott el Albert. – Csak ez lehet az oka Cassata tábornok jelenlétének. Azt hiszem, elég egyszerűen elmagyaráztam. Rajtad tartja a szemét.

– Hát nem végzi túl jól a munkáját.

– Ez azért nem egészen így van, Robin. Tény, hogy a tábornok nagyon bele van bonyolódva az ügyeibe. Ami azt illeti, jelenleg – sőt már egy ideje – kettesben van egy fiatal nővel. De mielőtt visszavonult volna a fiatal személlyel, parancsot adott, hogy az elkövetkező félórában, mégpedig organikus idő szerinti félórában, egyetlen űrjármű sem távozhat. Nagyon valószínű, hogy ellenőrizni fog még a harminc perc lejárta előtt, te pedig közben nem hagyhatod el az aszteroidát.

– Csodálatos – mondtam.

– Szerintem egyáltalán nem az – javított ki tisztelettudóan.

– Ezt nem teheti!

– Hosszú menet lesz – húzta el egyetértően a száját Albert. – Előbb vagy utóbb nagyobb lesz a tekintélyed, mint neki, mialatt a civil ellenőrzés is megnő a JAWS felett (Joint Assassin Watch Service – Egyesült Orgyilkosfigyelő Szolgálat). Bár pillanatnyilag attól tartok, az aszteroida le van zárva.

– Tetű!

– Valószínűleg igazad van – mosolygott Albert. – Vettem magamnak a bátorságot, hogy értesítsem az intézetet erről a fejleményről, amelyre minden bizonnyal reagálni is fognak... Sajnos, attól tartok, csak organikus sebességgel. – Tartott egy kis szünetet. – Van még valami ezen kívül? Vagy folytassam a nyomozást?

– Folytasd, hogy a fene egye meg!

Kószáltam egy kicsit a bitbirodalomban, hogy megnyugodjam. Amikor már úgy véltem, legalább kismértékben, de újra szalonképes vagyok, csatlakoztam a szimulált Kék Pokolban Essie-hez és Szergej Borbosznojhoz. Essie egy hosszú anekdota közepén felpillantott, és tekintete megállapodott rajtam.

– Hó – szólalt meg. – Megint felidegesített valami, Robin?

Elmeséltem neki mindazt, amit Alberttől hallottam. – Tetű – jelentette ki, ami megegyezett az én reakciómmal.

– A pasi egy nyekulturnyij – szólt közbe Szergej. Majd Essie gyengéden megfogta a kezemet. – Végül is, kedves Robin, ez pillanatnyilag egyáltalán nem fontos. Egyetértesz? Nincs szándékomban hosszabb időre elmenni a partiról, hacsak azért nem, hogy a hús-vér emberekkel beszéljek.

– Igen, de a fenébe a fickóval...

– A fickó már úgyis a fenében van, kedvesem. Gyere, igyál inkább egy pohárkával. Attól majd jobb hangulatra derülsz.

Így megpróbáltam.

Nem igazán jött be. Az sem volt leányálom, hogy közben hallgatnom kellett Essie-t és Szergejt.

Az igazság az, hogy kedveltem Szergejt. Nem azért, mert jóképű volt. Nem volt az. Szergej Borbosznoj magas, csontvázszerű, kopaszodó férfi volt. Kifejező orosz szeme volt, és szigorú orosz rendszerességgel hihetetlen mennyiségben nyelte a jeges orosz vodkát, egyszerre egy kupicával. Mivel ő is halott volt, korlátlan mennyiséget megihatott belőle anélkül, hogy berúgott volna. Habár, Essie szerint, ugyanekkora volt akkor is a kapacitása, amikor együtt töltötték Leningrádban a diákéveiket, és még mindketten éltek. Ez a fajta élet nagyon mókás, pláne ha egyetemista vagy – különösen orosz egyetemista. Nekem viszont nem tűnt olyan mókásnak.

– Hát hogy vagyunk? – kérdeztem jóindulatúan, amikor észrevettem, hogy mindketten abbahagyták a beszélgetést, és engem néznek.

Essie kinyújtotta a kezét, és szeretetteljesen megsimogatta a hajam.

– Hé, öreg Robin. Téged nem igazán hoznak tűzbe ezek a régi dolgok, mi? Miért nem mész el egy kicsit körülnézni?

– Jól érzem itt magam – füllentettem, mire felsóhajtott és megismételte:

– Menj már. – Hát mentem. Amúgy is rendeznem kellett a gondolataimat.

Nem könnyű azt mondanom, hogy rendeznem kellett a gondolataimat, már ne vegyék zokon, de a hús-vér emberek nem tudnak több témára is összpontosítani egy időben, mint a hozzám hasonló letároltak, akik egyszerre több mindent is fejben tudnak tartani – mármint ha egyáltalán beszélhetünk itt „fejről”.

Végül is felismertem, hogy hibát követtem el.

A hús-vér emberek képtelenek egyszerre ennyi gondolattal zsonglőrködni. A hús-vér emberek sokkal gyengébbek a párhuzamos feldolgozásban. A hús-vér emberek gondolkodása lineáris. Ezeket a hiányosságokat észben kellett tartanom, amikor velük beszéltem.

Így hát mivel már háromszor megpróbáltam kiötölni, hogyan is kezdjek neki, most rájöttem, hogy egy negyedik, az előzőktől teljesen eltérő módon kell kezdenem.

Úgy kellett volna kezdenem, hogy mesélek a kölykökről, akik a Figyelőkeréken éltek.

2.

A KERÉKEN

Most pedig vissza kell lépnünk egy kissé az időben. Na, nem túl messzire. Vagy legalábbis a hús-vér élőlények mértékével mérve nem messzire; attól félek, közel sem olyan messzire, mint bizonyos más események esetében. Éppen csak pár hónapot. Beszélnem kell Hapciról.

Hapci nyolcesztendős volt – mármint saját, biológiai időszámítása szerint, amely nem egyezik meg semmilyen más időszámítással. Valójában Tüsszentőnek hívták. Hícsí név volt ez, ami nem meglepő, mivel hícsí gyerekként jött a világra. És meglehetősen szerencsétlen (vagy szerencsés) volt, mivel olyan tudományos szakemberek gyermekének született, akik éppen tartalékállományban voltak, amikor fajtársaik rájöttek, hogy nem rejtőzködnek tovább az univerzum elől. Rengeteg hícsí személyzet várta ezen veszély eljövetelét. A hícsí ősök egyesült tudata felismerte a szükségszerűségét, így rögvest elindították a tartalékállományt a külső galaxis felé. A kis Tüsszentő pedig velük tartott.

A „Tüsszentő” nem volt valami szerencsés név az iskolában egy kölyöknek, legalábbis akkor nem, ha osztálytársai főként emberekből álltak. Hícsí nyelven ez a szó egyfajta részecskegyorsítót jelentett, a lézer egy távoli rokonát, amely mintegy „csiklandozta” a részecskéket (vagyis pontosabban stimulálta), amíg azok hatalmas energiát felszabadítva szét nem robbantak. A fiú elkövette azt a hibát, hogy nevét lefordította az osztálytársainak, akik ezután magától értetődően Hapcinak nevezték.

Vagyis legtöbb osztálytársa így nevezte. Osztálytársa, a kilencéves okoskodó Harold, aki közvetlenül mögötte ült, elmagyarázta neki, hogy Hapci a hét törpe egyike volt, és a szülei pont egy rossz törpe nevét választották. – Túl sötét vagy ahhoz, hogy Hapcinak nevezzenek – közölte vele Harold a játszótéren, miután a kis Tüsszentő legyőzte egy alakfelismerő versenyben. – Valójában Kukának kellene téged hívni. – Majd átugrott a gumiasztalon, és olyan erősen hátba vágta Hapcit, hogy az nekitántorodott a tajcsi-oktató robotnak. És ez mindkettejükre nézve szerencsés fordulatnak bizonyult. A játék robot elkapta a hícsí fiút, és biztonságosan megtartotta párnázott karjában. Hapci nem sérült meg, Haroldtól pedig büntetésből nem vonták meg a játszóidejét.

Az oktatórobot, amely a játszótér másik oldalán állt, nem is vette észre, mi történt. A tajcsi-robot leporolta Hapcit, udvariasan megigazgatta a lábai között függő tobozt, és – hícsí nyelven – a következőket suttogta a fülébe:

– Ő még csak egy gyerek, Tüsszentő. Ha megnő, sajnálni fogja.

– De én nem akarom, hogy Kukának nevezzenek – szipogott a gyerek.

– Nem fognak. Senki sem fog Kukának nevezni. Kivéve Haroldot, de egy napon majd ő is bocsánatot kér. – És valóban, amit a játék robot akkor mondott, igaz lett. Vagy majdnem igaz. Az osztály másik tizenegy tanulója közül kevesen kedvelték Haroldot. Senki sem követte a példáját, kivéve egy kislányt, az ötéves Puhapálcát, de ő is csak egy rövid ideig. Puhapálca szintén hícsí volt, ráadásul nagyon fiatal. Rendszerint igyekezett a legjobb formáját hozni, hogy a földi gyerekek befogadják. Amikor látta, hogy azok nem követit Harold példáját, ő is jobb belátásra tért.

Az ifjú Hapcit tehát nem érte semmi bántalom, eltekintve attól, hogy amikor a szüleinek aznap este elmesélte, az egyikük dühös volt, a másikuk remekül szórakozott.

Az apja, Bremsstrahlung volt a dühös, csontos térdére ültette fiát, és ezt sziszegte:

– Ez undorító! Benyújtok majd egy munkalapot arról, hogy a robot hagyta, hogy az a zsírpacni bántsa a fiamat!

Hapci anyját viszont szórakoztatták a történtek:

– Velem rosszabb is megesett az iskolában, Bremmy. És az még otthon történt. Hagyd a fiadat, hadd vívja meg egyedül a saját harcát.

– A hícsík nem harcolnak, Femtohullám.

– De az emberek igen, Bremmy, és azt hiszem, hogy ezt meg kell majd tanulnunk tőlük... persze vigyázva arra, hogy ne okozzunk sérülést. – Letette azt a fényesen lüktető eszközt, amelyet tanulmányozott, mivel hazahozta a munkát a munkahelyéről. Lépett egyet – a mozdulat inkább korcsolyázáshoz volt hasonlatos, mint a járáshoz, a Kerék alacsony gravitációja miatt –, és felvette Hapcit az apja öléből. – Etesd meg a fiút, kedvesem – kérte a férjét derűsen –, és majd elfelejti az egészet. Sokkal nagyobb jelentőséget tulajdonítasz az esetnek, mint ő maga.

Így Femtohullám félig megnyerte a csatát. Abban tökéletesen igaza volt, hogy a párja sokkal jobban felhúzta magát, mint a fia. (Valóban, Bremsstrahlungot másnap megdorgálták az álmodóheverőjén, mivel még mindig ingerült volt. Ezért aztán folyton az okoskodó kilencéves embergyerek járt a fejében, amikor pedig inkább ki kellett volna ürítenie az agyát. És ez bizony nem volt elfogadható. Azt jelentette, hogy Bremsstrahlung sokkal több visszamaradt feszültséget sugárzott magából, mint amennyi megengedett volt – végül is a hozzá hasonló álmodóheverő-specialistáknak nem volt szabad semmit érezniük, csak befogadni minden érzetet, amely a díványon keresztül érkezett.)

Femtohullám a másik megállapításában viszont tévedett. Hapci sohasem felejtette el az esetet.

Lehet, hogy nem emlékezett pontosan a történtekre. De nemcsak az maradt meg benne, hogy az emberek néha harcolnak, hanem az is, hogy ezt a harcot nem csupán durva, kitüremkedő ökleikkel vagy felpuffadt lábaikkal vívják. Azzal is megbánthatnak valakit, ha egyszerűen csak mondanak neki valamit.

*

Megint elrontottam valamit? Azzal kellett volna kezdenem, hogy elmondom, mi célból építették a Figyelőkereket?

Hát, jobb későn, mint soha. Fussunk neki megint, hogy felvegyük az elkóborolt szálakat.

Amikor az első hícsí, aki nem volt ura saját sorsának (Kapitánynak hívták), találkozott az első emberi lénnyel (Robinette Broadheaddel, vagyis velem), aki viszont nagyon is ura volt, a kis Tüsszentő a szüleivel együtt éppen egy tartalékos hajó fedélzetén volt a magban. Honvágya volt. A „hon” egy barátságos, nyolc-tízmilliós kisváros volt egy narancsos-sárgás bolygócskán, amely a galaxis magjában lévő hatalmas fekete lyuk belsejében keringett. Hapci már hároméves korában is nagyon jól tudta, hogy ez mit jelent. Tudta, hogy a családjával együtt azért van a fedélzeten, mert eljöhet a pillanat, amikor mindent hátrahagyva fejest kell ugraniuk a kék eseményhorizontba, és csatlakozniuk a kinti csillagokhoz.

Persze nem hitte, hogy ez vele is megtörténhet. Egyikük sem hitte. És amikor őt és a családját kiválasztották a Figyelőkerékre, Hapci megtudta, milyen is az igazi honvágy.

A Kerék rendeltetése egyszerű volt.

Itt helyezték el az álmodóheverőket.

Az álmodóheverő hícsí találmány, amelyet az emberiség már a hícsíkkel való találkozás előtt megismert. A hícsík arra használták (sok egyéb mellett), hogy rajta tartsák a szemüket azokon a bolygókon, amelyek az intelligens élet kialakulásának a lehetőségét hordozták – mint a mi planétánk is néhány százezer évvel ezelőtt, amikor a hícsík utoljára meglátogatták.

Az „álom”-jelek nem voltak álmok. Alapjában véve érzelmek voltak. Egy hícsí (vagy egy ember), akit körülölel az álmodóheverő csillogó antennahálója, érzi, amit mások éreznek – még akkor is, ha azok a „mások” nagyon messze vannak. „Nagyon messze” bolygóközi távolság szerint. Galaktikus viszonylatban azonban nem bizonyultak hasznosnak. Azért nem, mert az álmodóheverő jelzéseit egyszerű rádiójelek hordozták. Sebességük nem haladta meg a fény sebességét, és az inverz négyzetes törvénynek engedelmeskedtek, így hatásosan csak néhány milliárd kilométeres körön belül lehetett őket alkalmazni, nem pedig abban a trilliószor trillió kilométeres térben, amely a csillagokat választotta el egymástól.

Bremsstrahlungnak és a többi álomheverő-operátornak (embernek vagy hícsínek) az volt a feladata, hogy a Kerék szemeivé és füleivé váljanak. Azzal bízták meg őket, hogy figyeljék mindazon legfontosabb objektumokat, amelyek az emberi vagy a hícsí kozmológiában kitüntetett szerepet foglaltak el, a kugelblitzet, amely odakint függött galaktikus dicsfényben. A világegyetemnek egyik pontja sem volt elég közel hozzá, ahonnan eredményesen lehetett volna végrehajtani ezt a feladatot. Így amikor megépítették a Kereket, és a helyére vontatták, mindössze hat asztronómiai egységnyire a kugelblitztől, teljesen egyedül állt az intergalaktikus térben.

Mindenki egyetértett abban, hogy ez volt az egyetlen járható út. Igaz, hogy abban az esetben, ha valami történik a kugelblitz körül, és a megfigyelők észlelik a rettegett jeleket, ezt csak negyven-egynéhány perccel később teszik, mert ennyi idő kell a fényjeleknek, hogy megtegyék a Nap-Föld távolság hatszorosát (amely pontosan 6 asztronómiai egységet jelent, fafejkém).

Abban is volt egy apró bizonytalanság, hogy abban az esetben az álmodóheverők minden eseményt vesznek-e.

Végül is, mint ahogy arra sokan rámutattak, az álmodóheverő prototípusa, amelyet eredetileg a hícsík terveztek, képtelen volt érzékelni a letárolt intelligenciákat, mint amilyen az én Albert Einsteinem is volt; erre csak azután váltak képessé, hogy az én Essie-mhez hasonló emberek belekontárkodtak a szerkezetükbe. Miből gondoltuk tehát, hogy képes lesz érzékelni a még sosem látott, csupán elméleti síkon létező Orgyilkosok jeleit?

De ezzel a második problémával senki sem tudott mit kezdeni.

Ami pedig az elsőt illeti, a kugelblitz körül az elmúlt néhány millió évben semmi sem történt, és nem úgy festett, hogy háromnegyed óra így vagy úgy sokat számítana.

Másnap reggel Hapci a házirobotra ébredt, amint hícsí nyelven azt ismételgette:

– Gyakorlónap, Tüsszentő. Gyakorlónap. Ébresztő, kezdődik a Gyakorlat! – Addig ismételgette, amíg Hapci ki nem csusszant függőágya meleg öleléséből, majd megenyhült: – Gyakorlat, Tüsszentő... De csak másodfokú gyakorlat. Nem kell iskolába menned.

Ez volt az a kijelentés, amely a rossz hírt Hapci számára hirtelen jó hírré változtatta. Csontos combjai közé csatolta tobozát, felhúzta a ruháját, és mialatt a fogát olajozta – azért nem veszekedtek állandóan –, felhívta Haroldot.

– Ne nézzük meg együtt az érkező hajót?

– Azt lefogadom a fokhagymaseggedbe, Kuka – felelte Harold, miközben ásított, és az álmot dörgölte kifelé a szeméből. – Tíz perc múlva találkozunk a suli előcsarnokának a sarkában.

Mivel Gyakorlónap volt, még akkor is, ha csak másodfokú, és Hapcinak már mindkét szülője elfoglalta a helyét, a házirobot viselt gondot a gyerekekre. Könyörgött Hapcinak, hogy legalább pár falatot egyen reggelire (ma reggel nem! De legalább megengedte, hogy egy szendvicset készítsen neki, amelyet útközben bekaphat), és sürgette, hogy vegyen egy levegőzuhanyt (de már vett egyet előző este, lefekvés előtt, és még az apja sem volt ennyire kényes a tisztálkodásra). Hapci bezárta a lakás ajtaját, elvágva ezzel a házirobot panaszáradatát, és a gyakorlat miatt elcsöndesedett folyosókon az iskola előcsarnoka felé vette az irányt.

Amikor Harold nem akart mindenáron uralkodni, és Hapci sem hallgatott sértődötten, jó barátok voltak.

Az összebarátkozás nem ment gyorsan. Harold szinte az első földlakó volt, akivel Hapci valaha találkozott, és egészen biztos, hogy Hapci volt Harold első hícsíje. Egymásra pillantottak, és mindkettejüket megrémítette a másik látványa. Hapci dagadéknak látta Haroldot, olyan volt, mint egy óriásira felfújt hólyag – mint egy többhetes vízi hulla. Haroldra azonban Hapci még ennél is szörnyűbb hatást tett.

A hícsík leginkább egy olyan holttestre emlékeztették az embereket, amely a sivatagban lelte a halálát, ahol a tűző nap lassan csonttá és bőrré aszalta a testét. Hapcinak ugyan volt keze és lába, mint egy embernek, de említésre méltó hús nem nőtt rajtuk. Na és ott volt még az a vicces toboz. Nem is beszélve arról az átható ammóniabűzről, amely állandóan körülvette őket...

Ezért a barátkozás első látásra nem volt ösztönös. Másrészt viszont nem volt más választásuk. Kevesebb mint ötven gyerek élt az egész Keréken, és azoknak is jó kétharmadát a karima mentén elhelyezett más iskolákba irányították. Így nem volt túl sok lehetőségük arra, hogy barátra találjanak. A csecsemők és a hat évnél fiatalabbak szóba sem jöhettek. A csaknem felnőtt tizenévesek közül jó lett volna pajtást választani – ez mind Haroldnak, mind Hapcinak tetszett volna –, de ők nem akartak kölykökkel barátkozni.

Persze elmehettek volna a másik szektorokba. Ezt még a hétéves Hapci is gyakran megtette, vagy egyedül, vagy az osztálytársaival. De ott nem volt semmi olyan, ami a saját szektorukban ne lett volna, ráadásul a gyerekek is idegenek voltak.

Valójában nem volt olyan szabály, amely megtiltotta volna Hapcinak, hogy oda menjen, ahová akar, társasággal vagy anélkül – leszámítva azokat a hálófülkéket a külső peremen, ahol az álmodóheverőket elhelyezték, és ahol állandó megfigyelő személyzet dolgozott. Hapcit nem tiltották el a veszélyes helyeken való játéktól. Nem voltak veszélyes helyek. A hatalmas Keréken természetesen rengeteg helyen halmoztak fel veszélyes mennyiségű energiát mindenféle figyelmeztetés nélkül – a jeladáshoz, a Kerék forgásának szabályozásához vagy a helyzetváltoztatáshoz –, de nem volt energia, amelyet állandóan ne figyeltek volna fáradhatatlan mesterséges intelligenciák vagy letárolt hícsí, illetve emberi tudatok. És persze veszélyes emberek sem voltak. A Keréken nem éltek emberrablók vagy szexuális bűnözők. Nem voltak fedetlen kutak, amelyekbe bele lehetett zuhanni, sem erdők, amelyekben el lehetett tévedni. Persze itt-ott nőttek kisebb ligetek, facsoportok, de még egy nyolcéves is ki tudott találni akár a kellős közepükből is. Ha egy apróság ennek ellenére eltévedt, csak meg kellett kérdeznie a legközelebbi robotot, s az megmutatta neki a helyes utat. Egy embergyerek mindenesetre így tett volna. Egy hícsínek, mint amilyen Hapci is volt, még robotra sem volt szüksége, egyszerűen megkérdezhette a tobozába zárt egyesült tudatokat.

A Figyelőkerék olyan biztonságos volt a gyerekek, de még a felnőttek számára is, hogy hajlamosak voltak megfeledkezni arról a mindenek fölött álló veszélyforrásról, amelynek a megfigyelésével megbízták őket.

Ezért emlékeztetni kellett rá őket. Különösen a gyerekeket – ezért is rendeztek számukra sűrűn gyakorlatokat, hogy ha a figyelők az álmodóheverőkön megpillantják, amire várnak, mint ahogy egy nap kétségtelenül meg is fogják, a gyerekeknek maguknak kell magukra vigyázniuk. A felnőttek nem fognak tudni velük törődni. Még a házirobotoknak is sok dolguk lesz, a programjuk azonnal elemző, jeladó és adatrögzítő üzemmódba kapcsol majd. A gyerekeknek önállóan kell megtalálniuk azokat a helyeket, ahol elrejtőzhetnek – valójában hogy ne legyenek láb alatt –, és ott kell maradniuk, amíg azt nem mondják nekik, hogy előjöhetnek.

Az ilyen esetek nem álltak példa nélkül a történelemben. A 20. század közepén az amerikai és a szovjet iskolásoknak is meg kellett tanulniuk, hogyan hasaljanak a pad alá, miközben a kezüket a tarkójukon összekulcsolják – és ha nem így tettek, a tanáraik elmagyarázták nekik, hogy az atomcsapás majd rostonsültet csinál belőlük. A Keréken élő gyerekek mércéje magasabbra volt téve. Ők nem csak az életüket veszíthették el. Ha válsághelyzetben felfordulást okoznak, talán az egész mindenség is elveszhet.

Így aztán a gyakorlatok alatt izzadtak a félelemtől.

Legalábbis izzadni szoktak. De hébe-hóba másodfokú gyakorlatot is tartottak.

A „másodfokú” ebben az esetben csak rutin elővigyázatossági intézkedéseket jelentett, mivel egy ellátóhajó érkezett a Kerékre. A másodfokú gyakorlatok egyáltalán nem voltak ijesztők – legalábbis akkor nem voltak azok, ha nem gondolt bele alaposan az ember. (Ha mégis, akkor rémülten vették észre, hogy a Figyelőkerék személyzete leállítja minden szokásos tevékenységét, és még a szolgálatban nem lévő őrök is az álmodóheverőkhöz sietnek, hogy meggyőződjenek róla, hogy az ellátóhajó álcája alatt semmilyen ismeretlen dolog nem próbál rájuk törni.)

Az ellátóhajó érkezésének napján nem kellett iskolába menni. A Keréken senki sem dolgozott (kivéve persze az álmodóheverőket), mivel mindenkit lefoglalt az érkező hajó dokkolása. Azok a családok, amelyek leszolgálták az idejüket, és felkészültek a váltás érkezésére, összepakoltak, és a dokkok mellett gyülekeztek, hogy ők pillantsák meg először az ellátóhajót, amely visszaviszi őket a meleg csillagokkal zsúfolt űrbe, vagyis a galaxisba. Mindenki más pedig arra ügyelt, hogy a kirakodás és a friss személyzet kihajózása rendben történjen.

Mialatt Hapci elért az iskoláig, befalta a szendvicsét. Harold már várta.

– Elkéstél, Kuka – csattant fel az embergyerek.

– Még nem szólaltatták meg a jelet, hogy oda lehet menni a hajóhoz – mutatott rá Hapci. – Egyszóval nem késtünk le semmiről.

– Ne vitatkozz! Ez olyan gyerekes. Gyerünk! Harold ment előre. Úgy gondolta, ez a jog őt illeti meg.

Nemcsak hogy idősebb volt Hapcinál (legalábbis biológiailag, mert az univerzum folyamatosan ketyegő nagy órája szerint Hapci sok-sok héttel Harold ükapja előtt született), de negyven kilójával csaknem háromszor annyit nyomott, mint a tizenöt kilós, csontvázszerűen sovány hícsí fiú. Harold Wroczek magasra nőtt, kese hajú, sötétkék szemű gyerek volt. De nem sokkal magasodott Hapci fölé, akinek fajtája emberi mérce szerint kirívóan soványnak és nyúlánknak számított.

Harold nagy bosszúságára Hapci fölöttébb erős volt. A száraz, aszott hícsí bőr alatt erős inak és izmok feszültek. Habár Harold megpróbált előbb feljutni a dokkfedélzetre, a mászóvasakon kapaszkodva a hícsí fiú könnyedén megelőzte. Hamarabb elérte a létra tetejét, mint Harold.

– Vigyázz, Kuka! – zihálta Harold. – Nehogy a házirobotok útjába kerülj!

Hapci nem vesződött a válasszal. A Keréken még egy kétéves sem volt olyan ostoba, hogy ilyen alkalmakkor a robotok útjába álljon. Hajók szabványévenként csak négy vagy öt alkalommal érkeztek. És nem időztek hosszan. Nem mertek időzni, a Keréken pedig nem akadt, aki késleltetni merte volna őket.

Ahogy a fiúk felértek az orsó alakú Kettes dokkba, olyan szorosan a falhoz simultak, ahogy csak tudtak, a sürgő-forgó rakodógépek és a gyülekező felnőttek elől, akik a leszálló űrhajót csodálták.

Mint minden dokk, a Kettes is a Kerék belsejében helyezkedett el. Külső héja átlátszó volt, de belül egyelőre a Kerék ívén kívül nem lehetett látni semmit, csak a másik két dokkot, amelyek éppen olyanok voltak, mint az övék, csak üresek.

– Nem látom a hajót – panaszkodott Harold.

Hapci nem válaszolt. Az egyedüli válasz az lett volna, hogy természetesen nem láthatja, mivel a hajó jelen pillanatban még mindig fénysebesség fölött közeledik, de Harold már elégszer Hapci tudtára adta, hogy ostoba hícsí szokás, amikor válaszolnak azokra a kérdésekre, amelyeket igazából nem kell megválaszolni.

A Kerékre csaknem egyirányú volt a közlekedés, kivéve az embereket. Az emberi és hícsí állományt lecserélték, amikor a szolgálati idejük véget ért, ami nagyjából három standard földi évvel egyezett meg. Ekkor visszatértek a galaxisba, az otthonaikba, bármerre legyenek is azok. Legtöbben a Földre, néhányan Peggy Földjére, a többiek pedig természetes élőhelyükre. (Sokszor maguk a hícsík is egy emberlakta bolygóra mentek, vagy máshova, mint vissza a magban lévő igazi otthonukba, egyrészt az időlassulás miatt, másrészt pedig azért, mert nagy szükség volt rájuk a magon kívül.) De az ellátmányt soha nem szállították vissza. A gépek, felszerelési tárgyak, alkatrészek, szórakoztatóeszközök, orvosi felszerelések – mind maradtak. Amikor a dolgokat felhasználták, vagy eltörtek, vagy elavultak (vagy amikor az élelmiszer keresztülhaladt a legénység tápcsatornáján, hogy ürülék formájában távozzon), visszaforgatták, vagy egyszerűen csak megtartották plusz tömegnek. A plusz tömeg jó dolog. Minél nagyobb tömege volt a Figyelőkeréknek, annál kevésbé hatott rá a belső mozgás, és annál kevesebb energiát kellett arra fecsérelni, hogy forgásban és egyenesen tartsák.

Így tehát az áruszállító robotoknak nem akadt sok elfoglaltságuk az ellátmányhajó megérkeztéig, mindössze a hazatérő legénység személyes holmiját pakolták. Ez nem volt sok; csak nyolc család váltotta egymást.

Hirtelen bársonyos hang hallatszott; a hajó visszatért a megszokott térbe.

A dokkmester a képernyő és a műszerpult fölé hajolt, ellenőrizte az adatokat, majd felkiáltott: – Fényt! – Nem parancsot adott. Részéről nem volt ez más, mint udvarias gesztus az egybegyűltek felé, hogy azok is lássák, mi történik; nem volt szükség világításra, szinte az egész folyamatot érzékelők és programok ellenőrizték.

A Kettes dokkban elhalványultak a lámpák. Ezzel egy időben az átlátszó héjon keresztül láthatóvá vált az állomás külső megvilágítása.

És akkor Hapci meglátta az eget.

Nem volt rajta sok néznivaló. Nem látszott egyetlen csillag sem. A Kerékről csupán a saját galaxisuk csillagait lehetett látni, de most mindenki épp a másik irányba nézett. Volt ugyan több százmilliónyi galaxis is arrafelé, de csak néhány fénye volt elég erős ahhoz, hogy szabad szemmel is látható legyen, és azok is halovány piciny szentjánosbogarakként pislogtak.

Majd, ahogy a Kerék lassan elfordult a tengelye körül, a legnyugatabbi foltocska is lassan kikerült a látható tartományból, s a nézőközönség felmorajlott.

Egy alig látható, halvány felvillanás, amely mégis fájdalmas annak, aki egyenesen belenéz... majd hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül ott volt a hajó.

Az ellátóhajó óriási, nyolcszáz méter hosszú orsó volt. Az alakjából kiderült, hogy ez alkalommal egy eredeti hícsí gyártmány érkezett, nem pedig emberek építette. Hapci furcsa büszkeséget érzett. Nem tudott semmit felhozni az emberek hajói ellen, melyek többnyire torpedó vagy egyszerű henger alakúak voltak. Mint mindenki, ő is tudta, hogy a csillagközi utazások során az alaknak nincs jelentősége. Lehettek volna akár gömbök, kockák vagy krizantémok is; ezt csak a tervezők szeszélye döntötte el. A legtöbb hajót, amely a Kerékre érkezett, emberek építették, és a legénységet is ők adták – és általában az újoncok is emberek voltak, így aztán az emberek létszámban még mindig többen voltak az állomáson, mint a hícsík.

Egy hícsí hajó azt jelenti, hogy több hícsí érkezik, helyrebillentve ezzel a fajok közti egyensúlyt! Így gondolta Hapci...

De nem ez alkalommal.

A hatalmas orsó lassan beúszott a Kerék ölelésébe. Csigavonalban közeledett, átvéve a Kerék lassú forgását, és mire elérte a Kettes dokkot, teljesen szinkronba kerültek. A gyűrűk egymásba kapaszkodtak. A zárak bekattantak. A hajó távoli hátsó részéről két kábel tekeredett le, amelyek az Egyes és a Hármas dokkokhoz kapcsolódtak, így a hajó az állomás szerves részévé vált. A tömegváltók a tartóikban remegve felnyögtek, miközben igyekeztek megőrizni a Kerék egyensúlyát. Harold megtántorodott, és elveszítette az egyensúlyát, ahogy a padló megrándult a lába alatt. Hapci elkapta, de a gyerek ellökte.

– Magadra vigyázz, Kuka! – parancsolt rá.

De ekkorra már a hajót biztonságosan lehorgonyozták, és így elkezdhette kiönteni magából bámulatos tartalmát.

Legelőször a szállítórobotok lendültek munkába, a teherzsilipekhez siettek, kiemelték a ládákat, a bálákat, a berendezéseket és gépeket. A rakomány nagy részéről nem lehetett első pillantásra eldönteni, hogy micsoda, de a dokk hirtelen megtelt édes illatokkal, ahogy a rakodók kipakolták a friss gyümölcsöt, barackot, narancsot és különféle bogyósokat.

– Hú! A mindenit! Nézd azokat a banánokat! – kiáltott Harold, amikor meglátott egy rakodót legördülni a rámpán, amelynek mind a négy karja tele volt éretlen gyümölcskötegekkel. – Bárcsak most rögtön beleharaphatnék!

– Nem szabad megenni őket, mielőtt megsárgulnak – térítette észhez Hapci nem kevés büszkeséggel a hangjában, hogy milyen jól ismeri ezeket az idegen, emberi gyümölcsöket. Harold lesújtó pillantást vetett rá.

– Én is tudom. Úgy értettem, szeretnék egy érettet. Vagy ott vannak azok a hogyishívjákok.

Hapci lehajolt, és segítséget kért a tobozától, majd felegyenesedett.

– Az szamóca – jelentette ki határozottan. – És az igazat megvallva, én is megkívántam.

– Szamóca – suttogta Harold. Régen nem látott már szamócát. A Kerék megtermelte vagy előállította az élelmiszerszükségletét, de szamócát még sehová sem ültettek. Elég egyszerű volt szamócaízű élelmiszert előállítani – vagy más ízeket is, amit csak el lehet képzelni; a CHON-kaját minden elképzelhető módon lehetett variálni. De a gyümölcsök ropogós húsát, a külsejét, az illatát nem – mindig maradt különbség az igazi és a CHON között, mégpedig az, hogy az igazi egyszerűen gyönyörű volt. A fiúk óvatosan közelebb lopakodtak a felhalmozott gyümölcsrakományhoz, és mélyen beszívták az illatát. Maradt némi rés a fal és a kipakolt rakomány között, és a fiúk az olyan kis résekbe is befértek, ahová a felnőttek nem. – Szerintem ez málna – mondta Harold, miközben átpislogott egy halom saláta, répa és skarlátvörös érett paradicsom fölött. – És nézd csak, cseresznye!

– Legjobban a szamócára vágyom – sóhajtott fel kívánósan Hapci, mire az egyik szállítórobot, amely éppen egy Műszerek – Törékeny feliratú ládát tett le óvatosan, megállt, mintha csak fülelne. így is volt. Meghallotta. Hosszú karjai közül kettőt kinyújtott a szamócás ládák felé, kinyitotta az egyiket, kiemelt egy kis kosárkával, majd lezárta a ládát, és a kosarat Hapci felé nyújtotta. – Köszönöm – mondta Hapci meglepve, de azért udvariasan.

– Nagyon szívesen, Tüsszentő – válaszolt a robot, mire Hapci ugrott egyet.

– Te tudod, ki vagyok?

– Én voltam a tajcsi-tanárod – felelte a szállítórobot. – Adj belőle Haroldnak is! – Hátat fordított neki, és már sietett is a következő láda felé.

Harold egy pillanatig sértett képet vágott, majd elhessegette az érzést, mint amely méltatlan hozzá – csak nem lesz féltékeny egy alacsony rangú gépezet figyelmességei miatt? A két fiú megosztozott a gyümölcsön, ujjaik közé csippentve a zöld szárakat majszolták. Tökéletes szamócák érkeztek. Érettek és mézédesek voltak, az ízük megfelelt a látványuknak és az illatuknak.

– Egy percen belül kiszállnak az emberek – közölte Harold, miközben önfeledten eszegetett... És meglepve látta, hogy Hapci hirtelen abbahagyta az evést. A hícsí fiú kiguvadt szemekkel bámult a hajóra.

Követve a pillantását, Harold is meglátta az első kiszálló utast. Összesen tizenöten vagy húszan lehettek, felnőttek és gyerekek vegyesen.

Az új jövevények érkezése persze mindig érdekes színfolt volt az állomás életében. Ez volt a fő oka, hogy a gyerekek idelopakodtak, mert látni akarták, miféle új társakat vagy riválisokat hoz a hajó. De Hapci arckifejezése nem csupán kíváncsiságot tükrözött. Inkább dühöt vagy félelmet – vagy legalábbis csodálkozást, ahogy Harold meg tudta ítélni, és bosszankodott, mint mindig, mert nagyon nehéz volt megfejteni egy hícsí mimikáját. A jövevények Harold szemében eléggé emberszerűnek tűntek, habár a járásukban volt valami furcsa, de hogy mi, azt ebből a távolságból nem tudta kivenni.

Harold ismét odanézett, és észrevett valami mást is.

A Kerék kissé elfordult.

Odakint az intergalaktikus térben a sárga fény, amelyet a Keréknek figyelnie kellett, most épp a hajótest mögött helyezkedett el.

Persze az a fény valójában nem sárga volt. A spektroszkópos vizsgálatok kimutatták, hogy a kugelblitzből áradó sugárzás több mint kilencven százaléka a látható spektrum ibolya felőli végén helyezkedett el, sőt még azon is túl; de ezeket a frekvenciákat sem az emberek, sem a hícsík nem láthatták. Viszont az átlátszó burkolat ezeket a sugárzásokat kiszűrte. Csak a sárgát engedte át.

Harold elégedetten elvigyorodott.

– Mi a baj, Kuka? – kérdezte leereszkedően. – Hirtelen megijedtél a kugelblitztől?

– Megijedni a kugelblitztől? Nem. Miről beszélsz? – vetette rá Hapci hatalmas, rózsaszín, furcsa hícsí szemét.

– Olyan viccesen festesz – magyarázta Harold.

– Nem vagyok vicces. Dühös vagyok. Nézd csak meg! – intett Hapci csontos karjával a dokk felé. – Ez egy hícsí hajó! A legénység minden tagja az ősök tobozát viseli! De mindegyik ember.

Ha Harold nem embernek, hanem hícsí fiúnak születik, akkor nem nevetett volna a kugelblitzen.

A kugelblitz egyáltalán nem volt nevetséges. A kugelblitzben élt az Ellenség – akiket a hícsík kezdettől fogva „Orgyilkosok”-nak neveztek. A hícsík ezt a nevet nem tréfából ragasztották rájuk. A hícsík számára semmi vicces nem volt az Ellenségben. A hícsík nem nevettek veszélyes dolgokon. Inkább elfutottak előlük.

Ez volt a másik alapvető különbség Hapci és Harold között. És ott volt még Oniko, aki mindkettejüktől különbözött.

Oniko Bakin egyike volt az új jövevényeknek. A csapat, amelyiknek tagjaként érkezett, huszonkét embert számlált, hícsí egyáltalán nem volt közöttük. Négyen még gyerekek voltak, és azt, aki Hapci iskolájába került, Onikónak hívták. Amikor először jött az osztályba, a többi gyerek köréje gyűlt.

– Hiszen te ember vagy – mondta egyikük. – Miért hordasz akkor hícsí tobozt?

– Mindig nálunk van – magyarázta a lány, majd udvariasan leintette őket, hogy a tanárra tudjon figyelni.

Oniko valóban ember volt. Ráadásul lány, és nagyjából Hapcival megegyező korú. Bőre halvány kávébarna. Fekete, vágott szeme volt. Haja egyenes volt, és fekete, és Hapci büszke volt magára, hogy ezen jegyek alapján be tudta sorolni a lányt az emberek azon alfajába, amelyet „keleti”-nek neveztek. Bár hétköznapi angolt beszélt, Hapci legnagyobb meglepetésére beszélte a köznapi hícsít is. Sok ember beszélte valamennyire a hícsík nyelvét, de Hapci először tapasztalta, hogy egy ember egyformán otthon van a cselekvő és az érző nyelvekben.

Ez persze nem csökkentette a megdöbbenését, hogy egy embergyerek hícsí tobozt visel.

Az első nap, a művészitorna-órán, Oniko volt a partnere a hajlító gyakorlatok során. Hapci közelebbről is szemügyre vette. Habár továbbra is azt gondolta, hogy a lány bőre elkeserítően lottyadt, és a tömege is elképesztő, élvezte a leheletének édes illatát és a kedvességet, ahogy a nevét kiejtette: nem „Kuká”-nak, még csak nem is „Hapci”-nak szólította, hanem „Tüsszentő”-nek, mégpedig hícsí nyelven. Csalódott volt, amikor a kislányért jött a háztartási robotjuk, hogy szüleivel még elintézzen néhány formaságot, szeretett volna többet is megtudni róla.

Aznap este megkérdezte otthon az apját, miért viselnek az emberek hícsí tobozokat.

– Ez nyilvánvaló, Tüszi – felelt fáradtan Bremsstrahlung. – Hogy maguk mellett tudják az elveszett feltárókat.

Bremsstrahlung azért volt olyan fáradt, mert két műszakot látott el. Mint minden megfigyelő. Amikor hajó dokkolt a Keréken, úgy gondolták, hogy különösen sebezhetők, mivel elkerülhetetlen volt bizonyos fokú zűrzavar. Ilyenkor minden álmodóheverőn volt valaki, egészen addig, amíg a hajó el nem ment, és a Kerék ismét biztonságos nem lett. Bremsstrahlung számára ez különösen hosszú műszakot jelentett.

– Az elveszett feltárók – magyarázta tovább – olyan emberek, akik egyirányú útra mentek valamelyik hajónkon. De ha többet akarsz erről tudni, akkor anyádat kérdezd, ő beszélt a hajó legénységével.

– Csak pár percet – tiltakozott Femtohullám. – Reméltem, hogy kapok híreket otthonról.

– Miféle hírek jöhetnének – paskolta meg szeretetteljesen Bremsstrahlung –, hiszen otthoni időszámítás szerint alig több mint három vagy négy órája jöttünk el.

Femtohullám nagyot nyelt erre a kiigazításra.

– A legénység még nem tudta feldolgozni a megrázkódtatást – mulatott. – Mindannyian hícsík voltak. Specialistákkal és különböző nyersanyagokkal egyetemben hagyták el a magot, a Földre mentek, ott megálltak, és berakodták a nekünk szánt ellátmányt, majd idejövet felvették az új embereket az elveszett feltáróktól. Hogy meg lehetnek most kavarodva!

– Pontosan – helyeselt Bremsstrahlung. – Szóval ha egyszer az eredeti emberek elérték a műtárgyat, többé már nem voltak képesek elhagyni. Így örökre ott ragadtak.

– Ha örökre ott ragadtak volna – mosolygott Femtohullám –, akkor most nem lehetnének itt, Bremmy. – Nem úgy mosolygott, mint az emberek, mivel a hícsík izomzata nem olyan volt, mint az embereké. Csak az izmok rándultak meg a pofacsontja alatt. A feszes hús meg sem mozdult.

– Tudod, hogy értettem – mondta a férje. – Tehát, Tüsszentő, ez a száz főnél is kevesebb kis csoport ember különösen érzékenynek bizonyult – tette hozzá mesterkélten. Az érzékenység azt jelentette, hogy különösen jók az álmodóheverő használatában, abban, hogy „meghallják” a külső, idegen intelligencia jeleit, és természetesen maga Bremsstrahlung is a legérzékenyebb lények közé tartozott. Ezért került a Kerékre.

– Oniko is fog az álmodóheverővel dolgozni? – kérdezte Hapci.

– Természetesen nem! Legalábbis addig nem, amíg fel nem nő. Tudod, nem csak az a fontos, hogy minden beérkező jelzést érzékeljünk. Egy különleges képességekkel megáldott gyerek talán képes lenne erre is, de éppen olyan fontos az is, hogy elnyomjuk saját érzéseinket, nehogy azokból bármi is adásba kerüljön.

– Ez sokkal fontosabb – javította ki Femtohullám. Már nem mosolygott. Ebben a témában nem volt semmi nevetséges.

– Igen, ez valóban sokkal fontosabb – helyeselt a férje. – Egyébként most különben sem tudhatom, hogy az a gyerek tehetséges-e vagy sem. Ezt majd eldöntik a tesztek. Talán már meg is vizsgálták, mint ahogy téged is, de az biztos, hogy valamelyik szülője nagyon érzékeny, és ez a képesség genetikusan öröklődik.

– Ez azt jelenti, hogy ha felnövök, én is dolgozhatok az álmodóheverővel? – csapott le mohón Hapci.

– Ezt még nem tudhatjuk – hűtötte le az apja. Gondolkodott egy pillanatig, és józanul hozzátette: – Ami azt illeti, még azt sem tudjuk, itt lesz-e a Kerék, amikor már nagy leszel...

– Bremsstrahlung! – kiáltott rá a felesége. – Ez egyáltalán nem vicces!

Bremsstrahlung bólintott, de nem szólt egy szót sem. Valóban nagyon fáradt volt. Azzal nyugtatta magát, hogy talán ezért nem viccelt.

Történetesen Hapci magán Onikón tanulmányozhatta az emberlányokat. Ugyanabba az iskolába osztották be, mint amelyikbe ő is járt, és természetesen a robottanár egyből bemutatta a többieknek. – Oniko – mondta – az Élelmiszergyáron született, és nem sok esélye volt sokat megtudni a világról. Kérlek, segítsetek neki, ha tudtok.

Hapci készségesen segített. Ilyen alkalom nem mindig adódott. Nem ő volt az egyetlen kíváncsi gyerek, és a többiek, emberek lévén, sokkal rámenősebbek voltak.

Hapci iskolája csaknem olyan volt, mint azok a régi, egy tantermes piros iskolák Amerika hőskorából. Tényleg csak egy tanterem volt benne. Abban viszont különbözött a régiektől, hogy itt nem csak egy tanár tanított, vagyis nem pontosan egy. Minden tanulónak személyre szabott tanrendje volt, egyéni haladási ütemben dolgozhatták föl az anyagot. A robottanár mozgó egység volt. Szükség szerint járt körül a tanteremben, főleg azért, hogy fegyelmet tartson, és ellenőrizze, hogy egy tanuló sem eszik ahelyett, hogy mondatokat elemezne. Tanítani nem tanított. A tanulásra mindenkinek megvolt a saját, elkülönített fülkéje.

Amikor a robottanár megszámolta őket, és ellenőrizte, hogy a távollevők igazoltan hiányoznak, körbejárta az osztályt, hogy meggyőződjön a kezek tisztaságáról és arról, hogy senkin sem látszik a betegség leghalványabb jele sem; a legkisebb gyerekeken pedig megigazította a biztonsági öveket, amely a fülkéjükben tartotta őket. Ha kellett, kikísérte őket a vécére, és elvégezte azokat a dolgokat is, amelyekre a legkisebbek esetében szükség lehetett.

Ezekre a feladatokra a robottanár nagyon alkalmas volt. Még megnyugtató arckifejezést is fel tudott ölteni. Arca is volt. Amikor felvette megszokott iskolai kinézetét, formátlan köpenyt viselő öreg tanárnőre hasonlított. A köpeny természetesen csak esztétikai célokat szolgált. Akárcsak a mosolygós arc. Akárcsak az összes fizikai sajátossága, mivel iskolaidőn kívül a tanárrobot teljesen más feladatokat is ellátott, teljesen más külsővel. És persze ha több segéderőre volt szükség – például ha a gyerekeknek több felügyeletre volt szükségük tornaórán, vagy valamilyen különleges probléma merült fel –, annyi mesterséges intelligenciát vett maga mellé a Kerék készleteiből, amennyi csak kellett.

Hapci tudat alatt észrevette, hogy a robottanár az idő legnagyobb részében Oniko körül lebeg, de túlságosan lefoglalta számelméleti programjának a tesztelése, miszerint 53 kongruens 1421-gyel a hatos számrendszer alapján, hogy több figyelmet szenteljen neki. Nem azért, mintha Hapcinak a számelmélet túl nagy nehézséget okozott volna. Épp ellenkezőleg. Mint minden hícsí gyerek, ő is csaknem az olvasással egy időben szippantotta magába a matematika elveit. Hapci számára a matematika az ostoba emberi számrendszer miatt volt igazi kihívás – tízes számrendszer, még belegondolni is szörnyű! Ráadásul helyi értékekkel, tehát ha valaki felcserélt két tizedes jegyet, az eredmény reménytelenül rossz lett.

– Gyerünk tornázni! – csiripelte derűsen a tanárrobot, és Hapci végre rájött, miért foglalkozik többet Oniko Bakinnal, mint a többiekkel.

Minden személyre szabott oktatási program kijelentkezett. A biztonsági övek lecsúsztak a kisebbekről. A gyerekek felálltak, nyújtózkodtak, nevetgéltek, lökdösődtek, majd csapatostul kivonultak az iskola előtt kijelölt biztonsági zónába. Kivéve Onikót. Ő hátramaradt.

Hapci először észre sem vette, mert akárcsak a többi gyerek, ő is el volt foglalva a test-test elleni nyomakodással, tülekedéssel és nyújtózkodással, amelyet napjában tizenkétszer végre kellett hajtaniuk. Ez az egész Keréken kötelező volt, és nem csak a gyerekeknek. A gyenge gravitáció elerőtlenített. Nem kedvezett a gyerekek izomfejlődésének, a felnőttekét pedig elsatnyította. Persze gyakorlati szempontból, amíg valaki a Keréken tartózkodott, ez nem igazán számított, hiszen miért lett volna szükségük az embereknek vagy a hícsíknek izomra.

De senki sem maradt örökké a Keréken, és ha egyszer visszatértek a normál gravitációba, csak sajnálhatták, hogy hagyták eltunyulni a testüket.

Hapci, mivel hícsí volt, sokkal módszeresebben és célratörőbben tornázott, mint a legtöbb embergyerek. Hamar végzett és körülnézett. Amikor észrevette, hogy Oniko nincs közöttük, belesett a tanterembe. A kislány ott volt. Látta, hogy a testére egy több részből álló fémkeret van rögzítve, amely követte a teste alakját. Egy külső támasztóváz! És a szerkezet, benne Onikóval, tekeredett, csavarodott és hajlongott.

– Ó – értette meg egyszerre Hapci. – Alkalmazkodnod kell a Kerék gravitációjához.

Oniko kinyitotta a szemét, és ránézett, de nem válaszolt. Levegő után kapkodott. A hícsík ugyanúgy nehezen tájékozódtak az emberi kifejezésekben, mint viszont, de Hapci látta a lány arcán a feszült ráncokat és homlokán a verejtékcseppeket.

– Jó, ha edzed magad – mondta. Majd tapintatosabban folytatta. – Nem bánod, ha itt maradok? – kérdezte, mert a lány közben folytatta a különös pózokban való tekergőzést.

– Nem – zihálta Oniko.

Hapci habozott, de végül maradt. Ahogy közelebb hajolt, észrevette, hogy a lány nem csak tornázik. A vénájába szúrt kanülön keresztül valamilyen folyadékot adagoltak a vérkeringésébe. A lány követte a tekintetét, és megmagyarázta:

– Kalciumot kapok. Hogy megerősödjenek a csontjaim.

– Igen, hát persze – mondta biztatóan Hapci – Felteszem, hogy ott, ahol eddig éltél, rendkívül alacsony volt a felszíni gravitáció. De biztos vagyok benne, hogy ez majd segít. – Gondolkodott egy pillanatig, majd jóindulatúan hozzátette: – Úgy vélem, még nem lennél képes végigcsinálni velünk a rendes tornagyakorlatokat, Oniko.

– Még nem – vett egy mély levegőt a lány. – De hamarosan már igen!

A következő szünetben Hapci és Harold azt tervezték, hogy elmennek a kis kókuszligetbe. Amikor kiléptek az iskolából, Onikót látták a kapu előtt. Hirtelen ötlettől vezérelve Hapci odaszólt neki:

– Megyünk, szedünk egy kis kókuszdiót. Nem akarsz velünk jönni?

Mögötte Harold bosszúsan felmordult, de Hapci nem figyelt rá. Oniko száját lebiggyesztve mérlegelte az ajánlatot. Majd szinte felnőttes tartással és modorban válaszolt:

– Nagyon szépen köszönöm a meghívást. Megyek. Nagyon fogom élvezni.

– Az biztos – szólt közbe Harold. – De mi lesz az ebéddel? Én csak annyit hoztam, amennyi saját magamnak elég.

– Már ebédeltem – veregette meg a lány az iskolatáskáját –, mivel elhatároztam, hogy ma felfedezem a Kereket. Szerintem nagyon érdekes hely.

– Érdekes! – háborodott fel Harold. – Nézd, kölyök, ez nem csupán érdekes. Ez a legfontosabb dolog az egész világegyetemben. Ez az egyedüli, ami megőrizheti az egész emberi faj biztonságát!... Na meg a hícsíkét – tette hozzá kis gondolkodás után. – Ki tudja, mi történne, ha nem őrködnénk minden percben?

– Hát persze – udvariaskodott Oniko. – Tudom, az a feladatunk, hogy figyeljük a kugelblitzet. Ezért vagyunk itt. Hát persze – nézett Haroldra csaknem anyai pillantással. – A szüleim figyelők. Mindketten – tette hozzá mentegetőzve, de nem tudta leplezni büszkeségét. – És Tashi, a nagybátyám is. Ahonnan én jövök, ott szinte mindenki jól használja az álmodóheverőt. Talán belőlem is jó figyelő válik majd, ha felnövök.

Ha volt valami, amit Harold igazán utált, amikor leereszkedő stílusban tárgyalt valakivel, az az volt, ha vele beszéltek így. Mogorva pillantással méregette Onikót.

– Akkor most szedünk kókuszt – kérdezte –, vagy egész nap itt fogunk álldogálni? Induljunk már!

Sarkon fordult, mutatva az utat. Arckifejezése arról árulkodott, hogy ő bizony nem hívta volna meg ezt a fura új embergyereket azzal a mókás tobozával, és semmi jót nem remél attól, hogy velük tart.

E pillanatban úgy tűnt, igaza van.

A Kerék ívelt formájában a kókuszliget nem esett messze az iskolától. Tulajdonképpen pontosan „felette” nőtt. Felszereltek egy ejtőkábelt alig száz méterre, a két főfolyosó találkozásánál, de a Kerék gyenge gravitációjában a gyerekek csak ritkán vették az ilyesfajta dolgokat igénybe. Harold betaszított egy ajtót, és feltárult egy függőleges, kapaszkodókkal ellátott akna. Sietve mászni kezdett, és hamarosan el is tűnt a szemük elől; Hapci bátorítóan biccentett a tétovázó lány felé.

– Nem hinném, hogy már képes vagyok felmászni.

– Hát persze – gúnyolódott Harold valahol a fejük fölött.

– Semmi baj – vágta rá azonnal Hapci, és elszégyellte magát, hogy nem gondolt erre korábban. – Majd az ejtőkábellel megyünk – szólt fel, de nem várta meg Harold válaszát.

Ennek ellenére mindketten megkapták a magukét a várakozó Haroldtól:

– Jóságos isten. Ha már a létrán sem boldogul, hogyan fogja megmászni a fát?

– Majd én mászom helyette – közölte Hapci – Menj előre!

Harold mogorván megfordult, hogy kiválassza magának a legtöbbet ígérő fát.

Olyan ügyesen mászott fel, mint egy majom. A fa koronája majdnem tizenkét méter magasan volt, de a Kerék gravitációjában ez nem okozott problémát egy hozzá hasonló, mozgékony gyereknek. Harold büszke volt az izmaira, amelyeket rendszeresen erősített is, ezért természetesen a legmagasabb, gyümölcsökkel legjobban megrakott fát szemelte ki. Oniko félve figyelte, ahogy mászik.

– Csak húzódj egy kicsit félre – óvta Hapci. – Lehet, hogy leejt egyet.

– Egy frászt fogom leejteni! – hajolt ki dühösen Harold, aki épp az egyik kókuszdiót vágta le.

– Talán nem is fáj, ha mégis – mondta Hapci. – Mindazonáltal...

– Mindazonáltal arra gondolsz, hogy össze fogok törni – jegyezte meg Oniko méltóságteljesen. – Miattam ne aggódj! Mássz fel egy fára! Én majd nézlek.

Hapci körülnézett, és kiválasztott magának egy alacsonyabb fát, amelyen kevesebb gyümölcs termett, de úgy gondolta, nagyobbak.

– Csak kettőt engedtek fejenként. Máskülönben a robotfelügyelő jelentést tesz rólunk. Mindjárt jövök.

Ezzel felkúszott a fára, még gyorsabban, mint Harold, és kiválasztott egy szépet a háromszögletű zöld termések közül. Óvatosan ledobott három szépet, néhány méterre Onikótól, és amikor lemászott, észrevette, hogy a lány meglepődve szemléli őket.

– Hiszen ezek nem is kókuszdiók! – kiáltott fel. – Már láttam kókuszdiót fényképen. Barna, kemény és szőrös volt.

– Ez is olyan, csak le kell hántani a zöld héjat – magyarázta Hapci. – Vedd azt a nagyot. Kopogtasd meg az ujjaddal, hogy érett-e...

De a lány ezt sem tudta, hogy kell csinálni. Hapci megmutatta, majd visszaadta neki a diót. Oniko megfogta, és elgondolkozva próbálgatta a súlyát.

Habár a Kerék alacsony gravitációjában nem volt jelentős a súlya, a tömege akkora volt, mint bárhol a világegyetemben, és rettenetesen nehéznek tűnt feltörni.

– Hogy szedjük le róla ezt a zöld izét? – kérdezte.

– Mondd neki, hogy adja ide nekem, Kuka! – parancsolt rájuk Harold a hátuk mögül. Saját kókuszdiói már a földön hevertek. Kikapta a lány kezéből a diót, tett két gyors mozdulatot a késével, átfúrta a héjat a szár mellett, majd visszaadta. – Idd ki! – mondta. – Finom.

A lány gyanakodva szemlélte, majd Hapcira nézett. A hícsí fiú bátorítón bólintott. A lány tétovázva a szájához emelte. Megízlelte. Elfintorodott. Nyelvét forgatva a szájában ízlelgette a kókusztejet – majd meglepve közölte:

– Hú, ez nagyon finom!

– Nyissuk fel a többit is. A húsát meg tegyük el későbbre – fogott neki Hapci a sajátjainak. – Talán most már megehetjük az ebédünket is; a kókusztej és a szendvics nagyon finom együtt.

Bár Hapci családja átvette az emberektől a szendvicskészítés és -evés szokását, Onikóé nem. Apró, darabos valamiket vett ki a táskájából, amelyeket élénk színű papírokba csomagoltak. A vörös színűben savanyított aszalt szilva lapult. Az aranyban kemény, barna kocka, amelyről Oniko azt állította, hogy hal, de sem Harold, sem Hapci nem kívánt többet megtudni az ízéről. Onikót sem érdekelte Harold töltött tojása, sem Hapci sonkás szendvicse, amelyet csak nagy rábeszélések árán tudott az apjától kikönyörögni. A sonka Hapci számára felért egy kalanddal; csak egy éve kezdett emberi ételeket enni – vagy legalábbis az emberihez hasonló ételeket, amelyeket a Kerék szintetizálói készítettek.

– Legalább kóstoljátok meg – mondta Oniko ingerülten.

– Köszönöm, nem – hárította el Hapci; Harold kevésbé volt udvarias, ő egyszerűen csak öklendezni kezdett.

– Hiszen én is megkóstoltam a ti ételeiteket – idézte fel a lány. – Például ezek a kókuszdiók egész finomak – kortyolt volna nagyot a kókusztejből, de észrevette, hogy a dió már kiürült. Hapci csendben meglékelt egy másikat, és odanyújtotta neki. – Azt hiszem – folytatta a lány komolyan –, amikor felnövök, és visszatérek a Földre, veszek egy szigetet, amely tele van kókusszal, és addigra már biztos én is képes leszek felmászni a fákra.

Mindkét fiú meglepetten bámulta. Mindketten egyformán megdöbbentek, habár más-más okból. Harold azért, mert rendkívül imponált neki a lány laza megjegyzése, hogy olyan gazdag, hogy vehet magának egy szigetet! Visszatér a Földre? Mindkettőhöz rettenetesen gazdagnak kell lennie! Hapci pedig attól a képtelen gondolattól zavarodott össze, hogy valaki birtokolhat egy területet.

– Meséltek nekem gyönyörű szigetekről – folytatta a lány. – Az egyiket Tahitinak hívják, amelyik állítólag nagyon szép. Vagy talán veszek szigetet Japánhoz közel, és akkor meglátogathatom a rokonaimat, akiket még soha nem láttam.

– Rokonaid élnek Japánban, a Földön? – kérdezte Harold, és hirtelen tisztelettudóvá vált a hangja. Szülei a Peggy Földje első telepeseinek leszármazottai voltak. Számára a Föld mesebeli hely volt. – De azt hittem, hogy egy hícsí műtárgyon születtél.

– Igen, sőt még a szüleim is – kortyolt nagyot Oniko a kókusztejből, majd belevágott, hogy elmesélje a már ezerszer elismételt történetet. – De az apám apja, Aritsune Bakin, még a narai nagytemplomban esküdött. Aztán elvitte a feleségét az Átjáróra, hogy szerencsét próbáljanak. Az ő apjának az apja is feltáró volt az Átjárón, de súlyosan megsérült, ezért nem hagyhatta el többé az aszteroidát. Volt egy kis pénze. Amikor meghalt, az apám apja ebből a pénzből utazott az Átjáróra a feleségével. Csak egy útra mentek. Már az első alkalommal a hícsí műtárgyon landoltak. Tizennyolc nagy hícsí hajót találtak, de egyiket sem tudták beindítani, saját gépük pedig nem engedelmeskedett többé a parancsaiknak.

– Ez azért volt így, hogy az információ a műtárgyról titokban maradjon, amíg el nem jön a megfelelő idő – szúrta közbe Hapci kicsit szégyenkezve. Már sok bírálatot hallott a hícsík szokásáról, hogy elhagyták a hajóikat és az űrállomásaikat.

– Igen, persze – mondta Oniko elnézően. – Hat másik hajó érkezett ugyanide, és természetesen mindannyian ott is maradtak. Volt négy Hármas, egy Egyes és egy másik Ötös, olyan, mint amivel a nagyapámék is érkeztek, szóval összesen huszonhárom eredeti feltáró. Szerencsére közülük nyolcan nők voltak, akik még tudtak szülni. így a kolónia túlélte. Amikor végül... – Először tétovázott a mesélés alatt.

– Amikor megmentettek benneteket? – próbálta kisegíteni Harold.

– Minket nem mentettek meg. Sosem voltunk elveszve, egyszerűen csak nem tudtunk elindulni. Szóval amikor végül újra ellátogattak hozzánk, csupán négy évvel ezelőtt, a műtárgy népessége már elérte a nyolcvanöt főt. Persze én még csak kisbaba voltam. Közülünk néhányan egyenesen a Földre vagy más lakott helyekre mentek, de mivel én még nagyon kicsi voltam, a szüleim hátramaradtak, hogy legyen időm felkészülni ezekre a szörnyű gravitációjú helyekre.

– Azt hiszed, itt olyan nagy a gravitáció? – kuncogott Harold. – Hű. Várj csak, amíg meg nem tapasztalod Peggy Földjét! Vagy a Földet!

– Meg is fogom – jelentette ki határozottan Oniko.

– Hát persze hogy meg – kételkedett Harold. – És mi a helyzet a pénzzel?

– Természetesen az Átjáró eredeti szabályait alkalmazzák – magyarázta Oniko. – Jogdíj és jutalék jár a feltáróknak és a leszármazottaiknak. A szabályok szerint a műtárgy és a tartalma becslések szerint kétmilliárd-nyolcszázmillió dollárt ér, és még némi apró. Mindez elosztva annyifelé, ahány feltáró élve eljutott odáig, vagyis huszonhárom részre.

– Hűűűűűű! – kerekedett el Harold szeme, ahogy fejben elvégezte az osztást.

– Persze – tette hozzá Oniko mentegetőzve – a szüleim az egyedüli leszármazottai négy eredetileg odaérkezett feltárónak, így én négy részt fogok örökölni... nagyjából az összes pénz egyhatodát... ha meghalnának anélkül, hogy több gyerekük születne, de remélem, nem így lesz – zárta le a történetet.

– Hűűűűűű! – Haroldnak elakadt a szava. Még Hapcira is nagy hatást gyakorolt a történet, habár nem a pénz miatt, amelyet ez a kislány birtokolt... A hícsík között ismeretlennek számított a kapzsiság. De tetszett neki a lány világos, meggyőző előadásmódja.

– Valójában – mondta Oniko – nagyon klassz volt, amikor az újak megérkeztek. Az a sok új élmény! Mennyi mindenről beszélgettünk! Nem mintha előtte unalmas lett volna... Ó, mi folyik itt? – nézett körül aggodalmasan.

Kezdett besötétedni. Fejük fölött a világítás egyre halványodott, fénye lassan vörösbe váltott. Egy pillanat alatt olyan sötét lett a kókuszliget belsejében, mintha éjszaka lett volna – elég sötét ahhoz, hogy a pálmák, amelyek a Föld trópusi klímájában fejlődtek ki, megfelelő ideig pihenhessenek, mielőtt a fényeket újra felkapcsolják, és a fotoszintézis újra beindul. – Ez azért van, hogy a fák ne betegedjenek meg – magyarázta Hapci. – De amint látható, bekapcsolva hagyták a vörös fényeket, hogy lássunk; az nem számít a fáknak.

Harold jól tudta, hogy Hapcinak sem számít. Az idősebb fiú kacarászott:

– Tudod, Kuka fél a sötétben.

Hapci elfordította a fejét. Haroldnak nem volt igaza, de nem is állított teljesen valótlanságot. A csillagokkal sűrűn körülvett hícsí mag környékén ritkán fordult elő, hogy egyik vagy másik bolygó felszínét ne érje napsugárzás. A sötétség nem volt kifejezetten félelmetes, de azért elég kényelmetlen.

– Nem mesélnél arról a helyről, ahonnan érkeztél? – kérdezte a lányt.

– Dehogynem, Tüsszentő. Olyan gyönyörű volt! Még az eredeti feltárók is megszerették, habár nagyon vágytak a családjuk után. De bőségesen volt élelem és ivóvíz, és unatkozni sem unatkoztunk. Rengeteg hícsí könyvünk volt, és több mint száz hícsí ős volt letárolva, akikkel beszélhettünk. Ők tanítottak meg minket a tobozok használatára – jelentette ki, büszkén végigsimítva a sajátján.

Hapci kinyújtotta az ujját, hogy végigsimítsa a lány tobozát. Érezte a bent lévő jelenlét meleg rezdüléseit.

– Az ősöd, úgy tűnik, nagyon kedves – bókolt.

– Köszönöm – mondta a lány higgadtan.

– Habár a te tobozod sokkal kisebb, mint az enyém – állapította meg.

– Ó, persze. Tudod, nekünk nincs szükségünk mikrohullámra. Csak az ősök miatt használjuk. Az apám azt mondta, hogy rengeteget kell tanulnunk a hícsíktől... Persze, csak ha már sikerült a nyelvüket megtanulnunk.

– Köszönöm – mondta Hapci. Nem tudta, mit köszön meg, mindenesetre udvarias gesztusnak tűnt.

Harold viszont nem volt udvarias kedvében.

– A hícsíktől a gyávaságot tudnánk csak eltanulni. Márpedig azt nem akarjuk!

Hapci érezte, hogy vállán megfeszülnek az izmok. A hícsí érzelmek nem olyanok, mint az emberiek, de még a hícsík is érezhetnek dühöt. Bizonytalanul megszólalt:

– Nem akarom, hogy gyávának nevezz, Harold.

– Nem személyesen rólad van szó, Kuka – folytatta Harold makacsul –, de te is éppen olyan jól tudod, mint én, hogy mit csináltak a hícsík. Egyszerűen megfutamodtak és elrejtőztek.

– És azt sem akarom, hogy Kukának hívj.

Harold talpra ugrott.

– És ez ellen vajon mit akarsz tenni? – gúnyolódott. Hapci sokkal lassabban állt fel, miközben csodálkozott önmagán. Hátrányban volt a félhomályos kókuszligetben, de egész más miatt is remegni kezdett.

– Csak annyit akartam mondani, nem helyes, hogy így nevezel. Rajtad kívül senki más nem hív így.

– Viszont senki más nem ismer olyan jól, mint én – makacskodott Harold. Hapci érezte, hogy az embergyerek meg van bántódva, de az a szó, hogy „féltékenység”, eszébe sem jutott. Harold felemelte és ökölbe szorította a kezét; de miért, csodálkozott Hapci. Úgy tűnt, a fiú harcolni akar.

Talán harcolt is volna. Talán Hapci vissza is ütött volna. A hícsík ritkán alkalmaznak erőszakot egymással szemben, de Hapci még nagyon fiatal volt, még kellett neki legalább egy évtized, hogy civilizálódjon.

Ami végül megfékezte őket, annak semmi köze nem volt a civilizált viselkedéshez. Oniko volt az ok. A lány torkából elfojtott nyögés szakadt fel, hirtelen a kezében tartott kókuszdióra meredt, majd elhajította.

– Ó, istenem! – nyögött fel, majd sugárban hányni kezdett.

Amikor a két fiú visszavitte az osztályterembe, a robottanár, amely sok egyéb mellett orvosi ismeretekkel is rendelkezett, leszidta őket, hogy miért engedték, hogy szegény lány ilyen sokat igyon a számára szokatlan italból. Büntetésképp haza kellett kísérniük, és vigyázni rá, amíg a szülei meg nem érkeznek.

Így mindketten lekéstek a vacsoráról.

– Siessünk már, nem hallod? – panaszkodott Harold az ejtőaknában Hapcinak. – El fognak fenekelni!

Hapci sietett, amennyire csak tudott, egyik fogózkodóról a másikra lendült a lefelé vezető kábelen. Nem félt attól, hogy meg fogják pofozni. Egyik szülője sem ütött volna meg egy gyereket, de már türelmetlenül várta, hogy találkozzon velük. Rengeteg mindent akart kérdezni. Ahogy végigrohantak a hosszú folyosón, amerre laktak, Harold jobbra, Hapci pedig balra, megfogalmazta magában a kérdéseket, amelyeket fel akart tenni.

Aztán hirtelen megtorpantak. Hapci meglepetésében felszisszent. Harold felmordult.

– Ó, a francba!

Mindketten hallották az éles, fémes géphangot, amely pont az agyukba nyilallt. A biztonság kedvéért, nehogy valaki figyelmen kívül hagyja a jelzést, a mennyezeti fények is ütemesen villogni kezdtek. És minden robot egyszerre kiáltott fel:

– Gyakorlat! – kiáltott a fiúkra a legközelebbi. – Azonnal menjetek az óvóhelyre! – Ürítsétek ki az elméteket! Feküdjetek le! Ez egy gyakorlat!

Bárcsak találnék jobb módszert a hús-vér emberekkel való beszélgetésre!

Bárcsak tudnék mesélni Hapciról és Onikóról és a Kerékről úgy, ahogy én látom őket! Nem úgy értem, hogy közvetlenül. Hiszen nem is találkoztam velük közvetlenül; nem voltam ott. De akár ott is lehettem volna, hiszen minden, ami a Keréken történt, mint minden más, ami az univerzumban történt, rögzítve van valahol a bitmezőkön, és mindazok számára elérhető, akik már nem élnek. Mint én is.

Szóval bizonyos értelemben én ott voltam. (Vagy ott „voltam”.) De mialatt beléptem abba a bizonyos tárolóba, negyvenkilenc egyéb dologgal is foglalkoztam, néhány közülük elég érdekes volt, néhány fontos, néhány pedig sokkal több a fejemben zakatoló szomorúságnál és epekedésnél, amely folyamatosan foglalkoztatott. Nem tudom, ezt hogyan magyarázhatnám el jobban.

Ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem fordítottam figyelmet a gyerkőcök történetére. Odafigyeltem rájuk. Megérintettek. A gyerekek bátorsága furcsa módon megmelegíti a szívemet.

Nem a fizikai, verekedős, csúfolódós bátorságra gondolok, amikor Hapci szembenézett Harolddal, habár az is bátor cselekedet volt (még ha valójában nem túl szociopatikus) egy hícsí fiútól. Hanem arra, amikor egy gyerek szembenéz a valódi veszéllyel, még akkor is, ha semmi esélye sincs a győzelemre. Olyan reménytelen és szívfájdító, mint amikor egy kismacska szembekerül egy elcsatangolt pitbullal. Meghatódom tőle.

Albert nem mindig türelmes, ha a gyerekekkel kapcsolatos érzelmeimről van szó. Néha azt mondja, hogy nekem és Essie-nek saját gyerekek kellettek volna, és akkor talán nem idealizálnám őket annyira. Lehet. De akármit kellett volna is tennem, vagy akármi történt volna is, mégis gyorsabban ver a szívem (legalábbis az analógja az egykori szívemnek, amely volt valaha, de már nincs), ha olyan gyerekeket látok, akiknek a mindent legyőző félelem ellenére kell szembenézniük a dolgokkal.

Természetesen először sem Harold, sem Hapci nem ijedt meg. A gyakorlat az gyakorlat. Korábban már sokat végigcsináltak. Hanyagul letottyantak ott, ahol éppen voltak. Behunyták a szemüket. Vártak.

Ez nem másodosztályú gyakorlat volt, mint egy hajó érkezése. Totális riasztás történt, amelyet időnként elrendeltek, és amelyet tökéletesen kellett végrehajtani. Amint elhallgatott a figyelmeztető jelzés, a Kerék maradék része is leállt. A szolgálaton kívüli robotok megálltak, és várakozó üzemmódba kapcsoltak. A lámpák elhalványodtak, csak annyi fényt adtak ki magukból, hogy éppen látni lehessen. A tehetetlenségi érzékelők, amelyek a Kerék forgását felügyelték, helyrelökték a tömegváltóikat, és leálltak, akárcsak a függőleges ejtőkábelek, akárcsak a kevésbé fontos élettelen (vagy most már élettelen) gépek és tudatok szerte a Keréken.

Hapci és Harold is nyugton maradtak, vagyis próbáltak nyugton maradni, amennyire egy gyerek csak tud. Az iskolai tananyagban szerepelt egy foglalkozás, amelyet néhányan „szatori”-nak (megvilágosodásnak) neveztek, amely során ki kellett üríteni az elméjüket. A gyerekek ezt elég jól csinálták. Hapci magzati pózban feküdt az ugyanolyan pózban fekvő Harold mellett, és megtisztította az elméjét, amelyben csak a teljes kiürülés szürkearany, sem-meleg-sem-hideg, nem-fényes-nem-sötét köde maradt.

Vagyis majdnem.

Természetesen a megvilágosodás sohasem lehetett tökéletes. A tökéletességre való törekvés már önmagában tökéletlenség volt. A Hapci ködében kavarogtak a gondolatok. Kérdések. Kérdések Onikóval kapcsolatban, amelyeket rettentően szeretett volna feltenni a szüleinek. Kérdések arról, hogy – valami szörnyű véletlen folytán – ez a gyakorlat talán nem is gyakorlat, hanem maga a véres valóság.

Arca alatt halottnak érezte a fedélzetet. A levegőpumpák nem sziszegtek, a kábeleket csévélő motorok nem dohogtak. Nem hallatszottak a hatalmas váltók rendszertelen, megnyugtató puffanásai és robajai sem, amelyek egyenletes forgásban tartották a Kereket.

Hapci várt. Ahogy felmerültek elméjében a kérdések, elválasztotta őket magától, és hagyta, hogy eltűnjenek, mielőtt még igazán formát ölthettek volna. De egy folyton-folyvást visszatért:

Miért tart ez a gyakorlat ilyen sokáig?

Ténylegesen több mint egy óra telt el addig, amíg a legközelebbi takarítórobot ismét életre rázta magát. A fiúk felé fordította szenzorait, és megszólalt:

– A gyakorlatnak vége. Most már felkelhettek.

Persze a fiúknak ezt nem kellett külön mondani. Még mielőtt a takarítórobot kiejtette volna a száján az első szavakat, a Kerékbe visszatért az élet. A lámpák felfénylettek. A távoli zúgás és dübörgés jelezte, hogy a létfenntartó berendezések visszakapcsolódtak. Harold vigyorogva pattant fel:

– Azt hiszem, az apámnak szolgálatba kellett mennie – kiáltott boldogan; a mondat valójában azt jelentette: Így nem fog emlékezni rá, hogy elkéstem.

– Az enyémnek is – mondta Hapci; majd hirtelen főbe kólintotta egy gondolat: talán Oniko szüleinek is, és akkor meglehet...

– Akkor meglehet, hogy egyedül kellett hagyniuk otthon – bólintott Harold. – Akkor meg mi a francnak kellett ott maradnunk vele? Hülye izék! – rúgott bele egy takarítórobotba, amikor az elhaladt mellette. – Viszlát holnap.

– Hát persze – felelt udvariasan Hapci, és hazasietett.

Ahogy előre látta, a szülei nem voltak otthon. A házirobot elmondta neki, hogy az apját szolgálatba rendelték az álmodóheverőkhöz, az anyját pedig messze, a Kerék harmadik szektorában érte a gyakorlat. De már mindketten úton voltak hazafelé.

Az apja érkezett meg előbb, és ismét nagyon fáradtnak tűnt.

– Hol az anyád? – kérdezte. Hapci helyett a házirobot felelt.

– Femtohullámnak apróbb gondja akadt; az egyik létfenntartó rendszer a kelleténél lassabban tért vissza a normál üzemmódba a gyakorlat után. Készíthetem a vacsorát?

– Persze – zsörtölődött idegesen Bremsstrahlung. – De miért, Tüsszentő? Miért nem mondtad már a robotnak, hogy készítheti a vacsorát? – Majd eszébe jutott: – Miért nem voltál már két órája itthon?

– Oniko rosszul lett – magyarázta Hapci. Bremsstrahlung egy pillanatra megállt a levegőzuhany felé menet.

– És ezzel miért neked kellett foglalkoznod? Mi vagy te, orvosrobot?

Hapci elmesélte az esetet a kókuszdióval.

– Haza kellett kísérnünk. El akartam jönni, apa – tiltakozott –, de a házirobotjuk azt mondta, hogy maradjunk mellette, és ezzel az őse is egyetértett.

– Az őse? – ismételte meg gúnyosan Bremsstrahlung.

– Nem, valójában nem úgy értettem, hogy az övé, apa, de az őst egy tobozban hordja. Ophioliténak hívják, és szerintem igazi ős.

– Egy emberhez képest – helyeselt Bremsstrahlung – ez az Oniko nagyon intelligensnek tűnik. Már gondolkoztam rajta, vajon miért nem visel több ember memóriatárolót. Persze, ők nem igénylik hozzánk hasonlóan a sugárzást, de egy toboz sok más esetben is hasznosnak bizonyulhat.

– Igen, de az övében egy valódi ős lakozik.

Bár Bremsstrahlung nagyon fáradt volt, még így is jó apának bizonyult. Leült egy Y alakú székbe, a tobozával pont alatta, és elmagyarázta a dolgot a fiának.

– Emlékezz, Tüsszentő, hogy ha egy csapat őst akaratlanul hátrahagytunk a Visszavonulás alatt, nagyon magányosak voltak. Természetes, hogy csatlakoztak az első intelligens létformához, amely felbukkant a közelükben, még akkor is, ha az a létforma történetesen egy ember volt.

– Igen, de – ellenkezett Hapci – még nekem sincs ős a tobozomban.

– A gyerekeknek nincs ősük – magyarázta Bremsstrahlung. – Még sok felnőttnek sincs, mert az ősöket nagyon lefoglalja a munkájuk. De ha majd felnősz...

– Igen, de neki mégis van.

Bremsstrahlung nagyot mordult és felállt. Mialatt takarosan felakasztotta tobozát a fürdőszobaajtó mellé, könyörögve fordult a fia felé:

– Kérlek, halasszuk ezt későbbre! Nagyon elfáradtam.

Hapci számára ez nem csak szellemi szinten volt érdekes. És ez nem olyan volt, mint amikor az egyik gyerek irigykedik a másikra, mert annak klasszabb játéka van. Erkölcsi, sőt szinte vallási probléma volt ez számára.

Mind a hícsík, mind az emberek megtanulták, hogy egészítsék ki a saját agyműködésüket gépben tárolt intelligenciákkal, de különbözőképpen közelítettek a kérdéshez. Az emberek a számológépeket, számítógépeket és szervomechanizmusokat részesítették előnyben, és végül eljutottak a rugalmas bitbirodalom hálózatáig, amely olyan mesterséges intelligenciákat szolgált ki, mint Albert Einstein. (És, ami azt illeti, engem is.) A hícsík sohasem fejlesztették ki a mesterséges intelligenciát. Nem volt rá szükségük. Hamar rájöttek, hogyan kell a halottaik tudatát gépekben tárolni. Néhány hícsí véglegesen, visszavonhatatlanul meghalt. Belőlük lettek az ősatyák.

Egy emberi csillagász, aki egy kettős csillagrendszer bolygóinak orbitális elemeit szeretné kiszámítani, a számításokat természetesen számítógép segítségével végezné el. A hícsík ilyen esetben inkább egy csapat őshöz fordulnának. Az egyik módszer éppolyan hatékony volt, mint a másik.

De nem csak a hatékonyságról volt szó. Az emberek nem becsülték nagyra a számítógépeiket. A hícsí ősök viszont, másrészről, kiérdemelték – és meg is követelték – a nekik kijáró tiszteletet.

Amikor Hapci anyja megérkezett, az apja még mindig tusolt. Végighallgatta fia kérdésözönét, majd tarkóját masszírozva így szólt:

– Tüszi, majd vacsora után megbeszéljük, jó? Apádat nagyon fárasztja a különszolgálat az álmodóheverőknél. És persze ő is gondterhelt.

Hapci eltátotta a száját. Gondterhelt? Kimerültnek kimerült, Hapci ezt biztosra vette. Ez az ára, ha valaki az álmodóheverőkön dolgozik: órák hosszat csak ül, és megpróbál venni valamilyen idegen eredetű jelzést, miközben attól retteg, hogy egy nap majd sikerrel jár – mint ahogy egy nap, semmi kétség, valaki sikerrel jár majd, és ennek majd olyan következményei lesznek, amelyeket senki nem tud előre.

De gondterhelt?

Amikor a szakácsrobot végül felszolgálta a vacsorát, a szülei pedig feltöltődtek, és szinte kipihenték magukat, Bremsstrahlung nehézkesen megszólalt:

– Ez nem előre eltervezett gyakorlat volt, Tüsszentő. Két figyelő megérzett valamit, ezért rendelték el. – Megrángatta a felsőkarját, amelyen remegés futott végig. – Hogy mit éreztek, az teljesen bizonytalan. Nem volt tiszta, nem volt erős – de ők jó figyelők. Ezért kellett elrendelni a leállást.

Hapci abbahagyta az evést, evőeszközével félúton a szája felé. Apja erre gyorsan hozzátette:

– Én nem éreztem semmit, amikor rám került a sor. Ebben biztos vagyok. És más sem.

– Voltak már máskor is téves riasztások – reménykedett Femtohullám.

– Az biztos. Ezért is vagyunk olyan sokan: hogy megbizonyosodjunk a téves riasztások felől. Te is tudod, hogy talán évmilliókba telik, mire az Orgyilkosok újra előmerészkednek. Ki tudhatja előre? – Bremsstrahlung gyorsan befejezte az evést, majd hátradőlt. – És most, Tüsszentő, mit akartál kérdezni új emberbarátodról, Onikóról?

Hapci lassan forgatta a szemét. Persze, rengeteg kérdést szeretett volna feltenni, de a gondolat, hogy talán az ébredező Orgyilkosok jelét érzékelték, az összesét kiűzte a fejéből. Téves riasztás, hát persze, de hogyan lehetnének biztosak benne a figyelők, hogy bármelyik riasztás is téves?

Ezeket a kérdéseket azonban az apja láthatóan nem kívánta megvitatni. Hapci erősen gondolkodott, és végül feltette azt a kérdést, amely először az eszébe jutott:

– Apa? Nem csak a tobozról van szó. Onikónak rengeteg a „pénze”. Miért ilyen „gazdagok”? Oniko angol szavait használta, habár hícsí nyelven beszélt, mivel saját nyelvükben ezek a fogalmak nem léteztek.

Bremsstrahlung megrántotta széles, inas vállát – a hícsíknél ez helyettesítette a szemöldökráncolást:

– Emberek – jelentette ki, mintha ezzel mindent megmagyarázna.

De nem magyarázott meg semmit.

– Apa – helyeselt Hapci –, de nem minden ember ilyen „gazdag”.

– Hát persze hogy nem – bólintott az apja. – Ezeknek a bizonyos embereknek lehetőségük nyílott rá, hogy megszerezzenek néhány hícsí műtárgyat. Néhányat a mi „tulajdonunkból”, Tüszi. Pedig még csak nem is keresték őket. A szerencséjük folytán bukkantak rá, és az emberi gyakorlatnak megfelelően „tulajdonjogot” szereztek fölötte, amelyet aztán „pénzre” váltottak.

– Amennyire tudták – szólt közbe Femtohullám békítően. – Azok az objektumok persze elhagyatottak voltak. – Csettintett a nyelvével, mire a robotszakács leszedte a piszkos edényeket, és felszolgálta a „desszertet”. Nem pitét vagy jégkrémet; egyfajta szálas indákat, amelyeket a hícsík fogyasztottak étkezések után, hogy megtisztítsák a szájpadlásukat, és „megolajozzák” a fogukat. – A „pénz” fogalma nem hordoz értéket – tette még hozzá Femtohullám. – Egészen addig, amíg durva társadalmi elkülönítőként szolgál, mint jelenleg.

– Azt akarod mondani, hogy a hícsíknek is valami hasonló rendszert kellene bevezetniük? – Bremsstrahlung ingerülten piszkált ki egy rostos cafatot a foga közül.

– Dehogy akarom, Bremmy! Viszont meg kell hagyni, hogy a gondolat érdekes.

– Érdekes! – mordult fel Bremsstrahlung. – Szerintem inkább ostoba. Mire jó a „pénz”? Hát nincs meg nélküle is mindenünk, amire csak szükségünk lehet?

– Nincs olyan sok, mint Onikónak – szúrta közbe Hapci sóvárogva.

Bremsstrahlung letette a kését, és kétségbeesetten bámult a fiára. Amikor megszólalt, nem hozzá intézte szavait, hanem a feleségéhez:

– Látod? – kérdezte. – Látod, mi történt itt, ezen a helyen a fiunkkal? És mi következik ezután? „Zsebpénzt” fog kérni? Szégyen, gyalázat – jegyezte meg, öntudatlanul is az angol szavakat használva, hiszen a hícsík nem ismerték azt a fogalmat, hogy gyalázat –, hiszen mi idősebbek vagyunk náluk, ennélfogva bölcsebbnek is kellene lennünk! Hogy kerülhettünk olyan helyzetbe, hogy nekünk kell igazodnunk őhozzájuk?

Femtohullám a férjéről a fiára nézett. Mindketten idegesek voltak – a fiú főleg azért, mert az apja is az volt; a férje esetében viszont komolyabb volt a dolog.

– Bremmy, édes – mondta Femtohullám türelmesen. – Mi haszna, hogy ilyesmiken idegesíted magad? Tudtuk, mivel jár, ha a fiunkat kitesszük az emberi értékrend veszélyeinek; megbeszéltük, mielőtt elhagytuk volna a magot.

– Igen, vagy öt percig – dörmögött rosszkedvűen a férje.

– Összesen nem volt több időnk öt percnél. – Femtohullám lehajolt, és a tobozának kezdett sutyorogni. A házirobot erre engedelmesen átrendezte a szoba falait díszítő képeket. A kellemes, fekete-fehér erezet elhalványult, helyét átvették az Otthon képei. Apró, teraszos házikók álltak egy öböl partján, körülöttük fenséges hegyek magaslottak. – Hapci ezt nem fogja elfelejteni – jelentette ki megnyugtatóan.

– Tényleg nem fogom, apa – mondta Hapci, remegő hangon.

– Nem. Hát persze hogy nem – dörmögte Bremsstrahlung.

Csendben ropogtatták a desszertindákat. Majd amikor a házirobot letakarította az asztalt, egy pillanatra bensőségesen összekapcsolódtak az ősökkel, meghallgatták a fáradt, rég halott öregek beszélgetését, panaszait, tanácsait. Ez nagyon hícsís dolog volt. Bremsstrahlung lassan megnyugodott. Mire Hapcinak eljött a lefekvés ideje, már egész kipihentnek érezte magát.

– Aludj jól, fiacskám – mondta neki szeretetteljesen.

– Igen, papa – felelt Hapci. Majd hozzátette: – Papa?

– Mi a baj?

– Muszáj nekem gubóban aludnom? Nem kaphatnék egy igazi ágyat párnákkal és takarókkal?

Az apja előbb meglepődött, aztán elöntötte a pulykaméreg.

– Egy ágyat? – kérdezte, mire Femtohullám odalépett hozzá, hogy lecsillapítsa, mielőtt a dühe igazán kitört volna.

– Kérlek, Tüsszentő – szólt rá az anyja. – Egy szót se többet. Indulás aludni!

Hapci sértetten indult a szobájába, és ott haragosan nézte a gubót és puha belsejét. Szégyellte magát, hogy ilyesmiben kénytelen álomra hajtani a fejét, miközben a többi gyereknek ágya van. Belemászott, összehúzta a feje fölött, tízszer-tizenkétszer körbefordult, hogy a belsejét kedve szerint elrendezze, majd elaludt.

Szülei is leakasztották függőágyaikat a szomszéd szobában, és készültek az alvásra. Bremsstrahlung egy szót sem szólt, csak hasizmának fodrozódása mutatta nemtetszését. Femtohullám ezt látva megint megváltoztatta a fal mintázatát. A lágy pasztellszínek elhalványodtak. Most minden falon csak feketeség látszott, néhány fénylő objektummal. Egyik oldalon a galaxis terpeszkedett. A másik oldalon egy ködös kénsárga objektumokból álló felhő, amely miatt itt voltak.

– Hát nem veszed észre, drágám? – kérdezte. – Ezek az apróságok semmit sem számítanak a grandiózus tervhez képest, amelyet szolgálunk. Soha nem szabad elfelejtenünk, miért vonultak vissza a magba... És azt sem, miért jöttünk újra elő.

Bremsstrahlung boldogtalanul bámulta a ködös, forgó masszát.

– Néhány dolog igenis számít – makacskodott. – A tisztesség mindig számít!

– Hát persze, kedvesem – mondta lágyan a felesége –, a tisztesség mindig is számít. De az Orgyilkosokhoz képest igazán nincs akkora jelentősége.

Most nem mondhatok többet a gyerekekről. Érdekes és boldog életet éltek a Keréken – egy darabig.

Mivel nagyjából egykorúak voltak, egyre több időt töltöttek egymással. Érdekesen múlatták az időt. Együtt fedezték fel a Kerék ligeteit, ahol lombos, összegubancolódott kúszónövények nőttek a vécék és konyhák szennyvizén, és beszippantották mindazt a széndioxidot, amelyet az emberek és a hícsík kileheltek. Meglátogatták a műhelyeket, ahol a gyerekjátékoktól a Kerék aprócska flottájának űrhajóiig mindent meg tudtak szerelni – itt dolgozott Femtohullám, és szívesen körbekísérte a gyerekeket. Bemásztak magukba az űrhajókba is, melyek úgy csüngtek az indítóállásokon, mint a szopós kiskutyák az anyjukon. Benéztek a könyvtárba, ahol tízmillióra rúgott a betűrendben elhelyezett adattárak halmaza: az egyik polcon meg lehetett találni minden történetet, amelyet emberek írtak, valamint a hícsí ősök feljegyzéseit és mindkét faj összes szótárát, összeállítását és szöveggyűjteményét – nos, valójában nem az összeset, de eleget ahhoz, hogy lenyűgözze Hapcit, Haroldot és Onikót. Elmentek az állatkertbe is, ahol macskák, tehenek, majmok, hícsí kisállatkák és más egzotikus állatok legeltek, csüngtek a rácsokon, vagy állukat a mancsaikon nyugtatva pihengettek, és éppen olyan kíváncsian bámulták a gyerekeket, mint ahogy azok őket. Csak néhány tucat fajt lehetett itt megnézni, de a legtöbb gyerek rajtuk kívül sohasem látott más állatokat.

És néha elmentek az álmodóheverőkhöz is.

A gyerekeket ritkán engedték oda, de Hapci apja kezességet vállalt, hogy jól fognak viselkedni. Így hát egy nap, amikor lejárt Bremsstrahlung szolgálata, megengedték, hogy biztonságos távolságból vessenek néhány pillantást a szerkezetekre.

Borzongató élmény volt. Az álmodóheverőket négyes csoportokban állították föl, háromszáz méterenként a Kerék teljes kerületén. Minden négyes csoportot egy kristály bura vett körül, amely nemcsak a fényt engedte át, mint az üveg, hanem minden egyéb elektromágneses sugárzást is. Miért volt erre szükség? Senki sem volt biztos benne, de talán segített – minden fontos volt, ami talán csak egy kicsit is, de megkönnyítette a figyelők dolgát.

Normális esetben, amikor nem tartottak gyakorlatot, minden négyes csoportból csak egy ágy volt foglalt.

– Fogjátok meg egymás kezét – utasította a gyerekeket Bremsstrahlung –, és gyertek egy kicsit közelebb!

A gyerekek lábujjhegyen odaóvakodtak egy szolgálatban lévő figyelőhöz, egy másik szektorból való embernőhöz, aki lehunyt szemmel feküdt, fülében füldugóval. A testét körülölelő fényes antennaháló résein át bekukucskálva úgy festett, mintha aludna. A kristálykupolán át láthatták maguk alatt – az „alatt” itt a lassan forgó Kerék geometriája szerint értendő – magát az űrt és a kugelblitz távoli, ködös foltját. Hapci figyelmeztetően megszorította Oniko kezét. Nem irtózott már az emberi bőr érintésétől – pedig olyan zsíros, olyan ruganyos, olyan kövér. Tulajdonképpen élvezte, hogy foghatja a lány kezét. Meglepte, hogy láthatóan Oniko is élvezte, hogy foghatja az ő kezét, mivel Harold már régóta és sokszor tudatta vele, hogy egy emberi lény számára az ő forró, kemény, izmos keze mennyire visszataszító. Talán Oniko nem így gondolta. De az is lehet, csak túl udvarias volt ahhoz, hogy ezt kimutassa.

Miután kibámészkodták magukat, Bremsstrahlung visszakísérte őket a Kerék nyilvános részére. Majd visszatért, hogy felvegye a szolgálatát. Hazafelé a gyerekek izgatottan megbeszélték a látottakat, és csak akkor álltak meg, amikor egy csapat apróság keresztezte az útjukat, akik életükben először az akváriumot akarták látni.

Az akvárium nem csak egyszerű múzeum volt. A hícsí étrend nagy részét tengeri élőlények alkották, akárcsak az emberiét. A tartályokban élő állatok nagy része előbb vagy utóbb egy asztalon végezte. Hapci, Harold és Oniko követte a csöppségeket, türelmesen viselve a csacsogásukat, szórakoztak a megdöbbenésükön, amikor megpillantották a különös, tátott szájú tengeri kígyókat, melyek a hícsík fő táplálékát alkották, vagy a tintahalakat, melyek főként az emberek étrendjét gazdagították. Az egyik tintahal közvetlenül a tartály fala mellett lebegett, és ahogy az egyik hároméves közelebb lépett, a szeme láttára változott fehér színűből márványmintássá, majd kilövellt egy hatalmas tintafelhőt, és tovasiklott, mint egy rakéta. A kisgyerek hátraugrott, és eltátotta a száját. Harold felnevetett. Oniko is kacagott. Egy pillanattal később Hapci is elnevette magát, habár a hícsí nevetés egyáltalán nem járt olyan hangokkal vagy szájtátással, mint az embereké.

– Kis butus – jegyezte meg Oniko anyai szeretettel. – Emlékszem, amikor én először...

Nem tudta befejezni a mondatot. A fények villogni kezdtek, és mindenfelől figyelmeztető hangok szólaltak meg:

– Gyakorlat! Gyakorlat! – kiáltozták a robottanárok. Miközben mindenki egy emberként a földre vetette magát, Harold megkockáztatott egy kérdést:

– Miért tartanak most gyakorlatot? – érdeklődött a legközelebbi robottanártól.

– Feküdj csendben! Ürítsd ki az elméd! – parancsolt az rá, de egy pillanattal később megenyhült. – Ez csak másodfokú gyakorlat. Egy előre nem jelentett hajó közeledik... És most feküdjetek nyugodtan!

Így is tettek mindnyájan, még a csöppségek is. De Hapcinak nem ment olyan könnyen, hogy kiürítse az elméjét, mert egy kérdés újra és újra előtolakodott. Igen, amikor egy hajó érkezik, akkor másodfokú gyakorlatot tartanak, ami nem is olyan ijesztő... De nem emlékezett olyanra, hogy egy hajó bejelentés nélkül érkezett volna.

És ezt a hajót a JAWS küldte.

Mire a gyakorlat véget ért, és Hapci hazament a szüleihez, a váratlanul érkezett hajó már biztonságban volt és elcsendesült, de még mindig ott volt. És a különféle pletykák futótűzként terjedtek.

– Igen, Tüsszentő – erősítette meg aggodalmasan Bremsstrahlung. – El kell menned. Minden gyereknek el kell mennie. Evakuálják a Kereket, nem maradhatnak, csak a felnőttek, mert nem kockáztathatjuk, hogy a gyerekek elméjéből áradó sugárzás esetleg rosszkor áruljon el minket.

– De én már második szinten vagyok a megvilágosodásban, apa!

– Persze! De az Egyesült Orgyilkosfigyelők megparancsolták, hogy neked is menned kell a többiekkel együtt. Kérlek, fiam. Nem tehetünk semmit.

– A gondodat fogják viselni – tette hozzá Femtohullám, de hangjából még több aggódás csendült ki, mint az apáéból.

– De hova megyek? – kérdezte Hapci.

A szülei egymásra néztek.

– Egy jó helyre – mondta végül az anyja. – Egyelőre még mi sem tudjuk, hogy hová. Mivel ti mindnyájan különböző helyekről jöttetek, nem hiszem, hogy egyszeriben mindenkit haza tudnak vinni. De igazán, Tüszi, a gondodat fogják viselni. És ez az egész csak addig tart, amíg le nem fújják ezt a téves riasztást. Hamarosan visszatérhetsz hozzánk.

– Remélem, igazad lesz – tette hozzá az apja.

És már nem jutott idő rá, hogy még egyszer elmenjenek az állatkertbe vagy a kókuszligetbe vagy bárhová. Csak az iskolába ugorhattak el, hogy magukhoz vegyék személyes tárgyaikat, és elbúcsúzzanak a robottanártól.

Aznap a robottanár nem osztogatott utasításokat. Még csak meg sem próbálta. Azzal volt elfoglalva, hogy külön-külön búcsút vegyen minden egyes tanulótól, ellenőrizze, hogy kiürítették-e az öltözőszekrényeiket, mialatt a gyerekek félelemmel vegyes várakozással, izgatottan fecsegtek. Egyikük sem tudta, hova viszik őket. Harold persze haza akart menni.

Hapci csendesen hallgatta. Azon gondolkodott, hogy a lelke mélyén irigyli-e Haroldot. Vajon Peggy Földje tényleg olyan, mint ahogy a fiú mesélte? Mindig nyár van? És nincs iskola? És sokhektárnyi gyümölcs és bogyó nő mindenfelé, készen arra, hogy bárki bármikor szedjen belőle?

– De hosszú az út odáig – mondta Harold. – Lefogadom, hogy még át is kell szállnom közben. Ami annyit tesz, hogy legalább egy hónap, mire hazaérek.

– Nekem majdnem három hónapig tart a hazaút – jegyezte meg Hapci vágyakozva.

– Ez csak a miatt az ostoba kék eseményhorizontotok miatt van – magyarázta Harold teljesen szükségtelenül egy olyan fiúnak, aki egyszer már átkelt rajta. – De ugye nem gondolod komolyan, hogy oda mész vissza, Kuka? Te jó ég, nem fognak egy egész hajót küldeni egy csapat hícsí kölyökért. Ez teljes képtelenség. Ezt nem teszik meg!

Ebben Haroldnak tökéletesen igaza volt. Nem sok gyerek élt a Keréken, és a hatalmas földi űrhajónak, amely felvette őket, csak egy úti célja lehetett: a Föld.

Harold összetört. Oniko félt. Hapci pedig – nos, Hapci nem tudta eldönteni, hogy egyik pillanatról a másikra mit kellene éreznie, mert fel volt dúlva és gyötrődött, hogy el kell hagynia a szüleit; az is nagyon aggasztotta, mit jelenthet ez a váratlan kiürítés, és ezek az érzések minden mást elnyomtak. Teljesen összezavarodott.

Kevesebb mint tizenkét órájuk volt indulásig. Ez jó dolognak bizonyult. Minél kevesebb idő marad izgulni és félni, annál jobb.

Végül behajózták őket a hatalmas csillagközi járműbe, közvetlenül azután, hogy az újonnan jött figyelőket és a felszerelésüket kihajózták. Oniko szülei is ott voltak, szótlanul ölelték a lányukat. Akárcsak Mr. és Mrs. Wroczek, és Hapci udvariasan elfordult, amikor Harold a beszállás előtt sírva fakadt.

– Viszlát, apa. Viszlát, anya – köszönt el Hapci.

– Isten veled, drága Tüsszentő – mondta az apja, miközben igyekezett, hogy ne hallatszanak túlzottan ki hangjából az érzelmei. Hapci anyja meg sem próbált erősnek mutatkozni.

– Szép helyre kerülsz majd, édes Tüszikém – ígérte, miközben átölelte. – Nem üzenhetsz majd nekünk, mert a Kereket elvágják minden kommunikációtól, de... Ó, Tüszi! – ölelte még szorosabban magához a fiát. A hícsík nem tudnak sírni, ennek ellenére a testfelépítésük vagy a gondolkodásmódjuk nem akadályozza meg őket, hogy az emberekhez hasonlóan éljék át az elválás fájdalmát.

Hapci elfordult.

A hícsíknél nem volt szokás a búcsúcsók, de ahogy belépett a hajóba, azt kívánta, bárcsak kivételt tettek volna.

3.

MOST ALBERTEN A SOR

Albert Einstein vagyok, legalábbis Robinette Broadhead így szólít, és azt hiszem, meg kell világítanom néhány homályos részletet.

Minden édes kis álkezdése ellenére Robinnak nem sikerült elmagyaráznia jó néhány, véleményem szerint lényegbevágó dolgot. Többek között azt, hogy ki is volt az Ellenség. Majd én segítek. Végtére is ez a dolgom; segíteni Robinette Broadheadet.

Hadd magyarázzam meg a saját helyzetemet.

Azzal kell kezdenem, hogy nem én vagyok az „igazi” Albert Einstein. Ő már halott. Már sok évvel azelőtt meghalt, hogy lehetővé vált volna, legalábbis az emberek számára, hogy személyeket letároljanak gépekben, miután a porhüvelyük elhasználódott. Ebből az okból kifolyólag Albert Einsteinnek nem létezik tökéletes másolata. Én csak körülbelüli megközelítése vagyok az eredetinek.

Teljesen más vagyok, mint egy emberi lény bármiféle rekonstruált változata. Egy egyszerű adat-visszakereső rendszer vagyok, amelyet a kellem kedvéért kicsit kidekoráltak (valahogy úgy, mint amikor az emberek a hálószobai telefont elrejtik egy játék maciban). Hogy még inkább felhasználóbarát legyek, a gazdám, Robinette Broadhead meghagyta, hogy nézzek úgy ki és viselkedjem is úgy, mint egy élő ember. A programozóm ezért kódolt ilyenre. És boldog volt, hogy megtehette. Szerette megviccelni Robint, mert nemcsak a programozója volt, hanem egyben a felesége is, név szerint S. Ya. Lavorovna-Broadhead.

Összefoglalva a kinézetem és a viselkedésem csupán Robin hóbortja.

Úgy gondolom, a teljes igazsághoz meg kell mondanunk, hogy Robin igen hóbortos és hangulatai által befolyásolt ember. De ezt nem lekicsinylően mondtam. Nem tehet róla. Robin eredetileg élőlény volt.

Ezen okból a hús-vér élőlények minden hátrányával rendelkezett. Intelligenciáját lelassult biokémiája korlátozta. Logikája nem volt pontos, sőt még matematikai sem, hiszen emberi agy terméke volt, amely állandóan hormonfürdőben ázott, megosztották az olyan szenzoros inputok, mint a fájdalom és a gyönyör, ráadásul igencsak meg tudták zavarni az olyan, számomra teljességgel érthetetlen fogalmak, mint például „kétség”, „bűntudat”, „féltékenység” és „félelem”. Képzeljék el, ha így kellene élniük! Tulajdonképpen még csodálom is, hogy ennek ellenére ilyen jól működik. Nem tudom, én hogy lennék képes. Habár nem mondhatom, hogy igazán értem ezeket az érzéseket, mivel én még sohasem éreztem ilyesmit, illetve csak analóg módon.

Ez nem jelenti azt, hogy ne tudnám kezelni őket. Essie Broadhead programjai csaknem mindenre képesek. A „megértés” teljességgel fölösleges – az űrhajó működési elvét sem kell értened ahhoz, hogy beszállj, és megnyomd a gombot. El tudom képzelni, hogy az adott ingerek hogyan hatnak Robin viselkedésére, és ehhez nem kell „megértenem” a működésüket.

Végül is a mínusz egy négyzetgyökét sem értem, de ez nem akadályoz meg abban, hogy jó hasznát vegyem bizonyos egyenletekben. Működik, e az i-szer pi-edik hatványon egyenlő – 1. Az pedig egyáltalán nem érdekes, hogy a mennyiségek irracionálisak, határozatlanok, imagináriusak vagy negatívok.

És az sem számít, hogy Robin maga is ilyesmikből áll. Pedig így van. Teljes egészében. Különösen, hogy az idő nagy részében negatív, s így aztán nem kerül a másik irracionális, hogy ne mondjam, transzcendentális állapotba, vagyis nem „boldog”.

Ilyen tökfilkó. Bármilyen objektív nézőpontból vizsgáljuk, Robinette Broadhead mindent elért. Mindene megvan, amire az emberek vágynak. Hatalmas a vagyona – nos, igazság szerint nem személyesen birtokolja, mivel most letárolt személyiség, és a kicsinyes emberi törvények szerint halottak nem birtokolhatnak; de teljes vagyona feleségére (vagy „özvegyére”) szállt, és ez az összeg olyan hatalmas, hogy ha itt vagy ott el akarna szórni néhány milliót, szó nélkül megtehetné. Mindig bölcsen használja a pénzét. A legtöbbet a Robinette Broadhead Naprendszeren Kívüli Kutatóintézetre áldozta, amelynek olyan helyeken vannak intézményei, mint London, Brazília, Johore, Peggy Földje és vagy még egy tucatnyi városban a régi Egyesült Államokban, nem is beszélve a feltáróhajó-flottáról, mely állandóan a galaxisban jár-kel. így aztán életének volt „célja”, és Robinnak nagy a „hatalma”. Mit hagytam ki? Az „egészséget?” Hát egészséges is, ha bármi baja esett, azonnal meggyógyították. „Szerelem?” Természetesen! A legszeretőbb feleséget találta meg S. Ya. Lavorovna-Broadheadben – feleségének másolata most is vele van, és a másolat tökéletes, hiszen maga az eredeti S. Ya. kódolta a programját.

Röviden, ha egy hús-vér embernek vagy közel hús-vér embernek megvolt az oka a boldogságra, akkor az Robin volt.

Ez is csak azt mutatja, hogy az „ok” nem dominál a pszichéjében. Túlságosan gyakran egyáltalán nem boldog. Végeérhetetlen aggódása és zavartsága azok miatt, akiket szeret, és a „szerelem” miatt, és hogy „becsületes” és „hűséges” volt-e különböző partnereihez, tipikus példái ennek.

Például:

Robin szerette Gelle-Klara Moynlint, amikor még mindketten hús-vér emberek voltak. Veszekedtek. Kibékültek. Majd egy baleset következtében, amelyet egyikőjük sem tudott megakadályozni, Robin cserbenhagyta Klarát, aki egy fekete lyukban töltötte az elkövetkező harminc évet.

Ez természetesen elég szörnyű volt. De nem az ő hibája volt. Mégis szinte egy örökkévalóságot töltött kollégám, a pszichológusprogram Sigfrid von Ideg díványán, hogy „megszabaduljon” a „bűntudattól”, amely oly sok „fájdalmat” okozott neki.

Irracionális? Naná. De még van más is.

Közben, mialatt Klarát reménytelenül – és amennyire Robin akkor tudta, mindörökre – elvesztette, találkozott alaprendszerem programozójával, S. Ya. Lavorovnával. Robin „beleszeretett”, és feleségül vette. Ha jól használom a rendelkezésemre álló szókészletet, ez igen jó dolog volt. De azután előkerült Klara. És amikor Robin szembesült azzal, hogy mindkettejüket „szereti”, egyszerűen kivonult.

Ami még tragikusabbá tette az egészet, az az volt, hogy akkor meg is halt. (Legalábbis a hús-vér teste elhasználódott, ezért letárolták, és bekerült a bitbirodalomba.) Egyesek azt gondolhatják, hogy ez leegyszerűsíti a dolgokat. Nyilvánvaló, hogy többé nem kellett törődnie testi szükségleteivel. Nem voltak többé testi szükségletei. De nem Robin Broadhead esetében!

De Robin nem reménytelenül ostoba. (Úgy értem, az emberekhez képest.) Jól tudja, legalább annyira, mint én, hogy antropológiai értelemben a „hűség”, a „féltékenység” és a „szexuális bűntudat” kérdése azzal a biológiai ténnyel függ össze, hogy a „szerelem” „szexuális érintkezést” implikál, amely pedig „szaporodást” implikál – a féltékenység mindössze annyiban van jelen, hogy a gyerek, akit felnevelünk, a sajátunk-e. Robin tudja ezt. Szerencsétlen módon viszont nem érzi. Még az a tény sem változtat semmin, hogy biológiailag soha nem nemzett gyermeket.

Micsoda különös dolgok aggasztják a hús-vér embereket! És még akkor is aggódnak, amikor nem anyagi szinten folytatják a létezést, akárcsak én.

Robin pedig aggódott, méghozzá rengeteget, és amikor Robin aggódik, akkor én is aggódom. Mivel ez az egyik dolog, amelyre programozva vagyok.

Megfigyeltem, hogy lassan éppolyan csapongóvá válok, mint Robin.

Nos, ezen nem tudok segíteni. „Amilyen a mester, olyan a tanítvány”, ahogy egy régi, emberi mondás tartja – még akkor is, ha az említett tanítvány csupán szubrutinok és adatbázisok összessége, mint én.

*

Most pedig térjünk rá az Ellenségre.

Intelligens lények voltak, nem hús-vér (valójában nem is anyagi), akikről a hícsík tudomást szereztek. Az Ellenség (a hícsík Orgyilkosoknak nevezték őket, akárcsak sok ember, de én soha nem kedveltem ezt a kifejezést) legalább négy civilizációt törölt el véglegesen, és jó néhány másikat megrongált.

Nyilvánvalóvá vált, hogy semmiféle hús-vér létformát nem kedvelnek.

Néha úgy tűnt, hogy magát az anyagot nem szeretik. Valahogy – még én sem tudom, hogy – olyan sok anyagot adtak a világegyetemhez, hogy annak lelassult a tágulási üteme. Valamikor a jövőben össze fog omlani, hogy aztán ismét megszülessen; ezzel csak az az egyetlen baj, hogy az Ellenség valamiképp beleavatkozik, hogy a keletkező új univerzum kényelmesebb legyen a számára.

Ha objektíven vizsgáljuk, ez lenyűgöző és elegáns terv volt. Sajnos soha nem voltam képes rávenni Robint, hogy ebből a szemszögből nézze; szerencsétlen háttere miatt gondolkodásmódja mindig is az anyagi léthez kötődött.

És az Ellenség még mindig itt volt, bezárkózva saját fekete lyukába – abba a rendellenes fekete lyukba, amely nem anyagot tartalmazott, hanem csupasz energiát. (És az energia, amelyből állt, természetesen nem volt más, mint maga az Ellenség.) Az ilyen fekete lyuknak is volt neve. Úgy hívták, „kugelblitz”.

Amikor Robin és én először találkoztunk a Kapitány nevű hícsível és legénységével, a hícsík számára megrázó élmény volt.

A hícsík az Orgyilkosok kérdését úgy oldottak meg, hogy elmenekültek és elrejtőztek. Nem hitték, hogy az emberiség annyira vakmerővé válik, hogy másik utat választ. Elmagyarázták a helyzetet, és megdöbbentek, amikor visszautasítottuk, hogy kövessük a példájukat.

Amikor végül Kapitány meggyőződött róla, hogy az emberiség (akkor a hozzám hasonlókat is abba a kategóriába sorolták) meg akarja tartani a galaxisunkat, felismerte az elkerülhetetlent. Nem tetszett neki. De elfogadta. Lóhalálában visszatért oda, ahová a hícsík az Ellenség elől rejtőztek, amikor felismerték, mekkora fenyegetést jelentenek számukra: egy hatalmas fekete lyukba a galaxis magjában. Az volt a feladata, hogy elmondja a többi hícsínek, minden tervüket romba döntötte a pimasz emberi faj, és hogy rávegye őket, hogy segítsenek nekünk.

Ez igencsak sürgős ügy volt. A hícsík roppant forrásokat birtokoltak. Bár évtizedeket töltöttünk azzal, hogy eltanuljuk a technológiájukat, és kiegészítsük vele a sajátunkat, mielőtt az ember személyesen találkozott volna egy élő hícsível, rengeteg dolog volt, amelyet nem ismertünk. Ezért Kapitány megígérte, hogy mozgósítja a hícsíket az érdekünkben – mégpedig azonnal –, hogy segítsenek nekünk felkészülni arra a napra, amikor az Ellenség újra felbukkan, hogy ismételten kiirtson néhány hús-vér fajt.

Szerencsétlen módon, a hícsí „azonnal” nem egyezik meg a mi fogalmaink szerinti „azonnallal” – még akkor sem, ha „mi” magunkhoz számítjuk a szerencsétlen, lassú hús-vér embereket is. A fekete lyuk belsejében lassan ketyegnek az órák. A magban az időtágulási faktor miatt sokkal lassúbbak, mint az emberek, és ez a faktor nagyjából negyvenezer az egyhez.

Szerencsére az „azonnalt” olyan gyorsan végrehajtották, ahogy csak tudták. Az igazat megvallva, megdöbbentően gyorsan reagáltak – minden tekintetben. Az első hícsí hajó, amely feltűnt, meglehetősen gyorsan előkerült – csupán tizennyolc év kellett hozzá! A második alig kilenc évvel utána érkezett.

Azért tudtak ilyen gyorsan reagálni, mert rengeteg hajót tartottak a világegyetemben folyamatos készenlétben. És azok az első hícsík, akik elértek hozzánk, felbecsülhetetlen segítségnek bizonyultak. Ők segítettek megépíteni a Figyelőkereket, őrt álltak a kugelblitznél, és megmutatták a molyette hícsí tartalékok minden rejtekhelyét és központját a galaxisban... beleértve azokat a molyette Átjáró-feltárókat is, akik olyan messzire merészkedtek, hogy nem tudtak hazatérni.

Azt hiszem, mesélnem kell egyet s mást a hícsík történelméről, hogy világos legyen, miért voltak ennyire félősek.

Hícsí hajók százai járták rutinszerűen a világegyetemet, hogy felfedezzék és feltárják. A hícsík éppen olyan kíváncsiak voltak, mint az emberiség, és eltökélt szándékuk szerint mindent meg akartak ismerni, ami csak megismerhető.

A tudomány rengeteg elméleti kérdést vetett fel, melyekre alig várták, hogy megtalálják a választ. Szerették volna tudni, mi az igazság a „hiányzó tömeg” kérdésében – ez azt jelenti, hogy az univerzumban észlelhető anyag tömege nem indokolja a tágulást. Tényleg lebomlanak a protonok? Volt-e valami a Nagy Bumm előtt, és ha igen, micsoda?

Az emberi tudósokat, mielőtt találkoztak volna a hícsíkkel, szintén foglalkoztatták ezek a problémák. A hícsíknek hatalmas előnyük volt ezekkel a korai emberekkel szemben (akik közé az én eredetim is tartozott). Mégpedig az, hogy odarepülhettek és megnézhették.

Meg is tették. Expedíciókat indítottak, hogy tanulmányozzák a nóvákat, szupernóvákat, neutroncsillagokat, fehér törpéket és pulzárokat. Megmérték az anyagáramlást zárt kettős csillagpárok között és a fekete lyukak körül a beömlő gáz sugárzását. Még azt is kitanulták, hogyan leshetnek be a fekete lyukak körüli eseményhorizont mögé, egy olyan trükkel, amely a későbbiekben még nagyon hasznos technológiának bizonyult; és akkor még nem is beszéltem az ugyanilyen erős kíváncsiságról, hogy a részecskék hogyan illeszkednek össze, hogy atomokat alkossanak, majd az atomok molekulákat, a molekulák pedig valódi élőlényeket.

Könnyen összefoglalhatom, mit akartak tudni a hícsík. Mindent.

De semmi sem volt számukra sürgetőbb, és semmit nem kutattak nagyobb odaadással, mint a tőlük különböző értelmes életet az univerzumban.

Ahogy telt az idő, egyre több ilyet találtak – vagy majdnem találtak.

Az elsőt szerencsével találták, ami nagy örömöt szerzett nekik, de legalább ekkora csalódást is. Egy apró, jeges bolygó mágneses terében, amely alig érdemelt figyelmet, különös anomáliákat fedeztek fel. Első pillantásra nem volt nagyon érdekes. Egy rutinvizsgálat során azonban egy hícsí kutatóhajó legénysége átnézte az automata szondák által közvetített adatokat. A bolygó több mint 200 AE távolságra keringett központi csillagától, egy nem túl fényes K-3-astól, és az ilyen helyektől természetesen senki nem várja, hogy kifejlődjék rajtuk az élet. A felszíni hőmérséklet nagyjából 200 K körül ingadozott, jeges talaján nem figyeltek meg mozgást. De amikor a hícsí kutatók szonárral megvizsgálták a jeget, kiderült, hogy jelentős fémmennyiséget rejt. A visszhangok azt is felfedték, hogy szabályos alakzatokba rendeződve. És amikor a legénység izgatottan termális fúrófejeket kért, és leküldte őket kutatni, épületeket találtak! Gyárakat! Gépeket!

Élőlényeket viszont egyáltalán nem.

Szembe kellett nézniük azzal a lehangoló ténnyel, hogy a bolygó valaha életet hordozott, amely jócskán az iparosodás korai szakaszában járt, amennyire fejlettségi fokukat a maradványok alapján meg lehetett ítélni, de ez az élet már nem létezett.

A jégminták alapján úgy vélték, félmillió évvel elkéstek, hogy bárkit életben találjanak, de az egészben nem ez volt a legrosszabb. Arra a geológusok és a geokémikusok bukkantak rá. A lelet ellentmondást nem tűrően bizonyította, hogy ez a bizonyos bolygó nem létezhetett a jelenlegi pályáján; összetétele hasonlított a Vénuszéhoz, a Földéhez vagy a Marséhoz, és ez a fajta csak egy főbolygóhoz közel volt megtalálható.

Valami olyan messzire vetette a napjától, hogy megfagyott.

Persze ez a valami lehetett űrkatasztrófa is (bár ennek az esélye statisztikailag rendkívül alacsony), mint például egy csillag túl közeli elhaladása. De ezt egy hícsí sem hitte el (pedig nagyon akarták).

Aztán megtalálták a második elszomorító jelet.

Eleinte nem volt elszomorító. Fénylő reménysugár volt, mely nagyon sokáig világított – több mint száz évig! Azzal kezdődött, hogy egy hícsí hajó elcsípett egy rádióadást, lenyomozta az eredetét, és igazi, megdönthetetlen bizonyítékot talált arra, hogy egy fejlett technológiával rendelkező faj keresztülutazott a csillagközi téren.

Nem találtak rajta élőlényeket. Nem is találhattak volna, talán csak mikrobákat. Hatalmas kiterjedésű, vékony drótokból szőtt háló volt ugyanis a tárgy, ezer kilométer átmérőjű, de olyan selymes finom, hogy az egész nem nehezebb egy körömnyinél.

Nem tartott sokáig, hogy a hícsík rájöjjenek, mi ez. A kábelek találkozásainál piezoelektromos anyagcsíkok és tranzisztorszerű dolgok voltak. A tárgy egy óriási számológép volt. Egyben számítógép, kamera és rádióadó, minden szerkezet csodálatos összhangban a habkönnyű hálóban, amelyet egyetlen mozdulattal össze lehetett volna zúzni.

Egy automata, fény hajtotta űrhajót találtak. A bizonyíték önmagáért beszélt: élnek még a hícsíkhez hasonló értelmes lények a világegyetemben! És nem csupán értelmesek, de technikai civilizációjuk van, mi több, űrutazók. Egyből felfogták, hogy egy ultrakönnyű csillagközi szondára bukkantak, egy űrpókhálóra, amelyet sugárnyomás hajt az űrön át, hogy felfedezze a galaxist, más csillagokat vizsgál, és rádión tesz jelentést készítőinek, akik útnak indították.

De hol élnek, akik útnak indították?

A hícsí hajó szerencsétlen módon elfelejtette meghatározni a háló pontos helyzetét, amikor befogta. Habár néhány fok eltéréssel tudták, hova tartott, ez a néhány fok közel s távol akár több százmillió csillagot is jelenthetett.

Ezért a következő évszázadban minden egyes útnak induló hícsí hajót felszereltek egy speciális rádióvevővel. Mindig be volt kapcsolva, és semmi mást nem csinált, csak egy újabb csillagközi pókháló szignáljára figyelt.

Aztán megtalálták őket.

Az első sérült volt, az irányultsága nem tökéletes – de még így is két nagyságrenddel leszűkítette a lehetséges csillagok számát nagyjából egymillióra. Majd találtak egy szinte vadonatújat, amely tökéletesen működött, pontosan becélozva.

Hícsí felfedezők raja vetette rá magát a galaxis azon szegletére. Még mindig sok csillagot kellett átkutatniuk, de már csupán néhány százat, milliók helyett. És át is kutatták az összeset. Ennek nem voltak bolygói. Két másik olyan közeli kettős csillagnak bizonyult, amelyeknek bolygóin lehetetlenség lett volna fellelni életet, még akkor sem, ha egyáltalán lettek volna bolygói. Emezek túl nagyok és fényesek voltak, túl fiatalok ahhoz, hogy bolygóikon az élet csírája szárba szökkenhetett volna...

És akkor rábukkantak.

Nem volt biztató. Úgy izzott, akár a parázs, túl kicsi és fakó még ahhoz is, hogy neutroncsillag legyen. Igaz, ott volt, ahol kellett lennie. Igaz, voltak bolygói... de százezer évvel azelőtt egy nóva arra járt. Az összes bolygó kiégett. Semmi sem maradt, amit életnek lehetett volna nevezni.

De a negyedik bolygón... egy kőhalom szelt át egy völgyet, amely valaha gát lehetett, egy alagút egy hegy beomlott oldalában – igen, a pókhálók innen jöttek.

És a hícsík megint elkéstek.

Csaknem olyan volt, gondolták a hícsík, mintha valaki előttük járna a galaxisban, és eltörölné a civilizációkat, mielőtt még a hícsík kapcsolatba léphetnének velük.

Vagy mielőtt ezek a civilizációk a csillagközi űrbe küldhetnek élő képviselőiket.

És aztán a hícsík levonták a végső, rettenetes következtetést. Tangens, egy gyönyörű hícsí nőstény vezetésével útnak indítottak egy expedíciót, és ezután összeállt számukra ez a rémálommal is felérő kirakójáték.

Nem fogok mesélni Tangensről.

Mégpedig azért nem, mert előbb vagy utóbb Robin biztos szóba hozza. Persze, ő ezt még nem tudja. Nem tudja, hogy rövidesen hallani fog róla, mégpedig olyasvalakitől, aki személyesen is ismerte. Tudni fogja, ha engedi, hogy meséljek neki erről a személyről – vagy inkább azokról a személyekről, akiknek a jelenléte az Átjárón sokat számít neki. De Robin néha szörnyen önfejű tud lenni, ha olyasmit akarok neki elmondani, amiről tudnia kellene.

A következő történt; elnézést kérek, hogy témát váltottam. Hadd tegyek még hozzá valamit. Mivel egyáltalán nem lényegtelen.

Nem sokkal ezelőtt már említettem, hogy bár „tudom”, miszerint e az i-szer pi-edik hatványon egyenlő – 1, nem értem, „miért”. Úgy értettem, nincs ösztönös oka annak, hogy miért emeljük (a természetes alapú logaritmus alapját) ([négyzetgyök mínusz egy) és (egy kör kerületének és átmérőjének az aránya szorzatának hatványa]) miért lenne egyenlő bármivel is, főleg egy közönséges negatív egész számmal, mint a mínusz egy.

Ebben a kérdésben nem voltam teljesen őszinte.

Nem tudom pontosan, miért van így, de sejtem. Sajnálatos módon, valami köze van a „hiányzó tömeg” jelenségéhez és ahhoz a zavarba ejtő kérdéshez, hogy miért csupán három dimenziót érzékelünk az űrben kilenc helyett, Robin pedig, amikor erről próbálok beszélni, egyszerűen oda se bagózik.

4.

KLIKKEK A PARTIN

Akadt egy hely az Átjárón, amelyet mindenképpen újra fel akartam keresni.

Miután belefáradtam az önmarcangolásba és az emberek „Hello, Robinette, remekül nézel ki!” – kiáltásaiba, oda menekültem. Babe szint, Keleti negyed, Nyolcadik alagút, 51-es szoba. Néhány rettenetes és rémisztő hónapon keresztül ezt a szobát tudhattam az otthonomnak.

Egyedül mentem. Nem akartam Essie-t elszakítani régi leningrádi cimborájától, és különben is, az életemnek azon részét, amelyet ebben a mocskos, szűk lyukban éltem le, nem szándékoztam megosztani vele. Csak álltam előtte, és szívtam magamba a látványt. Még olyan érzékelőimet is bekapcsoltam, amelyeket általában nem szoktam, mivel nem csak látni akartam. Hanem szagolni és érezni is.

Ronda volt és büdös, én meg csaknem belefulladtam a hirtelen rám törő forró nosztalgiahullámba.

Az 51-es kabint kaptam meg, amikor először léptem az Átjáróra – Jézusom! Évtizedekkel és évtizedekkel ezelőtt!

Persze, kitakarították és kicsinosították. Már egy feltáró lyuka volt, ahová az a félelmével együtt bezárkózhatott. Most valami öreg csonthoz tartozott, aki azért jött a Szikkadt Sziklára, hogy kicsit megnyújtsa az életét, amelyhez olyan kétségbeesetten ragaszkodott. Máshogy festett, mint régen. Az öreg függőágy helyett betettek egy keskeny ágyat. Egy csillogó-villogó, új PV-készüléket szereltek a falra, és egy összecsukható zuhanyfülkét meg milliónyi apró luxuscikket, amelyben nekem annak idején nem volt részem. Az őskövület, aki itt lakott, semmi kétség, kitotyogott valahová, hogy csatlakozzon az ünnepi forgataghoz. Akárhogy is, nem volt a szobában. Birtokba vehettem az egész kamrát, minden klausztrofób luxusával egyetemben.

Vettem egy mély „lélegzetet”.

Volt egy másik óriási különbség is. Eltűnt a bűz. Megszabadultak a jó öreg Átjáró-bűztől, amely beleette magát az ember ruhájába és bőrébe, a sokat használt levegőtől, amelyet már annyian be-és kilélegeztek – és teleizzadtak és telefingtak – a hosszú-hosszú évek alatt. A levegő most kicsit friss, virágillatú volt, feltehetően a növények miatt, amelyeket azért ültettek, hogy segítsék a levegő-visszaforgató rendszert. A fal még mindig a hícsí fém halvány ragyogását árasztotta magából – csak kéket; az Átjárón soha nem volt más szín.

Változások? Persze, sok minden megváltozott. De mindezek ellenére mégis ugyanaz a szoba maradt. És mennyi szenvedés és félelem szorult a falai közé.

Úgy éltem, mint ahogy minden feltáró az Átjárón – számolva a másodperceket, ahogy közeledett az elkerülhetetlen pillanat, amikor fel kell majd szállnom, mert különben kilöknek az aszteroidáról, mivel elfogy a pénzem. Elmélyülten tanulmányoztam a listákat, melyeken expedíciók kerestek embereket a hiányzó helyekre, miközben próbáltam kitalálni, melyik tesz majd gazdaggá – vagyis inkább melyik hoz vissza élve. Itt szeretkeztünk Gelle-Klara Moynlinnal, már amikor nem az ő kabinjában csináltuk. Itt ordítottam a fájdalomtól, amikor visszatértem az utolsó küldetésemről, amelyre együtt indultunk... de amelyről nélküle érkeztem vissza.

Úgy tűnik, sokkal többet éltem itt az alatt a pár mocskos hónap alatt az Átjárón, mint az azóta eltelt évtizedek alatt.

Fogalmam sincs, hány milliszekundumot töltöttem ott érzelgősen nosztalgiázva, mielőtt a hátam mögül meghallottam volna egy hangot:

– Nos, Robin! Tudod, volt egy spurim, hogy idefent nyögdécselsz.

Sheri Lofatt volt az.

Be kell vallanom, örültem, hogy újra látom Sherit, és annak is, hogy Essie-t éppen akkor egy iszákos régi barátja társaságában tudhatom. Essie egyáltalán nem féltékeny típus. De lehet, hogy Sherivel kivételt tenne.

Sheri a keskeny folyosón keresztül nézett. Egy pillanattal sem látszott idősebbnek, mint amikor utoljára láttam, több mint fél évszázaddal ezelőtt. Viszont, azt meg kell hagyni, most sokkal jobban nézett ki, mivel akkor épp kórházban feküdt egy küldetés után, amely, a pénzügyi részét leszámítva, tragikusnak bizonyult. Most viszont nem csak egyszerűen „jól nézett ki”. Rendkívül étvágygerjesztőén festett, mivel nem viselt mást, csak egy kötött pólót és egy bugyit, és teli szájjal mosolygott.

Azonnal felismertem az öltözéket.

– Tetszik? – kérdezte, és fölém hajolt, hogy megcsókoljon. – Kizárólag a te kedvedért vettem fel. Emlékszel?

– Nős vagyok – tértem ki az egyenes válasz elől. Így egy-egyre álltunk, de azért visszacsókoltam.

– Ki nem? – kérdezte ésszerűen. – Négy gyerekem van. Nem beszélve a három unokámról és a dédunokámról.

– Uram atyám.

Kicsit hátradőltem, hogy alaposabban szemügyre vehessem. Benyomakodott az ajtón, és a trikója nyakánál fogva felakasztotta magát a falra szerelt kampóra. Így csináltuk, amikor még mindketten hús-vér emberek voltunk, az Átjáró pedig az univerzum kapuja, mert az aszteroida gravitációja olyan gyenge volt, hogy lógni sokkal kényelmesebbnek bizonyult, mint ülni. Tényleg nagyon tetszett a ruhája. Nem valószínű, hogy valaha is elfelejtem. Ez volt rajta, amikor először bújt az ágyamba.

– Nem is tudtam, hogy meghaltál – mondtam üdvözlésül.

Úgy láttam, ez a téma kellemetlenül érinti, mintha még nem szokta volna meg.

– Tavaly történt. Persze, akkor nem voltam ilyen fiatal. Végül is halottnak lenni nem is olyan rossz. – Megfogta az állát, és tovább magyarázott: – Sokszor láttalak a híradásokban, Robin. Jól csináltad.

– Akárcsak te – emlékeztem vissza. – Öt-vagy hatmillió dollárral tértél haza, nem? A hícsí szerszámkészletért.

– Több mint tízmillió dollár lett belőle, a jogdíjakat is beleszámítva – mosolygott.

– Vastag csaj!

– Sok örömöm telt benne – vont vállat. – Hatalmas legelőket vettem Peggy Földjén, férjhez mentem, felneveltem a gyerekeimet, meghaltam... szóval elég jó volt. Leszámítva a végét. De nem azért jöttem, hogy a pénzről beszéljünk, bár tudom, hogy neked rengeteg van. Mit is mondanak? „Az univerzum leggazdagabb embere?” Veled kellett volna maradnom, amíg még lehetett.

Észrevettem, hogy leakasztotta magát a kampóról, és közelebb húzódott. Hirtelen rádöbbentem, hogy a kezét fogom.

– Bocsánat – engedtem el.

– Miért kérsz bocsánatot?

A helyes válasz az volt, hogy ha meg kellett kérdeznie, akkor nem értené meg a választ, de ezt nem mondtam ki hangosan.

– Azt hiszem, nem én vagyok az a nő, akire éppen gondolsz – sóhajtott fel.

– Hát...

– Ó, semmi baj, Robin. De tényleg. Csak egy, a-régi-szép-idők-emlékére ötlet volt. Mégis – folytatta – meg kell mondanom becsületesen, meglep, hogy nem vele és azzal a hogyishívjákkal vagy, mi is a neve...

– Szergej Borbosznojra gondolsz?

– Nem, nem őrá – rázta meg türelmetlenül a fejét. – Ööö... Egy pillanat... Igen. Eskladar. Harbin Eskladar.

Elcsodálkoztam, mivel jól tudtam, ki is Harbin Eskladar. Egykor nagyon híres volt. Nem mintha valaha is találkoztunk volna. Nem is akartam, legalábbis nem azonnal, mivel Harbin Eskladar terrorista volt, és mi dolga lehet az én drága Hordozható Essiemnek egy exterroristával?

De Sheri folytatta:

– Persze, véleményem szerint mára már egész magas társadalmi pozícióba verekedted fel magad. Tudom, hogy ismerted Audee Waltherst. És felteszem, szoros kapcsolatban állsz Ragyogással és a többiekkel...

– Ragyogással? – Nehéz volt lépést tartanom Sherivel, de a név kijózanítóan hatott rám. Habár angolul mondta, mégiscsak hícsí név volt.

– Nem is tudtad? – nézett rám meglepve. – A mindenit, Robin, most az egyszer megelőztelek! Nem láttad, hogy dokkolt egy hícsí hajó?

Hirtelen a parti mintha újra megtelt volna mókával és kacagással. Természetesen láttam a hajót, de meg sem fordult a fejemben, hogy egy hícsí hajó fedélzetén hícsík is lehetnek.

Nem hinném, hogy udvariasan viselkedtem, mivel egyszerűen felszívódtam. Sheri arcát látva ő maga sem gondolta másként, de boldog voltam, hogy találtam valami kifogást. Nem akartam visszaélni Essie azon nemes tulajdonságával, hogy ritkán volt féltékeny; és bár búcsúcsók közben egy „viszlát később” szaladt ki a számon, nem gondoltam komolyan.

Amikor újra egyedül találtam magamat a bitbirodalomban, Albertet hívtam. Már meg is érkezett, mielőtt tudtam volna róla.

– Igen?

– Nem mondtad, hogy hícsík is vannak a Sziklán – bosszankodtam. – Mit keresnek itt?

Szelíden rám mosolygott, miközben a bokáját vakargatta.

– Ami a második kérdést illeti, Robin, minden joguk megvan, hogy itt legyenek. Hiszen ez a parti azoknak az ünnepe, akik réges-régen jártak az Átjárón. És mindhárom hícsí járt itt. Nagyon régen. Ami pedig az első kérdést illeti... – mondta sértődötten – próbáltam beszámolni azokról, akik felkelthetik az érdeklődésedet, Robin. Úgy gondoltam, nem volna taktikus, ha felbukkannék. Ha most...

– Most mondj el mindent a hícsíkről! Eskladarról már tudok.

– Valóban? – jött zavarba egy pillanatra Albert. Pedig ez ritkán történt meg vele. Majd engedelmesen hozzákezdett: – A hajó közvetlenül a magból érkezett, a három hícsí pedig, akik szerintem érdekelnek, Müon, Targonca és Ragyogás. Közülük különösen Ragyogás érdekes, mivel annak idején tagja volt Tangens legénységének a löttylakók bolygójára indult expedíción.

Ez a kijelentés felrázott.

– Tangens!

– Pontosan, Robin – sugárzott Albert. – Ráadásul...

– Azonnal találkoznom kell velük – intettem csendre. – Hol vannak?

– A Jane szinten, Robin, a hajdani tornateremben; most pihenőcsarnoknak használják. De nem ejthetnék néhány szót a többiekről is? Eskladarról már hallottál, felteszem Dane Metchnikovról is...

– Mindent a maga idejében, Albert – parancsoltam rá. – Azonnal találkoznom kell valakivel, aki személyesen ismerte Tangenst!

– Kérlek! – nézett rám lesújtón. – Legalább Mrs. Broadhead üzenetét hadd adjam át!

Eddig nem említett semmiféle üzenetet.

– Hát persze – mondtam. – Mire vársz?

Sértett képet vágott, de Essie stílusában, Essie hangján azt mondta: „Mondd meg annak a vén kujonnak, hogy persze nyugodtan találkozhat a régi csajával, de mindent a szemnek, semmit a kéznek.”

Azt hiszem, egy pillanatra elvörösödtem. Habár nem hinném, hogy Albert észrevette, mert amint befejezte az üzenetet, egy kézmozdulattal elküldtem, és már indultam is a Jane szint felé.

Tehát a lelkiismeret mégiscsak gyávává tesz... és süketté, még olyan dolgokra is, amelyeket mindenképpen meg kellene hallanunk.

Ha úgy tartja kedvem, negyven milliszekundum alatt masnit köthetek a Föld köré, így az út a Babe szintről a Jane szintre nem is vett igénybe időt. Főleg, mivel (hogy az emlékezetükbe idézzem a tényt) valójában nem voltam a Babe szinten, de a Jane szinten sem, amikor odaértem.

De ami a hús-vér embereknek érzékelhetetlenül rövid idő, a nekem és a hozzám hasonlóaknak attól még tarthat sokáig. Volt időm, hogy elcsodálkozzam egypár dolgon.

Jól hallottam? A feleségem tényleg együtt van Harbin Eskladarral? Az igaz, hogy a terrorizmus ideje már rég lejárt. Azok a szörnyetegek, akik annak idején gyújtogattak, bombákat robbantottak vagy pusztítottak, már rég visszafordíthatatlanul halottak, vagy börtönben ülnek, vagy, hallgatva az idők szavára, megváltoztak és a megjavultak, mint például Harbin Eskladar, visszatértek a civilizációba. Lerótták az adósságukat a társadalomnak.

Csak azt nem tudtam elhinni, hogy Essie úgy gondolja, neki is megfizette az adósságát. Arról nem beszélek, hogy az akciók során a feleségemet kétszer csaknem megölték, és egy harmadik alkalommal a terroristák feltett szándéka volt, hogy mindkettőnket átküldenék a másvilágra, de elhibázták. Nem mintha személyesen Essie-vel lett volna bajuk. Csak annyira számított nekik (gondolom), mint én: a terroristák, akik pusztították az amúgy is pusztulófélben lévő Földet, azokban az időkben, amikor semmiből sem volt elég, és ezernyi zavarodott ember próbálta orvosolni a helyzetet úgy, hogy gondoskodtak róla, hogy még kevesebb jusson az embereknek mindenből, nem egyszerű bűnözők voltak. Hanem mocskok. Igaz, hogy Eskladar (erre halványan emlékszem) végül átállt a fehér sisakos jó fiúkhoz. Még fel is adott jó néhányat a legnagyobb és legrohadtabb vezetőik közül, s így sokkal több életet és tulajdont mentett meg, mint amennyit ő maga valaha is elpusztított.

De akkor is...

Amikor megpillantottam a három hícsít, megfeledkeztem Eskladarról. Szerencsére nem hús-vér élőlények voltak (mármint ha azokra a vézna csontvázakra lehet alkalmazni a hús-vér jelzőt). Ősök voltak, és ennek szívből örültem, mivel ez azt jelentette, hogy minden nehézség nélkül beszélgethetek velük.

Nem ismertem volna rá a teremre, ha Albert nem mondja, hogy ez volt az Átjáró tornaterme. Hajdani funkciójának már a nyomát sem lehetett találni. Apró, napsütötte szobát csináltak belőle (persze a napsütést elektromos fénycsövek szolgáltatták), székekkel és asztalokkal, és mindenfelé embereket láttam. Az emberek italokat tartottak a kezükben. A hícsík nem ittak. Viszont ugyanebből a célból dolgokat rágcsáltak: kedvencük egy bizonyos gombaszerű növény volt, magas toxikus indexszel. Ezek a hícsík lapos tálakból csemegéztek.

– Hello – köszöntem könnyedén, miközben közelebb csusszantam hozzájuk. – Robinette Broadhead vagyok.

Különböző mértékben reagáltak az érkezésemre. Szíves örömest helyet szorítottak nekem, egyikük pedig, egy nőstény, udvarias üdvözlésre nyújtotta a kezét.

– Reméltük, hogy összefutunk – mondta. – Ismerjük a nevedet, mint ahogy minden hícsí ismeri.

Már eltanulták a kézfogás szokását, ezért kezet ráztunk. Ezek az ősök most érkeztek a magból – ehhez a mi időszámításunk szerint tizenegy évvel ezelőtt kellett útnak indulniuk, az övék szerint viszont csak alig három hete. Az idő nagy részét az űr mélyén töltötték, útban a Föld felé. Értésükre adtam, hogy meglep a jelenlétük egy olyan műtárgyon, amelyet az emberiség mindig is a saját tulajdonának tekintett, mire az egyik letárolt ember megszólalt:

– De hiszen nekik minden joguk megvan, hogy itt legyenek, Mr. Broadhead. Mindenki kapott meghívót, aki akár csak egyszer is az Átjárón szolgált, és ők is mind szolgáltak itt.

Hát ez borzongató érzés volt. Mivel az utolsó alkalom, hogy élő (beleértve a letárolt életet is) hícsí járt az Átjárón, négyszázezer évvel ezelőtt volt.

– Szóval ti hagytátok itt a hajókat – mosolyogtam, és feléjük emeltem a poharam. Ők a gesztust ujjaik között tartott gombafalatokkal viszonozták, majd a nőstény megszólalt:

– Müon hagyta itt az Élelmiszergyárat, ahogy ti nevezitek, az Oort-felhőben. Targonca hagyta a Vénuszon azt a hajót, amelyre a ti Sylvester Macklenetek akadt rá. Én semmit sem hagytam; csupán egyszer meglátogattam ezt a rendszert.

– De te Tangenssel együtt voltál – kezdtem bele, amikor gyengéd érintést éreztem a vállamon. Megfordultam, és kedves Hordozható Essie-met pillantottam meg.

– Robin, kedves? – kezdte.

– Sikerült leráznod Harbin Eskladart? – kérdeztem szívélyesen. – Örülök, hogy itt vagy. Hadd mutassam be Ragyogást...

Essie zavartan csóválta a fejét.

– Nem Harbin Eskladarral voltam. De ez lényegtelen. Csak biztos akartam lenni, hogy tudod...

– Nem érted – mondtam izgatottan. – Tangensről beszélünk. Mesélnél nekünk arról az útról, Ragyogás?

– Ha akarod...

– Kérlek, Robin, néhány dolgot figyelembe kell vennünk ebben az ügyben – mondta Essie. – Dane Metchnikov ügyvédhez fordult.

Ez megakasztott egy pillanatra, mert olyannyira megfeledkeztem Dane Metchnikovról, hogy eszembe sem jutott, miért van szüksége ügyvédre. Gondoltam, ez ráér, ezért csak megrántottam a vállam.

– Majd később, kedves.

Essie felsóhajtott, én meg felkészültem a történetre.

Ezért nem hibáztathatnak. Tangens története rendkívül nagy jelentőséggel bírt. Ha ő akkor nem indul el arra az expedícióra, minden egész másként alakul. És nem csak a hícsík történelmében. Mindenkinek a történelmében. Tulajdonképpen az emberiség történelme annyira más lett volna, hogy talán nincs is. így hát mindent félresöpörtem, hogy hallhassam Ragyogás meséjét arról a nevezetes utazásról, és nem gondoltam a többiekre az aszteroidán, beleértve Dane Metchnikovot is.

5.

PÁLYAFUTÁSÁNAK CSÚCSÁN

A hícsík nagy felfedezők voltak, és a krónikáikban szereplő leghíresebb utazás Tangens utazása volt.

Jól megtervezett utazás volt, egy csodálatos vezetővel. Tangens nagyon bölcs volt. Példának okáért az ő bölcs előrelátása folytán menekültek el a hícsík az Átjáróról és közel minden más helyről.

Tangensnek nem okozott nehézséget bölcsnek lenni. Tekintélyes tudással és tapasztalattal rendelkezett, és ott volt még a legénysége is, köztük Ragyogás. És mindezek felett tizenkét vagy tizenhárom halott lény segítette, hogy képességeit a lehető legjobban használja ki. Ehhez járult elképesztő bátorsága, vállalkozó kedve és együttérzése. Önök is minden bizonnyal kedvelték volna – leszámítva, hogy a mi szemünknek kissé furcsán festett. Persze ezen nem tudott segíteni, hiszen hícsínek született.

Mint már említettem, Tangens felfedező volt, de nem úgy értem, hogy új földeket fedezett volna fel, mint Magellán vagy Cook kapitány. Tangens egyáltalán nem foglalkozott földekkel. A hícsík hatalmas űrteleszkópjai már jóval Tangens születése előtt begyűjtötték mindazokat az adatokat, amelyekre valaha is szükségük lehetett. Kikémleltek minden csillagot és közel minden bolygót a galaxisban – sok százmilliárd földdarabot, és mindegyiket lefényképezték, spektroszkopizálták, és betárolták a központi adattárakba.

Ezért Tangens nem fárasztotta magát térképekkel és kutatásokkal. Sokkal érdekesebb gondolatok jártak a fejében.

Tangens lényeket fedezett fel. Élőlényeket. Tangensnek az volt a küldetése, hogy tanulmányozza a szerves lényeket, amelyek életet vittek a földekbe.

A másik említésre méltó tény, hogy hícsí mérce szerint lélegzetelállítóan gyönyörű volt.

Én történetesen nem értékelem a hícsí mércét. A hícsík szerintem úgy néznek ki, mint a hícsík, és bárki lefogadhatja, hogy egyiket sem venném feleségül. Számomra Tangens egy régi emléket idézett föl a gyermekkoromból, amelyet a wyomingi tápanyagbányáknál töltöttem. Mindenszenteket tökökkel és manókkal ünnepeltük; és minden októberben a legnépszerűbb figura, amelyet az általános iskolai tanítók előhúztak a szekrényből, egy kartonpapírból készült csontváz volt csontkarokkal, csontlábakkal és vigyorgó koponyával.

Tangens nagyjából úgy nézett ki, mint ezek a figurák, eltekintve attól, hogy ő igazi volt. Élt. És nem lehetett átlátni a csontjai között. Mint minden hícsínek, neki is feszes, kemény, izmos bőr fedte a testét, amely körülbelül olyan finom tapintású volt, mint egy dísztök héja. Nőstény lévén, kopasz volt – a férfiaknak néha nő szőr a fejükön, a nőknek szinte soha. A szemét egyetlen népszerű slágerszerző sem énekelte volna meg, mivel alapjában véve borzalmas volt; pupillája halványkék, körülötte pedig többé-kevésbé rózsaszín. A végtagjai olyan vékonyak voltak, mint egy éhező hatévesé, csak nem olyan szexik – mármint egy ember számára. A medencéje széles. Pipaszár lábai között tipikus hícsí túlélőkészletet hordott. Egy körte alakú tobozt, amely olyan mikrohullámú sugárzást keltett, ami szükséges volt ahhoz, hogy egészséges maradhasson, mint ahogy a földi növények igénylik a napsugárzást, ráadásul különféle hasznos vagy haszontalan szerszámok és eszközök is voltak benne. Beleértve a halott ősök letárolt tudatát, amelyet a hícsík számítógépek helyett használtak.

Elragadóan hangzik, nem igaz?

Hát, az igazat megvallva, nem. De a szépség fogalma minden kultúrkörnyezetben eltérő. A hícsí szemnek (annak a csillogó, rózsaszín hüllőizének), különösen a hícsí hímek szemének azonban Tangens bombasztikus volt.

A hícsí füleknek még a neve is szexisen hangzott. A Tangens nevet vette fel, mivel a hícsík között az volt a szokás, hogy akkor kapnak felnőtt nevet, ha elérnek egy bizonyos kort, és érdeklődni kezdenek valamilyen elvont téma iránt. Az ő esetében ez az érdeklődés a geometria felé irányult. De a hícsí nyelv remek táptalaja a szójátékoknak, ezért gyorsan szert tett egy becenévre, amely hangzásában nagyon hasonlított a Tangensre, és hozzávetőleg (na meg udvariasan) úgy lehetne fordítani, hogy „amely-láttán-a-petyhüdt-dolgok-kiegyenesednek”.

Ezek közül egynek sem volt köze ahhoz, hogy őt tették meg az expedíció vezetőjének, de mind nagyon hatásos volt. Ő volt a hícsí faj reménysége.

Ezért aztán az a tény, hogy nagy szerepet játszott a hícsík bukásában, még tragikusabb volt.

Tangens történelmi útján egy nagy hícsí űrhajó parancsnokságát látta el. Ezernyi különböző készülék és műszer volt a fedélzetén, valamint kilencvenegy főnyi legénység. Ragyogás is tagja volt, akinek a feladatai közé tartozott átvezetni a hajót a fekete lyuk eseményhorizontján. Nemcsak hogy nagyon nagy hajó volt, hanem nagyon különleges is. Egyedileg tervezték, mégpedig Tangens igényei szerint.

Le tudott szállni egy bolygó felszínére.

Erre alig néhány hícsí hajó volt képes, de az igazat megvallva, ritkán is volt rá szükség. Arra tervezték őket, hogy bolygó körüli pályára álljanak, és a leszállást speciális landolókkal oldották meg. Tangens hajója kivétel volt. Nem pontosan „leszállt”, hiszen a bolygó, amelyet vizsgált, alig rendelkezett szilárd felszínnel, amelyre le lehetett volna szállni, nem számítva egy fagyott hidrogéngöröngyöt kétezer kilométerrel a fagyos, sűrű, iszapos atmoszféra felső határa alatt. De a bolygón volt valami sokkal fontosabb a hícsík számára.

Élet.

És volt élet Tangens hajóján is. A legénység minden tagja legalább egy, de inkább több olyan szakterület specialistája volt, amely hasznos lehetett az út folyamán. Új barátom, Ragyogás, a behatolópilóta volt az, aki lekormányozza majd a hajót a fagyos, sűrű légkörön át a löttylakók bolygójára. Ebben csak kevés hícsínek volt gyakorlata, és Ragyogás kiképzése mindenre kiterjedt. Szóval igencsak zajlott az élet azon a hajón, méghozzá vidám, hangos élet. A hícsík nem voltak érzelemmentes gépezetek. Sajátos hícsí módon ugyan, de éppannyira kanosak és temperamentumosak voltak, mint az emberek. Ez esetenként súrlódásokhoz vezetett közöttük, akárcsak az embereknél.

Tangens magánéletében három férfi okozott problémát, név szerint Kvark, 3754 Angström és Keress-találj.

Nem azt mondom, hogy valóban így hívták őket, még ha nevüket szó szerint le is fordítjuk hícsíből. De megpróbáltuk az eredeti neveket olyan pontosan lefordítani, amennyire csak lehet. Kvark egy szubatomi részecske után kapta a nevét; 3754 Angström egy szín után, amelynek ez a hullámhossza; Keress-találj pedig az a parancs volt, amelyet akkor adtak, ha az ősöktől akartak megtudni valamilyen lényegbevágó információt.

Tangens szerint szép kis társaság volt. Hárman együtt megtestesítették a legfontosabb hícsí erényeket. Kvark bátor volt, Angström erős, Keress-találj pedig gyengéd. Bármelyikükből remek társ vált volna. És mivel Tangens számára közeledett a párosodás ideje, jó érzés töltötte el, hogy akad valaki, akiből tökéletes partner lesz.

A hícsí faj pályafutásának csúcsán volt. Az emberiség történelmében semmi nincs, ami felérne a hícsí történelem hősiességével és felségességével. Németalföldi kereskedők, spanyol donok és angol királynők évszázadokkal ezelőtt azért indították útnak felfedezőiket, hogy rabszolgákat szerezzenek, fűszereket gyűjtsenek, aranyat bányásszanak – hogy feltérképezzék és kifosszák a világ ismeretlen felét. De ez csak egyetlen világ volt.

A hícsík milliárdnyi világot hódítottak meg.

Hát, ez így elég kegyetlenül hangzik. Pedig a hícsík nem voltak kegyetlenek. Nem raboltak el egy bennszülöttől sem semmit, ami érték, még csak agyagtáblákat vagy kagylópénzeket sem.

Egyfelől nem volt rá szükségük. A hícsíknek soha nem kellett leigázni az őslakosságot, hogy különleges érceket bányásszanak. Sokkal könnyebb volt találni egy megfelelő összetételű aszteroidát, majd odavontatni egy gyárhoz, amely bekebelezte az egész égitestet, majd kiöklendezte a készterméket. Nem volt szükségük egzotikus ételekre sem, vagy különleges fűszerekre, esetleg gyógyszerekre. Berendezéseik bármiből mintát tudtak venni, majd az elemzés után tömeges méretekben előállítani.

Másfelől azért nem voltak kegyetlenek a bennszülöttekkel, mert szinte soha nem voltak bennszülöttek.

A galaxisban kevesebb mint nyolcvanezer olyan bolygóra akadtak, amely a prokarióta állapotnál fejlettebb életet hordozott. Hozzájuk hasonló fokon álló lényekre pedig egyáltalán nem akadtak.

De néhány fölött elsiklott a figyelmük.

Az egyik ezek közül nem volt más, mint a jó öreg Föld. Elszalasztották, mert rossz időben érkeztek; mintegy félmillió évvel korábban a kelleténél. A Földön a legintelligensebbnek mondható faj egy szőrös, csapott homlokú, görnyedt tartású, bűzös, apró főemlős volt, amelyet mi Australopithecusnak nevezünk. Túl korai, viccelődtek a hícsík, amikor rájuk találtak; mintát vettek a fajból, és továbbálltak. A másik faj, amelyet elnéztek, egy kéz nélküli, csőszerű teremtmény volt, amely egy, a Canopustól nem túl messzire lévő F-9-es csillag körül keringő bolygó mocsaraiban élt. Bár nem voltak túl intelligensek, kifejlődtek, legalábbis a babona fokáig. (És ott is maradtak; amikor az emberek rájuk bukkantak „vudu röfik”-nek keresztelték őket.) Itt-ott rábukkantak hajdanvolt civilizációk nyomaira, néhányuk egész zavarba ejtően töredékes volt. Számos ígéretes fajt is találtak, amelyek az elkövetkező egymillió éven belül elérhették a fejlődés egy olyan pontját, ahol már társadalomról lehet beszélni...

És ott voltak azok, akiket Tangens vizsgált. „Löttylakók”-nak nevezték őket.

A löttylakók valóban eléggé intelligensek voltak. Gépeik voltak! Kormányaik voltak. Nyelvük volt – sőt, még költészetük is. A hícsík leletei közül nemcsak ők rendelkeztek mindezen dolgokkal, de mindenesetre ők voltak a legígéretesebbek.

Csak tudnának velük beszélni!

Így hát Tangens hajója orbitális pályára állt, a felfedezők pedig lebámultak a bolygó viharos felszínére. Angström így szólt Tangenshez:

– Ronda bolygó. Arra a helyre emlékeztet, ahol a vudu röfik éltek, emlékszel?

– Emlékszem – felelt gyengéden Tangens. És valóban, elég jól emlékezett ahhoz, hogy nekidőljön Angström felfedezőútra indult kezének, amely a már jól ismert módon gyengéden feszült hátizmait masszírozta.

Keress-találj féltékenyen közbeszólt:

– A legkevésbé sem hasonlít arra a bolygóra! Az forró volt, ez fagyott gázgömb. Ezen nem lélegezhetnénk, még akkor sem, ha elég meleg volna, mert a metán azonnal végezne velünk, míg a vudu röfik bolygóján maszk nélkül is mászkálhattunk... Mármint ha leszámítjuk azt a szörnyű bűzt.

Tangens gyengéden megérintette Angströmöt.

– De mi nem törődtünk a bűzzel, ugye? – kérdezte. Majd némi gondolkodás után Keress-találjt is megsimogatta. Habár semmit sem mulasztott el a bolygó látványából, és odafigyelt a kattogásra és sípolásra, ahogy a műszerek szorgalmasan itták az adatokat, amelyeket egy évekkel ezelőtt a felszínre juttatott kutatószonda sugárzott, jutott ideje arra is, hogy ne mulasszon el semmit a szexuális jelekből.

– Mindkettőtökre nagy munka vár – mondta kedvesen. – Akárcsak Kvarkra és rám is. Vágjunk hát bele.

Valójában (mondta Ragyogás elmerengve, miközben a nyakát masszírozta) a legénység többi nyolcvanhét tagja nem keveredett bele Tangens románcába. Kedvelték. Azt akarták, hogy jól érezze magát. Emellett a hícsík ugyanúgy szerették a szerelmeseket, mint mi.

Az utazás második napjának a végén Keress-találj durcásan jelentette, hogy az ősök nemcsak hogy készek beszélni Tangenssel, hanem határozottan követelik. Tangens sóhajtott, és a vezérlőhelyiség felé irányította a székét. Többnyire a tobozán foglalt helyet; a székét úgy alakították ki, hogy közvetlenül csatlakozhasson a hajón lévő ősök tobozaihoz. És ez nem volt mindig kényelmes.

Az ősök nem láttak és nem hallottak, mivel éppen olyan letárolt intelligenciák voltak egy adatbankban, mint én. De közülük a legokosabb és legtapasztaltabb majdnem olyan jól megtanulta leolvasni az optikai szenzorok és készülékek elektronfolyamait, mintha lett volna szeme és füle. A fedélzeten lévő legidősebb ős egy rég halott hím volt, Csapadék. Csapadék VIP-személyiség volt. A legértékesebb a fedélzeten – talán még magánál Tangensnél is értékesebb –, mert halála előtt személyesen is járt azon a bolygón, amely körül most keringtek.

Tangens bekapcsolta az ősöket. Rögvest meghallotta a csacsogó hangokat. A hajó tárolóiban lévő ősök mind egyszerre akartak megszólalni. Az egyetlen azonban, akinek valóban joga volt megszólalni, Csapadék volt. Gyorsan el is hallgattatta a többieket.

– Átvizsgáltam az adatokat – jelentette késedelem nélkül. – A jelrögzítő csatornák közül, amelyeket a felszínre telepítettünk, kilencből nem érkeztek adatok... Azt nem tudtam megállapítani, hogy egyszerűen csak meghibásodtak, vagy a löttylakók nem keresték fel azokat a helyeket, ahová annak idején kiraktuk őket. A többi ötvenegy adatgyűjtő tele van; átlagban mindegyik háromszázezer morfémát rögzített.

– De hisz ez rengeteg! – kiáltott fel elégedetten Tangens. – Csaknem egy könyvnyi anyagot gyűjthetünk be minden csatornáról!

– Többet – javította ki Csapadék. – A löttylakók nyelve nagyon tömör. Figyelj. Lejátszom a rögzített anyag egy részletét...

Gyenge, mély, huhogásra emlékeztető hang szólalt meg – Tangens nem is annyira hallotta, sokkal inkább a csontjaiban érezte...

– És most hallgasd meg ugyanezt felgyorsítva és eltolva a frekvenciát, hogy számunkra érthetőbb legyen...

A huhogás gyors, metsző csicsergéssé alakult. Tangens türelmetlenül hallgatta. Bántotta fülét a hang.

– Lefordítottatok már valamit belőle? – kérdezte, nem is annyira azért, mert tudni akarta (ekkora áttörést azonnal jelentettek volna), hanem hogy elhallgattassa a zajt.

De legnagyobb meglepetésére az ős így felelt:

– Hát persze! Sokat! A tizenhetes megfigyelőponton olyan esemény történt, amelyet egyfajta politikai találkozónak lehetne mondani. Legalábbis a hely jellegéből erre lehetett következtetni; vagy teológiailag megszentelt, vagy veszélyesen környezetszennyezett, és a löttylakók arról beszéltek, mi a teendő. A tanácskozás még mindig folyik...

– Hatvanegy év óta?

– Hát, az ő idejük szerint ez nem több mint hét óra, Tangens.

– Jó, jó – vidult fel Tangens. Hatalmas eredményt értek el; nem sok jobb módszer létezik egy kultúra tanulmányozására, mint annak megfigyelése, hogy hogyan vitatják meg a nyilvános kérdéseket. – És teljesen biztos vagy benne, hogy erről beszélnek? Megbízható a fordításod?

– Ó – habozott Csapadék –, meglehetősen pontos. Bárcsak Kötőerő itt lehetne velünk. – Kötőerő volt Csapadék társa sok küldetésben. Ketten együtt csodálatos csapatot alkottak. És semmi kétség, hogy egy nap még fognak is. De Kötőerő már túlságosan megöregedett ahhoz, hogy űrutazásra vállalkozzon, de még túl egészséges volt ahhoz, hogy meghaljon.

– Mennyire pontos a „meglehetősen pontos”?

– Nos, löttylakó szótárunk legalább fele a szövegkörnyezet alapján visszakövetkeztetett szavakból áll. Előfordulhat, hogy tévedtem.

– Az számodra nagyon kellemetlen lenne – csattant fel Tangens, de rögtön a fejéhez is kapott. – Biztos nagyon jó munkát végeztél – hízelgett. És remélte, hogy igaza van.

Ragyogás nem vett részt Csapadék első útján, de mielőtt Tangenssel kihajózott volna, sokáig tanulmányozta a löttylakókat. Ami azt illeti, mindenki. Végül is a löttylakók nagyon fontosak voltak a hícsík számára. Mondhatni, éppen olyan fontosak, mint az embereknél a rák korai felismerése a Teljes Orvosi bevezetése előtt.

A löttylakók civilizációja nagyon régi volt. Ha években számoljuk, akkor még a hícsíkénél is régebbi, de ez nem igazán számít, mert nem sok minden történt velük. És ami történt, az is nagyon lassan történt. A löttylakók bolygóján hideg volt. Ők maguk is hűvösek és löttyszerűek voltak – innen kapták a nevüket. Lassan úszkáltak a löttyé sűrűsödött gázokban; testük biokémiája éppen olyan tunya volt, mint a mozgásuk vagy a beszédük.

Az idegrendszerükön is lassan haladtak át az impulzusok – mondhatni lassan gondolkodtak.

Ezért, amikor az első hícsí expedíció tagjai rájöttek, hogy ezek a totyakos, randa teremtmények intelligenciával bírnak, elcsodálkoztak, de el is keseredtek. Mi haszna volt felfedezni egy másik intelligens fajt, ha a legegyszerűbb párbeszéd is, mint például: „Vigyetek a vezetőtökhöz.” „Melyik vezetőnkhöz?” – hat hónapot vesz igénybe?

Az első hícsí expedíció hajója egy évig időzött a löttylakók bolygója körül. Csapadék és Kötőerő szondákat pottyantottak a sűrű légkörbe, és nagy nehezen gyűjtögették a hangmintákat, melyek az első lépést jelentették a szótárhoz vezető úton. Nem volt könnyű feladat. És nem is volt egyszerű. A szondákat többé-kevésbé véletlenszerűen dobták le, olyan helyekre célozva, ahol a radarok és szonárok élőlények csoportját vélték felfedezni. Gyakran mire a szonda földet ért, a lények már odébb is álltak. A legjobban célzottak lassú, mély nyögéseket rögzítettek. Az adók az űrbe továbbították a hangokat, a szakértők felgyorsították őket, és a hallható hangtartományba alakították, és hetek múlva minden kazettán egy-egy lehetséges szót szült.

De a hícsí nyelvészek sok forrással rendelkeztek. Mire letelt az év, elég szót azonosítottak, hogy elkészítsenek egy rövid üzenetet. Majd szerkesztettek egy táblát, amelyen egy hícsí képe, egy löttylakó képe, egy hangrögzítő képe, végül pedig magának a táblának a képe volt látható. A képeket kristály lapos felszínébe vésték, hogy a löttylakók is érezhessék őket – végül is vakok voltak.

Majd készítettek hatvan másolatot, és ledobták őket a hatvan felfedezett csoporthoz.

A szalagon a következő üzenet volt:

Üdvözlünk benneteket.

Barátok vagyunk.

Beszéljetek ebbe, és akkor meghalljuk.

Hamarosan válaszolunk.

Ebben az összefüggésben a „hamarosan” jó hosszú időt jelentett. Amikor mindezzel végeztek, a hícsí hajó odébbállt. A legénység meglehetősen rosszkedvű volt. Nem volt értelme maradni és várni a válaszra. A legjobb, amit tehettek, hogy akkor térnek majd vissza, amikor úgy gondolják, hogy a löttylakóknak volt idejük felfedezni az üzenetet, túltenni magukat a kezdeti sokkon, és válaszolni. Még akkor is hosszú ideig csak ostoba kérdések és időpazarló válaszok fognak elhangozni, de ehhez nem kellett egy eleven hícsí. Kiválasztották a legkevésbé értékes őst, elmagyarázták neki, milyen kérdésekre számíthat, és erre miket kell válaszolnia – valamint sürgetnie és visszakérdeznie –, majd otthagyták orbitális pályán néhány évtizednyi szomorú magányban. A legénység minden tagja arra vágyott, hogy ott legyen, amikor az első kérdések befutnak, de csak kevesen akadtak, akik valóban meg is akarták ezt tenni – legoptimistább becsléseik szerint is legalább egy fél évszázadnak kellett addig eltelnie.

Mint ahogy el is telt.

Húsz nappal azután, hogy pályára álltak a löttylakók bolygója körül, Tangens készen állt a munkára, mint mindig.

Az ős, akit az előző expedíció hátrahagyott, sajnálatos módon már nem működött, de beváltotta a hozzáfűzött reményeket. Kérdéseket tett föl, és válaszolt meg, az összegyűlt adatok pedig a tárolókban pihentek. A radar, vagyis az a hícsí eszköz, amelyet a hícsík arra a célra használtak, mint az emberek a radart, észlelte a löttylakók populációinak jelenlegi tartózkodási helyét éppolyan jól, mint azokat az objektumokat, amelyek elég nagyok vagy szilárdak voltak, hogy navigációs problémát okozhassanak. A fénysebesség fölötti rádió segítségével hazaküldték az összegyűlt adatokat, a törékeny, öreg Kötőerő pedig buzdító választ küldött, amelyben helybenhagyta a fordítási kísérletük eredményét, és sürgette őket a továbblépésre. Tangens hajójának speciális berendezéseit, amelyeknek végre kellett hajtani a fő küldetést, ellenőrizték, tesztelték, és készre állították.

Volt egy másik hícsí készülék, amelytől azt remélték, hogy hozzájárul majd a küldetéshez, de csalódniuk kellett. Egyfajta kommunikációs berendezés volt. Különleges adat vételére és leadására készítették – nos, az emberek ezeket az adatokat „érzelmek”-nek neveznék. Nem adtak le és nem vettek „információkat” a hagyományos értelemben – nem voltak arra használhatók, hogy még ezer kilótonna fémszerkezetet rendeljenek, vagy utasítsanak egy űrhajót az irányváltoztatásra. De egy könnyű fémhálóból készült sisakot viselő hícsí akár bolygóközi távolságokból is „meghallotta” mások érzelmeit.

Ezt a készüléket neveztük később álmodóheverőnek.

A hícsík odahaza főleg rendőri munkában alkalmazták. De nem bűnesetek felderítésére. Hanem a megelőzésükre. Ha egy elme kisugárzása olyan zavarossá vált, hogy feltételezhető volt, tulajdonosa valamilyen antiszociális tettet akar végrehajtani, konkrétan erőszakos cselekedetet, ezzel a készülékkel már korai stádiumban fel tudták deríteni. Ekkor a tanácsadó és beavatkozó csapat intézkedett, hogy terápiás kezelést alkalmazzanak.

Az álmodóheverő abban is nagy segítségükre volt, hogy eldöntsék például, megéri-e figyelni a vudu röfiket, akik a fejlődés magasabb fokán álltak, hiszen „érzelmeik” sokkal összetettebbek voltak, mint az alacsonyabb szintű állatoknak. Ez tehát szabványos hícsí felderítő-felszerelés volt a csillagközi felderítő utak során. Azt remélték, hogy Tangensék az orbitális pályáról egyszerűen belehallgathatnak a löttylakókba, és „meghallják” majd lelkiállapotukat, örömüket, bánatukat.

Az igazat megvallva, álmodóheverő működött. Csak éppen nem úgy, hogy az segítségükre lett volna. Mint minden más, a löttylakóknak az érzelmeik is reménytelenül lassúak voltak. Kvark rosszkedvűen levette a fejéről a sisakot, és így szólt:

– Olyan ez, mintha egy üledékes kőzet érzéseit hallgatnám arról, hogyan alakul át.

– Azért folytasd csak a próbálkozást – utasította Tangens. – Amikor végre megértjük majd a löttylakókat, könnyen kiderülhet, hogy nem volt hiábavaló.

Később emlékezett erre a kijelentésére, és maga is csodálkozott, hogy tévedhetett ekkorát.

Már rengeteg szó esett Tangensről és legénységéről, de eddig nem említettem, hogy ez miért volt fontos. Bízzanak bennem. Nagyon is fontos volt. Nemcsak Tangensnek és az egész hícsí fajnak, hanem általában véve az emberiségnek és különösen nekem.

De a jó öreg Albert azt mondja, hogy túl sokat beszélek, ezért próbálok megmaradni a lényegnél. A lényeg pedig az, hogy Tangensék olyat tettek, amit eddig hícsí hajó még szinte soha. Különlegesen páncélozott hajójukkal lemerültek a löttylakók bolygójának sűrű, fagyos, veszélyes gázokból álló légkörébe, hogy a lényeket a saját otthonukban, mondhatni hazai pályán látogassák meg.

Persze a „pálya” megint csak nem ideülő – nagy bajban vagyok a megfelelő kifejezésekkel, mert az a szókincs, amelyet életemben felszedtem, közel sem alkalmazható mindenre. A löttylakóknak természetesen nem voltak pályáik, sem beépített területeik. Nem is volt szilárd terület. Fajlagos súlyuk megegyezett az őket körülvevő gázok fajlagos súlyával, ezért lebegve közlekedtek a házukkal és a háztartásukkal együtt, valamint a gyárak, farmok, hivatalok és iskolák löttylakó megfelelőivel is. És természetesen sem a hícsík, sem az emberek nem tudtak védőfelszerelés nélkül életben maradni abban a környezetben. Habár a hícsík óvatos mérnökök voltak (tudom, az emberek gyávának nevezik őket), mindenki rettegett, hogy még az ő hajójuk sem bírja ki azt a borzasztó nyomást, ahol a löttylakók éltek.

Így hát, mielőtt beléptek volna a bolygó légkörébe, mindent, amit csak lehetett, újra és újra ellenőriztek és átvizsgáltak. Csapadék és a többi ős két műszakban dolgozott: nemcsak fordítási munkájukat végezték, hanem tárolták és elemezték a hajó műszereiből beérkező adatokat is.

– Készen állunk? – kérdezte végül Tangens, miközben helyet foglalt a kapitányi ülésben, és beszíjazta magát, akárcsak a többiek. A részlegvezetők egymás után bólintottak, mire vett egy mély lélegzetet. – Mindjárt kezdjük a süllyedést – jelentette ki, hogy felkészítse a pilótát, Ragyogást.

– Süllyedést megkezdeni! – utasította Ragyogás a kormányost.

A hajó csökkentette keringési sebességét, és belemerült az örvénylő, hideg, sűrű, mérges gáztengerbe, amelyben a löttylakók lebegtek.

A légkörbe való belépés kicsit zötyögősre sikerült, de a hajó éppen erre a célra épült. A vezérlés vakon folyt, legalábbis optikai értelemben; a szonárok és elektronikus szemek segítségével azonban a képernyőkön mindenki láthatta a löttylakók „otthonainak” körvonalait és más objektumokét is, ahogy közeledtek.

– Csökkenteni kellene a sebességet – figyelmeztette Tangens a pilótát. – Gondoljunk a kavitációra.

Ragyogás egyetértett.

– Lassítsunk le! – parancsolta, és a hatalmas hajó araszolni kezdett a legközelebbi löttylakó település felé.

Az egész legénység félelemmel vegyes gyönyörrel tapadt a képernyőkre. Löttyszerű alakok tűntek fel. Felhőszerű szerkezetek és amőba vagy medúza alakú lények, amelyek a gyerekek játékaira emlékeztettek. A löttylakók csaknem olyan mozdulatlanok voltak, mint az „épületeik”. Az összes nőstény és a hímek többsége olyan lassan mozgott, hogy hícsí szem nem is vette észre a változást; csak néhány „magasabb sajátüzemmódban” lévő hím mozgását lehetett szemmel követni. És ahogy a hajó közeledett, egyre több hím váltott magasabb sajátüzemmódba, és lassú érzékeik feltárták előttük, hogy valami történik.

Itt követte el Tangens az első hibát.

Feltételezte, hogy a férfiak azért mozognak gyorsabban, mert megriasztotta őket a hícsí hajó hirtelen érkezése. A jó ég tudja, de megriasztotta őket – mintha egy gyors landoló jelent volna meg hirtelen egy primitív emberi falu főterén, ahol a lakosok még soha nem láttak űrhajót, de még csak egy árva repülőgépet sem. De nem a riadalom miatt gyorsultak fel a férfiak. Hanem a fájdalom miatt. A magas frekvenciájú rezgések, amelyekkel a hícsík a hajót irányították, kimondhatatlan gyötrelmeket okoztak a löttylakóknak. Megőrjítette őket, és rövid időn belül a gyengébbek bele is haltak.

Vajon ki tudtak-e valaha is elégíteni a hícsík a löttylakókkal a csillagközi barátok iránti olthatatlan sóvárgásukat?

Nem tudom, hogyan. Tapasztalataim szerint nem; nehezen tudtak kommunikálni a löttylakókkal; akárcsak mi, letároltak is nehezen tudunk valós idejű kapcsolatba kerülni hús-vér emberekkel. Habár nem lehetetlen. Egész egyszerűen több baj van vele, mint haszon. És amikor én egy hús-vér emberhez beszélek, általában nem hal bele.

Ezek után a legénység már nem volt vidám (mondta Ragyogás, miközben remegtek a hasizmai). A várakozás olyan nagyszerű volt, a leszállás borzalmas.

És a helyzet tovább romlott.

Az expedíció a teljes csőd szélén tántorgott. Habár a szondák folyamatosan gyűjtögették a szavakat, azok a kísérletek, amikor személyesen próbáltak közeledni a löttylakókhoz, mindig katasztrofális következményekkel jártak, és csalódást okoztak – csalódást a hícsíknek és katasztrofális következményekkel jártak új „barátaik” számára.

Majd orbitális pályán friss híreket vettek otthonról.

Kötőerőtől jött az üzenet, aki zsémbesen a kortól és attól, hogy nem lehet ott, ahol szeretne, a következőket mondta, szabad fordításban:

– Ezt elcsesztétek. A begyűjtött adatok legfontosabb része nem a löttylakók törvényei és politikája. Hanem a költészetük.

A hajó fedélzetén lévő ősök a költészetet annak fogták fel, ami – óriásbálnadalok és a Föld ősi norvég eddái keverékének. Akárcsak az eddák, ezek is a múlt hősies csatáit énekelték meg, és a csaták nagyon fontosnak bizonyultak.

A dalok olyan teremtményekről szóltak, akik test nélküliek, mégis nagy pusztítást okoztak. A löttylakók körülbelüli fordításban Orgyilkosoknak nevezték őket, és Kötőerő szerint valóban testetlenek voltak – csupasz energiából álltak; tényleg megjelentek, és szörnyű pusztítást vittek véghez...

– Amiről azt hittétek, csupán legendák – szidta össze őket az üzenetben Kötőerő –, nem istenekről és ördögökről szólnak. Egyenes beszámolók olyan lények látogatásáról, amelyek az élet minden organikus megnyilvánulásával szemben ellenségesek. És jó okunk van azt hinni, hogy még mindig itt vannak valahol.

Ez volt az első alkalom, amikor a hícsík hallottak az Ellenségről.

6.

SZERELMEK

Amikorra Ragyogás befejezte a történetet, egy egész kis sokadalom gyűlt körénk. Mindenkinek volt kérdése, és legalább egy percbe telt, mire a kérdéseket összegyűjtötték. Ragyogás hallgatott, és a mellkasát vakargatta. A mozdulat olyan hangot adott, mintha valaki egy reszelőt karmolászott volna.

– Bocsásson meg, de nem értem – szólalt meg egy alacsony, fekete emberke, akit nem ismertem. – Honnan tudta Tangens, hogy az Ellenségről volt szó? – Angolul beszélt, és csak ekkor döbbentem rá, hogy valaki végig tolmácsolta Ragyogás történetét. Ez a valaki Albert volt.

Mialatt hícsíre fordította a kis ember kérdését Ragyogásnak, rápillantottam. Válasz helyett vállat vont, amely (szerintem) azt jelentette, hogy „nos, én is akartam hallani a történetet”.

Ragyogás is vállrándítással válaszolt a feltett kérdésre – legalábbis a hasán remegés futott végig, amely a hícsíknél a vállvonogatást helyettesíti.

– Nem tudjuk – felelte. – Csak később vált világossá, amikor Kötőerő mélyebb elemzésnek vetette alá a löttylakók eddáit. Akkor derült ki, hogy a betolakodó Orgyilkosok nem arról a bolygóról származnak. Persze, akkor már más adatok is a rendelkezésünkre álltak.

– Hát persze – szólt közbe Albert. – Elsősorban a hiányzó tömeg.

– Igen – helyeselt Ragyogás. – A hiányzó tömeg. Ez a probléma már régóta nagy fejtörést okozott az asztrofizikusainknak, mint ahogy, felteszem, az önökéinek is. – Előrehajolt, és a tálban lévő gombák közül az egyiknek lecsippentette a kalapját, Albert pedig elmagyarázta a hallgatóságnak, hogy vált a „hiányzó tömeg” kozmikus jelenségből az Ellenség kézzelfogható bizonyítékává; és itt már abbahagytam a figyelést. Albert állandóan ezt szajkózza nekem. Már őrá sem szoktam figyelni. Egy dolog volt végighallgatni Ragyogás meséjét Tangens szörnyű útjáról. De amikor Albert elkezdte felvázolni a dolgok miértjét, a figyelmem egyszerűen elkalandozott. Mindjárt belevág a kilencdimenziós tér problematikájába és Mach hipotézisébe.

Így is tett. Ragyogás érdeklődve hallgatta. Én nem. Hátradőltem, intettem a pincérnőnek, hogy hozzon egy újabb „rakéta-üzemanyagot” – a szinte halálos fehér whiskyt, amellyel az Átjáró feltárói annak idején a szorongásaikat enyhítették –, és hagytam beszélni.

Hallgatni viszont nem hallgattam. Szerencsétlen Tangensre gondoltam, és több százezer évvel ezelőtti, balvégzetű útjára.

A szívem mélyén mindig is elfogult voltam vele szemben – habár ez nem egészen igaz. Ezek megint csak szavak. Pontatlanok! Nem is volt szívem, és persze nem is lehettem a mélyén elfogult. (Essie szokta mondani, hogy nem csinálhatok szombat estére „programot”, hiszen én magam vagyok a „program”. Ez egy kibernetikai vicc.) És a „mindig” sem pontos kifejezés, mert csak nagyjából harminc, vagy talán kimondhatom, harmincmillió éve tudok Tangensről. Azonban gyakran gondoltam rá, szimpatikusnak találtam, mert engem is lelőttek, és pontosan tudom, mit érezhetett.

Kortyintottam egyet a rakéta-üzemanyagból, és jóindulatúan végigpillantottam az asztal körül összegyűlt társaságon. A hallgatóság többi részét sokkal jobban lenyűgözte Albert és Ragyogás kozmológiai értekezése, mint engem, de nekik nem kellett együtt tölteniük Alberttel az elmúlt ötven (vagy ötvenmillió) évet. Ennyi idő alatt alaposan ki lehet ismerni egy programot. Ismertem a stílusát, és már azelőtt tudtam, mit akar mondani, mielőtt szóra nyitotta volna a száját. A hébe-hóba beszéd közben rám vetett ferde oldalpillantásainak is ismertem a jelentését. Tudat alatt szemrehányásokkal illetett engem, mert nem hagytam elmondani azt, amit szerinte fontos lett volna tudnom.

Békésen rámosolyogtam, hogy tudassam vele, megértem... És egy kicsit azért is, hogy éreztessem, én vagyok az egyetlen, aki eldönti, mikor és miről beszélhet.

Majd egy kéz finom érintését éreztem a tarkómon. Essie kezét. Élvezettel dőltem hátra, épp akkor, amikor Albert megint a szokásos módon rám pillantott, és azt mondta Ragyogásnak:

– Jól sejtem, hogy Audee Walthers III kísért el az idevezető úton?

Ez a kérdés felrázott. Essie felé fordultam, és odasúgtam neki:

– Nem is tudtam, hogy Audee is járt itt.

– Rengeteg dolog van, amit nem akarsz tudni a jelen lévő hús-vér emberekről – súgta Essie a fülembe. Lehelete csiklandozta a tarkómat; egyszerre lehetett kiérezni belőle a szeretetet és a szigorúságot. Essie akkor használja ezt a stílust, amikor úgy gondolja, hogy szokatlanul undok vagy ostoba vagy önfejű vagyok.

– Ó, istenem – kaptam a fejemhez. – Dane Metchnikov.

– Dane Metchnikov – bólintott – is itt van személyesen a Sziklán. Azzal a személlyel együtt, aki megmentette.

– Ó, istenem – ismételtem meg. Dane Metchnikov! Ő is részt vett azon a fekete lyukba tett expedíción, amely ötven hosszú évig terhelte a lelkiismeretemet. Ott hagytam őt és a többieket, köztük...

– Igen, Gelle-Klara Moynlin – suttogta Essie – jelen pillanatban a Central parkban tartózkodik.

A Central park valójában nem is park. Amikor Klarával még mindketten feltárók voltunk, csak tucatnyi eper-és narancsfából, valamint néhány bokorból állt.

A helyzet nem sokat változott. A kis mesterséges tavacska, amelyet csak Felső-tónak hívtunk, még mindig az aszteroida belső felszíne körül kanyargott. A növényzet ugyan sűrűbb volt, mint régen, de még így sem okozott gondot felfedeznem egy tucat embert a bokrok között. Közülük nyolcan vagy tízen öreg veteránok voltak, akik a Szikkadt Sziklán éltek, mindnyájan hús-vér emberek, akik úgy álltak a fák alatt, mint megannyi szobor. Néhányan a partira jöttek, akárcsak jómagam, csak éppen éltek, mögöttük pedig minden nehézség nélkül felfedeztem egy mozdulatlan eleven szobrot, Gelle-Klara Moynlint.

Semmit sem változott, legalábbis fizikailag.

Másrészt viszont csaknem véglegesen megváltozott. Nem volt egyedül. Két férfi között állt; ami még rosszabb, az egyiknek a kezét fogta, a másik pedig átölelte a vállát.

Ez önmagában is durva csapásként ért, mivel legutolsó emlékeim szerint én voltam az egyetlen ember, akitől szívesen vette, ha átölelte, vagy akinek a kezét szívesen fogta.

Eltartott egy pillanatig, mire felismertem, hogy akinek a kezét fogja, az Dane Metchnikov – végül is elég hosszú idő eltelt azóta, hogy nem láttam. A másikat egyáltalán nem ismertem. Magas volt, sudár, jóképű, és ha mindez nem volna elég, hogy utáljam, karját szeretetteljes megszokottsággal nyugtatta Klara vállán.

Fiatalkoromban, amikor néha beleszerettem ebbe vagy abba az emberbe, égett bennem a vágy, hogy teljesen megismerjem. Tökéletesen. Minden módon; és az egyik dolog egy álom volt. Arról fantáziáltam, hogy egyszer alva találom (bárki is volt a szerelmem abban a pillanatban), és képtelen vagyok felébreszteni; így odalopózom a kedvesemhez, aki alszik, és minden titkos dolgát átvizsgálom, anélkül hogy tudna róla. Meglesem, borotválja-e a hóna alját. Ellenőrzöm, milyen rendszerességgel ápolja a lábkörmeit. Belenézek az orrába és a fülébe – és mindezt úgy teszem, hogy ő nem tud róla, mert, habár sokszor felfedeztük már egymást, ez most egészen más. Akárcsak a legtöbb fantaziálásomat, vén analízisprogramom, Sigfrid von Ideg ezt is toleránsán, de nem túl helyeslően szemlélte; olyan jelentést tulajdonított neki, amely nem igazán nyerte el a tetszésemet. És mint a legtöbb álmomban, nem volt túl nagy élvezet, amikor meg is tehettem.

Most megtehetném. Klara úgy áll ott, mintha örökre kőbe vésték volna.

Essie is ott volt velem, hogy megnyugtasson, de ha megkérem, egy szó nélkül távozott volna. Egy szót sem szólt. Essie nem olyan. Csupán csendesen lebegett mögöttem, ahogy ott álltam, láthatatlanul a bitbirodalomban, és azt a nőt bámulta, akit életem nagy részén át gyászoltam.

Klara nagyon jól nézett ki. Első pillantásra nehéz volt elhinni, hogy valójában még nálam is öregebb – mondhatni, hat hónapot még Istenre is rávert. A születésnapom csaknem egybeesett az Átjáró felfedezésével, amelynek a századik évfordulóját ünnepeltük. Klara tizenöt évvel korábban látta meg a napvilágot.

Nem látszott rajta. Egy nappal sem tűnt öregebbnek.

Egy részét persze a Teljes Orvosinak köszönhette. Klara gazdag nő volt, és még azelőtt megengedhetett magának minden szövetpótlást és transzplantációt, hogy az ingyen elérhetővé vált volna mindenki számára. Sőt, mi több, harminc évet töltött egy fekete lyuk időcsapdájába zárva, ahol cserbenhagytam, hogy mentsem az életem – harminc éven keresztül kínzott miatta a bűntudat –, és a hosszú évek alatt az időtágulásnak köszönhetően mindössze másodperceket öregedett. Ha a születése óta eltelt időt nézzük, már jócskán túl járt a százon. Ha belső, biológiai óráját vesszük alapul, akkor viszont csak a hatvanas éveit taposta. És ha megnézzük, hogy nézett ki...

Úgy nézett ki, mint ahogy emlékeztem rá. Remekül.

Ott állt, ujjait összefűzve Dane Metchnikovéival. Fejét a felé a férfi felé fordította, aki a vállát ölelte. Szemöldöke éppolyan sötét és sűrű volt, mint régen, az arca Klara arca volt, amely miatt harminc éven át telesírtam a párnámat.

– Nehogy megijeszd, te átkozott Robin! – parancsolt rám Essie valahonnan a hátam mögül. Éppen idejében. Már azon voltam, hogy pont előtte materializálódom, nem gondolva arra, hogy ez a találkozás sokkal nehezebb lesz neki, mint nekem, és sokkal több időre van szüksége, hogy kezelni tudja a látványt.

– Akkor hát mi legyen? – kérdeztem, de közben nem vettem le a szemem hajdani szerelmemről.

– Akkor hát – komorodott el Essie – viselkedj normálisan, mint egy illedelmes emberi lény, rendben? Adj neki esélyt! Talán egy fa mögött kellene alakot öltened, és odasétálnod hozzá. Add meg neki az esélyt rá, hogy megláthasson, és felkészülhessen erre a minden bizonnyal megrázó találkozásra, mielőtt bármit is mondanál.

– De ez egy örökkévalóságig fog tartani!

– Már tart, te tökfej – jelentette ki határozottan Essie. – Különben is, séta közben mással is foglalkozhatsz. Nem figyelsz, mi? Nem tudod, hogy Cassata másolata éppen téged keres?

– A pokolba vele – feleltem szórakozottan. Olyan régóta figyeltem már rég elvesztett szerelmem arcát, hogy jelen pillanatban máshoz nem volt türelmem – vagy talán inkább nem volt agyam; jó néhány mikroszekundumot elvesztegettem, mire rájöttem, hogy minél tovább halogatom a beszélgetést, annál később hallhatom a hangját.

– Igazad van – mondtam vonakodva. – A legokosabb, ha találkozom azzal a csirkefogóval. Csak előbb itt hadd induljak el.

Egy gyümölcsök alatt roskadozó citromfa mögött hívtam elő a másolatomat, és elindítottam a párocska felé. Aztán beletörődve a megváltoztathatatlanba, követtem Essie-t vissza az Orsóba, ahol elmondása szerint Cassata várt rám.

Hosszú ideig fog tartani, mire a másolatom eléri Klarát, beszél hozzá, megvárja a válaszát – mindez sok-sok milliszekundumot vesz majd igénybe. Kétségbeesetten vágytam rá, hogy lerövidítsem ezt az időt, hiszen hogy is tudnék nyugodtan várni?

És kétségbeesetten vágytam arra is, hogy megnyújtsam. Mert hiszen mit is mondhatnék neki?

Julio Cassata elterelte a figyelmemet erről a – hogy is mondta Essie? –, erről a zavaros helyzetről. Ebben jó volt. Mint amikor egy szúnyogcsípés egy pillanatra eltereli a figyelmet a fogfájásról. Sohasem kellemes elterelés, de legalább elterelés.

A Kék Pokolban akadtunk rá. Essie megszorította a karom, és szélesen elmosolyodott. Cassata egy apró asztal mögött ült, előtte egy pohár ital, és egy fiatal nőt fogdosott, akit még soha életemben nem láttam.

Nem is nézhettem sokáig, mert amint Cassata felfedezett minket, megváltoztatott mindent. A bulizok, a lány, de még a Kék Pokol is eltűnt; ott álltunk a JAWS műholdján berendezett irodájában. Haját megfésülte, egyenruhagallérja begombolódott, és máris jeges pillantással méregetett minket acél íróasztala mögül. Két, fémesen csillogó székre mutatott.

– Üljenek le! – parancsolta.

– Térjen a tárgyra, Julio! – jelentette ki tárgyilagosan Essie. – Beszélni akart velünk, rendben van, most beszélhetünk. De nem itt. Ez a hely túl ocsmány.

Cassata úgy nézett rá, mint ahogy egy dandárparancsnok szokott egy egyszerű alhadnagyra. Majd elhatározta, hogy eljátssza a jó fiút.

– Ahol csak akarja, drágaságom. Válasszon!

Essie elhúzta az orrát. Rám nézett, tétovázott egy pillanatig, majd kitörölte az irodát. Helyette máris az Igaz Szerelem fedélzetén találtuk magunkat, ahol a díványok és a bár mellett még kellemes, halk zeneszó is körülvett bennünket.

– Igen – bólintott helyeslően Cassata, és elismerően körülnézett. – Ez valóban sokkal jobb. Nagyon szép itt maguknál. Nem bánják, ha kiszolgálom magam? – és meg sem várva a válaszunkat, a bár felé vette az irányt.

– Hagyjuk a tökölést! – vágott közbe Essie. – Fogjuk rövidre, Julio! Embargó alá vonta a hajónkat. Miért?

– Csak átmeneti kellemetlenség, drágám – kacsintott rá Cassata, miközben kitöltött magának egy pohár Chivast tisztán. – Csak biztos akartam lenni benne, hogy alkalmunk nyílik beszélgetni.

Még egy ellenidegesítő is képes idegesíteni az embert.

– Akkor beszéljünk! – mondtam. Essie gyors, figyelmeztető pillantást vetett rám, mert hallotta a hangomon, hogy semmi jót nem ígér. De nem veszítettem el az önuralmamat. Semmi kedvem nem volt Julio Cassatával beszélni.

Néhány ember azt hiszi, hogy a letárolt emberek nem izgatják fel magukat, vagy nem dühödnek fel, hiszen csak egy programban tárolt adatok vagyunk. Ez nem igaz. Legalábbis számomra nem igaz, különösen nem most. Egy érzelmi hullámvasúton utaztam – először is ott volt a parti; felhúzott és egyben elszomorított Tangens szörnyű útjának története; Klárával kapcsolatos érzelmeim pedig százfelé szaggattak. Nem voltam abban az állapotban, hogy élvezzem Cassatával a csevegést.

Persze, ritkán élvezem Cassatával a beszélgetést. Nem látom be, miért élvezné bárki is. Fő társalgási erényei közé tartoznak a parancsolgatások és sértések; nem társalog, hanem tényeket közöl. Nem változott. Nagyot kortyolt a scotchból, rám nézett és megszólalt:

– Maga egy istencsapása, Broadhead.

Ez nem volt valami biztató megjegyzés. Essie, aki éppen Mai-Tait kevert nekem, megrándult, és félúton csaknem kiöntötte. Nyugtalanul figyelt. Essie-nek az az alapelve, hogy magára vállalja a küzdelmet, ha már semmiképpen nem tudjuk elkerülni. Azt hiszi, túlságosan felizgatom magam, ha kiabálok.

De ez alkalommal bolonddá tettem. Udvariasan válaszoltam.

– Bocsánatot kérek, ha kellemetlenséget okoztam, Julio. Volna olyan kedves, és elmondaná, mi az alapja ennek a kijelentésnek?

Micsoda elképesztő önuralomról tettem tanúbizonyságot! Sokkal nagyobbról, mint amilyent ez a bugris megérdemelt. Sokkal nagyobbról, mint amiről tanúságot tettem volna, ha az utolsó percben nem jöttem volna rá, hogy ezt az embert szánni kell.

Arra jöttem rá, hogy halálra van ítélve.

Julio Cassata tábornokkal távolra nyúlik vissza a történetünk – hasztalan lett volna ezt az időt években mérni; az órák másképp járnak, ha az ember a gigabit időben létezik. Sokszor találkoztunk, és én egyik alkalommal sem örültem.

Ő maga nem volt letárolt személyiség. Vagyis általában nem volt az. Mint a legtöbb hús-vér ember, amikor sürgős dolga akad velünk, letároltakkal, ő is másolatot készített, és azt küldte el maga helyett, hogy beszéljen velünk. Ez nem ugyanaz volt, mintha valós időben, szemtől szemben álltunk volna egymással, de a különbség csupán lélektani volt. Vagyis fájdalmasan lélektani. Cassata betáplálja magát egy letárolt intelligenciába, és eljön minket meglátogatni – amikor csak beszélni akar velünk vagy velem. Aztán elmondja, amit el akar, meghallgatja, amit válaszolunk neki, és éppen olyan jól képes beszélgetni testetlen bitkötegek formájában a bitbirodalomban, mintha ő és én hús-vér emberként ülnénk egy asztal mellett – nem, nem pont olyan jól; sokkal gördülékenyebben, legalábbis abból a szempontból, hogy ez a beszélgetés követhetetlen sebességgel zajlott. Majd az igazi Julio visszahívja a másolat Juliót, és végighallgatja, amint az elmeséli a történteket.

Ez így őszinte, és teljesen fájdalommentes. Ráadásul nagyon hatékony. A fájdalom csak később jön.

A másolat azt kérdezi, amit az igazi, hús-vér Cassata is kérdezne, ellenzi, amit ő is ellenezne, azt mondja, amit ő mondana – és természetesen azért tesz így, mert ő Cassata. Nem olyan ez, mintha követet küldene maga helyett, ő pedig vár a válaszra, mert még a legjobb követnek is, feltéve, hogy egy követ pontosan úgy végre tudja hajtani a feladatot, mint egy másolat, nagyon sok idejébe telik. A másolatoknak néhány másodpercbe telt, ha a megbeszélés helyszíne bolygóközi távolságra volt – vagy többe, ha az a személy, akivel a hús-vér ember beszélni akar, a galaxis másik végében tartózkodik. Mielőtt az élő embernek lehetősége lenne végiggondolnia, hogyan is zajlik a megbeszélés, a másolat már vissza is tér, és töviről hegyire mindent elmesél.

Ez volt a dolog jó oldala.

Aztán persze ott az a rész, amelyik az egyetlen rossz, hogy mi történjen a másolattal, miután ellátta a feladatát.

Persze ott lehet hagyni a letároltak között. A bitbirodalomban rengetegen elférnek, eggyel több vagy kevesebb nem számít. De egyeseket zavar, hogy saját másolatai léteznek körülötte. És különösen zavarja a Cassata-féléket. Mivel katona, katonásan gondolkodik. Egy letárolt másolat, amely mindenről tud, amiről ő, nem csak egy szimpla elvarratlan szál. Hanem biztonsági kockázat. Valaki még rátalál, és kérdezgetni kezdi! Megfenyegeti! (Vajon mivel?) Megkínozza! (Hogyan?) Tűzbe tartja a lábát (ha lenne lába) – hát pontosan el sem tudom képzelni, mit forgat Julio Cassata az agyában, és istennek hála, hogy nem kísértenek naponta efféle gondok.

Persze ez az egész kissé ostobán hangzik, de a másolatok Cassata tulajdonai, és ha arra gondol, hogy valamilyen képzelt ellenség majd rájuk talál, és megpróbálja kiszedni belőlük a szolgálati titkait, akkor nem fog habozni. Ő a JAWS, az Egyesült Orgyilkosfigyelő egyik parancsnoka. Ő irányítja a védekezés legfontosabb részét, amely abban az esetben lép életbe, ha az Orgyilkosok elhagynák a kugelblitzet. Ezért ha beszélgetni akar egy távoli személlyel, ezt szinte naponta meg kell tennie, tehát több száz, ne adj’ isten, több ezer Julio Cassata tábornok létezik letárolva.

Ezért nem vesződik a tárolással. Egyszerűen megöli őket.

Legalábbis ezt érzi maga Cassata. Amikor megöli a másolatát, mintha az ikertestvérét végezné ki.

És ami még szörnyűbbé teszi az egészet, az az, hogy maga a másolat – mármint ő maga – is tudta, mi fog történni. És ez időnként a beszélgetésünkre is ráveti a másolatát.

Épp ezért nem téptem a szemtelensége miatt szimulált véres darabokra Julio Cassatát. Éppen annyira meglepődött, mint Essie.

– Jól érzi magát? – kérdezte, miközben kicsomagolt egy friss szivart.

Hogy „jól éreztem” volna magam? Nem volt túl pontos a diagnózis, mivel abban a pillanatban arra gondoltam, milyen közel jutott a másolatom Klarához, és vajon hogy fog reagálni, amikor megpillantja, de erről nem állt szándékomban Julio Cassatának is beszámolni. Ezért csak ennyit feleltem:

– Akkor fogom magam igazán jól érezni, ha végre felfedi előttem, mire is megy ki ez az egész beszélgetés.

Egész udvarias voltam, de Cassata soha életében nem követte azt a szokást, miszerint az udvariasságot illik udvariassággal viszonozni. Fogával leharapta szivarja végét, és az apró, undorító dohánydarabkát egyszerűen a padlóra köpte, miközben óvatosan figyelt. Aztán azt mondta:

– Broadhead, maga nem annyira fontos személy, mint amilyennek képzeli magát. – Továbbra is udvariasan mosolyogtam, bár kezdtem begurulni. Cassata folytatta: – Azt képzeli, csak maga miatt rendeltünk el felszállási tilalmat. Ebben téved. Tudja, az a hícsí hajó egyenesen a magból érkezett.

Ezt nem tudtam. De azt sem, ez mennyiben változtatta meg a fennálló helyzetet.

– Ez bizalmas információ, Broadhead – dörmögte Cassata. – Azok a hícsí ősök még az anyjukat is kibeszélnék. Először a JAWS-nak kellett volna jelentést tenniük!

– Igen – bólintottam. – Nagyon is érthető, hogy a félmillió éve történteket fontos katonai titokká minősítették.

– Nem arról van szó, ami félmillió évvel ezelőtt történt! Mindent tudnak a jelenlegi készültségi állapotunkról a magnál! És ott eleven hícsík is élnek, ráadásul az a Walthers fiú is, aki bent volt, és a saját szemével győződött meg a dolgok állásáról.

Sóhajtottam egy nagyot. Meg akartam kérdezni tőle, vajon ki elől titkolja ezeket az értesüléseit. De ezzel csak elnyújtottam volna a régi vitánkat, és már belefáradtam, hogy Cassatával vitatkozzam. Ezért, továbbra is udvariasan, csupán ennyit feleltem:

– Azt mondta, hogy istencsapása vagyok, én pedig nem értem, mi köze van ehhez egy hícsí hajónak.

Ekkorra már életet pöfékelt a szivarjába.

– Semmi – fújta az arcomba a füstöt. – Ez teljesen különálló ügy. A hajó miatt jöttem, de meg akartam ragadni az alkalmat, hogy felszólítsam, álljon félre az útból.

– Álljak félre? Honnan? Miért? – kérdeztem, miközben éreztem, hogy Essie nyugtalanul fészkelődik mellettem, mert már belefáradt, hogy az önuralmamat csodálja, és csak nehezen tudta megőrizni a sajátját.

– Mert maga civil – magyarázta Cassata. – Beleszól a JAWS működésébe. Csak avatkozzon be, és az események elérik azt a pontot, amikor már nem tűrhetjük tovább egy civil okvetetlenkedését.

Hirtelen derengeni kezdett, mi zavarja Cassatát. Essie-re mosolyogtam, hogy megnyugtassam, nincs szándékomban darabokra tépni ezt az önfejű tábornokot. Valóban nem állt szándékomban – legalábbis egyelőre.

– A hadmozdulatok nem zajlottak zavartalanul – találgattam.

– Hát ezt meg ki árulta el magának? – köhögött szivarfüstöt köpködve a meglepetéstől Cassata.

– Ez nyilvánvaló – vontam meg a vállam. – Ha az emberei sikerrel vennének minden akadályt, a PR-szakemberei elárasztották volna az egész médiát színes képekkel. Maga sem dicsekszik, tehát nincs semmi dicsekednivalója. Tehát azoktól akarja távol tartani a titkokat, akik a maga számláit fizetik. Például tőlem.

– Okoskodó idióta – vicsorgott rám. – Ha ebből bármi is kiszivárog, személyesen fogom ellátni a baját.

– És mégis ezt hogy képzeli?

Már újra önmaga volt, katonás, fényes sárgaréz, beleértve az agyát is.

– Első lépésként – közölte – azonnal bevonom a JAWS engedélyét.

Ez már Essie-nek is sok volt.

– Julio – csikorogta. – Megőrült vagy mi? Csillapítóan megfogtam a kezét, majd komolyan megszólaltam:

– Julio, jelen pillanatban rengeteg minden foglalkoztat, de a JAWS nincs köztük. Vagyis nem ez a legfontosabb gondom. A közeljövőben nem állt szándékomban a JAWS emberei közül egynek sem akadályozni a munkáját... Egészen addig, amíg fel nem bukkant az arrogáns parancsaival. De most már kötelességemnek érzem, hogy átvizsgáljak mindent, amit a JAWS csinál.

– Le fogom tartóztatni! – bömbölte.

Kezdtem magam egész jól érezni.

– Nem, nem fog. Nincs felhatalmazása. És hatalma sincs. Az intézet ugyanis az enyém.

Ez egy pillanatra gondolkodásra késztette. A Naprendszeren Kívüli Kutatásokkal Foglalkozó Broadhead Intézet volt az egyik legjobb ötletem az életemben. Már réges-rég megalapítottam, de akkoriban egész más okok miatt – nos, az igazat megvallva, az okoknak legalább a fele adózási ok volt. De az alapítás jól sikerült. Az alapszabályban rögzítettem, hogy csaknem mindenhez joguk van a Naprendszeren kívül, és voltam annyira elővigyázatos, hogy az igazgatótanácsot olyan emberekkel tömtem teli, akik azt csinálják, amit mondok nekik.

– Már hogyne lenne hozzá hatalmam! Ez parancs.

Elgondolkodva figyeltem az arcát egy darabig, majd megszólaltam:

– Albert? – Albert azonnal felbukkant, a pipája fölött pislogott rám. – Küldj el a nevemben egy üzenetet! – utasítottam. – Az intézet minden osztályának hagyd meg, lehetőleg egyszerre, hogy azonnal szakítsanak meg minden kapcsolatot az Egyesült Orgyilkosfigyelőkkel, és tiltsanak le minden hozzáférést az adatainkhoz a JAWS részéről. Indoklás: Julio Cassata, a JAWS tábornokának közvetlen parancsa.

Cassatának kidülledt a szeme.

– Na! Várjon egy kicsit, Broadhead! – morogta.

– Akar netán hozzáfűzni valamit? – fordultam felé udvariasan.

– Ezt nem teheti! – Verejtékezett. A hangja is mókásan megváltozott: egyszerre hízelgett és fenyegetett. – Ebben a játékban egy oldalon állunk! Az Ellenség mindannyiunkat fenyeget!

– De miért, Julio? – kérdeztem vissza. – Örülök, hogy ezt éppen a maga szájából hallom. Már azt gondoltam, hogy ők a maga személyes tulajdona. Ne aggódjon. Eszem ágában sincs leállítani az intézetet. Továbbra is teszi majd a dolgát; a megfigyelőhajók folytatják a felderítést; tovább folytatjuk az adatok begyűjtését az Ellenségről. Csakhogy ezeket az adatokat nem bocsátjuk a JAWS rendelkezésére. Nos. Elküldje Albert az üzenetet, vagy sem?

Cassata leverte szivarja végéről a hamut, és egy pillanatig levertnek látszott.

– Ne... – mormolta aztán.

– Hogy mondta? Nem hallottam tisztán.

– Ne! – rázta meg kétségbeesetten a fejét a másolat. – Ő iszonyatosan dühös lesz.

De azt mondta, hogy ő, és az egyetlen ő, akire gondolhatott, a hús-vér Cassata tábornok volt. Vagyis természetesen ő maga.

– Azt mondta, ő – mondtam Essie-nek, miután Cassata mogorván távozott.

– Egyetértek abban, hogy ez fölöttébb érdekes – bólintott Essie komolyan. – A másolat Julio külön személyiségként gondol az igazi Julióra.

– Kezd skizofrén lenni?

– Kezd beijedni – javított ki. – Most kezdi felismerni, hogy nincs sok ideje hátra. Szegény kis ember. – Majd félénken hozzátette: – Kedves Robin. A gondolataid most egészen máshol járnak...

Nem helyeseltem, mert nem vallott volna udvarias viselkedésre; de nem is tagadtam, mert megfelelt az igazságnak. Mialatt Julio Cassatával vitatkoztunk, lopva néhány pillantást vetettem a Central parkra. A másolatom végre odaért Klarához, és köszönt, ő pedig épp most kezdett bele, hogy „Robin! Mekkora öröm, hogy ú...”

– ... de javasolhatnék valamit?

– Persze hogy javasolhatnál. – Elszégyelltem magam. Ha volnának vérereim, amelyek bepirosítják az arcomat (na és persze igazi arcom, amely elpirulhatna), akkor talán el is pirultam volna. Talán így is megtörtént.

– Akkor azt javaslom – folytatta Essie –, vedd könnyedén.

– Hát persze – bólintottam. Csaknem minden javaslatára úgy válaszoltam volna, hogy „hát persze”. – És most, ha nem bánod, szeretnék... Ó...

– Tudom, mit szeretnél. Csak azzal van némi gondod, hogy más időskála szerint léteztek, ugye? Ezért nincs is okod a sietségre. Nem beszélgethetnénk előtte egy kicsit?

Egy pillanatig csendben ültem. (Klara épp kimondta, hogy „... jra”, és belekezdett abba, hogy „látlak!”.) Egészen zavarba jöttem. Nem könnyű rávenni egy asszonyt, hogy beszéljen egy másikkal, és engem mindig is nyugtalanított, amikor együtt láttam Essie-t, a feleségemet, és régen elveszített szerelmemet, Gelle-Klara Moynlint.

Másfelől viszont Essie-nek teljesen igaza volt. Egyáltalán nem kellett sietnem. Miközben engem nézett, szeretetet és gondoskodást láttam az arcán.

– Ugye, számodra ez kínos helyzet, kedves Robin?

– Nagyon szeretlek, Essie – mondtam, mert az adott helyzetben ezt gondoltam az egyedüli hasznos dolognak.

De nem viszonozta szerelmes pillantásomat, inkább dühösnek látszott.

– Igen, hát persze – vont vállat. – Ne térj el a témától. Szeretsz, én is szeretlek, efelől egyikünknek sincs semmilyen kétsége; de ez beszélgetésünk szempontjából lényegtelen. Meg kell beszélnünk, hogyan érzel egy szintén gyönyörű nő, Gelle-Klara Moynlin iránt, akit szintén szeretsz, és ebből miféle bonyodalmak származhatnak.

Amikor Essie végre kimondta, sokkal szörnyűbben hangzott, mint azt korábban elképzeltem. És egyáltalán nem éreztem magam jobban tőle.

– Már milliószor megbeszéltük! – panaszkodtam.

– Akkor miért ne beszélhetnénk róla még egymilliószor? Helyezd magad kényelembe, kedves Robin. Még legalább tizenöt, de az is lehet, hogy tizennyolc milliszekundumba is belekerülhet, mire Klara kimondja, hogy menynyire örül a veled való találkozásnak. így hát mi ketten beszélgethetünk, feltéve, ha te is akarod.

Végiggondoltam és feladtam.

– Miért is ne? – mondtam, és valóban nem volt megfelelő okom rá, hogy ne tegyem.

Mint ahogy arra sem, hogy ne helyezzem magam kényelembe. Mint ahogy azt Essie is mondta, már sokszor megbeszéltük ezt, éjszakákon át, sőt nemegyszer még a rá következő napba is belenyúlóan. Ez már régen történt – másodpercek milliárdjával ezelőtt –, és az igazi, a hús-vér Essie-vel beszélgettünk. (Persze akkor még én is hús-vér voltam.) Akkor még friss házasok voltunk. A házunk tornácán ültünk, a Tappan-tengeren suhanó vitorlásokat néztük, és könnyedén, szeretetteljesen beszélgettünk.

Nyilvánvalóan Essie is éppen olyan tisztán emlékezett erre, mint én, mert amikor elhatározta, hogy kényelmes környezetet teremt a beszélgetéshez, éppen ezt a képet varázsolta körénk. Ó, nem voltunk „igazán” ott – de meg tudnák magyarázni, mit is jelent ez a szó valójában: „igazán”? Láttam a vitorlásokat, és bőrömet csiklandozta az esti, langyos szél.

– Nagyon szép – dicsértem meg, miközben éreztem, hogy kezdek megnyugodni. – Még a testtelen létnek is megvannak a maga előnyei.

Essie morgott, ezzel jelezve egyetértését. Szeretetteljesen végigpillantott régi otthonunkon, és megszólalt:

– Utoljára éppen teáztunk. Nem kívánsz most valami erősebbet, Robin?

– Brandyt és gyömbért – jelentettem ki, és egy pillanat múlva hűséges öreg szolgálónk, Marchesa tűnt fel, kezében egy tálcával. Elgondolkozva nagyot kortyoltam a poharamból.

Olyan sokáig hallgattam, hogy Essie türelme elfogyott.

– Akkor vágjunk bele, kedves Robin! Mi jár a fejedben? Félsz beszélni Klarával?

– Nem! Illetve – nyeltem vissza gyorsan feltörő ingerültségemet – nem erről van szó. Már beszéltünk, akkor, amikor Wannal együtt megjelentek a hícsí hajóval.

– Ez igaz – helyeselt Essie diplomatikusan.

– Nem, de tényleg! Ez a része a dolognak teljesen rendben van. A legtöbb dolgot tisztáztuk. Nem tartok attól, hogy a szememre hányja, hogy otthagytam egy fekete lyukban, ha erre gondolsz.

Essie visszaült, és komoly tekintettel vizsgálgatni kezdett.

– Amit én gondolok, Robin – mondta türelmesen –, az egyáltalán nem fontos. Amire te gondolsz, azt kell kiderítenünk. Ha nem attól félsz, hogy találkoznod kell Klarával, akkor mi aggaszt? Attól tartasz, hogy mi ketten kikaparjuk egymás szemét? Ez nem történhet meg, Robin! Még akkor sem, ha eltekintünk attól az apró technikai nehézségtől, hogy neki van teste, én meg csupán lélek vagyok.

– Nem, egyáltalán nem ettől tartok. Nem az aggaszt, hogy találkoztok... Vagyis nem egészen.

– Aha! És nem egészen?

– Nos... Mi van akkor, ha összefut az igazi Essie-vel? Hordozható Essie egy pillanatig némán meredt rám, majd elgondolkozva belekortyolt az italába.

– Az igazi Essie, mi?

– Csak futó gondolat volt – mentegetőztem.

– Értem én. De még jobban szeretném megérteni. Azt akarod megtudni, hogy az igazi Essie feltűnhet-e Szikkadt Sziklán? – érdeklődött.

Végiggondoltam ezt a lehetőséget. Nem pontosan erre gondoltam. Egyáltalán nem akartam elmondani... persze, ahogy azt az öreg Sigfrid von Ideg sokszor megjegyezte, azok a dolgok mondják a legtöbbet, amelyekről azt mondom, hogy nem akarom elmondani őket.

És való igaz, volt egy igazán érzékeny, kényes dolog itt. Hordozható Essie csak másolat. Az igazi Essie, a hús-vér Essie még él, és jól érzi magát.

Ő is csak ember. És a Teljes Orvosiból kifolyólag az évek úgy múlnak el fölötte, hogy nem csupán nő, hanem igen vonzó, szexi, normális teremtés.

És egyben a feleségem is. (Jobban mondva a feleségem volt.)

Egy olyan férfi felesége, akinek nincs teste, amit megoszthatna vele, vagy ahogy mondani szokás, nem élvezheti a házastársi örömöket.

Ez már éppen elég szűnni nem akaró gyötrelem, amelyhez hozzáadódnak még azok, amelyekről Sigfrid (és Albert és Hordozható Essie és csaknem mindenki, akit ismerek) azt mondják, hogy ne törődjem velük. A tanácsaik nem túl jók; legalábbis nem tudok a dolgon segíteni. De van még más is. Hús-vér Essie pontos másolata Hordozható Essie-nek, illetve pontosabban ő az eredetije a pontos másolatnak, Hordozható Essie-nek, aki hűséges feleségem, szeretőm, tanácsadóm, barátom, bizalmasam a bitbirodalomban.

Így hát elég jól ismerem. És ami még rosszabb, ő még jobban ismer engem, mert ő nem csupán azon dolgok összessége, amelyeket felsoroltam, hanem egyben, nos, egyszer ki kell mondanom, egyben a teremtőm is.

Mivel Essie, akit bizonyos körökben csak dr. S. Ya. Lavorovna-Broadheadként ismertek, egyike a világ legtekintélyesebb adattárolási szakembereinek, és ő írta programjaink nagy részét is. Amikor azt mondtam, hogy a másolat pontos, akkor úgy értettem, hogy hajszálpontos. Essie gyakran frissíti magát – úgy értem, hogy az igazi Essie időről időre ellátja Hordozható Essie-t a legfrissebb adatokkal, hogy biztosan pontos másolata maradjon a valódinak. Ezért az én kis Hordozható Essie-met nem lehet megkülönböztetni az igazi, hús-vér Essie-től...

De az igazi Essie-t nem láthatom. Nem bírom elviselni.

Az okot nevezzék, ahogy akarják. Tapintatnak. Szerető gondoskodásnak. Dilinek. Bármi is az, kész vagyok elfogadni a tényt, hogy jobb, ha nem találkozom szeretett feleségem hús-vér eredetijével. Nagyon is világos elképzeléseim voltak, miket tudnék meg, ha mégis találkoznánk. A jelen körülmények között biztosan beenged hébe-hóba egy szeretőt az ágyába. Vagy ha nem, akkor bolondabb, mint képzelem.

Ezt a tényt hajlandó vagyok elfogadni. Még azt is elismerem, hogy tisztességes. Tudni viszont nem akarok róla.

Ezért a következőket mondtam Hordozható Essie-nek:

– Nem. Nem hinném, hogy a hús-vér Essie elég féltékeny lenne ahhoz, hogy érdekelje, ha itt lenne, és ezt Klaráról sem tudom elképzelni, és különben sem akarom tudni, hol van és mit csinál most éppen Essie... még azt sem, hogy mit nem. – Majd amikor láttam, hogy Hordozható Essie szóra nyitja a száját, még hozzátettem: – Ezért ne is számolj be arról, hogy jelenleg mivel foglalkozik, még akkor sem, ha valami olyasmivel, amiről szívesen hallanék. Egyáltalán ne szólj egy szót sem.

Essie elgondolkozott. Ismét belekortyolt az italába, és olyan arcot vágott, mintha egy fonalat követve próbálna kitalálni az elmém processzorlabirintusából. Majd vállat vont.

– Rendben, elfogadom, amit mondasz – jelentette ki. – Jelen pillanatban nem ez aggaszt. De akkor micsoda? Az fúrja az oldaladat, hogy merre járt Klara Moynlin az elmúlt évek alatt, és miért van vele Dane Metchnikov?

Felpillantottam.

– Hát igen, kicsit elcsodálkoztam...

– Nem kell rajta csodálkoznod! Ez egész egyszerű. Klara, miután találkozott veled, el akart utazni. Mindegy, hogy hová, csak el. Hosszú ideig utazgatott, és sok helyen járt. Végül egész messzire eljutott. Visszament a fekete lyukhoz, amelyből kimentették, és megmentette a csapat többi tagját... Beleértve Metchnikovot.

– Ó – mondtam.

Ez valamiért nem nyugtatta meg Essie-t. Bosszús pillantást vetett rám, majd kimérten folytatta:

– Azt hiszem, igazat mondasz, Robin. Nem Klara jár a te fejedben. Bár semmi kétség, mostanában nagyon rossz a kedved. Nem mondanád el mégis őszintén, mi bánt?

– Ha te sem jöttél rá, akkor én honnan tudhatnám? – csattantam fel hirtelen.

– Ez azt jelenti – sóhajtott fel –, hogy mint programozó, kedvezőbb helyzetben vagyok. Átvizsgáljam a programodat, kijavítsam benne a hibákat, és újra jókedvre derítselek?

– Nem!

– Nem – értett velem egyet –, hát persze hogy nem. A legmesszebb menően egyetértek azzal, hogy a jó öreg Robinette Broadhead-programot úgy kell hagyni, ahogy van. Marad a hibakeresés régi, bevált módja. Beszélj! Beszéld ki magadból, Robin! Beszélj ki magadból mindent! Mondd ki az első szót, amely az eszedbe jut, mintha csak az öreg Sigfrid von Ideg ülne helyettem veled szemben.

Nagy levegőt vettem, és kiejtettem a számon a szót, amit olyan régóta igyekeztem kerülni.

– Halandóság – leheltem alig hallhatóan.

Néhány ezer milliszekundummal később a Central parkban álltam, és Gelle-Klara Moynlint figyeltem, ahogy ellép a társaságától, és a másolatom felé indul, és azon tűnődtem, miért éppen a halandóságot említettem.

Egyáltalán nem állt szándékomban. Nem akartam arról a hosszú, önmagába visszatérő beszélgetésről sem beszámolni, amely ezután következett, mert noha én is halandó voltam valamikor, nem szívesen beszélek róla. Nem vezetett sehova. Nem is volt hova vezetnie. Nem volt rá okom, hogy a halállal törődjem, mert – mint arra Essie bölcsen rámutatott – hogy halhatna meg az, aki már amúgy is halott?

Mókás gondolat, mégsem hangolt jobb kedvre.

Az sem, ahogy Klarát kellett figyelnem, így hát más szórakozás után néztem, mialatt arra vártam, hogy Klara vagy a másolatom a maga gleccserlassúságú módján mondjon valami érdekeset. Számomra friss hír volt, hogy Audee Walthers III a Sziklán tartózkodik, ezért elindultam, hogy megkeressem.

Ez sem volt sokkal jobb ötlet.

Valóban itt volt, vagyis majdnem. Mivel hús-vér volt, éppen most érkezett meg. Ezekben a pillanatokban kötött ki, és nem volt túl érdekes elnézni, ahogy lassan, f-o-k-o-z-a-t-o-s-a-n kimászik a dokkolónyíláson át a landolófedélzetre.

Hogy a holt időt némi beszélgetéssel töltsem ki, így szóltam Essie-hez:

– Egy cseppet sem változott. – És tényleg nem. Ugyanaz a békaarcú, biztos, megbízható tekintetű ember állt előttem, akit harminc-egynéhány évvel ezelőtt megismertem.

– Persze, mert a magban volt – közölte Essie, de még csak rá sem pillantott. Rám nézett, feltételezhetően azért, hogy kitalálja, mi zajlik bennem, és a lehetőségekhez mérten megpróbáljon felvidítani. Egy pillanatig nem voltam benne biztos, melyikünkre gondol, amikor még hozzátette: – Szegény fickó.

Erre csak egy diplomatikus morgással feleltem. Még mások is voltak ott; hús-vér emberek is, akik kíváncsian figyelték a hajót, amely olyan helyen járt, ahova csak kevés embert szállító hajó merészkedett önszántából. Őket és Audee-t nézni éppen olyan izgalmas volt, mint egy mohatelep növését bámulni, és újra elfogott a nyugtalanság. Nem Audee körül forogtak a gondolataim. Klara járt az eszemben. Essie járt az eszemben. Julio Cassata járt az eszemben, és legfőképpen saját bizonytalan, kényelmetlen, odabent érzett nyugtalanságom járt az eszemben. A szobrok között állni nem volt valami felemelő.

– Bárcsak hallhatnám a történetét! – sóhajtottam fel.

– Mire vársz? Gyere! – hívott Essie.

– Micsoda? Ja, úgy érted, hogy indítsak el egy másolatot, amikor kimászik...

– Nem másolatra gondoltam, te lüke. Nem látod? Tobozt visel. Semmi kétség, hogy a tobozban egy ős van. Igaz, nem hús-vér élőlény, hanem letárolt intelligencia, majdnem olyan jó, mint te meg én. Miért nem kérdezed meg őt?

– Micsoda eszed van neked, Essie – bámultam szeretetteljesen a szerelmemre. – Imádni való vagy. – Ezzel megindultam a toboz felé. Tényleg égtem a vágytól, hogy megtudjam, mi történt Audee-val, amióta elhagyott minket. Csaknem annyira akartam tudni – akartam, nagyon is akartam –, mint azt, hogy mi is aggaszt valójában.

7.

A MAGBAN

Nagyon is jó okom volt arra, hogy meghallgassam Audee magba vezető útjának a történetét.

Egy hús-vér ember következetesen egyirányú nézőpontjából talán ez sem tűnik másnak, mint újabb átkozott kitérőnek. Következetesnek mondtam, és talán az is. De én nem vagyok ilyen. Több mindent, talán tucatnyi cselekvést is tudok végezni párhuzamosan egy átlagos milliszekundum alatt, és erre az adottságomra a jelen helyzetben szükségem is volt.

Biztos vagyok benne, hogy Audee tudott a párhuzamosságról, amikor önként jelentkezett egy, a magba visszainduló hícsí hajó fedélzetére. Bár, az elképzelhető, hogy nem gondolt bele mélyen. Bár ha másként nem is, felületesen tájékozódnia kellett arról, mibe is vágott bele. Éppen itt a párhuzamosság: bárhogyan végződik is, kétségtelenül úgy gondolta, jobb, ha elrendezi az életét. Audee élete csaknem annyira kusza volt két szerelmével, mint az enyém.

Ezért Audee vállalta a kockázatot, és belevágott. Magával vitte közös barátunkat, Janie Yee-xinget is, egyik szerelmét. De, mint azt látni fogják, kapcsolatuk nem tartott sokáig.

Szakmája szerint Audee pilóta volt. Méghozzá szenvedélyes pilóta. Légitesteket irányított a Vénuszon, ultrakönnyű gépeket a Földön, siklókat vezetett az Átjáróra, magángépeket Peggy Földjén, de irányított hosszújáratú csillagközi hajókat is szerte a kozmoszban. Audee szemszögéből nézve az egyik hícsí hajó olyan volt, mint a másik, és nem kételkedett benne, hogy mindegyikkel elboldogul. – Beállíthatom az útvonalat? – kérdezte Kapitányt, a hícsít, mert úgy akart a fedélzetre lépni, hogy mindenki lássa, kész elvégezni bármilyen munkát.

Kapitány is készségesnek akart mutatkozni, ezért egy udvarias kézmozdulattal elhessegette a pilótát a helyéről, és a megüresedett ülést felajánlotta Audee-nak.

A hícsí ülések olyanok számára készültek, akik tobozt viselnek a lábuk között. Az embereknél ez nem igazán szokás, ezért az eredeti hícsí ülések fölé szalmafonatot feszítettek ki, így téve őket az emberek számára elfogadhatóvá. Persze ezen az ülésen nyoma sem volt ilyesminek.

Audee nem akarta azzal kezdeni, hogy panaszkodik. Próbált a lehető legkényelmesebben elhelyezkedni. Leeresztette a fenekét a V tetejére, leolvasta a pályabeállításokat, és a már megszokott módon beállította a pályaválasztó kerekeket. Ehhez erőre volt szüksége. Audee-nak már egy ideje nem kellett ezzel foglalkoznia; a Földön épült hajókat könnyebb volt irányítani. Úgy gondolta, beszélgetésbe elegyedik, ezért azt lihegte:

– Néhány régi motoros nem egészen értette ezeket a kerekeket.

– Igen? – kérdezett vissza Kapitány udvariasan. – Mi a probléma velük?

– Nos, miért olyan nehéz elforgatni őket? Kapitány zavartan pillantott a legénység egyik nőtagjára, majd visszafordult Audee felé. Ujjával hanyagul megérintette az egyik kereket. Az könnyedén elfordult.

– Mi ebben a nehéz? – kérdezte azzal a sziszegő kifejezéssel, amely a hícsíknél egyaránt kifejezhetett bosszúságot és aggodalmat is.

Audee ránézett a szikár, sovány hícsíre. Visszaforgatta a kereket, amíg a kontrollpanel idegesítő rózsaszínben nem kezdett izzani. Ugyanolyan megerőltető volt, mint eddig mindig.

Miközben az indítógomb felé nyúlt, nagyot nyelt. Világossá vált számára, hogy az utazás tele lesz meglepetésekkel.

A hajó enyhén megrázkódott, és a képernyő pöttyös szürkeséggé sápadt, amelyből kiderült, hogy máris túllépték a fénysebességet. A pilótának most jó darabig nem volt semmi dolga, de Audee-nak mégis nehezére esett felállni, mivel úgy érezte, hogy amíg a pilótaülésben ül, van némi befolyása az események alakulására. Próbálta folytatni a beszélgetést.

– Mindig is gondolkodóba ejtettek bennünket az irányítókerekek – jelentette ki. – Hogy miért van belőlük öt. Néhány nagyfejű azt hitte, hogy ti, hícsík, ötdimenziós űrben gondolkodtok.

Kapitány egy pillanatra hangosan felszisszent, és hasizmai szemmel láthatóan rángatóztak, miközben próbálta megértem, mit is kérdeztek tőle. Elég jól beszélt angolul, de a finom árnyalatok megértése még nehézséget okozott neki.

– Hit, Audee Walthers? De ez nem hit kérdése. Nem kell bíznod benne, ez nem olyasmi, mint a ti vallásotok.

– Hát persze – erősködött Audee. – De te hiszel benne?

– Dehogy hiszek – felelt Kapitány meglepetten. – Az űr nem ötdimenziós...

– Ez megnyugtató, mivel elég nehéz volt magam elé képzelni... – vigyorgott Audee.

– ... hanem kilenc – fejezte be Kapitány.

A maghoz vezető útjukat rövid időre megszakították, mert Kapitány a legénység letárolt tagjait bizonytalan pályán hagyta. Ez nem lesz jó, magyarázta. Az évek során, amelyeket a magban fognak tölteni, a gépek meghibásodhatnak, a hícsík pedig nem nézik jó szemmel, ha egy gépezet tönkremegy. De Audee közbevágott:

– Évek? – kérdezte. – Azt hittem, az utazás csak néhány hónapig fog tartani! Mégis, hány év lesz?

– Azt hiszem, jó néhány – mondta Kapitány. – Persze számunkra csak néhány hónap. De te is tudod, hogy az otthonunk egy fekete lyukban van. – És amikor Kapitány egyik emberére bízta, hogy törődjön a legénység nélkül hagyott hajókkal, Janie Yee-xing elhatározta, hogy vele tart. Azt mondta, hogy ha Kapitány nem bánja, az egyik hícsí társaságában visszarepülne a Földre; igazán nem számított arra, hogy az utazás évekig fog tartani.

Kapitány nem bánta. És különös módon Audee sem. Éppen eléggé meg volt zavarodva amiatt, hogy kit is szeret, ezért örült, hogy néhány hónapig (évig) nem kell szembenéznie ezzel a problémával.

Ez a helyzet számomra sem volt ismeretlen.

Különös és csodálatos utazás lehetett Audee számára, aki hirtelen hícsí hajón, hícsí legénység között találta magát. Ami azt illeti, a hícsíknek sem volt könnyű, de ők legalább már megtapasztalták a szemmel láthatóan kövér és szőrös kétlábúak közelségét, Audee viszont még életében nem volt egy hajón összezárva élő csontvázakkal.

De Audee-nak és vendéglátóinak nem csupán ez okozott gondot. Mindannyian tapasztaltuk már őket jó párszor, és ez a történet már nagyon régi. Nem sok értelme van belemenni Audee nehézségeibe a kilencdimenziós űrrel (nem volt rosszabb Albert Einsteinnel folytatott beszélgetéseimnél) és a hícsí számtannal. Természetesen a hajón minden idegen és furcsa volt számára – „székek”, melyeket úgy terveztek, hogy igazodjanak a hícsí tobozokhoz, „ágy”, amely nem volt más, mint egy zsák, amelynek száraz, zizegős töltelékébe az embernek úgy kellett belefúrnia magát... És akkor még egy szót sem szóltunk a vécéről.

Az segített egy kicsit, hogy ahogy múlt az idő, megtanult a társaira úgy gondolni, mint önálló „személyiségekre”, nem pedig mint öt élő példára a „hícsík” feliratú skatulyából.

Kapitányt volt a legkönnyebb megkülönböztetnie. Az ő bőre volt a legsötétebb, ő volt az egyetlen, akinek a fejbőrén némi, hajra emlékeztető göndör szőrzet nőtt, és ő beszélt a legjobban angolul. Fehérzaj apró termetű nőstény volt, a bőre sápadt aranyszínű, aki már közeledett ahhoz a korhoz, amikor férjhez menni illik, és emiatt igen aggódott. Korcsnak még annak a néhány angol szónak a kiejtése is nehézséget okozott, amellyel megpróbálkozott; Pukkancs igen jó humorérzékkel volt megáldva, és szeretett disznó vicceket mesélni a többieknek – hébe-hóba még Audee-nak is elmondott néhányat, habár ilyenkor Kapitánynak kellett tolmácsolnia.

Még többet segített, amikor Kapitánynak az a szenzációs ötlete támadt, hogy ad Audee-nak egy hícsí tobozt – persze egy módosított változatot. Mint ahogy Audee-nak elmondta, a hícsí toboz egy része teljességgel hasznavehetetlen a számára, és akár az egészségét is veszélyeztetheti. Ez volt az enyhe mikrohullámú sugárzást kibocsátó generátor. A hícsík egy csillag máskülönben kellemes éghajlatú bolygóján fejlődtek ki, amely egy hatalmas, aktív csillagközi gázfelhő közelében volt; a világukat kezdettől fogva átjárta a mikrohullám-frekvenciájú Bremsstrahlung-sugárzás, és a faj fejlődése során alkalmazkodott ehhez – sőt, szükségük volt rá, éppen úgy, ahogy az emberek is igénylik a napfényt. Így amikor olyan helyre vetődtek, ahol nem volt ilyen sugárzás, magukkal kellett vinniük saját mikrohullám-generátorukat.

Történelmük folyamán kissé később felfedezték, hogyan lehet megőrizni az elhunyt hícsík javát, és ezzel a toboznak még egy hasznos funkciót találtak az előbbi mellé. Mindegyik tartalmazta egy letárolt ős átiratát.

És most Audee-nak is adtak egy ilyen őst.

Legnagyobb meglepetésére a tobozban tárolt nőstény nem is volt annyira ősi. Csak néhány hete halt meg; Kapitány szerelme volt, úgy hívták, Kétszer.

Audee-nak ez adta a végső lökést, hogy a hícsíkre a továbbiakban „személyekként” gondoljon.

Ugye, milyen kicsi a világ?

Ahogy egyre jobban megismerte Kapitányt, és az is egyre jobban megismerte őt, lehetőség nyílott a mélyebb beszélgetésekre. Erre akkor nyílt először alkalom, amikor Audee az Ellenségről kérdezte.

Hisz végső soron ez volt mind az emberek, mind a hícsík fő problémája. Az Ellenség. Az Orgyilkosok. Az ellenséges faj, a halálosztók, akiknek a puszta léte arra késztette a hícsíket, hogy mindent hátrahagyva visszavonuljanak a galaxis magjában lévő biztonságos rejtekhelyre.

Audee újra és újra elismételtette Kapitánnyal a történetet, sokszor a legénység többi tagja is közbeszólt; és még így sem könnyen értette meg.

– Értem Tangens útját – mondta. – És azt is, hogy felismertétek, hogy jó néhány értelmes fajt elpusztítottak, de hogy jutottatok arra a következtetésre, hogy valakik össze akarják omlasztani az univerzumot?

A hícsík összenéztek.

– Azt hiszem, először a lassulási paraméterből gondoltak rá – felelt Bakancs.

Kapitány egyetértése jeleként megrángatta a karizmát.

– Igen, a lassulási paraméter. Persze először nem volt más, mint egy, az elméleti asztrofizikusoknak feltett kérdés. Érted?

– Jobban érteném, ha tudnám, mi az a lassulási paraméter – sóhajtott fel Audee.

– Anomáliás fékeződési effektusnak is nevezték – segítette ki Fehérzaj a kabin másik végéből.

Kapitány helyeslően feszítette meg az izmait, majd folytatta:

– Ez annyit jelent, hogy a csillagászok felfedezték, az univerzum lassabban tágul, mint ahogy a bizonyított törvények szerint kellene. Valami lelassítja a folyamatot.

– És ebből kitaláltátok, hogy az Ellenség csinálja?

– Amikor összevetettük a rendelkezésünkre álló bizonyítékokat, és kizártunk minden más lehetőséget, nyilvánvalóvá vált, hogy csak valamilyen kozmikus méretű beavatkozásról lehet szó – komorodott el Kapitány –, és az Ellenségen kívül nem volt más jelöltünk.

– El tudom képzelni, mennyire meghökkentetek ettől a felfedezéstől.

– Meghökkentünk – csikorogta Kapitány. – Ez mindent megváltoztatott – nézett elgondolkodva Audee-ra nagy, rózsaszín szemével, amelynek a közepén apró, pirosas pupilla ült. Majd gyorsan a többiek felé fordította a tekintetét, és azt a szörcsögő hangot hallatta, amely a hícsíknél a torokköszörülést helyettesíti. Kapitány komoly bejelentésre készült. – Még nincs túl késő – jelentette ki.

– Mihez nincs még túl késő? – pislogott meglepetten Audee.

– Hogy csatlakozzatok hozzánk a magban – mondta lassan és hangosan Kapitány, hogy Audee még véletlenül se érthesse félre. – Az emberiség kényelmesen élhetne a magban, ha rászánná magát a beköltözésre.

– Ez úgy hangzik – felelt Audee udvariasan, miközben igyekezett egy kis könnyedséget vinni a beszélgetésbe –, hogy akkor kicsit sokan lennénk odabent.

– Sokan? Miért lennénk sokan? – kérdezte Kapitány rángatózó arcizmokkal, ami a hícsíknél egyenlő volt a szemöldök haragos táncolásával. – Körültekintően feltérképeztük a galaxist, és amikor beköltöztünk, a legjobb bolygókat vittük magunkkal. Odakint nem sok maradt, amely megfelelne a fajodnak... Vagy a miénknek.

Audee előtt felvillant az esély, hogy dicsekedjen kicsit az emberiség eredményeivel.

– Ó, persze. De mi kellemes élőhellyé alakítottuk a maradékot – jelentette ki büszkén. – Már felmértünk hat bolygót, amelyek tökéletesen megfelelnek az embereknek, eltekintve attól az apróságtól, hogy a hőmérséklet kissé alacsony a felszínükön. De ezt majd megoldjuk. A légkört megtöltjük freonnal. Ez visszatartja a hőt, üvegházhatást okoz, aminek a következtében...

– Hallottam már a széndioxidról – csikorgatta a fogát Kapitány. – A freont is ismerem, és tudom, hogy ha ezeket a légkörbe injektálják, akkor akár évszázadokon keresztül is ott maradhatnak. Nehéz megszabadulni tőlük. És abban is egyetértek, hogy hatásukra egy bolygó átlaghőmérséklete néhány fokkal megemelkedik.

– Nos, a legtöbb esetben néhány foknál többre nincs is szükség – jelentette ki Audee ésszerűen. – És ott a Vénusz. Túl meleg, ez vitathatatlan. De nemsokára talán fényvisszaverő port juttatunk a légkör felsőbb rétegeibe. Ez elszigeteli majd a napfénytől, és így lakhatóvá válik. És ha sikerrel járunk, ugyanezt megtehetjük más bolygókkal is... Már eddig is két vagy három planétát fedeztünk fel. Életet juttatunk el oda, ahol élet sohasem létezett, hogy aztán a saját törvényei szerint fejlődjön tovább. Ha szükséges, kedvezőbb pályára vontatjuk őket...

– De odabent a magban, mi már mindezt megtettük – vitatkozott Kapitány ingerülten. – El tudod képzelni, mennyi lakható bolygót állítottunk már pályára? Több mint nyolcszázötvenet, és legtöbbjük még teljesen lakatlan, még felderítők sem jártak rajtuk. Mint látod, úgy terveztük, sokáig maradunk.

– Igen – felelt Audee közönyösen. – Látom. Kapitány alig hallhatóan sziszegett, annyira zavarba jött. Kihallott valamit Audee válaszából, de azt már nem tudta volna megmondani, hogy mit. Ismételten sziszegett, majd folytatta:

– Ezért csatlakozhatnátok hozzánk! Az egyik bolygónk szebb, mint a másik, ezt bizton állíthatom, és abban is biztos vagyok, hogy nem egyet fölöttébb kellemesnek találnátok. Egy is elég lenne az egész fajotoknak! Vagyis kettő, maximum három – javította ki magát azonnal, amikor jobban belegondolt az emberiség lélekszámába.

– És mihez kezdenénk ott? – kérdezte Audee.

– Miért... – pislogott Kapitány meglepetten. – Hát természetesen várnátok – mondta. – Odabent, Audee Walthers, nagy valószínűséggel biztonságban lennénk. De ehhez azonnal be kellene szüntetnünk a rádiózást, és minden embert és energia-felhasználó gépezetet azonnal el kellene kezdeni a magba szállítani, amilyen hamar csak lehetséges.

– Energia-felhasználó gépezetet?

– Olyan eszközöket, amelyek észlelhető sugárzást bocsátanak ki magukból. Ezek árulják el a jelenlétünket – magyarázta Kapitány.

– Ó – bólintott Audee. – De ti is hagytatok odakint automata érzékelőket – mutatott rá. – Az Ellenség vajon miért nem tette ugyanezt?

– Nagyon is lehetséges, hogy így tett – mondta Kapitány komoran. – Egy szóval sem említettem, hogy teljes biztonságban leszünk. Csak annyit mondtam, hogy lehetséges. És ha nem érzékelték ezt a kis... kiruccanásunkat, akkor akár évmilliókon vagy évmilliárdokon keresztül is várhatunk odabent, ha szükséges.

– De mire, Kapitány?

– Miért... Nos, talán arra, hogy kifejlődik egy új faj, amely még nekik is kihívást jelent!

Audee óvatosan, csodálkozva vizsgálgatta a hícsít. Világossá vált számára, hogy nyelvi nehézségeknél jóval nagyobb szakadék tátong köztük.

– Egy már ki is fejlődött – közölte vele kedvesen. – Mégpedig mi.

Kis idővel ezután Audee aggódni kezdett, nem sértette-e meg Kapitány érzéseit. Végül is burkoltan az egész hícsí fajt gyávasággal vádolta. Azt viszont nem tudhatta, hogy a kijelentést Kapitány bóknak vette.

Ha volt Audee utazásának olyan része, amelyet a leginkább irigyeltem tőle, az a fekete lyukba való behatolás volt. Nem mintha maga Audee élvezte volna. Senki sem élvezte; rémisztő volt.

Ahogy közeledtek az izzó, fortyogó, az önmagukba omló gázok erősen sugárzó kemencéjéhez, amely a hícsík búvóhelyét jelölte, Kapitány kiadta a parancsot, hogy mindenki csatolja be magát a hálózsákjába. Fehérzaj energiát kapcsolt a kristályspirálra, amelyet a hícsík csak parancsmegtagadónak neveztek. A spirál hidegen felfénylett. A hőmérséklet emelkedett. A hajó remegni kezdett.

Kapitány éppúgy megismerte az emberek testbeszédét, mint Audee a hícsíkét – vagyis nem valami jól –, de nem kerülte el a figyelmét, hogy Audee elfehéredik.

– Ijedtnek tűnsz – kommentálta Kapitány a látottakat.

120

Hícsí viszonylatban ez nem számított udvariatlan megjegyzésnek. Audee sem sértésnek fogta fel.

– Igen – felelt, miközben a gázörvény szemkápráztató felszínét figyelte. – Egyszerűen rettegek attól a gondolattól, hogy nemsokára behatolunk egy fekete lyukba.

– Ez különös – mondta Kapitány elgondolkodva. – Mi már sokszor behatoltunk, és határozottan állíthatom, hogy semmiféle veszély nem fenyegeti a hajót. Áruld el nekem, a fekete lyuktól, vagy az Ellenségtől félsz inkább?

Audee átgondolta a kérdést. A kétféle érzést össze sem lehetett hasonlítani.

– Azt hiszem – felelt megfontoltan –, hogy az Ellenségtől.

Kapitány arcizmai helyeslően megrándultak.

– Ebben nincs semmi irracionális – mondta. – Csak a bölcsességedet bizonyítja. És most indulás!

A gyémántspirálból szikraözön tört elő; több ezer magát Audee-t és a legénység többi tagját is eltalálta, de nem égette meg a bőrüket; semmit sem éreztek belőle, pedig a szikrák látszólag eltűntek a testükben, majd előbukkantak a másik oldalon. A hajó rázkódása Audee-t fájdalmasan a hálózsák szíjainak lökte; hícsík számára készült, nem a jóval nagyobb emberi testnek. A zsák szíjai vészjóslón csikorogtak.

Az egész folyamat hosszan elhúzódott. Audee képtelen volt meghatározni, meddig; valószínűleg percekig; talán egy óráig is vagy még tovább; és az idő múlásával sem lett kevésbé vad. Hallotta a hícsík zsémbes megjegyzéseit és az oda-vissza kiadott parancsokat, miközben elképedt azon, hogyan tudnak még akkor is a feladatukra koncentrálni, amikor a gyomruk szinte kirázódik a testükből... és elgondolkodott azon, van-e a hícsíknek gyomruk... és azon, hogy ha hirtelen meghalna...

És hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, az egész véget ért.

A hícsík elkezdték kicsatolni magukat. Kapitány különös pillantást vetett Audee-ra, és szinte már ünnepélyes hangot ütött meg:

– Volna kedved néhány pillantást vetni a magunkra? – intett csontos karjával a képernyő felé... és a mag ott volt.

Ami a hajó képernyőjén megjelent, maga volt a szemkápráztató ragyogás.

A hícsí magot napokkal zsúfolták tele – tízezernyi nappal –, többel, mint amennyit a Föld ezer fényévnyi körzetében találni lehet, és mindezt egy akkora gömb belsejébe, amelynek az átmérője nem volt nagyobb húsz fényévnél. Voltak aranyszínben izzó napok, nehézkes, vörös csillagok és vakító kékesfehérek. A Hertzsprung-Russell-spektrum minden színe ott tündökölt, és színes fényekkel árasztotta el az éjsötét eget – ezért aztán egyik bolygón sem ismerték azt a fogalmat, hogy éjjel, mert nem volt a magban olyan hely, amely akár egyetlen másodpercre is tökéletes sötétségbe borult volna.

Bárcsak láthattam volna!

Nem sok embert irigyelek, és tőlük sem sok mindent, de Audee Waltherst nagyon irigyeltem, amikor meghallottam, milyen látvány tárult a szeme elé. Sűrű csillagfelhő – több, mint amennyit bármelyik csillaghalmazban találni lehet –, hát annak kellett lennie, vagy nem? Különben minden egyes gömbhalmaz fekete lyukká válna. És a csillagképek ragyogása, mint megannyi karácsonyfa! Már úgy értem, a színek. A csillagok még a Földről nézve is különböző színekben tündökölnek, ezt mindenki tudja, de alig páran látták közelről, milyen színűek is valójában. Annyira távoliak és olyan haloványak, hogy színeik óhatatlanul megfakulnak, hogy legtöbbjük nem tűnik másnak, mint a fehér piszkos árnyalatának az égen. De odabent a magban...

Odabent a magban a vörös úgy izzik, mint a rubin, a zöld, akár a smaragd, a kék, akár a zafír, a sárga csillogó arany, és a fehér, istenemre mondom, a fehér vakító. És az első fényrendű csillagok nem halványulnak el vagy válnak láthatatlanná. A fényesek sokkal fényesebbek az első fényrendűeknél. Alig néhányuk pislákolt az észrevehetetlenség határán, mivel nem voltak távoli csillagok.

Igenis irigyeltem Audee-t mindazért, amit látott.

Pedig valójában csak a hícsí hajó képernyőjét látta. Soha nem lépett hícsí bolygóra. Nem maradt rá ideje.

Audee mindösszesen egy jó emberalvásnyi időt töltött a magban. Persze ezalatt le sem hunyta a szemét. Nem jutott rá ideje. Jóformán még levegőt sem tudott venni a nagy rohanásban, mert reménytelenül sok mindent kellett látnia és csinálnia.

Az ősök nélkül az idő olyan lassan telt volna, hogy alig számított volna, eljut-e Audee a magba vagy sem. De a Kapitány üzeneteit vették – hícsí mértékek szerint csupán néhány pillanattal előbb. A vevőkészülékeik a bitbirodalom ideje szerint működtek, akárcsak az ősök.

A figyelmeztetés pillanatai alatt a hícsíknek szinte csak arra maradt idejük, hogy mekegjenek és reszkessenek, de gyorsan összegyűltek. Épp az efféle alkalmakra tartottak készenlétben egy teljes, jól felszerelt flottát és a legénységét. Ezek azonnal mozgásba lendültek. Mikor Audee helyi idő szerint már négy órája tartózkodott a magban, már hat óriási hícsí hajót látott elindulni, fedélzetükön a sietősen összeverbuvált, gyakran teljesen összezavarodott legénységgel, valamint történészekkel, álmodóheverő-operátorokkal és diplomatákkal – vagyis olyanokkal, akik a hícsík hierarchiájában a diplomatákhoz álltak a legközelebb. (Az idegen hatalmakkal való kapcsolattartás sohasem játszott fontos szerepet a hícsíknél, egész egyszerűen azért, mert soha nem találkoztak idegenekkel, akikkel kapcsolatot tarthattak volna fenn.)

Ezek az első, hajónyi hícsí specialisták készültségben voltak, csak parancsra vártak.

Közülük talán senki sem gondolta komolyan, hogy erre sor is kerül. „Csak ne akkor, amikor én vagyok szolgálatban!” – imádkoztak, ha ugyan a hícsík imádkoznak, vagy legalábbis az egyesült tudatokhoz fohászkodtak. Ezek a legénységek már elég régóta álltak a vártán – galaktikus idő szerint több ezer évszázada. Még a magban ketyegő órák szerint is évtizedeket.

Valójában egy csapat sem állt készenlétben ilyen sokáig. Váltották egymást, helyi idő szerint nyolc-vagy kilenchavonta, amikor pedig letelt a szolgálatuk, visszatértek otthonaikba, folytatták megszokott életüket. Ez a rendszer kicsit hasonlított a régi Egyesült Államok Nemzeti Gárdájára. És mint a gárda tagjai, ők is meglepődtek, amikor a dolog, ami miatt készenlétben álltak, igazinak és azonnalinak bizonyult.

A hícsí populáció felének volt családja. A családosok felének megengedték, hogy párjukat és gyermekeiket maguk mellett tartsák, éppúgy, mint az Egyesült Államok katonái, akik békeidőben magukkal vitték családjukat, ha új szolgálati helyre irányították őket. De a hasonlóság ezzel itt véget is ért. A harcba hívott békebeli katonáknak rendszerint maradt idejük arra, hogy a biztonságos hátországba küldjék a családjukat. A hícsíknek nem. Az állomáshelyük maga a hajó volt, amelyet útnak indítottak. Így az első fél tucat hajó tele volt terhes nőstényekkel, csecsemőkkel és meglehetősen sok iskoláskorú hícsí gyermekkel. Legtöbbjük halálra volt rémülve. Csak nagyon kevesen akartak elindulni erre a titokzatos kirándulásra az ismeretlenbe... de végül is, ez a hivatalos legénység minden tagjára igaz volt.

Audee mindebből semmit sem látott a saját szemével, csupán Kapitány hajójának a képernyőjén. Azzal érkezett meg, és abban is maradt.

Az ötödik óra kezdetén egy másik hajó érkezett.

A két űrjármű összekapcsolódott. A másik sokkal nagyobb volt, mint Kapitányé. Legénysége közel harminc főből állt, akik abbéli igyekezetükben, hogy minél hamarabb a saját szemükkel láthassák ezt a fura állatot, ezt az „embert”, villámgyorsan csusszantak át az összeölelkezett zsilipeken.

Az első, ami történt, hogy három újonnan érkezett hícsí finoman és óvatosan elvette Audee-tól a tobozt. Így egyszeriben megfosztották Kétszer megnyugtató jelenlététől. Azonnal megértette, miért volt erre szükség; az újonnan érkezettek közül senki sem beszélt angolul, és különben is, az ős letárolt agyából kinyerhettek minden információt, amelyet az hosszú hetek alatt tudott meg tőle, sokkal rövidebb idő alatt, mint azt élőszóban el tudta volna mesélni. Ésszerű magyarázat, de ettől nem lett kellemesebb a veszteség.

A második az volt, hogy a legénység ismerős tagjait körülvették az újonnan érkezett hícsík, gesztikulálva beszélgettek, és, mi tagadás, bűzlöttek. Mivel sokan zsúfolódtak össze a viszonylag szűk térben, mindent áthatott jellegzetes, ammóniás kipárolgásuk. Audee már csaknem elfelejtkezett erről a szagról az utazás alatt; és különben is, a barátaitól ezt már megszokta. Az újakat viszont még nem ismerte.

A harmadik dolog az volt, hogy a jövevények közül féltucatnyian körülállták, csiripelve fecsegtek, ráadásul olyan gyorsan, hogy nem értette a szavakat. Végül rájött, hogy arra kérik, álljon nyugodtan. Válaszképp, amilyen jól csak tudta, megrántotta a felkarizmait, ami a hícsíknél a beleegyezés jele volt, miközben azon tűnődött, miért kell mozdulatlanul állnia.

Hamarosan kiderült, hogy teljes fizikai vizsgálatnak vetik alá. Semmi perc alatt levetkőztették, majd bökdösni, tapogatni, vizsgálni kezdték. Apró, puha szondákat bújtattak a fülébe, orrába és a végbelébe. Szinte észrevehetetlenül apró mintákat vettek a bőréből, a hajából és a körméből, valamint a nyálkahártyájából. Nem volt fájdalmas, csak nagyon megalázó.

És a Földön ezalatt rengeteg idő telt el. Audee tudta ezt. A magban olyan lassan járó óra egy tikje odakint a galaxisban napokat, akár hónapokat is jelenthetett.

Az utolsó vagy legalábbis majdnem az utolsó eset volt az összes többi közül a legmeglepőbb.

Amikor befejezték a lehető legalaposabb vizsgálatot, amelyen ember valaha is átesett ilyen rövid idő alatt, megengedték, hogy felöltözzön. Majd egy alacsony, sápadt hícsí nőstény megnyugtatóan megérintette a vállát. Lassan, tagoltan, ahogy a macskájához szól az ember, a következőket mondta:

– Végeztünk az ősöddel. Most már visszakaphatod.

– Köszönöm – dörmögte Audee, és kikapta a hícsí kezéből a tobozt.

– Kétszer majd elmondja, mit kell tenned – mosolygott rá a hícsí nő, vagyis bemutatta azt az arcjátékot, amely a hícsíknél a mosolygásnak felelt meg.

– Azt lefogadom – felelt Audee keserűen, miközben felcsatolta magára a tobozt.

Kétszer kimerültnek hallatszott. Minden információt kiszívtak belőle, és ez nagyon kifárasztotta; majd teletöltötték parancsokkal, és ez sem volt egy leányálom.

– Beszédet kell tartanod – közölte azonnal. – De ne a mi nyelvünkön próbáld, még nem beszéled elég jól...

– Miért ne? – kérdezte Audee meglepetten; eddig azt hitte, hogy egy emberhez képest elég tűrhetően beszéli a hícsík nyelvét.

– Csak a cselekvő nyelvet ismered, az érzőt még nem – magyarázta Kétszer. – Ez a beszéd pedig az érzelmekre kell hogy hasson. Beszélj angolul, majd én lefordítom a hallgatóságnak.

– Miféle hallgatóságnak? – durcáskodott Audee.

– Hogyhogy? Hát minden hícsínek, természetesen. A saját szavaiddal kell elmondanod, hogy az emberek segítenek a hícsíknek megoldani az Ellenség problémáját.

– A pokolba! – csattant fel Audee, elátkozta méltatlan helyzetét, ahogy kétrét görnyedve sustorog a tobozával; elátkozta az Ellenséget; elátkozta saját ostoba lelkesedését, amely arra késztette, hogy az emberek közül elsőként jöjjön a magba. – Gyűlölök beszédet tartani! Különben is, mit mondhatnék nekik, amit még nem tudnának?

– Természetesen semmit – értett egyet vele Kétszer. – De jót tenne nekik, ha mindazt, amit tudnak, tőled hallanák.

Ezért a következő tíz percben (mialatt hónapok és évek teltek el) Audee megtartotta a beszédét.

Egyfelől nagy megkönnyebbülés volt számára, mert a soktucatnyi hícsí, aki eddig szorosan körülvette, hátralépett, hogy helyet biztosítson neki; néhány feléje mutató tárgyat látott, és arra a következtetésre jutott, hogy a tárgyak valamiféle kamerák. Másfelől viszont életének legrémesebb tíz perce volt, mert beszéd közben az jutott az eszébe, hogy a hícsík nagyon szakszerűek, és amikor Kétszer azt mondta: „az összes hícsínek”, kétségtelenül az összes hícsíre gondolt. Több milliárd hícsíre! Mindegyik rettegéssel vegyes csodálattal meredt rá, és kritikus szemmel nézte őt, az idegent!

Mert valóban őt nézték. Mind. Milliárdnyian és milliárdnyian a magban. Gyerekek az iskolákban és a bölcsődékben, munkások, akik félbeszakították a munkájukat, öregek, fiatalok – de még a halottak is, mert az ősök egyesült tudatai nem mulasztottak volna el egy ilyen horderejű eseményt. A bolygókon, az űrlétesítményeken, az induló hajókon, melyek épp most indultak el félelmetes útjukra az eseményhorizonton át... mindannyian őt figyelték.

Audee elképzelhetetlenül lámpalázas volt.

De megtette, amit vártak tőle. így kezdte:

– Én... Ööö... Én... – Majd vett egy mély levegőt, és ismét belevágott. – Én, ez az, én csak egy ember vagyok, mint azt láthatják, és nem beszélhetek mindenki nevében. De azt tudom, milyenek vagyunk, mármint úgy értem, az emberek. És mi nem futamodunk meg, nem rejtőzünk el, mint ti, srácok. Ezt nem sértésnek szántam. Úgy értettem, tudom, hogy ti ilyenek vagytok...

Megborzongott, és megrázta a fejét.

– Elnézést kérek, ha megbántom az érzéseiteket – mondta, és ebben a pillanatban megfeledkezett a kamerákról, megfeledkezett a több milliárd nézőről. – Csak elmondom, hogy áll a dolog. Tudják, mi harcos faj vagyunk. Ettől jutunk előbbre. Gyors a felfogásunk... nézzétek csak meg, ahogy mindent megtanultunk tőletek, és ezt a tudást tovább is fejlesztettük. Lehet, hogy az Ellenséggel nem tudunk majd mit kezdeni, de amit meglehet, azt biztosan megpróbáljuk. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy megígérem... Nincs jogom, hogy mások nevében ígérgessek, csak a magam nevében tehetem. De bárhogy legyen is, tudom, hogy mindent megteszünk majd. Ez minden, és – fejezte be – köszönöm, hogy meghallgattak.

Ott állt, csendben mosolyogva, amíg a hícsík vonakodva bár, de leengedték az kameráikat.

Ebben a pillanatban izgatott suttogás vette kezdetét; Audee nem értette, miről beszelnek, mert egyikük sem hozzá beszélt. De a hícsí nőstény, aki visszaadta neki Kétszert, hirtelen lehajolt saját tobozához, majd közelebb lépett hozzá, és így szólt:

– Valamit mondanom kell neked, Audee Walthers. Konzultáltam a fordításról az ősökkel, és mivel helyesnek találták, angolul fogom elmondani.

Mély lélegzetet vett, egy pillanatig némán mozgatta a száját, mintha csak gyakorolna, majd megrázta a csuklóját, és így szólt:

– „A bátorság nem vall bölcs emberre. A bölcsesség a helyénvaló viselkedés. A bátorság gyakran egyenlő az öngyilkossággal.” Az ősök így mondták el nekem, hogy hogyan mondjam el neked azt, amit mondani akartam.

Audee várt egy pillanatig, de a nő befejezte. Ezért hát így szólt:

– Köszönöm. És most, ha megbocsátanak, ki kell mennem a mosdóba.

Audee jó sok időt szánt a dologra. Hosszú ideig bökdöstek, szondázták, képernyőre vetítették, és azonfelül, hogy valóban tele volt a hólyagja, szeretett volna pár pillanatra egyedül maradni. Levette tobozát, és elhelyezte az ajtó előtt, mert az adott pillanatban még Kétszer jelenlétére sem vágyott.

Mialatt megtöltötte a tulipán alakú tartályt vizelettel, mialatt megmosta a kezét, és mialatt az arcát vizsgálta a forgó tükörben, gondolkodott. Feje más ütemre lüktetett, mint szokott. Tíz másodperc alatt lépett be, és csukta be az ajtót, ezalatt a magon kívül csaknem félmillió másodperc telt el, az arány nagyjából negyvenezer volt az egyhez. Öt másodpercbe telt, mire lehúzta a sliccét. Talán egy percig, ha vizelt. Majd két további percig mosta a kezét, és bámulta az arcát a tükörben.

Megpróbált számolni: mennyi is ez összesen? De a számok elsiklottak előle; a hetek alatt belé ivódott szokást követve megpróbált a hícsí matematika szerint számolni, és összekavarodott; de abban biztos volt, hogy mialatt pisilt, a külvilágban nyolc vagy kilenc hónap is eltelt.

Különös dimenziót adott a hólyagja megkönnyítésének, hogy mialatt ő ezzel foglalatoskodott, a külső világban egy gyermek megfogant, és meg is született.

Kilépett az ajtón, és közölte:

– Haza akarok menni.

Kapitány átfurakodott a tömegen, és megállt vele szemben.

– Igen, Audee? – kérdezte, miközben tagadólag rángatóztak az izmai; ebben az esetben azt akarta kifejezni, hogy nem értette a kérdést, de Audee visszautasításként értelmezte.

– Nem tréfálok – kötötte Audee az ebet a karóhoz. – Vissza akarok menni, mielőtt minden ismerősöm nyugdíjasotthonba kerül.

– Igen, Audee? – kérdezett vissza ismét Kapitány, majd hirtelen felfogta. – Ó, értem már. Azt hitted, hogy hosszabb ideig akarunk itt tartani. Ez egyáltalán nem szükséges. Már mindenki látott. A tőled nyert információk is eljutottak mindenkihez. A többi embert, akik több időre fognak jönni, előtte fel kell készítenünk a hosszabb tartózkodásra.

– Úgy érted, elmehetek? – kérdezte Audee.

– Persze hogy elmehetsz. Már úton van ide egy hajó, az ellátó flotta tagja, hogy hazavigyen. Felszállhatsz rá. Az idő, amelyet itt töltöttél, a bolygód forgási idejére átszámítva – lehajtotta a fejét, hogy meghallgassa az ős számításait – negyvennégy és fél év.

8.

OTT FÖNN, A CENTRAL PARKBAN

És mialatt hallgattam és beszéltem, cselekedtem, és ezernyi más helyen ezernyi dologgal voltam elfoglalva – meghallgattam Audee történetét, Julio Cassata tábornok miatt emésztettem magam, kószáltam, buliztam –, ez idő alatt a következők történtek velem és Klarával a halandók lassú idejében:

A másolatom széles, kedves mosollyal sétált Gelle-Klara Moynlin felé.

– Hello, Klara!

– Robin! – nézett rám meglepve. – Örülök, hogy újra látlak! – Ellépett a társaságában lévő férfiaktól, és felém indult. Amikor odahajolt, hogy megcsókoljon, hátráltam egy lépést. Az egyik hátránya annak, ha az ember letárolt személyiség, aki a szeretetét óhajtja kimutatni egy hús-vér ember iránt, a testetlenség. Szeretni lehet őket. De megcsókolni nem.

– Bocs – kezdtem, de észrevettem a bűnbánatot az arcán.

A szavamba vágott:

– A fenébe is, megfeledkeztem róla. Nem tehetjük meg, ugye? Pedig igazán remekül nézel ki, Robin.

– Úgy nézek ki, ahogy akarok. Tudod, hogy halott vagyok.

Egy percbe telt, hogy viszonozni tudta a vigyoromat.

– Akkor remek az ízlésed. Remélem, majd én is jól fogom csinálni, ha bedobozolnak. – És Klara mögül Dane Metchnikov tűnt fel.

– Hello, Robin – köszöntött semmitmondó hangsúllyal. Nem örült, hogy lát, de nem is haragudott. Tipikus Dane Metchnikov-tekintettel nézett rám – nem volt túl érdeklődő, vagy csak annyira, hogy a személy vagy tárgy segíthet neki, vagy gátolhatja céljai elérésében.

– Bocs, hogy nem tudok veled kezet rázni. – Úgy tűnt, a „bocs” a kedvenc kifejezéseim közé tartozik, ezért újra elővettem. – Bocs, hogy otthagytalak abban a fekete lyukban. De örülök, hogy kikeveredtél belőle. – És hogy pontosítsa a kijelentésemet, mert Metchnikov mindig is nagyon precíz ember volt, kijavított:

– Nem keveredtem ki sehonnan. Klara mentett meg.

És csak ekkor idéztem fel magamban, mit mondott Albert arról, hogy Metchnikov jogi tanácsért folyamodott.

Nem szabad elfelejteniük, hogy a fentebb elhangzottak közül semmit sem én mondtam. Hanem a másolatom.

Egy másolaton keresztül kétféleképpen lehet kommunikálni. Az első módszer, hogy az útjára kell indítani, és hagyni, hogy magától vigye végig a beszélgetést, és éppen úgy fog reagálni, mint az, aki útjára indította. A másikat akkor szokták alkalmazni, amikor a másolat gazdája ideges, nyugtalan vagy türelmetlen, és azonnal hallani akarja a válaszokat, amint lehetséges. Én is így álltam hozzá, ilyenkor a másolat gazdája adja saját másolata szájába a szavakat. Ez annyit jelent, hogy a milliszekundum törtrésze alatt kapcsolatot teremtettem a másolatommal, meghagytam, mit kell mondania, ő pedig a hús-vér emberek lassúságával elismételte azt. Értik? Olyan ez, mint amikor a banda nem ismeri a darabot, hanem ott áll előttük valaki, aki időről időre bemondja a következő mondatot:

– Egy barlangban, egy kanyonban...

– EGY BARLANGBAN, EGY KANYONBAN...

– ...egy bányát ásogatva...

– ...EGY BÁNYÁT ÁSOGATVA...

– ...élt egy bátor aranyásó...

és így tovább, csak én nem egy csapat részeg dalnokot vezényeltem, hanem a másolatomnak mondtam a mondatokat.

És a mondatok között rengeteg időm maradt gondolkodni és figyelni.

Jelenleg leginkább éppen Klarára, de jutott a figyelmemből annak a két férfinak is, akik kísérték.

Habár lassabban mozogtak, mint egy nyugdíjas csiga, észrevettem, hogy Dane Metchnikov kinyújtja a kezét, és meg akarja rázni az enyémet. Ezt már önmagában is jó jelnek véltem. Nem engem okolt, hogy magára hagytam a fekete lyukban, akárcsak Klarát és a többieket... de akkor miért beszélt ügyvéddel?

Klara másik kísérője teljesen idegen volt. Amikor alaposabban szemügyre vettem, nem nagyon tetszett, amit láttam. Az a gazember nagyon jól nézett ki. Magas volt. Bronzbarna, állandóan mosolygott, és nyomát sem mutatta az elhízásnak, és állandóan Klara vállán nyugtatta meghitten a kezét, még akkor is, amikor Klara közben velem beszélt.

Azt magyaráztam be magamnak, hogy ez nem is olyan fontos. Klara Dane Metchnikov kezét fogta, végül is, miért ne? Régi barátság fűzte őket egymáshoz – szerencsétlen módon egy kicsivel több is, mint barátság. Ez teljesen természetes. A másik fickó a vállára teszi a kezét? Hát, az tényleg nem jelent semmit. Csak baráti gesztus. A rokona is lehet, sőt, mit tudom én, a pszichoanalitikusa, aki segít neki túlesni a megrázkódtatáson, amelyet a velem való találkozás vált ki belőle.

Klara arcát nézve nem kaptam választ a kérdéseimre, bár már az is öröm volt, hogy ránézhettem. Felidézte bennem az együtt töltött szerelmes időket.

Egy cseppet sem változott. Még mindig úgy festett, mint az örökké és hőn szeretett Egyetlen (vagy legalábbis mint az egyik, a nem túl sok közül) szerelmem. A jelen Gelle-Klara Moynlinját képtelenség lett volna megkülönböztetni attól a Klarától, akit az űrben hagytam, közel a kugelblitzhez, épp amikor volt szerencsém elhunyni – aki szinte semmiben nem különbözött attól a Klarától, akit egy fekete lyukban hagytam évtizedekkel ezelőtt.

Ez nem csak a Teljes Orvosinak volt köszönhető. Húsvér Essie tökéletes példája volt annak, hogy mire képes a Teljes Orvosi. Ő is nagyon fiatalosan és elragadóan nézett ki. Csakhogy minden bűvészmutatvány ellenére, amelyet az emberi testtel tudtak művelni, a biológiai órát képtelenek voltak teljesen megállítani. Csak lelassították a mutatókat. És a legtöbbjük, akit helyreállítottak, rögtön egy kicsit fel is javíttatta magát – piszébb orrot kért, vagy egy természetes (természetes!) hullámot a hajba; még Essie is ezt csinálta.

De Klara nem. Fekete szemöldöke még mindig egy kicsit túl vastag volt, alakja vaskosabb, mint ahogy szerette volna. Nem tartották fiatalon. Fiatal maradt, és ezt csak egyféleképpen tehette meg.

Visszatért a fekete lyukba. Szántszándékkal utazott vissza oda, ahol magára hagytam, ahol az idő gyors folyása lassú csobogássá szelídült, és a fejem felett elszállt évtizedek mindössze hónapok vagy hetek voltak a számára.

Nem bírtam levenni róla a szemem. Habár egy évszázad jó része telt el azóta, hogy Klara és én szeretők voltunk, nem esett nehezemre felidéznem – persze csak képzeletben; nem tettem semmi illetlenséget – bőrének simaságát, a gödröcskéket a gerince alján, érintését és ízét. Különös érzés fogott el. Nem pont a teste után vágyódtam. Nem akartam ott helyben letépni a ruháját, és hanyatt dönteni a Central park füvén, a virágzó cseresznyefa alatt, Dane Metchnikov és a sörhastalan fess férfi szeme láttára. Egyáltalán nem ilyen volt. Valójában nem akartam szeretkezni vele, legalábbis az érzés még nem növekedett bennem kézzelfogható vággyá. És nem azért, mert (nyilvánvalóan) minden efféle vágyat képtelenség lett volna beteljesíteni. A lehetetlen nem gátolja a kanosságot.

Inkább arról volt szó, hogy bármit akartam is csinálni vagy nem csinálni Klarával, természetesen nem akartam, hogy Metchnikov vagy az a másik fickó is azt csinálja vele.

Jól ismerem ezt az érzést. Úgy hívják, „féltékenység”, és be kell vallanom, hogy amikor még éltem, rettentően féltékeny voltam.

Dane Metchnikovnak sikerült egy teljes mondatot kinyögnie:

– Nekem úgy tűnik, kissé megváltoztál – jelentette ki. Ő nem mosolygott. De ez nem jelentett semmit, mivel régen az Átjárón sem volt az a mosolygós fajta. És persze hogy másképp néztem ki, mint ahogy emlékezett rám, mivel sokkal régebben nem látott, mint Klara – az Átjáró óta.

Láttam, hogy itt az ideje felderíteni ezt az ügyvéddolgot, így azt tettem, mint mindig, amikor gyors tanácsra és információra volt szükségem. Elkiáltottam magam:

– Albert!

Persze itt nem arról van szó, hogy hangosan „üvöltöttem” volna – mármint úgy, hogy azt Klara vagy a másik kettő is meghallja. És amikor feltűnt Albert, nem volt jobban látható, mint én, mármint nem a másolatom, hanem én magam.

Ez egész jó dolog volt. Albertet nyilvánvalóan játékos kedvében találtam.

Kivételes látványt nyújtott. Egyik vacak, elnyűtt szvetterét a feje köré tekerte, mint egy turbánt. Néha valóban többet engedett meg magának a kelleténél. A szeme keskenyebb volt, és mintha valami fekete festékkel körbe is festette volna. Arcvonásai sötétebbek voltak a megszokottnál, és haja is hollófeketén csillogott.

– Hallak, és engedelmeskedem neked, ó, uram – kántálta tisztelettudóan. – Miért szólítottad elő dzsinnedet a kellemes, meleg palackjából?

Amikor olyan hűséges adat-visszakereső programod van, mint Albert Einstein, nem érzed szükségét egy udvari bolondnak.

– Bohóc – mondtam. – Szólok Essie-nek, hogy programozzon át, ha nem hagyod abba. Miért komédiázol?

– Ó, uram – hajtotta meg a fejét. – Alázatos szolgád szívét félelem hatja át, ha arra gondol, mit fog tenni vele nemes gazdája, midőn meghallja a kellemetlen hírek áradását.

– Fenébe! – válaszoltam. Ámbár be kell vallanom, megnevettetett, és ez is egy módja, hogy az ember könnyebben elviselje a rossz híreket. – Rendben – bólintottam, hogy ezzel is mutassam, készen állok a rossz hírekre. – Mesélj Metchnikovról egy kicsit. A fekete lyukban járt, de már visszatért. Én úgy látom, ez azt jelenti, hogy jogosult annak a tudományos prémiumnak egy részére, amelyet én kaptam, igaz?

Albert furcsán nézett rám, majd meglazította és levette szvetterét a fejéről.

– Ez így van, Robin. És nem csak egyedül ő. Amikor Klara visszament a fekete lyukba Harbin Eskladar társaságában...

– Állj! Kivel?

– Az ott Harbin Eskladar – mutatott Albert a Klara társaságában lévő férfira. – Azt mondtad, hallottál már róla.

– Albert – sóhajtottam, miközben magamban átértékeltem eddigi gyanúimat és feltevéseimet, hogy igazodjanak az új helyzethez. – Már megtanulhattad volna, hogy ha bármiről azt állítom, ismerem, akkor hazudok.

– Ettől féltem – nézett rám komolyan. – Hát ez a rossz hír. Itt tartott egy kis szünetet, mintha nem egészen lenne biztos benne, mivel is folytassa, ezért megsürgettem:

– Azt mondtad, ők ketten visszamentek ahhoz a fekete lyukhoz, ahol cserbenhagytam őket.

– Ó, Robin – csóválta meg a fejét, és sóhajtott, de szerencsére nem kezdett ismét hegyi beszédbe a bűntudatomról. – Igen, ez így igaz. Együtt visszamentek, hogy kimentsék az ott ragadtakat, és ki is hozták a teljes legénységet: a két Dannyt, Susie Hereirát, a két Sierra Leone-i lányt...

– Tudom, kik vettek részt azon a küldetésen – szakítottam félbe. – Szent egek! Mindnyájan visszatértek!

– Igen, Robin. Mindnyájan – bólintott. – És valamilyen módon mindnyájan jogosultak a részükre. Ezért beszélt Dane Metchnikov az ügyvéddel. És ez – nyúlt be zsebébe elgondolkozva a pipájáért (külső megjelenése diszkréten visszatért szokásos formájába, haja ismét fehéren meredezett a feje tetején) – felvetett néhány szokatlan etikai és jogi kérdést. Biztosan emlékszel még előző perekből, hogy az ügyvédek a „borjú a tehén nyomában jár” elvet követik, ami annyit tesz, hogy minden azt követően felhalmozott vagyonod bizonyos értelemben az abból az útból származó eredeti tudományos prémiumból származik. Amelyből, természetesen, mindannyian részesültek volna, ha visszatértek volna veled.

– Tehát pénzt kell nekik adnom?

– A kell kicsit erős kifejezés, de valóban ez az általános elképzelés. Mint amikor először találkoztál Klarával, és százmillió dollárnyi ingatlant ruháztál át rá. Amióta rádöbbentem, hogy ez a probléma előbb-utóbb felmerül, vettem magamnak a bátorságot, és kapcsolatba léptem Mr. Metchnikov személyi programjával. Úgy látszott, ez a módszer a továbbiakban is elfogadható. Azt hiszem, a többieknek is megfelel egy hasonló nagyságú összeg. Persze elképzelhető, hogy többet akarnak. De nem hinném, hogy meg is kapnák; természetesen itt is van egy végső határ, ameddig el lehet menni.

– Vagy úgy – könnyebbültem meg. Soha nem tudtam pontosan, milyen „gazdag” vagyok, hány milliárd fölött rendelkezem. Néhány milliárd ide vagy oda sosem számított. – Mintha valami rossz hírt is említettél volna.

– A rossz hírbe még bele sem kezdtem, Robin. – Szippantott egyet a pipájából.

Ránéztem. Pöfékelés közben engem figyelt a füstpamacsok között.

– A francba is, akkor rajta!

– A másik férfiról, Harbin Eskladarról van szó.

– Mi van vele, a fene essen beléd!

– Klara akkor találkozott vele, amikor elhagyta az Igaz Szerelem fedélzetét. Ő is pilóta volt. Ketten együtt elhatározták, hogy visszatérnek a fekete lyukhoz, ezért Klara kibérelte Jüan Henriquette Santos-Schmitz hajóját, amely alkalmas volt a feladat végrehajtására. És mielőtt útnak indultak volna, hát... szóval arról van szó, Robin, hogy Klara és Eskladar összeházasodtak.

Vannak meglepetések, amelyeket ha meghall az ember, egyből tudja, hogy fel kellett volna rájuk készülni. Ez a példány a semmiből érkezett.

– Köszönöm, Albert – mondtam tompán, és elküldtem. Sóhajtva távozott, de azért elment.

Nem volt szívem folytatni Klarával a beszélgetést. Utasítottam a másolatomat, hogy mit mondjon Klarának és Metchnikovnak és Harbin Eskladarnak. De nem akartam a közelükben maradni. Visszavonultam a bitbirodalomba, és a fejem fölé húztam.

Tudom, hogy Albert véleménye szerint túl sokat agyalok. Nem tagadom, valóban úgy van, ahogy állítja. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy egyetértek vele. Egyáltalán nem. Nem vagyok olyan agyafúrt, mint hiszi, de nem is vagyok ütődött. Alapvetően ember vagyok. Noha valójában csak digitális jelek formájában létezem, amikor rögzítettek, rögzítették azokat a részeimet is, amelyek emberré tesznek, ebből adódóan még mindig érzem azokat a dolgokat, amelyeket egy hús-vér ember érez. A jókat és a rosszakat is.

Megpróbálom a legjobb formámat hozni – többnyire –, és ennyi telik tőlem.

Tudom, mi a fontos. Megértettem, éppen olyan jól, mint Albert, hogy az Ellenség rémisztő. Ha aludnék, rémálmaim is lehetnének (vannak is, ha úgy akarom, de ez egy másik történet), hogy a világegyetem a fejünkre omlik, és nagy izgatottság fog el, amikor rájuk gondolok. Ott a kugelblitz belsejében, készen arra, hogy bármikor előjöjjenek, és azt tegyék velünk, mint amit a löttylakókkal, a pókhálós emberekkel és azokkal tettek, akiket vastag jégpáncél fed.

De van, ami fontos, és van, ami fontos. Eléggé emberi maradtam ahhoz, hogy azt gondoljam, a személyes kapcsolatok fontosak. Még akkor is, ha elmúltak, és csak annak vágya marad, hogy mindent elrendezzünk, és senki ne haragudjon a másikra.

Miután Albert távozott oda, ahová menni szokott, amikor nincs rá szükségem, hosszú ideig csak úszkáltam a bitbirodalomban, és nem csináltam semmit. Hosszú ideig. Elég hosszú ideig ahhoz, hogy amikor legközelebb vetettem egy pillantást a Central parkra, Klara már ott tartott, hogy „Robin, szeretnélek bemutatni a...”

Mókás volt. Nem akartam hallani azt a szót, hogy „férjemnek”. Ezért inkább elfutottam.

Amit elmondtam, nem pontosan fedi az igazságot. Nem futottam el. Odafutottam, mégpedig Essie-hez. A Kék Pokol táncparkettjén találtam rá, ahogy vadul csörgött egy szakállas alakkal, és amikor lekértem, vidáman csacsogni kezdett.

– Milyen jó, hogy látlak, kedves Robin! Hallottad a legfrissebb híreket? Feloldották az embargót!

– Ennek örülök – botlottam meg a saját lábamban. Essie a szemembe nézett, felsóhajtott, és lekísért a táncparkettről.

– Rosszul alakultak a dolgok Gelle-Klara Moynlinnal – találgatta.

– Még beszélünk – vontam meg a vállamat. – Otthagytam vele a másolatomat. – Hagytam, hogy egy fotelhez vezessen, majd ő is leült velem szembe. Az asztalra könyökölt, a kezére támasztotta az állát, és nagy-nagy szeretettel figyelt.

– Vagy úgy! – bólintott, miután felállította magában a diagnózist. – Már megint zűr van. Szorongás. Laza erkölcsök. Mindezek a kellemes kis dolgok, mi? És legfőképp Gelle-Klara Moynlin?

– Egyáltalán nem legfőképp – mondtam józanul. – Nem, mert egy örökkévalósságig tartana, mire felsorolnám neked, mi bánt a leginkább, de abban igazad van, hogy ő is közéjük tartozik. Tudod, férjhez ment.

– Hú! – Nem tette hozzá, hogy akárcsak te, ezért ezt magamnak kellett megtennem.

– Nem csak arról van szó, hogy férjhez ment, akárcsak én... És komolyan mondom, ha elölről kezdhetném az életemet, akkor is így tennék, Essie...

– Ó, Robin – nézett rám haragosan. – Mindig azt remélem, hogy soha többé nem kell ezt az unalmas szöveget hallanom, mégis mindig újra és újra rákezded!

– Azért mondtam, amit mondtam, mert ez az igazság – védekeztem, miközben úgy éreztem, mintha megsebeztek volna.

– Már rég tudom, hogy igaz.

– Hát, felteszem, valóban tudod – ismertem el. De nem tudtam, mit tehetnék még hozzá. Rádöbbentem, hogy egy pohár italt tartok a kezemben, ezért egy jó nagyot húztam belőle.

– Te aztán jól el tudod rontani a hangulatot, Robin – sóhajtott fel Essie. – Ha nem vagy itt, egész jól érzem magam.

– Elnézést, Essie, de már megbocsáss, most nincs túl nagy kedvem bulizni.

– Még több nyavalygás jön – jósolta mártírarccal. – Oké. Bökd ki, mit forgatsz abban a szerencsétlen, agyongyötört fejedben. Melyik a legrosszabb?

– Minden – vágtam rá azonnal, és amikor ennek hallatán olyan pillantást vetett rám, mint akit ez a válasz nem elégít ki, hozzátettem: – Az egyik rosszat követi a másik, vagy nincs igazam?

– Ó – mondta, és kicsit elgondolkodott. Majd felsóhajtott. – Miféle alak vagy te, drága Robin? Nem kellene újra konzultálnod a fejtágító programmal, Sigfrid von Ideggel?

– Nem!

– Ó – ismételte saját magát, majd megint a gondolataiba merült. – Mondok neked valamit, te morgós medve. Hagyjuk itt egy kicsit a partit. Inkább nézzünk meg egy filmet, rendicsek?

Erre egyáltalán nem számítottam tőle.

– Milyen filmre gondolsz? – kérdeztem meglepetten, de Essie nem felelt. Az igazat megvallva, azt sem várta meg, hogy igent mondjak. Már el is kezdte a vetítést.

Az Orsó és a szórakozó feltárók látványa a messzeségbe veszett. Többé már nem voltunk ott. Egy másik helyre kerültünk, és egy padon ülő gyermeket figyeltünk.

Természetesen nem igazi filmet néztünk, mint ahogy a bitbirodalomban sem „igazi” semmi. Nem volt ez egyéb, mint számítógépes szimuláció. Mint minden más, amit egyikünk elképzelt, minden lenyűgözően „valóságos” volt – a látvány, a hangok, de még az illatok, a hideg levegő borzongató érzése és a lehelet párafelhői is.

Nagyon ismerős volt a látvány. Önmagamat néztük – gyermekkori énemet – sok-sok évtizeddel ezelőttről.

Éreztem, hogy megborzongok, és nem a hűvös levegő miatt. A gyermek Robinette Broadhead összekuporodott egy padon a hideg parkban. Parknak nevezték, noha erre a névre nem igazán szolgált rá. Ha a közvetlen környezetéről meg lehetett volna feledkezni, még egész látványos is lehetett volna a kép, gyermek önmagam körül a wyomingi hegyekkel. Bár nem voltak szépek. A szennyes levegőben nagy ködpamacsok sodródtak. Még óriásira hízott szénhidrogénszemcséket is észre lehetett venni benne, és az összes, kórosan vékony fa ágait korom és zsíros szennyeződés borította. Én – vagyis a gyermek, aki valaha voltam – a kellemetlen évszaknak megfelelően öltöztem: három szvetter, sál, kesztyű volt rajtam, valamint egy kötött sapka, amelyet mélyen a fülemre húztam. Folyt az orrom. Épp egy könyvet olvastam. Éppen – micsoda? Ó, talán tízéves, ha lehettem; és olvasás közben köhögtem.

– Emlékszel, kedves Robin? Ezek a te életednek régi szép napjai – szólalt meg Essie valahonnan a hátam mögül.

– A régi szép idők – horkantam fel. – Már megint az emlékeimben kutakodsz – vádaskodtam, de valójában nem volt bennem düh, mivel mind a ketten tökéletesen és elég gyakran végigtúrtuk már egymás memóriarekeszeit.

– Most csak figyelj, kedves Robin! Figyeld, milyen is volt akkor az élet.

Nem kellett külön figyelmeztetnie. Nem tudtam elfordítani a fejem a látványról. A helyszínt sem esett nehezemre felismernem. A Tápanyagbányákat láttuk, ahol egész gyermekkoromat töltöttem: a wyomingi agyagpalabányákat, ahol a követ kifejtik, extrahálják, és az így nyert olajjal élesztőt és baktériumokat táplálnak, amelyek egysejtű proteint állítanak elő, amellyel aztán etetni lehet a túlnépesedett és kiéhezett emberi fajt. Ezekben a bányavárosokban egy élet sem volt elég ahhoz, hogy az ember megszabaduljon a mindent átható olajszagtól. És ez az élet általában nem tartott nagyon sokáig.

– Mindenesetre – tettem hozzá – sohasem mondtam, hogy azok a régi idők szépek lettek volna.

– Pontosan, Robin! – kiáltott fel Essie diadalmasan. – A régi szép idők kifejezetten rondák. Sokkal rosszabbak, mint amilyenek manapság, vagy nem? Manapság már egyetlen gyereknek sem kell úgy felnőnie, hogy undorító, szénhidrogénnel szennyezett levegőt szív, miközben haldoklik, mert a szülei nem tudják megfizetni a megfelelő orvosi kezelést.

– Persze, persze, az már igaz – szakítottam félbe. – De mégis...

– Várj még a vitával, Robin! Ahhoz még mást is meg kell néznünk. Miféle könyvet olvasol a filmen? Szerintem nem A kis hableányt, de még csak nem is a Huckleberry Finnt.

Közelebbről is szemügyre vettem a jelenetet, és megrázkódtatásként ért, amikor elolvastam a címet.

Essie igazat állított. Nem gyerekkönyvet tartottam a kezemben. Az Egészségbiztosítási útmutató volt, és már tisztán emlékeztem, hogy loptam ki azt a kötetet a házból, amikor az anyám nem figyelt oda. Azért tettem, hogy végre megértsem, miféle katasztrófával állunk szemben.

– Az anyám megbetegedett – nyögtem fel. – Nem volt annyi pénzünk, hogy mindkettőnknek jusson, és ő... ő...

– A saját operációját halasztgatta, hogy a te kezelésedre jusson, Robin – mondta lágyan Essie. – Igen, de mindez csak később történt. Ekkor csak arról volt szó, hogy jobb ételre és táplálék-kiegészítőkre lett volna szükséged, de nem volt rá elég pénzetek.

Ezt kicsit fájdalmasnak találtam.

– Nézd a girbegurba fogamat.

– Nem volt pénz a fogszabályozásra. Rossz idők jártak akkor a gyerekekre igaz, Robin?

– Tehát a Régi Karácsonyok Szellemét játszod – csattantam fel, miközben azzal próbáltam enyhíteni a rám nehezedő nyomást, hogy összezavarom olyasmikkel, amiket nem ért.

De ha az ember hozzáfér a bitbirodalom erőforrásaihoz, sok mindent megért.

– Nem, te nem vagy Scrooge – mondta. – De gondold át. Ezekben az időkben, nem is olyan régen, az egész Föld túlnépesedéssel küzdött. Éhezéssel. Tele volt viszállyal és dühvel. Terroristák, Robin. Emlékszel az esztelen erőszakra és az ostoba gyilkosságokra?

– Mindenre tisztán emlékszem.

– Hát persze. És mi is történt, Robin? Majd én megmondom. Te történtél. Te és több száz őrült, elszánt hícsíhajó-feltáró az Átjáróról. Megtaláltátok a hícsík technológiáját, és elhoztátok a Földre. Lakható bolygókat fedeztetek fel... olyan volt ez, mint Amerika felfedezése, csak éppen ezerszer fontosabb. És megtaláltátok a módját annak is, hogy a telepeseket eljuttassátok az újonnan felfedezett planétákra. Most már nincs túlnépesedés a Földön, Robin. Az emberek újabb helyekre költöztek, és jobb városokat építettek. És eközben nem rombolják a Földet! Nem szennyezik a levegőt robbanómotorok kipufogógázaival vagy a rakétáikkal; a hurkokat használják, hogy az űrhajók orbitális pályára álljanak. Ma már nincs olyan szegény ember, aki ne engedhetné meg magának az orvosi ellátást, Robin. Még a szervátültetést is – a szerveket pedig CHON-anyagból állítják elő, nem kell egy másik ember halálára várni, hogy használt cuccokat kapjanak ki a teteméből. Jól mondom, Robin? A hícsí Élelmiszergyár készíti manapság az átültetésre váró szerveket; szemmel látható a fejlődés, amelyben te is óriási szerepet játszottál. A hús-vér emberek élete hosszabbodott, és ezt az életet jó egészségben élhetik le; majd tárolják a tudatukat, mint minket, hogy még tovább élhessenek. És ezt a haladást részben te finanszíroztad, én pedig részben a munkámmal segítettem, így még a halál sem végzetes, mint annak előtte. Nem látsz fejlődést? Nem azért, mert nem volt fejlődés! Hanem azért, mert a vén, morgós Robinette Broadhead rossz szemmel nézi ezen a gyönyörű ünnepnapon az élőket, és csak azt látja, mi fog ezután következni, mégpedig a szar.

– De – makacskodtam – az Ellenség kérdését még nem oldottuk meg.

Essie felnevetett. Úgy tűnt, jelen pillanatban a kijelentésemet fölöttébb mulatságosnak találja. A kép eltűnt. Ismét az Orsóban találtuk magunkat, Essie pedig előrehajolt, és adott egy puszit.

– Az Ellenség? – kérdezte gyengéden. – Ó, hát persze, kedves Robin. Az Ellenség csak egy átokverte probléma, amellyel szembe kell néznünk, mint már magad is mondtad. De megoldjuk, mint ahogy eddig mindent megoldottunk. Egyszerre csak egy dologgal foglalkozz. És most térjünk vissza a fontosabb dolgokhoz: nyomás táncolni!

Az én Essie-m csodálatos asszony. Akár élő, akár letárolt. Ráadásul teljesen igaza is volt, józan ésszel sehol sem lehetett belekötni az érvelésébe, ezért én is engedtem a logikának. Nem mondhatnám, hogy remekül éreztem magam, de a kapott érzéstelenítő legalább csökkentette a fájdalmamat – bármi volt is a valós fájdalom –, legalábbis elviselhetővé tette ahhoz, hogy jól érezzem magam. Így is tettem. Táncoltam. Szórakoztam. Az egyik csoport letárolt barátomtól a másikig siklottam, majd csatlakoztam Essie-hez, aki fél tucat ismerőse társaságában múlatta az időt a Kék Pokolban. Sokan lassúztak a zenére, amelyet a többiek, beleértve engem is, meg sem hallottak – Julio Cassata is köztük volt, lassan, zombiként mozogva forgott a táncparketten egy apró, keleties kinézetű nővel a karjában. Úgy tűnt, a táncolókat nem zavarja, amikor régi dalokba kezdtünk. Még akkor is az éneklőkkel tartottam, amikor azok átváltottak régi orosz balladákra, amelyek Szmolenszk utcáiról és trolibuszokról szóltak – nem számított, hogy nem ismerem a szöveget, mert, mint azt már említettem, a bitbirodalomban szinte mindent megtud az ember, amire szüksége van, mégpedig a pillanat törtrésze alatt... és ha én, mint ebben az esetben is, nem akartam megtudni, Albert Einstein biztos felbukkant és elmondta.

Éreztem, hogy könnyedén megérinti a vállamat, miközben a vén zongorának támaszkodva álltam. Felnéztem mosolygós arcába.

– Szép hangod van, Robin – bókolt. – És az orosz kiejtésed is egész jó.

– Nem akarsz csatlakozni? – invitáltam.

– Azt hiszem, inkább nem – utasított vissza udvariasan. – Robin? Valami történt. A fő hírközlési rendszer ezerötszáz milliszekundummal ezelőtt teljesen elnémult.

– Micsoda? – Kellett egy kis idő, mire felfogtam, mit is mond. Majd nyeltem egy nagyot, és azt mondtam: – Ó. Ez eddig még sohasem történt meg!

– Valóban, Robin. Éppen azért jöttem ide, mert szerintem Cassata tábornok fel tud világosítani az előállt helyzetről. – Oldalra pillantott, ahol Cassata és barátnője céltalanul csoszogtak körbe-körbe.

– Megkérdezzük?

Albert erre sokatmondóan összeráncolta a szemöldökét, és mielőtt felelhetett volna, Essie otthagyta az éneklő társaságot, és odajött hozzánk.

– Mi történt? – kérdezte meglepődve, és amikor Albert tájékoztatta a kialakult helyzetről, szinte pánikba esett. – Nem hibásodhatott meg! A kommunikációs rendszer rengeteg független áramkörből áll, és még azok is többszörösen biztosítottak!

– Nem hinném, hogy meghibásodásról lenne szó, Mrs. Broadhead – mondta Albert.

– Akkor mi történt?! Még egy őrült JAWS-akció?

– Természetesen JAWS-parancsra történt, de azt hiszem, ezt a parancsot azért adták ki, mert történt valami a Földön. És el sem tudom képzelni, hogy mi.

9.

MOOREÁN

A Figyelőkerékről indult menekülő hajó utasai csaknem mind gyerekek voltak, és bizony elég sírós-rívós utazás volt. Kissé felvidultak, amikor a hajó a Föld körül orbitális pályára állt, de a hangulatuk még így is meglehetősen komor maradt. Egy hurokról siklók szálltak fel, és úgy kapcsolódtak az utasszállítóhoz, mint malacok a koca emlőire.

A gyerekek balszerencséjére az első hajó, amely elérte őket, a JAWS kötelékébe tartozott. Tele volt hírszerzőkkel.

Így aztán a következő órák nem teltek túl vidáman: a JAWS hírszerzői „kikérdezték” őket, és egyre-másra ugyanazokat a kérdéseket ismételgették, abban a reményben, hogy olyan friss információhoz jutnak, amelyből eldönthetik, a „téves riadó” valójában mennyire volt téves.

Persze egyik gyerek sem tudott megfelelő felvilágosítással szolgálni. De sokáig tartott, mire ezt a JAWS ügynökei elhitték. Végül, bár vonakodva, engedték, hogy a gyerekek kedvesebb emberekhez és gépekhez kerüljenek.

A szolgálatba lépő felnőtteknek az volt a feladatuk, hogy helyet keressenek azoknak a gyerekeknek, akik a Földön maradtak. Ez egyes gyerekek esetében meglehetősen könnyűnek bizonyult, mert éltek odalent rokonaik. A többieket szerte a bolygón iskolákban helyezték el.

Hapci, Harold és Oniko az utolsók között volt, akiknek helyet találtak. Azért maradtak együtt, mert barátok voltak, és egyikük sem beszélt franciául vagy oroszul, ami kizárta Párizst és Leningrádot, ráadásul egyikük sem készült fel rá lelkileg arra, hogy hirtelen belecsöppenjen egy ilyen nagyváros forgatagába. Határozottan elutasították, hogy Sydneyben, New Yorkban vagy Chicagóban helyezzék el őket, és mire a hivatal, amely az elszállásolásokat intézte, az összes többi gyereknek talált helyet, már csak ők hárman maradtak.

– Bárcsak valami meleg helyre kerülnénk, közel Japánhoz! – sóhajtott fel Oniko, mire Hapci, aki már feladta a reményt, hogy csatlakozhat egy hícsí kolóniához, buzgón helyeselt.

Az elhelyezési hivatalt egy középkorú, csillogó tekintetű, halk szavú, tanító nénis nő képviselte. Habár ember volt, Hapci mégis érezte a belőle áradó kedvességet. Az asszony az előtte lévő képernyőt bámulta – amely csak annyira volt valóságos, mint ő maga –, és egy pillanatra a gondolataiba merült, miközben a szöveget olvasta, majd kedvesen Hapcira mosolygott.

– Találtam három üres helyet Mooreán, Tüsszentő. Ez nagyon közel van Tahitihoz.

– Köszönöm – mondta Hapci udvariasan, bár az elébe vetített térképen semmi nem volt ismerős. A sziget neve semmit sem mondott a számára. Az egyik emberi település neve éppolyan egzotikusan csengett, mint a másiké, mivel mind rendkívül egzotikus volt a fiatal hícsí fiúnak. De Harold, aki morcosan vette tudomásul, hogy nem indulhat tovább azonnal Peggy Földjére, felkiáltott a háta mögött:

– Hé, haver! Veled megyek, oké? És ha tényleg olyan nagyszerű az a hely, akkor talán meg is veheted magadnak, Oniko!

Egy sikló tette le őket légörvények közepette egy új-guineai hurokra. Innen indultak az utazás leghosszabb szakaszára egy sztratoszférasiklón a papeetei Faa-Faa-Faa repülőtérre. Mint ahogy az az újonnan érkezett vendégeknek kijárt, a társaságot maga az iskola igazgatója fogadta, és kísérte át a szomszédos szigetre.

– Nézzetek oda! – fogta meg Oniko kezét, amikor a gyerekek belekapaszkodtak a nyitott bálnavadászcsónak üléseibe. – Látjátok a lagúna partján azokat a fehér házakat? Az egyik oldalukon hibiszkuszokkal szegélyezett csapás vezet fel a hegyoldalba, a másikon pedig papája nő. Az az iskolátok.

Egy szóval sem említette a hegyen feljebb épült, komorabb kinézetű épületeket. Harold minden idejét lefoglalta a hányás ahhoz, hogy kérdezzen felőlük, Hapcit túlságosan kimerítette a honvágy a távoli mag iránt, Onikót pedig annyira letaglózta a szokatlan földi gravitáció, hogy semmire sem tudott válaszolni.

Oniko fenyegetőnek találta a Földet, sőt egyenesen életveszélyesnek. Összetört. Vékony teste nem nyomott többet harminc kilónál, de még ez is húsz-egynéhánnyal volt több, mint amennyit eddig bármikor is hordoznia kellett gyenge csontjainak és izmainak.

Minden menekült gyereket fel kellett készíteni a szokatlan gravitációs megterhelésre a Keréken töltött idő után. A Földre vezető hosszú út alatt magas kalciumtartalmú italokat ittak – például tejet, forró csokoládét és mindenekelőtt furcsa „sajtlevest” –, és a napi háromórányi edzést sem hagyhatták ki a rugós erőgépeken és a speciális forgó futópadokon. A legtöbb gyerek esetében ez nem volt több egyszerű elővigyázatosságnál. Onikónak viszont nem volt más lehetősége: vagy ez, vagy elpattannak a csontjai. Az orvosprogramok speciális edzéstervet dolgoztak ki a számára, amely abból állt, hogy hosszú órákon át kellett egy asztalon feküdnie, miközben ultrahanggal erősítették a csontjait, és apró elektromos ütésekkel stimulálták az izmait. Ahogy közeledtek a Föld körüli pályához, az orvosprogram biztosította arról, hogy sok kalcium épült be a csontjaiba. Nem fognak eltörni, ha rendszeresen tornázik, járókerettel jár, és nem ugrál le magasról. Bár a csontjait megerősítették, az izmaival nem ment ilyen jól a dolog. Minden lépés kifárasztotta. Minden alkalommal, amikor felállt, fájt. Ezért az egzotikus dolog, amely a Nyugat-polinéziai Előkészítő Iskolában töltött első napokban a legnagyobb örömöt jelentette a számára, a lagúna volt.

A víz legalább annyira volt rémisztő, mint simogató. A csodálatos, zöldes hullámfodrok alatt élőlények mozogtak! De megértette az oktatórobot érveit, miszerint a vizek lakói közül egyik sem árthat neki, és amikor végül a gyengéd, sós habok közé merült, a csontjaira már alig nehezedett elemi erővel a Föld gravitációja. Minden alkalmat kihasználva boldogan csobbant a lagúnába. A tanítás kezdete előtt, a szünetekben, néha még sötétedés után is amikor a (szintén rémisztő) „Hold” festette ezüstszínűre a vizet.

Hapci számára a tenger nem volt sem szörnyen izgalmas, sem szórakoztató. Szülőbolygóján már látott óceánokat. Hogy miért nem? Nem tekintették a szabad idő eltöltése kellemes módozatának, mivel a hícsík nem tudtak úszni. A puszta csont és izom nem marad fenn a víz tetején számottevő zsírpárna nélkül, a hícsíket pedig ezzel nem áldotta meg a természet. Ezért, hogy Oniko közelében lehessen, be kellett érnie időnként egy apró gumicsónakkal. De még így is nehezen szánta rá magát, hogy olyan mélységek fölé evezzen, amelyek meghaladták a magasságát.

Harold először jól érezte magát Mooreán.

A Föld nagyon hasonlít Peggy Földjére, magyarázta az osztálytársainak. Az egyikük ellenkezni kezdett, hogy rossz felől közelíti meg a kérdést, fordítva van: Peggy Földje hasonlít a Földhöz. És valóban, ez igaz volt. Éppen ezért is akarták az emberek annak idején olyan sürgősen gyarmatosítani, amikor az anyabolygó már nem tudta eltartani a népességet. Talán igazad van, ismerte el Harold ésszerűen, de persze még egy féleszű is könnyedén beláthatta, hogy Peggy Földje jobb.

Harold kiábrándítónak, mi több, szörnyűnek találta, hogy a többi gyerek ezt nem találta túl érdekesnek.

A Kerékről érkezett három gyerek azonos hátránnyal bírt. Kívülállók voltak. Ők voltak a legfrissebb hús az iskolában, akik jóval a tanév kezdete után érkeztek. A többiek már rég kialakították szövetségeiket, baráti társaságaikat. Persze az igazgató felhívta a tanulók figyelmét, hogy a mélyűrből érkezett kis árvákkal bánjanak különösen udvariasan. A nebulók ezt egy darabig be is tartották. De nem sokáig. Amint elhangzottak az első kérdések (Láttátok az Ellenséget? Mikor bújnak elő a rejtekhelyükről?), és nem kaptak rá megnyugtató választ, a szobatársi és futballcsapattársi kötelékek ismét megszilárdultak, és kirekesztették az újonnan jötteket. Nem durván vagy erőszakosan. Csak határozottan.

Hapcinak és Onikónak volt a legrosszabb. Hapcin kívül egy hícsí sem járt az iskolába, Oniko pedig az egyetlen gyerek volt, akit hícsí módra neveltek. Egyszerűen túl idegenek voltak ahhoz, hogy szoros barátságot alakítsanak ki bárkivel is. Harold eleinte nem ütközött hasonló akadályba. Ő önmagával nem jutott dűlőre. Felnézett a Moorea közepén magasodó sziklaoromra, és így szólt: – Ti ezt nevezitek hegynek? Hát, Peggy Földjén egy igazi hegy tizennégy kilométer magas! – Mutattak neki képeket New Yorkról és Brazíliáról, mire megvetően kijelentette, hogy Peggyn a lakók tisztán tartják a városaikat. Amikor pedig történelemórán Pompejiről és a kínai nagy falról esett szó, megjegyezte, náluk az embereknek van annyi eszük, hogy kiszórják a régi vackaikat. És mivel az iskolába jártak katmandui, New York-i, brazíliai, pekingi, nápolyi születésű diákok is, nem kedveltette meg magát azzal, hogy lekezelően nyilatkozott a helyi turistalátványosságaikról. Bár a robottanár kérlelte őket, a diákok nem érezték, hogy tiszteletben kellene tartaniuk a kéréseiket.

Hosszú távon Harold számkivetettebb lett, mint Hapci és Oniko. A másik kettő keményen tanult. Szabad idejükben az adattárakat bújták, és olyan dolgokról is tudomást szereztek, amelyek egyáltalán nem szerepeltek a tananyagban. Hamarosan az osztályaik éltanulóivá váltak, és Harold, akinek még az is nagy erőfeszítésébe került, hogy egy közepes átlagot fenntartson, féltékeny lett. Végül dühöngeni kezdett. Amikor egy nap a robottanár kiosztotta a kijavított teszteket, Haroldban elpattant valami. Felugrott a székére, és üvölteni kezdett:

– Tanító! Ez nem igazság. Azok ketten azért érnek el jobb eredményeket, mert puskáznak!

– De Harold – mosolygott türelmesen a tanár. A nap végén jártak, minden diák fáradt és ingerült volt. – Természetesen Tüsszentő és Oniko nem puskáznak.

– Akkor maga hogy nevezné, ami itt folyik? Mindig maguknál hordják azt az Ml-adatbázist, és használják is. A saját szememmel láttam, hogy használják!

– Igazán, Harold – feddte meg a robottanár. – Tudhatnád, hogy Tüsszentőnek, mint minden hícsínek, szüksége van bizonyos alacsony intenzitású mikrohullámú sugárzásra, hogy az egészsége...

– De Onikónak nincs!

– Nem szabad csalással vádolni valakit csak azért, mert a saját adattárát hordja magával – csóválta meg fejét a robottanár. Neked is rendelkezésedre áll a konzolod, nem? Most pedig, légy szíves, ülj vissza a helyedre, hogy megbeszélhessük a ma esti helyes fogalomalkotást.

Aznap délután Harold mogorván ült a lagúna kagylókkal borított partján, mialatt Oniko vidáman úszkált a tengerben, Hapci pedig egy darab korallal piszkálta a homokot.

– Sajnálom, hogy nem szeretsz minket – jegyezte meg.

– Miről beszélsz? Hiszen barátok vagyunk! Már hogyne szeretnélek! – hazudta Harold.

– Nem, szerintem nem – kiáltott oda neki Oniko. – Miért csinálod ezt, Harold? Bántottunk téged valaha?

– Nem, de te ember vagy. Miért viselkedsz mégis úgy, mint egy hícsí?

– Mi rosszat találsz abban, ha úgy viselkedik, mint egy hícsí? – sziszegte Hapci dühösen.

– Hát – kezdte Harold –, te nem változtathatsz azon, aminek születtél. Elmenekültetek, és elbújtatok az Ellenség elől. De nem hibáztatlak – tette hozzá, miközben a tekintetéből világosan kiderült, hogy igenis hibáztatja, méghozzá nem is kicsit –, mert az apám azt mondta, hogy a hícsík, természetükből kifolyólag, sárgák az irigységtől.

– Inkább rézbőrűnek mondanám magam – húzta ki magát büszkén Hapci; bőrének árnyalata kezdett megváltozni, ami azt mutatta, közeledik a felnőttkorhoz.

– Nem a színedre értettem. Hanem úgy, hogy gyávák vagytok. Érzelmileg nem fejlődtetek ki, nem úgy, mint az emberiség.

– Életemben nem hallottam még ilyen furcsaságot! – Oniko közelebb tempózott, hogy jobban hallja a beszélgetést.

– Ez biológiai tény – magyarázta Harold. – Az apám mesélte. Érzelmileg az emberek a galaxis legfejlettebb lakói, épp ezért olyan bátrak és agyafúrtak. Ha megvizsgálunk egy alacsonyabb rendű állatfajt, például egy oroszlánt, egy gorillát vagy egy farkast...

– Ezek közül még egyiket sem láttam.

– De képeket már mutattak róluk, nem? És ha jól tudom, Hapcinak is. Nahát. Láttál már gorillát akkora mellekkel, mint amekkora egy lánynak van? – csípte el Hapci pillantását, amint Oniko lapos mellkasát szemléli. – Ó, istenem, nem arra gondoltam, hogy ebben a korban. Majd ha felnő. Az emberasszonyoknak mindig nagy a mellük, nem csak amikor szoptatnak, ellentétben az alacsonyabb rendű állatokkal. Az embernők bármikor képesek a szexre, nem csak évente egyszer. Ez mindent megmagyaráz. Érted már? Az evolúció bennünket egyszerűen jobbá formált, mivel az asszonyaink bármikor képesek egy férfival az utódnemzésre. Így indult világhódító útjára a civilizációnk több százezer évvel ezelőtt.

Oniko fájdalmas arckifejezéssel gázolt ki a vízből, miközben követni próbálta Harold gondolatmenetét. Végül megkérdezte:

– Miért tesz minket ez az egész bátrakká?

– Mert ezért olyan sikeresek az emberek! Az egészet az apámtól hallottam. Az emberi apák állandóan a feleségük mellett maradnak, mert, tudod, szeretkezni akarnak velük, érted? Ők látják el a családot, így az asszonyoknak nem marad más feladatuk, mint a gyerekek felnevelése. A hícsíknél ez nincs így.

– Az én szüleim együtt maradtak – jelentette ki Hapci energikusan. Nem volt mérges Haroldra. Nem volt benne biztos, dühösnek kellene-e lennie rá, mindenesetre az érvelése teljesen összezavarta.

– Talán csak azért, mert bennünket akartak utánozni – adott hangot Harold a kétségeinek. Ezen Hapci elgondolkodott, mert gyanította, hogy ebben a kijelentésben lehet némi igazság. Tudta jól, hogy a magban a hícsík közösségekben élnek, nem pedig családokban. – De bárhogy is, izé, nem szeretkeznek állandóan, ahogy az én apám és anyám teszi, igaz?

– Hát persze hogy nem! – kiáltott fel Hapci megbotránkozva. A hícsí asszonyok csak akkor szeretkeznek, ha biológiai órájuk szerint eljön a megfelelő pillanat. Az apja ezt már réges-rég elmagyarázta neki. Az asszonyok a testük változásaiból tudták, mikor jött el ez az idő, és ekkor szóltak a férfiaknak, így vagy úgy, hiszen ebben az esetben nem volt szükség szavakra. Bremsstrahlung az ügynek ezt a részét kissé homályosan fejtette ki a fia előtt.

– Érted már? – kiáltott diadalmasan Harold. – Éppen ezért kell az emberi férfiaknak folyamatosan bizonyítaniuk a barátnőik mellett! Régen vadásztak, vagy valami más tisztességért harcoltak. Mára megváltoztak a dolgok. Most inkább fociznak, vagy tudományos díjakat gyűjtenek... Vagy felfedeznek valamit. Hát nem érted? Ez tesz minket bátrabbá.

– Az apám azt mesélte, hogy a nagyapám szörnyen rettegett, amikor el kellett hagynia az Átjárót – adott hangot Oniko a kétségeinek törülközés közben.

– Akadnak kivételek – vont vállat Harold.

– És nők is indultak feltáró utakra. Azon a műtárgyon csaknem annyi nő élt, mint férfi.

– Na de Oniko – dühöngött Harold. – Én most egyetemes törvényekről beszélek, nem pedig egyénekről. Nézd, nem is tudod, hogy zajlik ez az emberek világában, mivel nem éltél még soha olyan jó helyen, mint például Peggy Földje.

– Nem hinném, hogy a Földön is ugyanígy folynak a dolgok, Harold! – húzta ki magát a járókeretére támaszkodva Oniko.

– Dehogynem. Hát nem éppen ebben a pillanatban bizonyítottam be?

– Nem, ezt egyáltalán nem hinném. Miután ideérkeztünk, végeztem egy kis kutatómunkát. Hapci, ideadnád a tobozomat? Ha jól emlékszem, még a naplómba is feljegyeztem.

A lába közé akasztotta a tobozt, majd fájdalmas fintorral felegyenesedett.

– Igen, már meg is van. Figyelj: „A régi típusú »nukleáris család« a Földön napjainkban már egyre ritkább. A legtöbb pár gyermektelen. A gyermekes családokra jellemző, hogy mindkét szülő dolgozik. A csonka családok száma is jelentősen megnőtt.” Ez nem egészen azt támasztja alá, amit te mondtál, Harold.

– Naplót vezetni gyerekes – húzta el az orrát a fiú. – Mikor kezdted?

– Már nem emlékszem pontosan – nézett rá elgondolkodva Oniko. – Valamikor a Keréken.

– Miért? Én is vezetek naplót. – kiáltott fel Hapci. – Amikor mondtad, hogy te is csinálod, egész jó ötletnek tűnt.

– Azt hittem, te meséltél róla – ráncolta össze a szemöldökét Oniko. – Most pedig vissza akarok menni a hálóba, és lepihenni egy kicsit a vacsora előtt.

*

Kicsit sajnálom, hogy ide-oda csapongok az időben (habár nem olyan nagymértékben, mint ahogyan majd később fogok). Azt hiszem, ezúttal kicsit jobban be kéne határolnom, hogy a fentiek mikor történtek. Nem akkor történt, amikor Essie-vel a Keréken tartózkodtunk, habár ez idő alatt jó pár millió milliszekundum is lepergett. Korábban történt, akkor, amikor Essie-vel arról kezdtünk vitatkozni, tényleg elmenjünk-e a Szikkadt Szikla fennállásának századik évfordulójára, és az életem csaknem teljesen békésnek tűnt. Nem tudtam, mi következik.

Persze, a gyerekek sem ismerték a jövőt. A saját dolgaikkal voltak elfoglalva, vagyis gyerekek voltak. Amikor a szokásos iskolai szabályok értelmében Hapci elment a következő, kéthavonta esedékes vizsgálatára, az orvosprogram örömmel üdvözölte; nem sokszor fordult elő, hogy megvizsgálhatta egy egészséges hícsí kettős szívét, csaknem zsírtalan belső szerveit és inas izomzatát.

– Minden a normális értékeken belül – jelentette ki a hologram, miközben elégedetten olvasgatta a monitorokon sorjázó adatfolyamot. – Csak úgy tűnik, nem alszol eleget, Hapci.

– Gyakran nehezemre esik elaludni – vallotta be a hícsí gyerek vonakodva. – És amikor álmodom...

– Ó? – Az orvosprogram hologramja felvette egy fiatal férfi alakját. – Beszélj nekem az álmaidról! – mondta biztatóan mosolyogva.

Hapci tétovázott egy darabig, de azért vonakodva belevágott.

– Tudja, nincs alvógubóm.

– Aha – felelt a program. Hapci várt. Nem akarta elmondani egy lelketlen gépezetnek, milyen érzés, ha egy fiatal hícsí kénytelen ágyban aludni, ahol a lepedőn kívül semmi mást nem húzhat a fejére. A hícsík mindig is bezárkózva pihentek, szerették befúrni magukat valami meleg, ölelő anyagba; csak így lehetett rendesen és jól aludni, és ezt nem helyettesíthette ágy, lepedő és takaró. Mennyire igaza volt az apjának, amikor eltiltotta az ágyban alvástól, gondolt vissza vágyakozva.

Nem kellett túlmagyaráznia a dolgot; az orvosprogram mindenre kiterjedő adatbázisából hamar megszerezte a magyarázatot.

– Rendeltem neked egy alvógubót – mosolygott rá nyájasan. – Most pedig, ami az álmokat illeti...

– Igen? – kérdezett vissza Hapci gyászosan. Nem akart beszélni az álmairól. Soha senkinek nem beszélt róluk, még Onikónak sem; amikor felébredt, igyekezett minél gyorsabban elhessegetni magától az emlékét.

– Nos, miről álmodsz?

Hapci tétovázott. Mert hát miről is szokott álmodni? Miről nem!

– A szüléimről – kezdte. – És az otthonomról. Mármint az igazi otthonomról, a magban...

– Ez természetes – mosolygott az orvos.

– De vannak más álmaim is. Azok... azok mások – gondolkodott el Hapci egy pillanatra. – Rémisztők... Hát, néha álmomban előjönnek azok a bogarak. Felhőkben szállnak. Rajzanak, áradnak, vibrálnak... – Körülrepülik, beszállnak a ruhájába, a szájába, a bőrébe, fájdalommentesen csípnek... – Úgy néznek ki, mint a szentjánosbogarak – fejezte be reszketve.

– Láttál már szentjánosbogarat? – kérdezte türelmesen a program.

– Nem. Vagyis úgy értem, csak képeken.

– A szentjánosbogarak nem csípnek, Hapci – hívta fel a figyelmét erre az egyszerű tényre a program. – Azonban vannak bogarak, melyeknek a csípése viszketéssel vagy fájdalommal jár. Megcsípett egy ilyen?

– Á, dehogy. Semmi ilyesmi... legalábbis nem pont ilyen – javította ki magát Hapci. – De valami, hogy is magyarázzam meg, viszketést érzek a fejemben. Úgy értem, valamit, ami arra késztet... Hogy is mondjam... Arra késztet, hogy megtanuljak bizonyos dolgokat.

– Miféle dolgokat, Hapci?

– Dolgokat – közölte kedvetlenül Hapci, miközben tisztában volt vele, hogy csak nagyon szegényesen tudja leírni az álmait. De hát hogy is lehetne álmokat pontosan elmondani? Az álmok képlékenyek, lágyak, alaktalanok. A szavak pedig kemények és pontosak. Kicsit jobb lett volna, ha a hícsí érző nyelvet használhatja, de angol nyelvű programot választott, és Hapci túl udvarias volt ahhoz, hogy emiatt panaszkodjon.

De a szoftver megértően bólintott.

– Igen, igen, Hapci – szólt hozzá kedvesen. – Az ilyen álmok jelképesek. Talán a szüleid szexuális viselkedése iránti kíváncsiságodat szimbolizálja, ami egy magad korabeli fiúnál teljesen természetes. De az is előfordulhat, hogy a szervezeted így védekezik a trauma ellen, amin átestél. Talán nem is tudatosult benned, Hapci, de az elmúlt hetek alatt annyi stressz ért, amennyi egy felnőtt embert talán évek alatt sem.

– Ó – mondta Hapci. Valójában igenis a tudatában volt mindennek.

– Ráadásul – folytatta a program – napjainkban mindenki fél. Nem csak a gyerekek. Mindkét faj felnőttjei, sőt, talán még a mesterséges intelligenciák is. Nincs kivétel. Tudod, ezzel az Ellenségre célzok.

– Ők rémisztők – helyeselt Hapci.

– Különösen igaz ez az érzékeny gyerekekre, akiknek személyes élményeik is vannak velük kapcsolatban, a Figyelőkerékről. – A hologram megköszörülte a torkát, mivel témát akart váltani. – És most halljam, mi újság a naplóddal? – ragyogott fel az arca.

Hapci alig hallhatóan felsóhajtott, és próbált hozzáigazodni az új témához.

– Enyhíti a honvágyamat – mondta. Nem mintha ez igaz lett volna, dehogyis volt, hanem azért, mert megtanulta, amit a gyerekek meg szoktak tanulni, legyenek bár emberek avagy hícsík: amikor a felnőttek komoly kérdéseket tesznek fel, legokosabb azt a választ adni nekik, amit várnak.

– Remek terápia – bólintott rá az orvosprogram. – De részletezd egy kicsit, Hapci! Olyan sok oldalt teleírtál már! Talán össze akarsz állítani egy lexikont? Nem gondolod, hogy kevesebb időt kellene ezzel töltened? Helyette játszhatnál az osztálytársaiddal.

– Majd megpróbálom – ígérte meg Hapci, és amikor végül elszabadult, a hálóhelyére vezető visszaúton a következő naplóbejegyzésen töprengett. Egyszerűen fogja kezdeni: „Az emberi programok fölöttébb keveset tudnak a hícsí gyerekekről.”

De amikor újra leült a naplója elé, mégsem ezt a mondatot vetette papírra.

Nem érdekel, mit mond Albert, sajnáltam Hapcit. Onikót. És még Harold Wroczeket is. Harold nem volt rossz gyerek. Egyszerűen csak nem volt alkalma elsajátítani a helyes viselkedési formákat.

Ők hárman továbbra is több időt töltöttek egymás társaságában, mint a többi háromszáz-egynéhány diákkal, habár Harold ki nem állhatta, amikor Hapci és Oniko ragaszkodtak hozzá, hogy hosszú órákig egy oktatógép mellett üljenek.

– Istenem – panaszkodott. – Azt hiszitek, mindent meg kell tanulnotok, amit az adattárakban leírtak?

– Kedvünket leljük benne – válaszolt Oniko egyszerűen, mire Harold lemondóan széttárta a kezét. De azután követte a másik kettőt a tanulószobába, és mivel semmi más dolga nem akadt, ő is a könyvekbe temetkezett. És mindenki meglepetésére a jegyei lassan javulni kezdtek.

Eltekintve a magánytól és rémítő álmaitól, Hapci nagyon kedvelte az iskolát. A tengerpart szép volt, ha az ember már megszokta a vizet; a sportrobot készített neki egy ügyes úszóhámot, amely fenntartotta a vízen, és hamarosan Hapci együtt úszott a többiekkel. A tanórák érdekesek voltak. Az osztálytársai, ha nem is túlságosan barátságosak, de legalább toleránsak voltak. A sziget pedig gyönyörű volt, még ha tele volt is szokatlan és néha aggasztó dolgokkal. Például közvetlenül az iskola mellett egy rét terült el, ahol hosszú szarvú kérődzők legeltek. Amikor Hapci lefuttatott az adatbázisban egy utánkeresést, rájött, hogy „szarvasmarhának” nevezik őket, és amikor megtudta, miért is tartják a marhákat, valósággal megrémült. Hapci négy évig élt úgy a Keréken, hogy szántszándékkal nem gondolt rá, honnan szerzik be ember iskolatársai a fehérjét. Most szembesült a hús és a hamburger eleven, ürítő forrásával. Gusztustalan! Hapci étrendjének és minden hícsí étrendjének kilencvenöt százaléka fagyott bolygóközi gázokból származott – vagy esetleg a négy elem (szén, hidrogén, oxigén és nitrogén), amelyre a szervezetüknek szükségük volt, más, kézenfekvő forrásából. Adjunk hozzá még néhány nyomelemet, és a CHON-alapanyagokból mindent elő lehetett állítani, amit csak kívántak. Olcsó volt. A lehető legtáplálóbb, és minden igényt kielégítő. És legfőképpen nem kellett megölniük érte egy érző lényt sem.

Az iskola étrendjének a fele is CHON-alapanyagból készült. A szomszédos Tahiti mellett egy élelmiszergyár úszott a sekély tengereken, amely a vízből és a levegőből nyerte ki a szükséges alapanyagokat. De az embergyerekek, csakúgy, mint a felnőttek, úgy tűnt, élvezik a gondolatot, hogy a véres „steakek”, amelyeket megesznek, élő állatokból származnak – habár nem az iskola mellett legelő marhák közül, mivel az értékes csordát más célokra tartogatták.

Ezeket a gondolatait nem vitatta meg az osztálytársaival. És még ez volt a szerencséje, mert ha megteszi, könnyen kiderülhetett volna, hogy a megevés nem a legundorítóbb dolog azok közül, amiket az emberek az állatokkal művelnek.

Amikor Hapci a második hónapját töltötte Moorea szigetén, két jó dolog történt vele.

Először is megérkezett az alvógubója. Fel is állították a hálóhelyén, így ettől fogva éjszakánként kényelmesen bele tudta fúrni magát a puha szivacsba, és magára húzta a tetejét, mint minden normális hícsí. Habár ettől kezdve a hálótársai vicceinek a céltáblájává vált, de Hapcit ez nem érdekelte. Igaz, a rémálmai nem szűntek meg, de hatalmas előrelépés volt a steril és barátságtalan lepedőkhöz és takarókhoz képest, amelyekkel a szerencsétlen embergyerekeknek kellett beérniük.

A második dolog az volt, hogy az iskola igazgatója rádöbbent, az orvosprogram nincs rendesen felkészítve egy hícsí gyermek vizsgálatához, ezért szert tett egy javított változatra. Az új hologram kedves, rézbőrű, mélyen ülő szemű hícsí hímet formázott. Koponyáját centiméternyi szőr borította, váll-és nyakizmai kedvesen rángatóztak, amikor Hapcit üdvözölte. A fiú már első találkozásukkor nagyon megkedvelte az új dokiprogramot, és életében először várta a következő vizsgálatot. Oniko orvosi vizsgálatára is éppen abban az időben került sor. Hapci segítette végig a széles előcsarnokon, habár a lány már megerősödött annyira, hogy a botja segítségével egyedül is tudott járni. Oniko kedvesen üdvözölte a nővérprogramot.

Mindkettejük meglepetésére a nővér ugyanabba a szobába vezette őket. Hapci fiatal hícsíje és Oniko középkorú doktornője együtt ültek egy asztal mögött, amely elé két széket helyeztek a gyerekeknek.

– Úgy véltük, inkább együtt beszélgetünk veletek – közölte Oniko orvosprogramja, mégpedig hícsí nyelven! –, mert sok bennetek a közös vonás.

– Mindketten ugyanazt álmodjátok – ciripelt közbe a hícsí orvos. – Apró bogarak rajzanak körülöttetek, néha a fullánkjaikat is belétek mélyesztik. Ennek ellenére nem okoznak fájdalmat.

– És ezt így folytatják – fűzte hozzá a doktornő.

– Így igaz – ismerte be Hapci, és Onikóra pillantott. A kislány csendben rábólintott az elhangzottakra.

– És egyikőtök sem mutat különösebb érdeklődést a sportok iránt – tette hozzá a doktornő. – Téged, Oniko, meg lehet érteni, mivel a szervezeted nem elég erős, nem bírná az efféle megterheléseket. De te, Tüsszentő, tökéletes fizikai állapotban vagy. De még csak sportközvetítéseket sem néztek a PV-n. Sem focit, sem baseballt. Egyáltalán semmit.

– Igen, csakugyan fölöttébb unalmasnak találom őket – ismerte el Hapci.

– Hát így beszél egy normális tízéves? – feddte meg a hícsí hologram.

– Számomra elég normálisnak hangzott – fintorodott el Oniko, mire a doktornő bólintott.

– A te értékrended szerint valóban. Mindkettőtöknek nagyon felnőttes az érdeklődési köre. Átnéztük az adat-visszakeresési naplótokat. Mindketten rengeteg időt töltötök azzal, hogy minél többet megtanuljatok az Ellenségről. Az biztos, hogy mások is így tesznek... Ez mindannyiunk számára nagyon fontos kérdés. A tanulóink közül mégis csak nagyon kevesen foglalkoznak ezzel a témakörrel. De miért érdekel téged olyan nagyon a fénynél gyorsabb szállítás, Oniko?

– Egyszerűen csak érdekesnek találom – zavarodott össze a kislány. – Legalábbis azt hiszem. Hát nem mindenkit érdekel?

– De nem ilyen mértékben, és nem olyan idegen fajokkal kapcsolatban, mint a löttylakók, a csökik és a vudu röfik.

– De ők olyan aranyosak – védekezett Oniko.

– Valóban – vette át a beszélgetés irányítását a hícsí orvos. – És bizton állíthatom, hogy az a téma, amelyet te választottál, Tüsszentő, legalább ilyen érdekes, és nem kevésbé fontos. A hícsík előretolt állásai és raktárai; a hícsí felfedezések történelme; a tudományos elméletek, az is, hogyan lehet behatolni a fekete lyukak eseményhorizontja mögé. De lásd be, Tüsszentő, ha az egészséges kíváncsiság ennyire elhajlik a szélsőségek felé, már megbocsáss... – A mellette ülő doktornőre pillantott. A nő hirtelen megváltozott hangsúllyal a következőt mondta:

– Gyerekek, nagyon fontos híreket kaptunk. Az igazgató azt akarja, hogy mindenki tudjon róla, ezért most félbe kell szakítanunk a beszélgetést, hogy ismertessük. – Mindketten megfordultak, és a mögöttük álló falra meredtek. A fal lassan, ezüstösen kavarogni kezdett, majd tisztán kivehetővé vált egy férfi komoly arca, és a következőket mondta:

– ... és itt a dekódolt adás következő része.

Az arc várt, és egy láthatatlan, gyorsan beszélő géphangra fülelt.

– A galaxis azon fajainak a száma, amelyek technikailag elég fejlettek, vagy megvan az esélyük, hogy elérik a fejlettség következő szintjét, jelenleg tizenegy. Közülük csak hárman fedezték fel a csillagközi repülést, és csak egy használ Einstein-féle limitált hatótávolságú rakétameghajtást. További két faj néhány évszázadon belül képes lehet az űrutazásra. A többiek az eszközhasználat különböző fokán állnak.

A hang elhalt, és az aggodalmas arc ismét a kamera felé fordult:

– Az egész üzenet, ha lelassítjuk a normális beszéd sebességére, becslések szerint kilenc óra hosszú. De eddig csak néhány részlete áll a rendelkezésünkre, hogy tanulmányozhassuk. Habár, és ez az előnyükre válik azoknak, akik csak most csatlakoznak hozzánk, eredetileg mindössze egy egész, ööö... nyolcvanháromszázad másodpercig tartott. A kiindulási helyét még nem sikerült megállapítanunk, csak annyit, hogy a Föld műholdas kommunikációs hálózatába táplálták, és a kugelblitz felé irányították, valószínűleg a Tokió Towerből. Éppen most vizsgálják át a toronyba befutó összes vezetéket. – A beszélő rövid szünetet tartott, miközben acélos tekintettel méregette a hallgatóságát. – Persze nem jutott ki a fénynél gyorsabb kommunikációs rendszerbe, hogy aztán a Figyelőkerék vagy a kugelblitz felé induljon, hála azoknak a biztonsági rendszabályoknak, amelyeket a JAWS léptetett életbe tíz héttel ezelőtt.

Hapci mögött valami megmozdult, és ez kiszakította abból a transzból, amelyet a híradás meghallgatása okozott. Körülnézett. Oniko felállt a székéről, és éppen az ajtó felé sántikált.

– Elnézést – mormolta Hapci, és követte. Odakint a kislány zokogva dőlt a falnak.

– Mi baj? – kérdezte a hícsí fiú megriadva. – Ez... Nos, ez természetesen rettenetes, de lehet, hogy csak valamilyen technikai malőr vagy egy tréfacsináló vagy...

– Ó, Hapci – zokogott a kislány. – Hát nem látod?

A fiú már válaszra nyitotta a száját, de Oniko nem hagyta szóhoz jutni.

– Tudod, mi volt az az üzenet? Egy részlet a naplómból!

10.

AZ IDŐ MÉLYÉN

Cassata álmosan, akadozott lassúsággal táncolt, miközben vállán egy apró, keleti nő feje pihent. Hihetetlen! A nő úgy nézett ki, mint egy normális ember, emberi józan ésszel, és mégis odabújt a tábornokhoz!

– Cassata, mi az ördög folyik itt? – vicsorogtam rá. Sajátos pillantással mért végig. Nem tudom máshogy jellemezni a nézését. Nem volt mentegetőző, mint ahogy nem volt öntelt sem. Olyan volt, mint – nem is tudom –, talán a „halálraítélt” írhatná le a legmegfelelőbben. És valóban az is volt. Ez várt rá, amikor hús-vér eredetije elhatározza magát a megsemmisítésére, és ő, a másolat ezzel már régóta tisztában volt. Mintha kifejezetten várta volna, hogy aláhulljon a hóhér bárdja.

Udvariasan elvált a partnerétől, homlokon csókolta, és felém fordult.

– Beszélni akart velem – mondta.

– Naná, hogy...

– Azt hiszem, egyikünknek sem ártana – sóhajtott fel. – De nem itt. És nem is a hajóján. Valahol máshol. Egy olyan helyen, amely nekem is tetszik.

Már nyitottam a számat, hogy a fejéhez vágjam, engem egyáltalán nem érdekel, hol érzi jól magát, amikor Albert materializálódott előttem.

– Talán a rue de la Paix megfelelne, Cassata tábornok? Van ott egy kis kávéház, aprócska terasszal, közvetlenül a folyóparton.

– Ez tökéletesen megfelelne – helyeselt Cassata, és a következő pillanatban már egy csíkos napernyő alatt álló fémasztal mellett ültünk. Az ernyő valamilyen aperitifet reklámozott, és a fehér kötényes pincér már vette is fel a rendelést.

– Jól választottál, Albert – dicsérte meg Cassata, de nekem valahogy nem volt kedvem az elismeréshez.

– Elő a farbával! – vakkantottam rá. – Miért árnyékolta le a földi rádióadásokat?

Cassata leemelt egy Camparit szódával a pincér tálcájáról, és elgondolkozva beleszimatolt.

– Nem tudom – ismerte be, majd hozzátette: – Még nem.

– De azt csak tudja, miért helyezte a hajómat zár alá!

– Hát persze, Robin. Azért, mert parancsot kaptam rá.

– És a magból jötteket is? – szúrta közbe Essie, meg sem várva, hogy a beszélgetésben rá kerüljön a sor, pedig még nem végeztem. Cassata vállat vont. Essie-nek éppen ez kellett. Gyilkos pillantást vetett a tábornokra, és felém fordult: – És te ezt elhiszed? Amikor pont a hícsí egyesült tudatoknak kellene legelőször jelentést tenniük a JAWS-nak! A következő lépés majd az lesz, hogy éppen csak meghalljuk a híreket, mielőtt az aktualitásukat vesztik!

– Parancsot kaptam – ismételte Cassata, majd jobban megnézte Essie-t, és így szólt: – Ezek csak formaságok, Mrs. Broadhead.

– Ostoba formaságok! Robin! Utasítsd az intézetet, hogy azonnal szakítsa meg az együttműködést. Ezek a műveletlen bohócok képtelenek az együttműködésre.

– Izé, várjon egy pillanatra – kérte gyorsan Cassata, és elővette legmegnyerőbb arckifejezését. – Ezek csak biztonsági intézkedések. Biztos vagyok benne, hogy ha később Robinette-tel együtt hozzá kívánnak férni valamilyen információhoz, legyen az bármi, nem ütköznek majd semmilyen akadályba... Úgy értem igazi akadályba. De a JAWS-nak természetesen át kell fésülnie minden információt, mielőtt nyilvánosságra hoznák.

– Csak semmi „természetesen!” Ne keverjük bele a „természetesent”! – fordult felém villámló szemmel Essie. – Robin, mondd el ennek az életre kelt uniformisnak, hogy nem személyes szívességet tesz neked meg nekem. Az információhoz az egész emberiségnek joga van.

– Ezeket az információkat mindenkivel meg kell osztania, Cassata – mondtam.

De Essie nem hagyta annyiban.

– Mondd meg neki, Robin! – csattant fel olyan indulatosan, hogy a rue de la Paix járókelői kíváncsian felénk fordultak. Persze nem voltak igaziak, csak a környezet tartozékai, de ha Essie környezetet programoz, akkor az mindenben stimmel. Egy apró termetű, csinos fekete nő megigézve bámult ránk – sokkal jobban, mint amit egy egyszerű díszlettől vár az ember. Amikor jobban megnéztem, rádöbbentem, hogy ezzel a nővel táncolt Cassata; nyilvánvaló, hogy a tábornok hagyott maga után nyomokat, amelyeknek alapján a nő idetalált.

Hogy tovább fokozzam a feszültséget, így szóltam:

– Nincs más választása. Nézze, Cassata, ez most nem az az eset, hogy osztályozza az anyagot, hogy az Ellenség ne férjen hozzá. Az igazat megvallva, az Ellenségen kívül nincsenek ellenségeink. Azt gondolja, hogy nekik kémkedünk?

– Nem, természetesen nem – vallotta be Cassata kelletlenül, miközben kísérletet tett rá, hogy udvarias maradjon. – De a parancsokat magas helyről kapom.

– Mi is magas szinten álló személyek vagyunk!

Erre csak egy csupán-teszem-a-dolgom vállrándítással felelt.

– Hát persze, önök csak... – Elhallgatott, amint észrevette a tömeg szélén álló fekete nőt. Megrázta a fejét felé; a nő elvigyorodott, csókot dobott felé, majd felszívódott.

– Elnézést. Csak egy barátom; mondtam neki, hogy magánmegbeszélésem lesz. Hol is tartottunk?

– Nagyon is jól tudja, hol tartottunk! – vicsorogtam, és folytattam volna, amikor Cassata arckifejezése hirtelen megváltozott.

Többé már nem rám figyelt. Arca fagyott maszkká vált. Szeme kifejezéstelenné ürült, mintha valami olyasmit hallana, amit rajta kívül senki.

Valóban így volt. Felismertem a pillantást. A letároltak viselkednek így, amikor valaki magánvonalon közöl velük valamit. És nagyon is jó elképzelésem támadt, mit fog majd mondani. Elkomorult, megrázta magát, egy pillanatra végighordozta kifejezéstelen tekintetét a társaságon, majd megszólalt:

– Ó, a francba – mondta Julio Cassata tábornok. Éreztem, hogy Essie a kezembe csúsztatja a kezét.

Tudta, hogy a tábornok rossz hírt kapott.

– Mondja el! – követelőztem.

– Vissza kell mennem a JAWS-ra – sóhajtott mélyet Cassata. – Vigyenek el!

Ezzel a kijelentésével meglepett. Az első önkéntelen reakcióm az volt, hogy visszakérdeztem:

– Micsoda? – Majd kicsit összeszedtem magam. – Nagyon gyorsan meggondolta magát, Cassata! Előbb azonnali távozásra szólít fel, majd zár alá veszi a hajómat...

– Felejtse el! – vágott közbe türelmetlenül. – Újabb fejlemények történtek, nekem pedig azonnal távoznom kell, és a magáé itt a leggyorsabb hajó. Elvisznek?

– Hát... talán. De... de miért...

– Éppen most kaptam a hírt. A rádiókapcsolat megszakadása nem gyakorlat. Éles. Azt hiszem, az Ellenségnek van egy bázisa a Földön.

Egy letárolt intelligencia (mint amilyen Cassata is) utazáskor nem foglal sok helyet. Csak annyit kellett tennie az embernek, hogy fogja az adattárat, imalegyezőt, szalagot vagy kockát, behajózza, és már indulhat is. Cassata nagyon sietett. Ahogy megkapta a beleegyezésemet, azonnal utasította a személyi robotját, és amint odaért a zsiliphez, már indultunk is.

Az egész utazás kevesebb mint három percig tartott.

Elég sokáig.

A magam részéről nem vesztegettem el a három percet. Amíg arra vártunk, hogy a robot az egyik dokkból a másikba szállítson bennünket, még egyszer utoljára tiszteletemet tettem elvesztett szerelmemnél.

Nem tartott sokáig. A rádiókapcsolat megszakadásának a híre eddigre már a hús-vér embereket is elérte, és a lassú, szoborszerű népek a PV felé igyekeztek, amelyben a bemondó arról tájékoztatta az egybegyűlteket, hogy az aszteroidának minden kapcsolatát elvágták a külvilággal.

A másolatom, jóval lemaradva a többiek háta mögött, szomorúan szemlélte a tömeget. Azonnal láttam, miért. Ott állt Klara, és mellette – mellette ott állt a férje. Szorosabban ölelték egymást, mint eddig bármikor.

Azt kívántam...

Azt kívántam a legjobban (vagy legalábbis meglehetősen), hogy bárcsak jobban megismerhettem volna Harbin Eskladart. Furcsa, hogy Klara hozzáment egy volt terroristához! Úgy gondoltam, már maga az is furcsa, hogy rajtam kívül bárkihez is hozzáment...

Majd hirtelen eszembe jutott: Robin, te vén csavargó, ebből jobb, ha kimaradsz. így aztán visszasugároztam magam az Igaz Szerelem fedélzetére, és már ott sem voltunk.

– Robin, gyere! Ezt nézd meg! – kiáltott Essie, én pedig rohantam a vezérlőbe, hogy engedelmeskedjem. Julio Cassata nyomott hangulatban ült a képernyő előtt, Essie pedig dühödten mutogatott. – Csatahajók! – kiabált. – Nézd, Robin! Az a mániákus JAWS felkészült rá, hogy leradírozza a világot!

Cassata fenyegetően rám meredt.

– A felesége az őrületbe kerget – jelentette ki, de én nem néztem rá. A képernyőt figyeltem. Mielőtt átléptük volna a fénysebességet, láttam a pár ezer kilométernyire lévő JAWS-műholdat; a Föld nagy gombóca még innen messziről is majdnem eltakarta. De annyit láttam, hogy a JAWS nincs egyedül. Apró pontok rajzottak körülötte.

Hajók. Essie-nek igaza volt. Csatahajók.

Majd fénysebesség fölé gyorsultunk. A képernyő elhomályosult, Cassata pedig tiltakozni kezdett:

– Nem akarnak semmit sem megtámadni. Ez csak elővigyázatosság.

– Ne nevezze elővigyázatosságnak, hogy kiküldték az egész flottát, méghozzá felfegyverezve – perlekedett Essie. – Az ilyen elővigyázatosságokból lesznek a háborúk!

– Jobban szeretné, ha ölbe tett kézzel ülnénk? – ellenkezett Cassata. – Különben is hamarosan ott lesz. Egyenesen nála tehet panaszt. Mármint úgy értem...

Elhallgatott, és visszatért a rosszkedve. Hiszen az említett „nála” ő maga volt, hús-vér valójában.

Ennek ellenére igaza volt.

– Magától értetődik, hogy panaszt fogunk tenni – közöltem vele. – Azzal kezdjük, hogy miért titkolta el előlünk az „üzenetet”.

– Nem titkolta el, Robin – köszörülte meg a torkát Albert udvariasan.

– Láthatja! – csattant fel vadul Cassata. – Mindig megáll félúton. Az üzenetet rövid impulzusokban sugározták, ahogyan első ízben fogták. Lefogadom, hogy Albert rögzítette.

– Csak egy kivonatolt jelentés volt az emberi és a hícsí fajról, Robin – mentegetőzött Albert. – Semmi olyasmit nem tartalmazott, amit nem találhatnál meg az Encyclopedia Britannicában vagy más lexikonokban.

– Ha! – kiáltott fel Essie továbbra is rosszkedvűen, de nem folytatta. Elhallgatott, és átgondolta a történteket, majd vállat vont. – Srácok, igyatok vagy egyetek valamit – emlékezett vissza hirtelen háziasszonyi kötelességeire. – Én megyek, és saját fülemmel meghallgatom az üzenetet.

Már indultam, hogy kövessem, mivel Essie társasága még a legrosszabb napjaiban is kellemesebb volt, mint Julio Cassatáé, de a tábornok megállított.

– Robin. Nem akartam semmit sem mondani, amíg a felesége is ebben a kabinban tartózkodik...

Csodálkozva pillantottam rá. Meg sem fordult a fejemben, hogy kettőnk között bizalmas beszélgetésre is sor kerülhet. Majd a tábornok folytatta:

– Arról a fickóról van szó, akihez a volt barátnője feleségül ment.

– Ó! – csodálkoztam, de mivel ez szemmel láthatólag nem elégítette ki Cassatát, még hozzátettem: – Eddig még soha nem volt hozzá szerencsém, de Harbin Eskladarnak hívják, ha nem tévedek.

– Pontosan. Eskladar a neve – jelentette ki vadul Cassata. – Ismerem. És gyűlölöm minden porcikáját.

Ez a kijelentése tagadhatatlanul feldobott, mégpedig abban a pillanatban, amint kiejtette a száján. Klara férjével kapcsolatban megegyezett a véleményünk.

– Igyunk egy pohárral! – javasoltam.

Cassata először tétovázott, majd vállat vont.

– Csak egy gyors pohárkával – egyezett bele. – Maga nem emlékszik rá? Nos, egyáltalán rám emlékszik? Mármint harminc vagy negyven évvel korábbról, amikor először futottunk egymásba? Amikor dandárparancsnok voltam?

– Hát persze – biztosítottam, miközben kitöltöttem az italokat.

Elvette, de fel sem nézett, hogy lássa, mivel kínálom.

– Elgondolkodott már valaha is azon, hogy az azóta eltelt évek folyamán miért csak két rangfokozattal sikerült feljebb vánszorognom a szamárlétrán?

Történetesen még soha. Az igazat megvallva, nagyon keveset gondoltam Cassatára, és még annál is kevesebbet arra, hogyan végzi a munkáját, mert csupa rosszat hallottam róla a Magas Pentagon fedélzetén, amikor még éltem, és az egész haderő rettegett a terroristáktól. Azt gondoltam róla, hogy egy bibircsók az emberiség arcán. Azóta semmi sem változott, mégis így szóltam udvariasan:

– Azt hiszem, ez még nem fordult meg a fejemben.

– Eskladar! Eskladar volt az oka! Ő volt a szárnysegédem, és majdnem leszereltek miatta! A gazfickó maszekolt, és munkaidő után terroristáskodott. Beaupre Heimat tábornok régi titkos terrorista sejtjének volt a tagja a Magas Pentagon fedélzetén!

– Ó! – szólaltam meg egy pillanatnyi hallgatást követően, és Cassata mérgesen bólogatott, mintha az egész szöveget én zúdítottam volna rá.

Bizonyos értelemben így is volt, hiszen annak, aki átélte azokat a zűrzavaros időket, nem kellett ecsetelni, mit jelent a szó: terrorizmus. Ezt az élményt nem egykönnyen felejti el az ember. Húsz éven keresztül vagy még tovább is pusztították, erőszakolták, kizsigerelték és rombolták az egész bolygót olyan emberek, akiknek az ítélőképességét olyannyira elnyomta a dühük, hogy csak azzal tudták kifejezni az elégedetlenségüket, hogy megöltek valakit. Nem csak egyvalakit; százezrek halála száradt a lelkükön így vagy úgy, mert megmérgezték a vizeket, házakat romboltak le, vagy városokban robbantottak. És nem különleges célpontokra utaztak, mert a terroristák mindenkit meggyilkoltak, az ártatlant éppúgy, mint a bűnöst – vagy azokat, akiket bűnösnek tartottak.

És az volt az egészben a legrosszabb, hogy olyan emberek, akikben megbíztak, magas rangú katonatisztek, sőt még államfők is titokban tagjai voltak terroristacsoportoknak. Egy egész csapatot a Magas Pentagonon lepleztek le.

– De Eskladar árulta el őket – emlékeztem vissza. Cassata nevetni próbált, de csak valami torz vicsorra futotta neki.

– Csak a saját bőrét mentette – jelentette ki, de azért ímmel-ámmal még hozzátette: – Hát, talán nem csak a saját bőrét. Azt hiszem, idealista volt. De engem speciel ez cseppet sem érdekelt. A szárnysegédem volt, és húsz évig nem léptettek elő miatta.

Felhajtotta az italát, és jobb kedvvel folytatta.

– Hát, nem akarom tovább várakoztatni... – és elharapta a mondatot, de egy kicsit túl későn.

– Kit nem akar várakoztatni? – kérdeztem vissza. Szavaim hallatán összerezzent.

– Hát, Robin – mondta siralmas képpel –, nem hinném, hogy magát ez különösebben érdekelné, izé, ha rajtam kívül, izé...

– Egy nőt – vontam le a következtetést. – Potyautas van a fedélzeten.

Cassata bűnbánó képet vágott.

– Ő is csak letárolt személy, akárcsak maga – jelentette ki, mivel a diplomácia sosem tartozott az erősségei közé. – Egyszerűen őt is betároltam magam mellé. Az isten szerelmére, nem foglal sok helyet, és nekünk csak...

Itt elhallgatott, nem fejezte be a gondolatmenetet. Kicsit, de csak nagyon kicsit büszkébb volt annál, hogy könyörögni kezdjen.

Nem is kellett azt tennie.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

– Alicia Lo. Vele táncoltam.

– Hát – hümmögtem. – De csak ezen az egy úton. Jól van. Menjen, szórakoztassa a barátnőjét.

Nem tettem hozzá, hogy „és ne kerüljön a szemem elé”. Nem is kellett hozzátennem.

Pontosan tudtam, mit fog tenni, és be kell vallanom, az ő helyzetében én is hasonlóképpen cselekedtem volna.

És ezek után már semmi sem várt ránk, magát az utazást kivéve.

Az Igaz Szerelem fedélzetén utazva a JAWS csupán huszonhárom percre esett a Szikkadt Sziklától – persze fénysebesség fölött. Ez nagyon lassú. És nem is haladtunk végig gyorsabban a fénynél, mert tizenegy és fél percig tartott a gyorsulás, ugyanennyi időt vett igénybe a fékezés; így a tulajdonképpeni utazás másfél szemvillanás alatt ment végbe. Huszonhárom perc végül is nem nagy idő – a hús-vér emberek mértéke szerint.

De mi nem ehhez a mértékhez igazodtunk. Egyetlen perc is, ó, milyen rengeteg milliszekundumot foglal magában!

Amikor már eltávolodtunk az aszteroidától, és Albert a megfelelő pályára állította a hajót, én (képletesen értve) rágcsálni kezdtem nem létező körmömet. Mivel az Igaz Szerelmet a Föld Naprendszerében tartjuk, és csak nagyon ritkán távolodunk el a Földtől, általában lehetőségem nyílik rá, hogy kapcsolatot teremtsek az anyabolygón hagyott érdekeltségeimmel, hogy szórakozzam – lassan ugyan, persze, de csak másodpercekben lassan, nem pedig az örökkévalóság szerint. Most azonban erre nem volt lehetőség. A rádiócsend ránk is vonatkozott. Persze tudtam volna üzeneteket küldeni (Cassata dühödt tiltakozása ellenére is), de választ nem kaphattam rájuk.

Ha szórakozni akartam, ott volt nekem Essie és Albert, valamint az emlékeim. Cassata nem volt valami jó emlék. Az emlékeim igen kiadósak (végül is mindenre kiterjednek, ami az Igaz Szerelem adattáraiba belefér, ami nem kevés), de valahogy állandóan Klaránál kötöttem ki, és ettől nagyon szomorú lettem.

Essie társasága viszont mindig fölöttébb élvezetes... Vagyis majdnem mindig. Csak akkor nem, amikor nagyon ingerült vagyok, aggódom vagy félek, és attól tartok, hogy ez a megállapítás a jelenlegi helyzetre is igaz volt. Miután elrendezte johore-i környezetünket egy csinos palotában, mely Szingapúrra és az öbölre nézett, csak ültem rosszkedvűen, és még az elém tett maláj ételt is visszautasítottam, amelyet rendelt nekem. Essie az ó-istenem-már-megint-rajta-van-a-világfájdalom arckifejezéssel nézett rám.

– Valami bánt – bizonygatta, mire vállat vontam. – Azt hiszem, nem vagy éhes. – Bedobott a szájába egy rizsgolyócskát valami fekete izével egyetemben, és rágni kezdte. A látszat kedvéért én is elvettem egy levélbe göngyölt valamit, és a számba gyömöszöltem. – Robin – folytatta. – Két választásod van. Az egyik, hogy beszélgetsz velem. A másik, hogy Albert-Sigfriddel beszélgetsz. Nincs értelme magányosan lógatni szegény öreg orrodat.

– Pedig mégis inkább azt teszem – jelentettem ki. Ismét erőt vett rajtam a világfájdalom.

Albert a Szikkadt Sziklán talált rám, vagy a másolatában, amelyet aszerint formáltam, hogy éppen milyen lelkiállapotban voltam. A Tangó szinten voltam, a kikötőnél. Sétálgattam, és néztem a dokkokat, ahonnan az általam ismert emberek útnak indultak, hogy aztán soha ne térjenek vissza.

– Kicsit nyomottnak látszol – jegyezte meg mentegetőzve. – Úgy gondoltam, megnézem, tehetek-e valamit érted.

– Semmit – feleltem, de nem küldtem el. Különösen, mivel szentül meg voltam róla győződve, hogy Essie küldte utánam.

Albert előhúzta a pipáját, meggyújtotta, és egy darabig a gondolataiba mélyedve pöfékelt, majd megszólalt:

– Nem akarod megosztani velem, hogy mi jár a fejedben?

– A legkevésbé sem.

– Azért, mert szerinted már belefáradtam, hogy állandóan ugyanazt hallom tőled, Robin? – kérdezte, és ezúttal valódi szeretetet láttam megcsillanni a higgy-nekem szemekben.

Tétováztam egy pillanatig, aztán fejest ugrottam a dolgok közepébe.

– Hogy mit forgatok a fejemben? Mindent, Albert. Várj, várj, tudom, mit akarsz mondani. Arról beszélsz majd, ami most a legeslegfontosabb. Oké. Az az Ellenség. Rettegek tőlük.

– Igen, ez a kifejezés valóban rengeteg olyasmit foglal magában, amitől félni lehet – ismerte el békülékenyen. – Az Ellenség természetesen mindannyiunkat megrémít.

– Nem, nem – vágtam közbe türelmetlenül. – Nem a rémületre gondoltam. Úgy értem, olyan nehezen érthető.

– Ó – pöffentette meg a pipáját a füstpamacsok közül.

– Úgy értettem, semmi elképzelésem sincs arról, mi folyik odakint az univerzumban.

– Bizony, Robin – helyeselt jóindulatúan. – Semmi. De lehetne. Ha elmagyarázhatnám neked a kilencdimenziós űr elméletét és még néhány tudományos tételt...

– Erről hallani sem akarok – parancsoltam rá, miközben jól tudtam, hogy hibát követek el. Abban mindenki egyetért, hogy az emberek szeszélyesek, de időnként magam is érzem, hogy túl messzire megyek.

Tudják, azáltal, hogy letárolt személyiség vált belőlem, határtalan tudásanyaghoz férhettem hozzá.

Amikor hús-vér emberekkel kommunikálok, nem szeretek beszélni nekik a „határtalanság”-ról, mivel ezzel azt a képzetet keltem bennük, hogy felsőbbrendű vagyok. Nem szeretném, ha ezt gondolnák, különösen azért, mert valóban felsőbbrendű vagyok. A felhalmozott tudáshoz való hozzáférés csupán az egyik különbség köztem és köztük.

A rendelkezésre álló adattárak természetesen nem voltak végtelenek. Albert nem szereti, ha ezt a szót használom bármivel kapcsolatban, ami megszámlálható, márpedig az információhordozók – imalegyezők, szalagok – megszámlálhatok. Már aki megszámolja őket. De nem én. Eszembe sem jutott, hogy megszámoljam az adatbitek számát, és eszembe sem jutott, hogy az összes tudást a magamévá tegyem, mivel féltem.

Istenem, de még mennyire féltem! Hogy mitől? Nem csak az Ellenségtől, habár ők nagyon ijesztők voltak. Saját végtelenségem rettentett meg, amelyet nem mertem teljes egészében felderíteni.

Féltem, rettenetesen féltem, hogy ha egyszer a magamévá kell tennem ezt a roppant tudásmennyiséget, akkor már egyáltalán nem leszek Robinette Broadhead többé. Féltem, hogy nem leszek ember. Féltem, hogy az a picike adatmorzsa, ami én voltam, elvész a roppant adattengerben.

Amikor az ember már nem más, mint egy ember letárolt emlékezete, mindenáron ragaszkodik az emberségéhez.

Albert emiatt sokszor türelmetlenkedik velem. Azt hajtogatja, hogy gyengék az idegeim. Hébe-hóba még Essie is megdorgál. Ilyeneket mond: „Kis butuska Robinom, miért nem veszed el azt, ami a tied?” És kis történetecskéket mesél a gyermekkorából, hogy felvidítson.

– Amikor fiatal lány voltam az akadémián, ahol szenvedtem a lehetetlen jegyzetekkel, a Bool-algebrával vagy a processzorok felépítését taglaló könyvekkel a Lenin Könyvtárban, gyakran körbenéztem. Rémálomnak tűnt az egész, drága Robin! Amikor megláttam magam körül a tízmillió kötetnyi könyvet, rosszul lettem. Úgy értem, Robin, rosszul. Csaknem fizikai rosszullétet éreztem. Majdnem elhánytam magam annak gondolatára, hogy azokat a szürke, zöld és sárga gerincű könyveket mind be kell falnom ahhoz, hogy mindent megtudjak, ami megtudható. Számomra ez lehetetlen volt!

– Pontosan így érzek most, Essie – heveskedtem. – Én...

– De számodra mindez nem lehetetlen, Robin! – vágott közbe ridegen. – Rágd át magad rajtuk, Robin! Nyisd ki a szád! Eméssz meg mindent!

De képtelen voltam rá.

Legalábbis úgy éreztem. Betegesen ragaszkodtam emberi formámhoz (bármennyire is képzeletbeli volt) és emberi korlátaimhoz, bármennyire is magam állítottam fel őket.

Persze időről időre azért merítettem a hatalmas tudásból. Megmártóztam benne. Bekaptam egy falatkát. Amikor kedvem támadt rá, hogy elolvassak egy különleges kötetet (ahogy önök mondanák), akkor bementem a megfelelő aktába. És elszántan csakis a kiválasztott „kötetre” koncentráltam, szántszándékkal figyelmen kívül hagyva a könyvtár körülöttem heverő többi „könyvét”.

Vagy, ami még ennél is jobb volt, a tudósaimtól kértem segítséget.

Ezt tették a királyok is. Én pedig rendelkeztem az uralkodók kiváltságaival. Úgy tettem, mint annak idején ők. Amikor tudni akartak valamit, mondjuk, a kontrapunktról, hívatták Handelt vagy Salierit. És ha pillanatnyi felindulásból kíváncsiak lettek a következő napfogyatkozásra, már előttük is termett Tycho Brache. A királyok egész csapatot tartottak filozófusokból, alkimistákból, matematikusokból és teológusokból. Nagy Frigyes udvartartása például fejtetőre állított univerzum volt. Rengeteg tudós állt egyetlen tanuló rendelkezésére, aki mindezt megengedhette.

Én pedig királyibb módon a hajdani királyoknál, mindezt sokkal nagyobb léptékben művelhettem. Minden tudóst megengedhettem magamnak, a létező összes témakörben. És olcsók voltak, mivel nem kellett etetnem őket, vagy fizetnem a szeretőiket, és még csak nem is léteztek. Egyetlen adat-visszakereső rendszerbe voltak integrálva, név szerint Albert Einsteinbe.

Ezért, amikor felpanaszoltam Essie-nek, hogy „bárcsak érteném, mit papolnak az összehúzódó univerzumról,” egyszerűen végigmért.

Aztán azt mondta:

– Ha!

– De tényleg – mondtam, mivel nem tréfáltam.

– Kérdezd Albertet! – tanácsolta derűsen.

– A pokolba is! Tudod, hogy ez mivel jár. Elmond mindent, amit tudni akarok, de addig beszél, amíg nem mond sokkal többet ennél.

– Kedves Robin. Nem lehet, hogy Albert jobban tudja nálad, mennyit is kell mondania?

– A pokolba – mondtam.

Ám miközben ott álltam Albert társaságában a (szimulált) dokkokhoz vezető fémes folyosón, úgy láttam, eljött az idő. Nem volt kibúvó.

– Oké, Albert – jelentettem ki. – Tágítsd egy kicsit a fejem. Tölts bele mindent. Remélem, kibírom, feltéve, ha te is.

– Azért nem lesz annyira rossz, Robin – mosolygott rám szélesen, majd az ígéret után rögtön kijavította magát. – Habár nem is lesz kéjmámor. Bevallom, nehéz munka lesz. Talán... – körülnézett – talán valami kényelmesebb helyen kellene kezdenünk. Beleegyezel?

Persze nem várta meg, hogy rá is bólintsak. Beindult, és a következő pillanatban már a Tappan-tengeri házamban találtuk magunkat, a dolgozószobában. Kezdtem kicsit megnyugodni. Tapsoltam, mire a felszolgálórobot előlépett. Rendeltem tőle egy kiadós adag italt, majd hátradőltem egy fotelben, kényelembe helyezve magam. Albert titokzatos pillantásokkal méregetett, de egy szót sem szólt, amíg oda nem szóltam neki:

– Készen állok.

Ekkor ő is helyet foglalt, elővette a pipáját, és pöfékelés közben elgondolkodva nézett rám.

– Egész pontosan mire?

– Arra, hogy elmondj nekem mindent, amit az elmúlt évmilliók alatt közölni akartál.

– Na de Robin – mosolygott. – Az alatt az idő alatt annyi minden történt! Nem tudnád szűkíteni a kört? Egészen pontosan mire vagy kíváncsi?

– Tudni akarom, mi előnye származik az Ellenségnek abból, ha összeomlasztja az univerzumot.

Albert ezen elgondolkodott, majd mélyet sóhajtott.

– Ó, Robin! – jegyezte meg szomorúan.

– Nem – ellenkeztem. – Csak semmi „Ó, Robin!”. Ne mondd azt, hogy már réges-régen fel kellett volna tennem ezt a kérdést, és ne akard bemesélni, hogy előbb kvantummechanikát vagy valami effélét kellene tanulnom, ha meg akarom érteni a lényeget. Most akarom tudni a választ.

– Nehéz eset vagy, Robin – panaszkodott.

– Vágj bele! Kérlek!

Hogy nyerjen egy kis időt, dohányt tömött a pipájába.

– Felteszem, az egész történetet hallani akarod – mondta –, ahogy azt már ezelőtt is számtalanszor próbáltam elmondani, amikor folyton megtagadtad, hogy végighallgasd.

– Ugye megint a kilencdimenziós űrrel akarod kezdeni? – erősítettem meg magam.

– Azzal és még sok minden mással, Robin – mondta határozottan. – Ez az egész nagyon bonyolult. Nélkülük a kérdésedre adott válasz teljesen értelmetlen.

– Arra kérlek, könnyítsd meg, amennyire csak tudod! – könyörögtem.

Némi meglepetéssel a tekintetében nézett rám.

– Ugye, most komolyan beszélsz? Persze hogy megpróbálom megkönnyíteni a dolgodat, édes fiam. Tudod, mire gondoltam? Szerintem a leghelyesebb az lenne, ha első nekifutásra nem szólnék egy szót sem. Inkább képeket mutatok.

– Képeket? – pislogtam meglepetten.

– Megmutatom neked a világegyetem születését és pusztulását – jelentette ki önelégülten. – Hiszen azt akartad látni.

– Azt?

– Azt. Tulajdonképpen azért nehéz, mert képtelen vagy megérteni, milyen bonyolult dolgot kérdeztél. Sokáig fog tartani, legalább néhány millió milliszekundumig, hacsak nem próbálsz közbeszólni, mert akkor...

– Akkor szakítalak félbe, amikor csak akarlak, Albert.

Beleegyezően bólintott.

– Valóban. Éppen ezért fog olyan sokáig tartani. De ha már rászántad az időt...

– Ó, kezdd már, az isten szerelmére!

– Már kezdem is, Robin. Csak egy pillanat. Beletelik egy kis időbe, mire beállítom a képernyőt... Már kész is – ragyogott fel az arca.

Majd eltűnt. Szertefoszlott a ragyogásban.

Az utolsó, amit láttam, a mosolya volt. Egy pillanatig ott tündökölt az arcán, majd semmivé enyészett.

– Alice Csodaországbant játszol velem – vádoltam meg... vádoltam a puszta levegőt, mert már nem állt előttem semmi, amit látni vagy érezni lehetett volna.

Ám hallani lehetett, mert Albert megnyugtató hangja megszólalt valahonnan:

– Csak egy kis tréfával akartam indítani, Robin, mivel mostantól nagyon komoly dolgokról esik majd szó. Nahát! Mit látsz most?

– Semmit – feleltem.

– Nagyszerű. Éppen ezt kell látnod. De amit nézel, az maga a mindenség. Az egész univerzum, Robin. Az összes anyag, energia, idő és űr, amely a múltban és a jövőben létezni fog. Ez az ősatom, Robin, az öntvény, a dolog a Nagy Bummban, amely felrobbant.

– Francnyavalyát sem látok.

– Persze hogy nem. Fény nélkül nem lehet látni, a fény pedig akkoriban még nem létezett.

– Albert – kértem. – Tegyél nekem egy szívességet! Gyűlölöm ezt az érzést, hogy csak úgy lebegek a semmiben. Nem tennéd meg, hogy mégis lássak valamit?

Egy pillanatnyi csend, majd halványan kibontakozott előttem Albert ragyogó arca.

– Nem hiszem, hogy bármi baj származna abból, ha látnánk egymást – ismerte el. – Így már jobb?

– Sokkal jobb.

– Remek. Csak arra kérlek, ne feledd, hogy akkor még nem létezett valódi fény. Fotonok nélkül nincs fény sem, és pillanatnyilag az összes foton abban az egyszerű, láthatatlan pontba van összenyomva. De nem csak a fotonok – folytatta, és szemmel láthatóan élvezte a helyzetet. – Mert ha láthatnád, akkor nem lenne hely, ahonnan láthatnád, mivel még tér sincs, amelyben lenne „hely”. Még nem létezett tér sem... Vagyis ha egész pontosan akarom megfogalmazni, akkor kezdetben a tér, a fény és minden egyéb abba a láthatatlan pontba volt bezárva.

– Ebben az esetben – duzzogtam – mit takar az a szó, hogy „abba”?

– Ó, Robin! – kiáltott fel elragadtatással a hangjában. – Te nem is vagy olyan ostoba! Remek kérdést tettél fel, de szerencsétlen módon ez is, akárcsak a többi remek kérdés, értelmetlen. Az a válasz, hogy rossz a kérdés. Egyáltalán nem létezik ott „abba”; csak az „abba” jelensége, mert épp azt próbálom megmutatni, amit a definíciók nem képesek.

– Albert – szóltam, és kezdtem elveszíteni a kedvemet –, ha továbbra is így folytatod...

– Ne add fel, tarts ki még egy kicsit! – biztatott. – Még bele sem kezdtünk, Robin; csak a színpadot rendezem el. Hogy megértsd az univerzum keletkezését, el kell vetned minden kialakult nézetedet az olyan dolgokról, mint „idő”, „tér” és „látni”. Akkor, úgy tizennyolcmilliárd évvel ezelőtt, ezek még nem léteztek.

– Ha nem létezett az idő – jegyeztem meg elmésen –, akkor honnan tudod, hogy tizennyolcmilliárd évvel ezelőtt volt?

– Még egy remek kérdés! És ugyanaz a remek válasz. Az igaz, hogy az ősrobbanás előtt nem létezett az idő. Vagyis az, amit látsz, lehetett tizennyolcmilliárd évvel ezelőtt. De lehetett tizennyolctrillió, kvadrillió, amit-csak-akarsz évvel ezelőtt is. A kérdést egyszerűen nem lehet feltenni. De ez az... ez az objektum létezett, Robin, és egyszer csak felrobbant.

Hátrahőköltem. Valóban felrobbant, mégpedig épp a szemem előtt. A semmi hirtelen valamivé változott, kibírhatatlan fényességű ponttá, és hirtelen felrobbant.

Mintha hidrogénbombát pottyantottak volna az ölembe. Szinte éreztem, amint összeaszom, elpárolgok, plazmává mállok és szétszóródom. Tomboló dübörgés ostromolta nem létező fülemet, és rázta anyagtalan testemet.

– Istenem! – sikoltottam.

– Még az is meglehet – mondta elgondolkodva Albert, és látszólag megelégedéssel töltötte el ez a gondolat. – Persze nem egy isten személye. Már úgy értem... ennél azért jobban ismersz. De ha volt olyan, hogy Teremtés, akkor ez volt az.

– Mi történt?

– Hogyhogy mi? Felrobbant az ősrobbanás – közölte Albert meglepetten. – Most láttad a saját szemeddel. Azt hittem, erre magadtól is rájössz. Épp most született meg az univerzum.

– És meg is állt – jelentettem ki, miközben kezdtem magamhoz térni, és rádöbbentem, hogy a hatalmas, fényes robbanás megfagyott.

– Igen, én állítottam meg, mert szeretném, ha tovább elidőznénk ennél a pontnál. A világegyetem még nagyon fiatal... Megközelítően tíz a mínusz harmincadikon másodperces. Ennél korábbról nem mondhatok sokat, mert nem tudunk szinte semmit. Mint ahogy azt sem tudom, mekkora az univerzum vagy az a hogyishívják, ami előtte létezett. Talán nagyobb, mint egy proton. Talán kisebb, mint egy pingponglabda. Azt mondhatom... úgy gondolom, hogy ebben a pillanatban a legnagyobb fellépő erőhatás a nukleáris erő volt, de az is lehet, hogy a gravitáció... mivel olyan tömör volt, nagy volt benne a gravitációs vonzás. Nagyon nagy. Akárcsak a hőmérséklet. Hogy pontosan mekkora, nem tudom. Talán annyira magas, amennyire csak lehetséges. Elméletileg a legmagasabb elérhető hőmérséklet tíz a tizenkettediken kelvin... Megadhatom az értékhatárokat, ha óhajtod...

– Kérlek, csak akkor, ha feltétlenül szükséges.

– Nem hinném, hogy az – ismerte el vonakodva. – Rendben. Hadd mondjam el, hogy még mit nem tudok. Nem mondhatok sokat arról az állapotról, amit most magad előtt látsz, néhány, számodra talán nem nyilvánvaló dolgot kivéve. Például, hogy a tűzgolyó, amelyet nézel, mindent magában foglal. Az atomokat, a részeket, melyekből felépülsz te, én, az Igaz Szerelem, a Figyelőkerék, a Nap, a Jupiter, a Magellán-köd, a galaxisok a Szűz csillagképben...

– És minden más – vágtam közbe, hogy elfojtsam a szóáradatot. – Felfogtam a lényeget. Óriási.

– Ó – jegyezte meg Albert elégedetten. – Látod, nem érted. Nem óriási. Vettem magamnak a bátorságot, és egy kicsit felnagyítottam, mert az ősrobbanás valójában nem volt óriási. Szerinted mekkora ez a tűzgolyó itt a szemed előtt?

– Fogalmam sincs. Talán ezer fényév átmérőjű?

– Nem hinném – csóválta elgondolkodva a fejét. – Kisebb. Talán a robbanás előtt nem is volt kiterjedése, hiszen még nem létezett tér, és most is hasonló a helyzet. De határozottan állíthatom, hogy kicsi. Mégis benne van minden. Eddig tudtál követni?

Ránéztem, mire megenyhült.

– Tudom, hogy ez kissé száraz neked, Robin, de biztos akarok lenni benne, hogy felfogtad, amit elmondtam. Most pedig lássuk magát a „robbanást”. Persze egyáltalán nem volt hangja. Mivel nem volt közeg sem, amelyben a hang terjedhetett volna; itt megint tettem egy kis engedményt a bemutató kapcsán. De ennél sokkal fontosabb, hogy az ősrobbanás nem úgy zajlott, mint ahogy egy rakéta felszáll, és repül a levegőben, ahogy a gázok tágulnak, mert...

– Mert még nem létezett olyasmi, hogy levegő. Igaz? Esetleg még űr sem?

– Nagyon jó, Robin! Éppen ezért különbözött ez a robbanás a másfajta robbanásoktól. Nem úgy tágult, ahogy egy léggömb vagy mint egy kémiai, esetleg nukleáris robbanás. Valami egészen más volt. Ismered azokat a japán papírvirágokat, amelyeket akváriumba szoktak tenni? Ahogy felszívják a vizet, kinyílnak? Leginkább ehhez lehetne hasonlítani, Robin. De nevezd, ahogy akarod, ős-atomnak, izének, bárminek, de nem víz volt. Hanem űr. Az univerzum nem robbant fel. Tágulni kezdett. Méghozzá nagyon gyorsan és nagyon nagy mértékben, és ez a tágulás még most is tart.

Erre csak annyit tudtam mondani:

– Ó!

Egy pillanatig magamon éreztem Albert fürkész tekintetét, majd a barátom felsóhajtott, és a tágulása igazán tágulni kezdett.

Körülvett minket. Azt hittem, elemészt bennünket. Nem így történt, de egy szörnyűséges fényóceánban fürödtünk. A közepéből Albert hangja csendült fel.

– Eltávolodunk néhány fényévnyit. Nem tudom, menynyit, de ahhoz eleget, hogy mindent kellő távolságból lássunk. – A hatalmas tűzgolyó a távolság növekedésével zsugorodni kezdett, amíg olyan apró nem lett, mint a telihold.

– Az univerzum már elég öreg. Olyan száz másodperces. Valamint forró. Nagyjából tíz a tizenegyediken kelvin. És sűrű. De ezt nem úgy értem, ahogy az anyag sűrű. Még nem beszélhetünk anyagról. Ahhoz még túl sűrű. Az univerzum jelenleg egy elektronokból, pozitronokból, neutronokból és fotonokból álló „leves”. A sűrűsége négyszer tíz a kilencediken a víz sűrűségének. Tudod, hogy ez mit jelent?

– Azt hiszem, a sűrűséget még csak fel tudom fogni, de mennyire forró?

– Ezt még nem tudom kielégítően elmagyarázni – felelt Albert elgondolkodva –, mert képtelen vagyok bármihez is hasonlítani, hacsak nem használom az általad annyira gyűlölt kifejezéseket. Ez az egész izé a „termális egyensúly” állapotában van.

– Hát, Albert... – kezdtem.

– Nem, hallgass végig! – csattant fel. – Ez csupán annyit takar, hogy a részecskéi kölcsönhatásban állnak egymással, és folyamatosan változnak. Gondolj úgy rájuk, mint millió és millió villanykapcsolóra, melyek folyamatosan, de véletlenszerűen föl-le kapcsolódnak. De bármelyik időpillanatban a felkapcsoltak száma megegyezik a lekapcsoltak számával, így az egyensúly állandó marad. Persze a valóságban szó sincs villanykapcsolókról. Elektronok és pozitronok semmisülnek meg, hogy aztán neutrínók és fotonok szülessenek és így tovább; de ahány esemény történt az egyik oldalon, ugyanannyi történt a másikon. Az eredmény az egyensúly. Még akkor is, ha az egyensúlyi állapoton belül minden vadul változott.

– Bizonyára, Albert – mondtam. – De még csak az első századmásodpercnél tartunk. Ha ilyen sokat beszélsz, hogy érünk a végére a tizennyolcmilliárd évnek?

– Ó, sokkal messzebbre fogunk menni, mint tizennyolcmilliárd év. Ne siess előre, Robin. Már jön is. – És a távoli tűzfelhő egy pöffenéssel beért minket. – Egytized másodpercnél tartunk. A hőmérséklet jelenleg háromszor tíz a tízediken kelvin. Egy perc, és a harmadára zuhan. És itt álljunk meg egy percre. Tizennégy másodperc eltelt az ősrobbanás kezdete óta. A hőmérséklet már csak háromszor tíz a kilencediken kelvin. Ez annyit tesz, hogy az egyensúly kezd felborulni, mivel az elektronok és a pozitronok gyorsabban semmisítik meg egymást, mint ahogy az ellentétes reakciók zajlanak. De erre még majd visszatérünk, Robin, mert itt rejlik a válasz a kérdésedre.

– Hát – jegyeztem meg a tőlem telhető legdiplomatikusabb hangon –, ha neked úgyis mindegy, miért nem adod meg most a választ? Akkor az előadás hátralévő részét egyszerűen átugorhatnánk.

– Nekem egyáltalán nem mindegy – jegyezte meg szigorúan. – Te pedig nem értenéd meg. Habár abban igazad van, hogy gyorsíthatunk egy kicsit. Néhány perccel az ősrobbanás után járunk. A hőmérséklet ismét az eddigi kétharmadára esett; már csak tíz a kilencediken kelvin. Valójában olyan hűvös, hogy a létező protonokból és neutronokból kezd kialakulni a hidrogén és a hélium. Ez már anyag! Jobban mondva majdnem az. Csak sejtmagok, nem egész atomok. És ez az úgynevezett anyag csak nagyon kis hányadát foglalja el az univerzumnak. Legnagyobb része fény és neutrínó. Kevés az elektron, de még annál is kevesebb a pozitron.

– Hogy lehet ez? – kérdeztem megdöbbenve. – Mi történt azzal a rengeteg pozitronnal?

– Már az elején több elektron volt, mint pozitron. Ezért amikor megsemmisítették egymást, a végére csak elektronok maradtak.

– Miért?

– Ó, Robin – komolyodott el Albert. – Ez a legjobb kérdés. És meg is adom rá a választ, habár abban egyáltalán nem vagyok biztos, hogy meg is érted: az elektronok, a pozitronok és az anyag többi alkotóelemének számát lényegében a véletlen határozta meg. Hallottál már a szuperhúrok elméletéről? Nem hinném. Egyszerűen jegyezd meg a „véletlen” szót, és lépjünk tovább.

– Csak egy pillanat, Albert. Hol vagyunk most?

– Nagyjából kétszáz másodperccel az ősrobbanás kezdete után.

– Huhú. Albert, még milliárd és milliárd évet kell megtennünk...

– Annál azért többet, Robin. Sokkal többet.

– Gyönyörű. És ez hosszú perceket fog igénybe venni, ezért hát...

– Robin. Bármikor abbahagyhatod, amikor csak akarod, de akkor hogy válaszolhatok azokra a kérdésekre, amelyeket folyton-folyvást felteszel? Tarthatunk egy kis szünetet, hogy megemészd az eddig elhangzottakat. Vagy kicsit felpörgethetném az eseményeket.

– Aha – jegyeztem meg, miközben elragadtatva bámultam a bennünket minden oldalról körülvevő zavaros, vakító kavalkádot.

Nem igazán akartam szünetet tartani. Inkább azt akartam, hogy az egésznek legyen vége.

Elfogadtam, hogy Albert tisztában van vele, mi a jó nekem. Ő viszont azt nem fogta fel, hogy a „jó” valójában nagyon is elvont fogalom, és sokszor előfordul, hogy az tesz nekem jót, amit igazából a hátam közepére kívánok. Már csaknem sajnáltam, hogy előhoztam ezt az egészet, mivel egyáltalán nem élveztem.

Ezért hát pontosan tudtam, mit takar Albert három javaslata. Leginkább az első tetszett volna, mert módfelett kezdett fárasztani a hőmérséklet, a nyomás, de legfőképp az, hogy a semmi kellős közepén csücsültem. A második lehetőség az lett volna, hogy tartok egy kis szünetet, és talán Essie is csatlakozik hozzám ezen a rövid pihenőn.

Tehát a harmadikat választottam.

– Egy kicsit pörgessük fel. Oké, Albert?

– Hát persze, Robin. Már folytatjuk is. – A gömb fenyegetően hízni kezdett. De még mindig nem volt más, csak egyszerű gömb. A kavargásban nem voltak még csillagok, bolygók, de még szilárd törmelékdarabok sem; csak valami összevissza, ragyogóan fénylő kavalkád. Habár már nem tűnt olyan szemrontóan fényesnek, mint annak előtte.

– Most ugrunk egy nagyot az időben – jelentette be boldogan Albert. – Nagyjából félmillió évet. A hőmérséklet erősen lecsökkent. Már csak úgy négyezer kelvin... Ennél jó néhány csillag sokkal forróbb, de persze most nem izolált hőforrásokról, hanem átlaghőmérsékletről beszélünk. Észrevetted, hogy már nem olyan fényes? Mostanáig az univerzumot a sugárzás uralta. Egészen pontosan a fotonok. De az anyag lassan felülkerekedett a sugárzáson.

– Ugye azért, mert már nincs olyan sok foton, mint kezdetben.

– Attól tartok, tévedsz – mentegetőzött Albert. – Még mindig rengeteg foton létezik, de az összhőmérséklet alacsonyabb, és ebből az következik, hogy az egy fotonra jutó átlagos energia szintje is alacsonyabb. Ennélfogva a tömege is kisebb. Ettől a pillanattól kezdve az anyag az univerzumban felülkerekedik a sugárzáson, és... Figyeld csak! – A gömb felpuffadt és elsötétedett. – Most megint előreugrottunk az időben néhány százezer évet, és a hőmérséklet újabb ezer fokot esett. Ez összhangban áll Weinberg törvényével: „Az univerzum hőmérséklet-változásához szükséges idő fordítottan arányos a hőmérséklet négyzetei közötti különbséggel.” De nem hinném, Robin, hogy ezt pontosan értened kellene – tette hozzá szomorkásán. – Habár ez itt egy majdnem tökéletes bemutató a tízdimenziós, szuperszimmetrikus...

– Állítsd le magad, Albert! Miért olyan sötét ez az átkozott vacak?

– Ó! – kiáltott fel örömteli hangon. – Ez nagyon érdekes. Már olyan sok benne az atom és elektronszerű részecske, hogy elállják a fény útját. Ezért vált átlátszatlanná. De ez meg fog változni. Eddig elektronjaink és protonjaink voltak, de olyan forró volt az univerzum, hogy így is maradtak. Mint szabad részecskék. Nem egyesültek. Jobban mondva folyamatosan egyesültek, és próbáltak részecskéket alkotni, de a magas hőmérséklet állandóan szétszaggatta őket. Most pedig tekerjük előre egy kicsit a filmet – és a gömb megnőtt, és ismét kifényesedett –, és vessünk rá egy pillantást! Az elegy kitisztult! Áttűz rajta a fény! Az elektronok és a protonok összeálltak, hogy atomokat alkossanak, így a fotonok ismét szabadon mozoghatnak!

Albert elhallgatott. Beárnyékolt arca ragyogott az elégedettségtől.

Egy pillanatig erősen törtem a fejem, miközben a gömböt figyeltem. Kezdett – hogy is mondjam – na nem határozott struktúrát ölteni, de legalább meg lehetett figyelni az arra utaló jeleket, hogy valami történik a belsejében. Mintha csak az Uránuszt figyelném bizonyos távolságról.

– Albert? – szólítottam meg. – Ez mind nagyon szép, de még mindig van egy csomó proton, igaz? Miért nem ütköznek egymással, hogy újabb részecskéket hozzanak létre, és ismét átlátszatlanná tegyék az univerzumot?

– Ó, Robin – felelt gyengéden. – Néha már kezdem azt hinni, mégsem vagy olyan ostoba, mint amilyennek mutatod magad. Megkapod a választ. Emlékszel még a nevezetes E = mc^2-re? A fotonok rendelkeznek energiával, ez az E. Ha kettő közülük összeütközik, és összenergiájuk megegyezik bármelyik részecske tömegével, m-mel, az idő pedig a fénysebesség négyzetgyöke, akkor az ütközésből új részecske születik. Amikor az univerzum még fiatal volt, és a hőmérsékleti küszöb nagyjából tíz a kilencediken kelvin lehetett, akkor rengeteg energiájuk jutott arra, hogy pokolian nagy részecskéket alkossanak. De azóta lehűlt. Már képtelenek új részecskéket alkotni. Soha többé, Robin.

– Azta! – ámultam. – Gondoltad volna? Az előbb egy pillanatra azt hittem, hogy majdnem értem!

– Ne törj le! – rótt meg, amiből arra következtettem, hogy a dolognak azt a részét magának tartja meg. Egy pillanatig hallgatott, majd felcsattant: – A kvarkok és a hadronok keletkezéséről még nem is szóltam egy szót sem. Semmit nem mondtam a gyorsulásról sem, pedig az nagyon fontos. Tudod, ahhoz, hogy a modell működjön, meg kell magyaráznod a tényt, hogy az ősrobbanás egy bizonyos pont után miért gyorsult fel, és kezdett tágulni. Mondok egy hasonlatot. Olyan, mintha lenne egy robbanás, amely egy idő után ahelyett, hogy lelassulna, hirtelen felgyorsul. A konkrét robbanás sokkal bonyolultabb, és...

– Albert! Muszáj nekem mindezt megtudnom?

– Nem igazán, Robin – ismerte el pillanatnyi gondolkodás után szomorkásan, de már egyáltalán nem ragaszkodott ahhoz, hogy folytassa.

– Miért nem tekered előrébb a filmet?

– Akkor gyerünk!

Szerintem minden kiskölyök szereti a villanyvasutat. Miközben néztem Albert modelljét az univerzumról, az jutott eszembe, hogy nekem jutott a leghatalmasabb, legpokolibb villanyvasút, amelyről egy gyerek csak álmodhat.

Persze nem én irányítottam. De már nézni is élmény volt. A gömb háborgott, örvénylett, és elkezdett darabokra válni. A „kamera” ráközelített egy bizonyos csomóra a kavargásban, és remekül megfigyelhettem, ahogy az is kisebb gömbökre oszlik. Csillagfürtök és metagalaxisok formálódtak, és a galaxisok lassan forogva felvették jól ismert spirális formájukat. Magányos fénypontok villantak fel és hunytak ki, miközben a gázködök közepén már meg is születtek az újabbak.

– Már csillagok is vannak, Robin – jelentette ki Albert valahol a hátam mögött. – Ez az első generáció. A hidrogén-és héliumfelhők egymásba zuhannak, összeütköznek, és a belsejükben megindul a nukleáris fúzió. Itt főzik ki a nehezebb elemeket, azokat, amelyekből a te hús-vér tested is felépült. Szén, nitrogén, oxigén, vas és az összes, hidrogénnél nehezebb elem. Aztán majd, amikor szupernóvává robbannak... – mutatott rá egy konkrét csillagra, amely szolgálatkészen fénytengerré lobbant a szemünk előtt – ezek az elemek szétszóródnak a világűrben, és addig repülnek, amíg bele nem ütköznek egy másik csillagba és a bolygórendszerébe. És akkor újabb dolgokat hoznak létre. Olyanokat, mint amilyen te is vagy, Robin.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy az engem alkotó atomok valaha egy csillag magjában voltak? – kiáltottam fel.

– Amelyek a hús-vér testedet alkották – javított ki. – De amúgy igen a válasz. Tulajdonképpen már el is érkeztünk a saját galaxisunkhoz. Figyeld meg, felismered-e a többi között.

Kimerevítette a táguló felhőt, így alaposabban szemügyre vehettem.

– Olyan egyformák – panaszkodtam.

– A legtöbbjük valóban – értett velem egyet. – De ott az M-31, amott pedig a Magellán-köd. És az a spirál ott, az a mi galaxisunk.

Egy sziporkaörvény felé mutatott, melyet más sziporkaörvények vettek körül a hatalmas laza csillogásban.

– Nem látom ott sem magamat, sem téged – próbáltam viccel elütni a dolgot.

Albert viszont komoly maradt. Megköszörülte a torkát.

– Attól tartok, túlságosan előreszaladtam – mentegetőzött. – Az emberiség történelme, beleértve a Naprendszer kialakulását és a Nap valamikori vörös óriássá dagadását már végbement. Elszalasztottad.

Megfordultam, és homályba vesző arcába néztem.

– Nem hinném, hogy a történetnek ezt a részét hallani szeretném – jelentettem ki, és szinte komolyan is gondoltam.

– Hiszen ez csak a valóság, Robin – korholt kedvesen. – Ez az igazság, akár akarod hallani, akár nem. Habár felteszem, ez alapjaiban rázta meg a saját fontosságodról és a világmindenségben elfoglalt helyedről felállított elképzeléseidet...

– De még mennyire!

– Hát, ez végül is nem rossz. De ne törj össze. Emlékezz, hogy ezt, mindezt meg akarja változtatni az Ellenség.

– Remek! Azt hiszed, ettől majd jobban érzem magam?

Albert egy pillanatig tanulmányozott.

– Jobban biztosan nem. De sokkal közelebb a valósághoz. Végül is emlékezz, hogy neked, nekem és az egész emberiségnek, a hícsíknek és a letárolt tudatoknak csak két lehetőségünk maradt. Vagy hagyjuk az Ellenséget, hadd végezze el, amibe belekezdett, vagy megpróbálunk szembeszállni velük.

– És egészen pontosan mit kellene tennünk?

Albert elgondolkodva bámulta a kimerevített modellt.

– Továbbléphetünk?

– Nem válaszoltál a kérdésemre!

– Tudom, Robin. Továbbfuttatom a modellt. Ha sikerül megértened, akkor talán a kérdésedre is választ kapsz. Talán nem. Talán nincs válasz a kérdésre; de nem látok más lehetőséget, csak azt, hogy előbb-utóbb nekünk vagy valaki másnak meg kell próbálnia, és a megfelelő ismeretanyag nélkül még neked sem sikerülhet.

– De félek!

– Ez is csak azt mutatja, hogy nem ment el a józan eszed, Robin. És most akarod látni, hogy mi történik, vagy sem?

– Nem tudom, hogy akarom-e!

És komolyan is gondoltam. Kezdtem ideges lenni. Csak bámultam azt a foltos pacát, amely egykor engem, Essie-t és Klarát, az összes fáraót, királyt, megváltót és gonosztevőt, a hícsí felfedezőt és Iszaplakó énekest, de még a dinoszauruszokat és a trilobitákat is magában foglalta – egykoron, de már mind eltávoztak –, mind elmentek, már nagyon régen, akárcsak magának a Napnak a születése.

Nem csoda, hogy begyulladtam. Túlságosan nagy volt.

Kisebbnek, tehetetlenebbnek és valótlanabbnak éreztem magam, mint születésem óta bármikor. Rosszabbnak találtam még a letárolásnál is. Pedig az aztán rémisztő volt, de volt jövője.

De a jövő most múlttá változott. Mintha a tulajdon síromba bámultam volna.

Albert türelmetlenül megszólalt.

– Látnod kell! Folytatom.

A galaxis úgy pörgött, mint egy búgócsiga. Tisztában voltam vele, hogy negyedmilliárd évig tart egy fordulat, de nagyon vadul örvénylett, és közben valami más is történt. Elcsúsztak a körülötte látható galaxisok.

– Kitágulnak! – kiáltottam fel.

– Igen – helyeselt Albert. – A világegyetem tágul. Nem képes több anyagot vagy energiát termelni, viszont minden egyre távolabb kerül minden mástól.

– De a galaxis csillagai nem.

– Még nem. Vagyis nem egészen. Csak figyelj: százmilliárd évvel járunk a jövőben.

A galaxis még gyorsabban pörgött, olyan gyorsan, hogy már magát a mozgást sem láttam, csupán valami elmosódott pacát. De azt láttam, hogy a helyi csapat is távolodni kezd.

– Egy pillanatra megállítom – mondta Albert. – így. Észreveszel valami furcsát a galaxisunkon?

– Valaki eloltott egy csomó csillagot.

– Pontosan. Sokkal homályosabb. És az általad említett valaki nem volt más, mint az idő. Megöregedtek. Meghaltak. Magad is láthatod, hogy a galaxis színe immár inkább vörös, mint fehér. Először a fehér óriások pusztulnak el; az öreg vörösek lassabban haldokolnak. Még az apró F és G csillagok, a sárga törpék, melyek nem nagyobbak a Napunknál, is elégették már nukleáris üzemanyagukat. Nemsokára a halvány vörösök következnek. Figyelj!

A galaxis lassan... lassan... kihunyt.

Nem lehetett látni semmit, csak saját képzelt testünk halványan izzó körvonalait és Albert képzeletbeli arcát. Figyelt. Töprengett.

Szomorúan.

Az igazat megvallva a „szomorú” szó nem is fedi a valóságot. Ehhez képest eltörpült minden, ami eddig történt velem, amit eddig éreztem. Még az alaktalan félelem is, amely annyiszor tartott ébren éjszakánként.

A Véget bámultam.

Vagy legalábbis ez fordult meg a fejemben, és ehhez egyszerűen nem lehetett hasonlítani az emberi érzéseket. De amikor feltettem a kérdést:

– Ez a világegyetem vége? – Albert meglepve pillantott rám.

– Ó, dehogy, Robin – felelt. – Honnan támadt ez az ötleted?

– Hiszen itt nincs semmi!

Albert megrázta a fejét.

– Tévedsz. Még minden ott van. Igaz, hogy megöregedett, és a csillagok meghaltak. Még mindig ott keringenek a bolygóik. Persze, azok is halottak. A hőmérsékletük nem sokkal haladja meg az abszolút nulla fokot; úgy értem, nincs több élet.

– Pontosan erre gondoltam!

– Igen, Robin – mondta Albert türelmesen. – De csak a te antropomorf nézőpontodból. Az univerzum tágul, és közben egyre csak hűl. De halott. És örökre halott is marad... Hacsak...

– Hacsak mi? – vakkantottam.

Albert felsóhajtott.

– Helyezzük magunkat kényelembe! – javasolta.

Csak pislogtam, amikor újra a számomra megszokott világban találtam magam.

A félelmetes sötétség, amely addig körülvett minket, semmivé foszlott. A házam tornácán ültem, a Tappan-tenger partján, és még az italom sem melegedett fel, amelyet a kezemben tartottam. Albert nyugodtan szortyogtatta a pipáját velem szemben, a vesszőből font karosszékben.

– Istenem – nyögtem erőtlenül.

A gondolataiba merülve bólintott. Egyetlen hatalmas korttyal kiürítettem a poharamat, és csengettem a következőért.

– Így fog lezajlani a világegyetem történelme, ha a tágulás folytatódik – szakadt ki Albert az álmodozásból.

– Ez rettenetes!

– Igen – helyeselt. – Még engem is megrémít, Robin. – Végigrántott kopott házipapucsa talpán egy gyufát, és életre pöfékelte a pipáját. – Csak szeretném megjegyezni, hogy a bemutató kissé tovább tartott, mint terveztem. Mindjárt leszállunk a JAWS állomására. Ha meg szeretnéd közelebbről nézni...

– Ez még várhat! – csattantam fel. – Elvittél egy útra, és most mi a történet vége? Mi köze az Ellenségnek mindahhoz, amit nekem mutattál?

– Na persze – gondolkodott el Albert. – Az Ellenség.

Egy pillanatig mintha elveszett volna a gondolatai között. Csak szívta a pipáját, és bámult ki az űrbe. Amikor végre megszólalt, úgy csengett a hangja, mintha valami teljesen más témáról beszélgetnénk.

– Tudod, amikor még... éltem, a kozmológusok között hatalmas vita zajlott, hogy a világegyetem folytatja-e a tágulást, vagy egy pontot elérve egyszerűen önmagába omlik, mint a szökőkút vize. Azt megértetted, hogy ez alapvetően a világegyetem sűrűségétől függ?

– Azt hiszem – próbáltam vele lépést tartani.

– Kérlek, legyél benne biztos! – szólt rám élesen. – Ez a vita sarokköve. Ha a világegyetem elég anyagot tartalmaz, akkor a gravitáció megállítja a tágulást, és megindul az összehúzódás. Ellenkező esetben viszont nem. Akkor örökké tágulni fog, mint azt az imént te is láttad.

– Láttam bizony, Albert.

– Igen. Nos, a kritikus sűrűség, vagyis a világegyetem összes anyagmennyisége elosztva a térfogatával, nagyjából ötször tíz a mínusz harmincadikon gramm per köbcentiméter. Konyhanyelven szólva nagyjából egy hidrogénatom akkora térben, mint a tested.

– Ez nem valami sok, mi?

– Sajnos – sóhajtott Albert –, ez rengeteg. A világegyetem közel sem ilyen sűrű. Átlagosan messze nem lehet ilyen sok atomot találni. Az emberek sokáig keresték, de senki sem talált elegendő csillagot, ködöt, bolygót vagy bármilyen egyéb fizikai testet, de még energiafotonokat sem, amelyek kiadták volna ezt a tömeget. Tízszer annyi anyagnak kellett volna lennie, mint amennyit találtak. Talán százszor annyinak is. Vagy még többnek. Még ahhoz sem bukkantunk elég anyagra, hogy megmagyarázzuk a galaxisok megfigyelt viselkedését, miszerint keringtek a saját magjuk körül. Ez a híres-nevezetes „hiányzó tömeg”. A hícsík sokat nyugtalankodtak emiatt, akárcsak egykori kollégáim... De most – komorodott el – azt hiszem, megtaláltuk a választ erre a kérdésre. A tágulás lassulását sikerült pontosan megmérnünk. A tömeg becslésénél azonban tévedtünk. Ha hagyják, a világegyetem addig tágul, míg végül nyitott univerzummá nem válik. De az Ellenség bezárta.

Magam elé képzeltem ezt a szörnyű képet, és csak hápogni tudtam. A házirobot megérkezett a következő Margarétámmal, én pedig alaposan meghúztam, és csak utána nyitottam szóra a számat:

– Hogyan voltak képesek ilyesmire?

Albert rosszallóan megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs. Talán valahogy anyagot juttattak a világegyetembe, de ez csupán találgatás; mindenesetre a kérdésed szempontjából egyáltalán nincs jelentősége. Mármint az eredeti kérdésed szempontjából. Emlékszel még, mi volt az?

– Persze hogy emlékszem! – Majd visszafogtam magam. – Valami... Ó, megvan! Azt akartam tudni, milyen előnye származik abból az Ellenségnek, ha összeomlasztják a világegyetemet, te pedig válasz helyett előrevittél az időben iszonyú sok évet.

Albert bocsánatkérően pillantott felém. De csak egy csöppet.

– Talán kissé elragadtattam magam – ismerte be. – De te is érdekesnek találtad, igaz? És van következménye. Vessünk egy pillantást a világegyetemre egytrillió év...

– Legalább az italomat hadd igyam meg előtte, a fenébe is!

– Persze, idd csak – nyugtatgatott Albert. – Eléd vetítem; maradj ott, ahol vagy, és meghagyom a környezetet. Figyelj!

A Tappan-tenger sötétbe borult, és a feketeség egyre csak terjedt. A szörfözők és a halászok eltűntek, akárcsak az öböl túlsó partján emelkedő hegyek. A helyüket átvette a gyűlöletesen ismerős, vörös pontokkal tarkított, kormos üresség.

– Egymilliószor millió évvel járunk előre a jövőben – intett Albert kényelmesen a pipája szárával.

– És mik azok a pörsenések? Hadd találgassak... Vörös törpecsillagok? – okoskodtam. – Mert a nagyok már kiégtek? Mellesleg miért megyünk megint a jövőbe?

Albert megmagyarázta.

– Mert az univerzum még az Ellenség számára is roppant nagy falat. Nem lehet egy pillanat alatt megállítani és megfordítani. Egy jó darabig még tágulni fog, amíg a náluk lévő extra adag „hiányzó tömeg” hozzáadásával vissza nem fordítják. Most viszont figyelj. Elértünk a tágulás határára, és most megmutatom, mi történik. Látni fogjuk, ahogy a világegyetem zsugorodik, egyre gyorsabban és gyorsabban, így nagyon gyorsan megyünk visszafelé. Figyelj.

Bólintottam, majd kényelmesen hátradőltem, és kortyintottam egyet az italomból. Talán a képzeletbeli alkohol nyugtatta meg nem létező anyagcserémet, vagy a kényelmes környezet volt rám ennyire kellemes hatással, így vagy úgy, de ezúttal közel sem találtam annyira rémisztőnek. Kinyújtottam meztelen lábamat, és mozgatni kezdtem a lábujjaimat a tengert elfedő sötétség előtt, miközben a galaxisok lassan egymás felé kezdtek csúszni. Nem tűntek túl fényesnek.

– Nincs több óriáscsillag? – kérdeztem csalódottan.

– Nincs. Hogy is lehetne? Kihunytak. De nézd csak, kicsit felgyorsítom az eseményeket.

A feketeség lassan elszürkült, majd felragyogott, habár a galaxisok fénye csöppet sem változott.

– Több a fény! – kiáltottam fel. – Mi történik? Talán akad néhány csillag, amelyet nem vettem észre?

– Nem, nem. Ez a sugárzás, Robin. A kékeltolódás miatt egyre fényesebb. Érted? Amíg a világegyetem tágult, a távoli objektumok fénye a vörös felé tolódott el – ez a jó öreg Doppler-effektus. Emlékszel? Mert távolodtak. De most közelednek, ahogy az univerzum zsugorodik. Tehát mi történik?

– A fényük a spektrum kék vége felé mozdul? – kockáztattam meg.

– Csodálatos, Robin! Pontosan, ahogy mondod. A fényük a kék felé tolódik... a látható tartományban sugárzott összes fényük. Ebből az következik, hogy a fotonok sokkal több energiát hordoznak, mint korábban. Az űr hőmérséklete – a világegyetem átlaghőmérséklete – már jó néhány fokkal meghaladja az abszolút nulla fokot, és gyorsan melegszik tovább. Észrevetted már azokat a kis sötét pacákat?

– Mint mazsolaszemek a pudingban.

– Jó, rendben, igazából ez az, ami megmaradt a galaxisokból. Valójában roppant méretű fekete lyukak. Egymás felé száguldanak, a legközelebbiek már elkezdtek összeforrni. Látod, Robin? Felfalják egymást.

– És az egész egyre fényesebb. – Beárnyékoltam a szemem a tenyeremmel. Már nem láttam a kép szélei mellett a vitorlásokat; a ragyogás kitörölte őket a látómezőmből.

– Ó, sokkal fényesebb. A hőmérséklet már több ezer fok, olyan forró, mint a Nap felszíne. És az öreg halott csillagok valamiféle új életre kelnek, mint a zombik, mert a kívülről érkező hő felmelegíti őket. A legtöbbjük egyszerűen elpárolog, de néhány... Ott is egy! – mutatott Albert egy felénk száguldó fénysugárra. – Az egy hatalmas öreg csillag, amelyben rövid időre ismét beindultak a nukleáris folyamatok.

Összerándultam a – virtuális – forróságtól.

Albert felém intett a pipája szárával, és folytatta a magyarázatot.

– Most szédítő sebességgel rohan egymás felé, ami a csillagokból és a galaxisokból megmaradt. A fekete lyukak eggyé olvadnak, a fotonok rég az ultraibolya tartományba kerültek, a hőmérséklet több millió fok... Himmelgott! – kiáltott, és én is vele együtt, mivel az egész kép egy elviselhetetlenül fényes, apró pontba sűrűsödött.

Majd kihunyt.

A szörfösök még mindig a Tappan-tenger felszínét szántották. Enyhe szellő lebegtette az azáleák leveleit. Lassan visszanyertem a látásom.

Albert megtörölte a szemét.

– Azt hiszem, a végét kissé le kellett volna lassítanom – gondolkodott el. – Meg tudom ismételni... de inkább nem. A lényegét érted.

– Az biztos – borzongtam meg. – És most mi következik?

– Az újjászületés, Robin! Egy újabb ősrobbanással megint létrejön egy új univerzum, csakhogy ez teljesen más lesz! – A megkapó környezeten csodálkozva nézett körbe, majd felém fordult. – Tudod, azt hiszem, én is innék valamit. Talán egy korsó barna sört. Természetesen csak svájcit... vagy németet?

– Még mindig bámulatba tudsz ejteni, Albert – mondtam komolyan, és tapsoltam. Természetesen teljesen feleslegesen. Megjelent a házirobot, kezében egy karcsú porcelánkorsóval, melynek a pereme fölött aranyló hab tornyosult.

– És ezt akarja az Ellenség? Egy új világegyetemet teremteni?

– Egy más világegyetemet – javított ki Albert, miközben letörölte a habot a szájáról, majd bűnbánóan a szemembe nézett. – Robin, megfeledkeztem a veled kapcsolatos másik feladatomról. Közeledünk a JAWS-állomáshoz. Nem akarsz csatlakozni a barátaidhoz a megfigyelő-képernyőknél?

– Most csak azt akarom, hogy fejezd be, amit elkezdtél! Mit értesz „más” világegyetemen?

Albert félrehajtotta a fejét.

– Itt lép be a képbe az én öreg barátom, Ernst Mach – magyarázta. – Emlékszel, mit mondtam arról, hogy a pozitronok és az elektronok megsemmisítik egymást? És a végére csak elektronok maradtak, mert kezdetben azokból volt több? Nos, tegyük fel, a következő univerzumban számuk kezdetben egyenlő lesz, tehát a folyamat végére egyetlen elektron sem marad. Sem protonok, sem neutronok; de akkor mi lesz helyettük? – Megráztam a fejem. – Egy anyag nélküli világegyetem, Robin! Tiszta sugárzás! Melyben semmi sem zavarja meg az energia vagy az energialények áramlását!

– Ezt akarja az Ellenség? – kérdeztem.

– Nem tudom – vallotta be Albert. – Ez is egy lehetőség. De ha Mach nem tévedett, akkor vannak más, még komolyabb lehetőségek. Az univerzum történetének egy pontján, amikor az elektronok és pozitronok számát véletlen események határozták meg...

– Miféle véletlen események? – kérdeztem ellentmondást nem tűrőn.

– Ó, jól van. De ha Mach elmélete helyes, akkor a véletlen ingadozások nem csupán a részecskék arányát, de ezenkívül még rengeteg mindent meghatároznak, beleértve a világegyetem fizikai állandóit.

– Ez miként lehetséges, Albert? Úgy értem, azok törvények.

– A törvények a tényekből következnek, a tényeket pedig Mach elképzelése szerint a véletlen alakította. Nem vagyok biztos benne, az univerzum szempontjából valójában hány „meghatározó tény” számít valóban meghatározónak... És talán helyesebb lenne a multiverzum szót használni. Felmerült már benned a kérdés, hogy a Boltzmann-állandó miért éppen 0,00008617 elektronvolt per kelvin, és nem valami más érték?

– Még soha – vallottam be az igazságnak megfelelően.

Albert felsóhajtott.

– De bennem igen, Robin. Ennek az értéknek kell, hogy legyen valami oka. Mach szerint nem más, mint az, hogy a világegyetem fejlődésének egy korai szakaszában éppen a megfelelő események játszódtak le. Vagyis minden fizikai állandó elképzelhetően megváltozna, ha véletlenszerűen megváltoztatnánk az akkori arányokat.

Elgondolkodva a sörébe kortyolt.

– Ez az a pont, ahol a dolgok megváltozhatnak – a hícsík csak „A Változás Helyeként” emlegetik –, mert itt történik a fázisváltozás, mint amikor a víz jéggé fagy. A véletlen események itt fagynak meg, és létrejönnek az „áldatlan számok”. Nem a triviális vagy ember alkottakra gondolok, hanem azokra, amelyek alapvetőek az általunk ismert törvények esetében, de amelyeket nem tudunk alapvető elvek alapján megmagyarázni. Pi. A természetes logaritmus alapja. A fény sebessége. A finomszerkezeti állandó. A Planck-állandó... és nem tudom, hogy ezen kívül még hány, Robin. Talán egy másik világegyetemben a matematika nem lenne felcserélhető, és az inverz négyzetes törvény sem létezne... Nem hiszem, hogy ez lehetséges lenne – de ez az egész sem hangzik úgy, vagy igen?

– És szerinted az Ellenség addig alkotja újra és újra a világegyetemet, amíg meg nem felel neki?

– Nem tudom – tárta szét Albert a kezét. – Talán abban reménykednek, hogy megfelelően fogják csinálni, mármint nekik megfelelően. Megváltoztatni az univerzum törvényeit! Új törvényeket alkotni! Olyan világegyetemet alkotni, amely sokkal inkább megfelel a hozzájuk hasonló létformák számára...

Hosszan hallgattam. Próbáltam felfogni Albert szavainak az értelmét. De nem sikerült.

– Szerinted milyen lenne a nekik megfelelő világegyetem?

Albert hosszasan kortyolt a söréből, majd óvatosan letette a kupát. Tekintete a végtelenbe merült. Bal kezében tartott pipájának szárával lassan vakargatta a homlokát.

Pislogtam, és próbáltam másik irányból megközelíteni a kérdést.

– Vajon az is kilencdimenziós tér lenne?

Nem kaptam választ. Albert továbbra is a semmit bámulta.

Megszólalt bennem a vészcsengő.

– Albert! Kérdeztem valamit! Miféle világegyetemet akar teremteni az Ellenség?

Erre felém fordult, de mintha meg sem ismert volna. Majd felsóhajtott. Reflexszerűen megvakarta csupasz bokáját, majd nagyon komolyan a következőt mondta.

– Lövésem sincs, Robin.

11.

HEIMAT

Már meséltem jó emberekről és kevésbé jókról, és most itt az idő, hogy egy igazán rossz emberről szóljak. Nem fogják kedvelni, ennek ellenére muszáj megismerniük. Amikor a terroristákról beszéltem, futólag már említettem, de nem voltam vele igazságos. Pedig szerettem volna igazságot szolgáltatni – jó sok igazságot, lehetőleg egy kötél végén –, de ez nem történt meg. Sajnos.

Beaupre Heimatnak hívták, és valaha kétcsillagos tábornokként szolgált a Magas Pentagon fedélzetén.

Heimat győzte meg Klara új férjét, hogy a béke és igazság megteremtésének egyetlen útja jó néhány ember felrobbantásán keresztül vezet. De a bűnei sorában még ez volt a legjelentéktelenebb tétel.

Sok minden egyéb mellett egyszer megpróbált személyesen meggyilkolni.

Lehet, hogy kétszer, de a tárgyalásán nem került minden napvilágra. Engem nem sikerült megölnie. Néhány száz – legalább néhány száz – másik ember esetében viszont több sikert könyvelhetett el. Heimat a tárgyalásán nem ismerte el a bűnösségét. Nem nevezte gyilkosságnak. Ehelyett a forradalmi igazságszolgáltatás kifejezést használta, mert terrorista volt. A bíróságnak viszont nem esett nehezére gyilkosságnak nevezni – minden egyes esetben –, és minden általa okozott halálért külön-külön életfogytiglanra ítélte. És mivel nem jöttment csavargóról volt szó, hanem az Egyesült Államok megbízott tábornokáról, az ítéletet végrehajtandónak minősítették. Mindent összeadva legalább 8750 évet kell ülnie a hűvösön, de azóta már eltelt egy kis idő, és az évek száma 8683-ra olvadt.

Ráadásul nagyon is jó oka volt arra, hogy azt higgye, a büntetés minden egyes napját le kell ülnie, mivel még a bűnözőknek is jár a tudatletárolás. Büntetése nem ér véget automatikusan a halálával.

Az igazat megvallva, most élveztem, hogy Beaupre Heimat tábornokról beszélhettem. Megkönnyebbültem tőle. Albertnek a végtelenről szóló, lélekdermesztő előadása után megkönnyebbülés volt egy olyan emberre gondolnom, aki egyszerűen megvetendő.

Heimat számára az egyik nap éppen úgy telt, mint a másik. A következőképpen indult egy reggele:

Amikor felébredt, a házirobot nyugodtan, mozdulatlanul feküdt mellette, de Heimat jól tudta, hogy nem alszik. Persze azzal is tisztában volt, hogy nem nőnemű volt, hanem semleges nemű, de mivel Heimatnak csak ő volt a társasága, már nem észlelte a különbséget.

Amikor Heimat átemelte a lábát az ágy szélén, a robot is mozgásba lendült. Heimat lenyomta. Méghozzá az éjszaka erőszakosságához képest finoman. Azonban mégsem túl finoman mozdult, mert (balszerencséjére) a robot nagyon erős volt.

A robot egy pillanatig figyelte az öltözködő férfit, mielőtt feltette volna a kérdést:

– Hová készülsz?

– Miért? – kérdezett vissza Heimat. – Azt hiszem, lesétálok a partra, majd átúszom a csatornát, és elcsípek egy Los Angelesbe tartó gépet. Ott meg felrobbantok néhány épületet.

Egy pillanatig várta a választ, de nem kapott. Nem is várt választ. Jellemző módon, a robotnak nem volt semmi humorérzéke. Nagyon kiábrándító volt. Heimat sokkal jobban élvezte volna az életet, ha a hálórobotjait meg tudta volna nevettetni – habár még ennél is jobban tetszett volna a fülének, ha sírtak volna a fájdalomtól. A hatóságoktól olyan gépeket kapott, amelyek úgy néztek ki, olyan volt az érzetük, a szaguk és az ízük, mint az embereknek; akkor miért nem voltak olyan belátók, hogy beprogramozzák arra is, hogy tudjon érezni?

Azt már nem fogta fel, hogy nem érdemel meg sem a hatóságoktól, sem bárki mástól belátást.

Az ajtón kilépve az őrrobot hunyorogni és suttogni kezdett.

– Mit mondasz, Heimat? Minden rendben volt a nővel?

– Nem igazán – lépdelt Heimat, és úgy fejezte be a társalgást, hogy oldalt sem fordította a fejét. – Mondtam már, hogy a szőkéket kedvelem. Kicsi fiatalkákat. Törékenyeket.

– Majd meglátom, mit tehetek ma este – kiáltott utána a robot, de Heimat válaszra sem méltatta.

Az általa használt szón járt az esze – „törékeny” –, és szinte érezte is. Törékeny. Egy aprócska, törékeny szőkeség. Egy élő! Egy igazi nő, ahogy kicsavarja a tagjait, és figyeli, ahogy szája sikoltásra nyílik, és arca eltorzul a fájdalomtól.

Ennél a pontnál megszakította a gondolatmenetet. De nem azért, mintha elszégyellte volna magát, mivel Heimat ezen már rég túljutott. Azért szakította meg, mert annyira élvezte, olyan kétségbeesett vággyal, hogy félt, az arca elárul valamit az érzéseiből; és számára már csak az az egyetlen győzelem maradt, hogy megőrizhetett magának néhány aprócska titkot.

Heimat börtönszigete messzire esett a kontinensektől vagy a nagyobb városoktól. Azért építették, hogy elzárjon a világtól háromezer-nyolcszáz kétségbeesett elítéltet, és bent is tartsa őket, akármit terveznek vagy csinálnak.

Mára már az egész építmény kissé túlméretezetté vált, mivel egyetlen aktív túlélő maradt: Heimat. Már nem volt a börtönben háromezer-nyolcszáz kétségbeesett elítélt. Mivel az egész világon nem akadt ennyi. A letartóztatások száma drasztikusan csökkent a terrorizmus és éhínség rég elmúlt, rossz emlékű napjaihoz képest. Na persze szociopatákat néha-néha lehetett találni, de az, amit Albert (amikor néha felmerült közöttünk ez a téma) „megalkuvó bűnözéshez való feltétel”-nek nevezett, ritka volt.

Az életkörülmények valóban ugrásszerűen javultak. Az emberlakta világegyetemben sehol sem akadt olyan hely, ahol generációk nőttek fel úgy, hogy kizsebeljenek, meggyilkoljanak vagy megsemmisítsenek másokat, mert máskülönben nem tudtak enyhíteni a saját nyomorukon. A legrosszabb börtönlakók legtöbbje veterán terrorista és bűnöző volt, és már nem volt sok belőlük. A legtöbb elégedetlenkedő inkább, vádalkut kötve, másfajta börtönt választott – a kolóniákat, ahol kemény munka várt rájuk. A maradékot pedig vagy véglegesen rehabilitálták, vagy véglegesen meghalt. Heimat maga is öregember volt – idősebb még nálam is, legalább százharminc éves. Persze élvezte a Teljes Orvosi áldásait. Még akár ötven évig is elélhetett, mert a foglyok is olyan gyakran megkapták a szükséges kezelést, amikor csak szükségük volt rá; és általában nem kor, betegség vagy baleset miatt lelték halálukat. Rendszerint az unalom vitte el őket. Felébredtek egy reggelen, amely nem különbözött más reggelektől, körülnéztek, és azt mondták, hogy ami sok, az sok, ennél még a letárolt létforma sem lehet rosszabb. Majd kerestek maguknak megfelelő lehetőséget, és véget vetettek az életüknek.

De nem Heimat.

Rajta kívül csak egy egykori szovjet tábornagy lakott a börtönben, név szerint Perneckij. Heimathoz hasonlóan ő is arra használta katonai pozícióját, hogy segítse a terroristákat a rombolásban és a gyilkolásban. Ők ketten kollégák voltak a titkos ellenállási mozgalomban, majd ugyanabba a börtönbe kerültek. Persze ettől nem lettek barátok. Valójában soha, egyiküknek sem volt barátja. De ahhoz elég közel álltak egymáshoz, hogy Heimatot meglepetésként érje egy reggelen a hír: Perneckij teletöltötte a gyomrát tisztítófolyadékkal.

Az öngyilkossági kísérlet azonban nem járt sikerrel. Az őrrobotok azonnal kiszúrták, és Perneckij a börtönkórház intenzív osztályán feküdt.

Egy olyan embernek, akinek nincs célja, az egyik nap éppen olyan, mint a másik. Éppen ezért Heimat elhatározta, hogy meglátogatja az oroszt.

A börtönkórház méreteiben illett a börtönkomplexumhoz. Százharminc ágy állt benne, amelyeket törhetetlen üvegből és rozsdamentes acélból épített válaszfalak határoltak el egymástól. Perneckij volt az egyetlen beteg.

Heimat átvágott a felforrósodott, hibiszkuszokkal és pálmafákkal tarkított gyepen, oda sem figyelve a robotokra, amelyek a virágszálakat tálalták az asztalára, majd eltakarították a romokat. De a recepciónál álló orvosrobotot már nem tudta ilyen könnyedén lerázni. Ahogy belépett, a robot felnézett, rávillantotta a mosolyát, és megszólalt:

– Jó reggelt Heimat tábornok! Kissé felhevültnek látszik. Megmérhetném a vérnyomását?

– Ki van zárva – gúnyolódott Heimat, de azért tisztes távolban állt meg a géptől. Mindig is sokkal udvariasabban viselkedett a gyógyító robotokkal, mint a börtönszemélyzet többi tagjával – elmélete szerint, amelyet ugyan soha nem ellenőrzött, időnként valódi emberek voltak az orvosrobotok. Azért is gondolta így, mert az ápolók jelenlétében legalább betegnek érezhette magát, nem pedig rabnak. A szerepjátszás fontos helyet foglalt el Heimat életében. Folyamatosan és nagyon jól játszott mint West Point-i kadét, gyalogsági főhadnagy, csapattestparancsnok, G-2, kétcsillagos tábornok – titkos katona a szabadságért küzdő erők soraiban – és mint fogoly. – Nem szeretném megméretni a vérnyomásomat – jelentette ki –, mert már amúgy is tudod, mennyi, és a vizsgálat ürügyén csak be akarsz adni valamit, amihez nem igazán fűlik a fogam. De egyet mondhatok. Ha úgy hat centivel alacsonyabb lennél, és tíz évvel fiatalabb, akkor engedném, hogy kicsit felszökjön. Főleg ha még is szőke lennél. (És törékeny.)

A nővér rutinmosolya mit sem változott.

– Túl sokat vár tőlem – mormolta.

– Az a feladatod, hogy mindent megadj nekem, amire szükségem van – jelentette ki Heimat. A beszélgetés kezdte untatni. Úgy döntött, hogy ez a robot mégsem ember, ezért továbbállt.

Senki sem próbálta feltartóztatni. Miért is tette volna? Perneckij ágya körül sem álltak törhetetlen falak. Nem volt értelme, mivel az átültetései még messze voltak a javulástól, és a létfenntartó rendszer minden bilincsnél jobban fogva tartotta.

Heimat lenézett utolsó élő börtöntársára, akinek csövek lógtak ki az orrából, és apró motorok zümmögtek benne.

– Mi az, Pjotr? – kérdezte. – Úgy döntöttél, hogy itt hagysz minket? A következő megálló a daráló?

Az orosz nem reagált. Az igazat megvallva, már hetek óta nem reagált semmire. Csak a lábánál elhelyezett képernyő árulkodott felfutó és ellaposodó szinuszhullámaival, hogy nemcsak életben, hanem néha ébren is van.

– Már majdnem hiányoztál – tűnődött Heimat, és figyelmen kívül hagyva egy feliratot, amely az oxigénre és a tűzveszélyre hívta fel a figyelmét, rágyújtott egy cigarettára. Az őrrobot feltűnés nélkül közelebb araszolt, de nem avatkozott közbe.

Valaha ez volt a börtön katonai részlege. A ruhásszekrények üvegajtaján át Heimat ki tudta venni a felakasztott egyenruhák körvonalait. Amerikai kék és khaki, orosz fehér és drapp, melyeket már soha senki nem fog viselni. – Ha felkelsz – kedveskedett Heimat –, akkor letépem rólad ezt az ostoba kórházi köntöst, és mindketten felvesszük az egyenruhánkat. Játszunk egy kis háborúsdit vagy valamit; emlékszel még, hogy indítottál rakétát New York és Washington felé, amelyeket végül én mostam le az égről?

A beteg erre sem reagált. Heimatot ez a semmire sem vezető párbeszéd is kezdte untatni.

– Na jó – fújta a füstöt Perneckij arcába. – Mindig is tudtuk, hogy jaj, a legyőzötteknek. Csak a bolondok veszítenek.

Ahogy Heimat sarkon fordult, és távozni akart, a szovjet tábornagy alig észrevehetően elfordította a fejét, és ráhunyorított.

– Ó, Pjotr! – kiáltott fel Heimat. – Jól átverted őket!

A marsall szólásra nyitotta a száját.

– A múlt éjjel – suttogta. – A légpárnás szállítók. Derítsd ki, miért.

Majd lehunyta a szemét, és többé már ki sem nyitotta.

Természetesen egyik őrrobot sem válaszolt Heimat kérdésére. Neki magának kellett kiderítenie, miről is beszélt Perneckij.

Bebarangolta a börtönkomplexum mindhárom négyzetkilométerét a hegyoldalban, és összeszorult a szíve, amikor megpillantotta a tengert, amelyet egy rab sem érhetett el. A legtöbb cella üres volt, ajtaja zárva. A fenntartó épületek – erőművek, raktárak, mosodák – továbbra is végezték a feladatukat. De Heimat előtt ezek is zárva voltak.

Minden más nyitva állt, viszont ebbe a „minden más” kategóriába nem tartozott túl sok épület. A börtönhöz tartozott egy farm is, amelyet – amikor még elég elítélt élt a falakon belül – a rabok műveltek, jelenleg pedig a robotok, mivel értékes és néha meglehetősen különös terményeket neveltek, melyekre nagy volt a kereslet. De itt nem talált semmi olyat, amit már ne látott volna régebben. Sem a medence körül vagy a tornateremben, sem a hatalmas szórakoztatócsarnokban, a porosodó játékok, könyvek és képernyők között.

Mit akarhatott Perneckij a szállítókkal?

Heimat azon gondolkodott, megéri-e a kockázatot, hogy benézzen a darálóba. Ez igen bonyolult feladatnak ígérkezett, mert az épület magányosan állt egy magaslat tetején, közel a börtön külső kerítéséhez, és nehezen lehetett csak megközelíteni. Heimat pedig már régen nem fáradt ennyit.

Amikor erre rádöbbent, elhatározta, hogy azonnal útnak ered. Mindig is jó ötletnek tartotta, hogy rajta tartsa a szemét a börtön környezetén. Talán egy napon valaki hibázik, és lehetőség nyílik a...

A mire?

Heimat keserűen mosolygott magában, miközben a virágokkal szegélyezett úton mászott a daráló felé. Természetesen a szökésre. Még ennyi, bezártságban töltött év után is éltette a remény.

A „remény” túl erős szó. Heimat számára nem maradt túl sok remény a szökésre vagy legalábbis arra, hogy szökésben is maradjon, ha netán sikerülne az épületen kívül kerülnie. Annyi számítógép figyel szerte a világon, hogy nem telne sok időbe, hogy leleplezzék. Másfelől viszont...

Másfelől viszont, gondolta Heimat óvatosan, nehogy az egyik közelben dolgozó robot leolvassa arcáról felvillanó érzelmeit, másfelől viszont egy férfi, aki elég bátor és merész, egy karizmatikus, erőteljes, született vezető – akárcsak ő – könnyedén a saját javára billentheti a mérleget! Gondoljunk csak Napóleonra, aki megszökött Elbáról! Az emberek csapatostul álltak mellé! Seregek születtek a semmiből! Ha kiszabadul, és követőkre talál, már nem kell tartania sem a gépektől, sem a kémektől, mert az emberek majd megvédik. Efelől Heimatnak nem volt kétsége. A szíve mélyén bizonyos volt benne, hogy bárminek tettetik is magukat az emberek, az egész emberiség hozzá hasonlóan pénzsóvár és gőgös, és amire igazán szükségük van, az egy vezető, aki megmondja nekik, hogy pénzsóvárnak és gőgösnek lenni megengedhető, sőt csodálatra méltó viselkedés.

De ehhez először is meg kell szöknie.

Heimat megállt egy elágazásnál, és kicsit kifújta magát. Nehéz séta volt ez egy száz-egynéhány éves embernek, még akkor is, ha olyan sok új szerve van, hogy már nem győzi számon tartani, ráadásul a nap is forrón tűzött. Lemondó tekintettel vizsgálta végig a börtön falát. Semmiben sem változott a legutóbbi ittléte óta. Még csak nem is falakat látott, egy sor bokor jelezte a határt, amelyet viszont bőven teletűzdeltek szenzorokkal. Mögötte egy sávban semmi nem nőtt, majd újabb bokorsor következett, éppolyan kellemes látvány a szemnek, mint az előző, de ezt paralizátorokkal pakolták tele – és, csupán a biztonság kedvéért, mögöttük egy harmadik vonalat is felállítottak, amely halálos volt. Ennek létezését a néhai

Adrian Winterkoop őrnagy bizonyította, aki az öngyilkosságnak ezt a módját választotta. A kísérlet működött. (Legalábbis a haldoklás, mert mielőtt egy elítélt valóban meghalt volna, bevitték a darálóba, és gyorsan letárolták.)

Legvégső esetben a szorgos, mindenhol jelen lévő kis kertészrobotok át tudtak változni őrrobotokká. És ők mindig figyeltek.

Heimat felsóhajtott, és az elágazásban balra fordult, egyenesen a daráló felé.

Nem túl gyakran járt errefelé, mert ez nem az a fajta hely volt, amelyet egy élő rab szívesen látogat, mert az élő rab nagyon is jól tudja, hogy előbb-utóbb halott rab lesz belőle, és akkor idekerül. Senki sem szereti megnézni a saját sírját.

Persze az az öt-hatezer személy, akiket a darálóban letároltak, nem volt igazán halott, csak „halott”. Például Winterkoop őrnagy is itt volt még, vagy legalábbis letárolt mása, mivel az őrrobotok még idejében megkaparintották a testét. Ahhoz nem elég hamar, hogy újraélesszék, nem. De még azelőtt, hogy a halál visszafordíthatatlanul megkárosíthatta volna dühöngő agyának tartalmát. Az elmúlás nem változtatta meg Winterkoopot; ugyanaz a meggondolatlan, hebehurgya alak maradt, aki Heimat szárnysegédjeként szolgált a dicsőséges, szép napokban, amikor arra használták a hatalmukat, hogy bombázzanak, gyilkoljanak és pusztítsanak az eljövendő szép új világ nevében.

És amikor eljött ez a szép új világ, gondolta Heimat keserűen, sem neki, sem Winterkoop őrnagynak nem jutott benne hely.

Ahogy az alacsony, pasztellszínű épület felé tartott, egy pillanatig arra gondolt, hogy kikeresi Winterkoopot vagy egy másik Halott Embert, és eldumál vele egy kicsit a változatosság kedvéért. De minden letárolt olyan átkozottul unalmas volt! A bebörtönzésnek a halál nem vetett véget. Egyikük sem fogja soha elhagyni a darálót, és a halál a személyiségüket sem változtatta meg...

Heimat megtorpant, és szájtátva meredt a darálóra.

A sarkon, kicsit eldugva, volt a fő teherbejáró, amelyet emlékezete szerint még soha nem látott kinyitva. Mostanáig. Két hatalmas szállító állt előtte leeresztett légpárnáin, kikapcsolt ventilátorokkal. Tucatnyi rakodó hordta be az imalegyezőket és a tekercseket.

– Kérem, Heimat tábornok – szólalt meg mögötte egy kertészrobot –, ne menjen közelebb! Tilos.

– A múlt éjszaka jöttek, mialatt én aludtam! – ámuldozott Heimat. – Mi folyik itt?

– Egyesítés – mentegetőzött a robot. – A Pensacolát bezárják, és ide helyezik át a rabokat.

Heimat összeszedte magát. Saját börtönszabályai között az állt az első helyen, hogy soha ne engedje az őrrobotoknak leolvasni az arcáról, mire gondol, vagy mit érez, ezért csupán udvarias mosollyal válaszolt:

– A társadalomnak, úgy tűnik, már nincs elég ellensége ahhoz, hogy mindenkinek munkát adjon. Nem félted az állásodat?

– Ó, nem, Heimat tábornok – jelentette ki komolyan a robot. – Csak kijelölnek nekünk egy másik feladatot, természetesen olyat, amire szükség van. Csak a Pensacolát szüntetik meg. Mint láthatja, mi visszük tovább az eseteiket.

– Na persze, az eseteiket – mosolygott rá szélesen Heimat a robotra, miközben azon gondolkodott, megéri-e a kockázatot, hogy megpróbálja tönkretenni. Egy polinéz fiatalember alakját öltötte magára, és még izzadságcseppek is csillogtak csupasz mellkasán. – Felteszem, az összes pensacolai eset a mi darálónkba került.

– Egyáltalán nem, Heimat tábornok. Egyikük még él. Áttanulmányoztam az aktáit, és tudom, hogy ön még ismeri is őt. Cyril Basingstoke.

Heimat egy pillanatra kizökkent a nyugalmából.

– Basingstoke? – és levegőt kapkodva meredt a robotra. Cyril Basingstoke egyike volt a terroristák legfontosabb vezetőinek, az egyetlen, aki egy éppoly hatalmas és éppoly halálos hálózatot irányított, mint maga Heimat. – De Basingstoke-ot egy éve feltételesen szabadlábra helyezték. A hírekben is bemondták.

– Ebben teljesen igaza van, Heimat tábornok – bólintott a robot. – De ő visszaeső. Miután kiengedték, megölt harmincöt embert.

Azt mondják, a megértés megbocsátás, de én nem hiszek benne.

Úgy vélem, majdnem megértettem az olyan embereket, mint Heimat vagy Basingstoke. Mint a többi, kőkorszak óta működő terrorista, ők is elvből gyilkoltak, és meggyőzték magukat, hogy az általuk okozott vérfürdő és szenvedés az igazságot szolgálja.

Engem soha nem tudtak meggyőzni. Láttam a tetteik egynémely következményét. Essie-vel egyetemben mi magunk is alig úsztunk meg kettőt, amikor Heimat egyik osztaga felrobbantotta azt a Lofstrom-hurkot, amelyen feltételezéseik szerint mi is rajta voltunk. Ezért tanúként részt vettünk Heimat tárgyalásán, ahol is hallottam a többiekről. De a legtöbbet Heimatról hallottam, és láttam is, ahogy egyenesen és katonásan állt a rabok dokkjában, tábornoki egyenruhában, rezzenéstelen arccal. Udvarias figyelemmel hallgatta, ahogy a tanúk részletezték, hogy ő, az Egyesült Államok Védelmi Erőinek a tábornoka, miként szervezte meg titokban a csapatokat, amelyek felrobbantották a hurkot, lelőttek műholdakat, megmérgeztek ivóvízkészleteket, és amelyek még az álmodóheverőt is ellopták, hogy az egész világot elárasszák őrült képzelgésekkel. Persze a végén őt is elkapták. De csaknem tíz éven át vezette az orránál fogva a világot, miközben pléhpofával ült az antiterrorista tárgyalásokon, mielőtt Eskladar és a hozzá hasonlók észhez tértek, és rajtuk keresztül a Föld rendfenntartó erői végül sikeresen összekötötték Heimatot a mészárlásokkal és a robbantásokkal. Számára egyik sem volt bűn. Egyszerűen csak stratégia.

Heimat tárgyalása sajátságos élmény volt számomra. Nem sokkal előtte haltam meg, és ez volt az első eset, hogy holografikus testtel jelentem meg a nagy nyilvánosság előtt, miközben tudatom a bitbirodalomban volt letárolva. Ez még eléggé szokatlan helyzet volt, és Heimat ügyvédei próbálták megakadályozni, hogy vallomást tegyek, mondván, nem is vagyok valóságos „személy”. Persze, nem jártak sikerrel. Az sem számított volna, ha sikerül megakadályozniuk a vallomásomat, mivel rajtam kívül még rengetegen tanúskodtak.

Heimatot nyilvánvalóan nem érdekelte az egész. Letartóztatását és perbe fogását csupán balszerencsés kalandnak tekintette. Cinikusan és öntelten kijelentette, hogy majd a történelem megítéli a tetteit, mert afelől neki sem volt kétsége, hogy a bíróság hogyan ítél majd. De amikor én álltam a tanúk padján, ragaszkodott hozzá, hogy saját maga tegyen fel keresztkérdéseket, amiért az ügyvédei kis dührohamot kaptak. „Maga merészel árulással vádolni, Broadhead – mondta –, aki együttműködik az emberiség ellenségeivel?! Mi nem alkuszunk a hícsíkkel! Irtsuk ki őket, ejtsük őket foglyul, vegyük körbe a magot, ahol elrejtőztek, és lőjük halomra őket mind egy szálig...”

Hihetetlen műsort produkált. Amikor a bíróság végül csendre intette, Heimat előzékenyen visszaült a vádlottak padjára, és mosolyogva így szólt: „Nincs több kérdésem ehhez a jelenséghez, amely Robinette Broadheadnek nevezi magát.” És a tárgyalás hátralévő részére ismét magára öltötte a büszkeség és a magabiztosság álarcát.

Ez volt Heimat. És Cyril Basingstoke még nála is rosszabb volt.

A nyugdíjas szörnyetegek találkozója kölcsönös óvatossággal zajlott. Mindketten ismerték a másikat.

Heimat visszasietett a szórakoztatócsarnokba, és már ott találta Basingstoke-ot, aki tunyán bámulta a PV-t, hogy kiderítse, az új hely miféle szórakozási lehetőségeket kínál. A két férfi ünnepélyesen kezet rázott, majd egy-egy lépést hátraléptek, és alaposan szemügyre vették egymást.

Cyril Basingstoke curacao-i volt, a bőre vöröses fekete. Olyan idős lehetett, mint Heimat (vagy mint én), de elkényeztették az orvosok, így nem látszott többnek negyvenötnél.

– Örülök, hogy látlak, Beau – szólalt meg mély, barátságos hangon. Akcentus nélkül beszélt... talán némi németes, esetleg holland beütéssel, azoknak a szorgalmas fríz szerzeteseknek a hatására, akik a katolikus neveldében angolra oktatták. Basingstoke a Holland Antillák egyik szigetén született, de semmi kivetnivalót nem lehetett találni a beszédében. Ha az ember nem látta, nem is gondolta volna, hogy egy feketével beszél, habár minden szót kissé vastagabban ejtett, mint az amerikaiak – magánhangzói nazálisabbak és kerekebbek voltak, hanglejtése határozottabb.

Basingstoke az ablakon át a távoli lagúna felé pillantott.

– Nem is olyan rossz hely ez, bajtárs – jelentette ki. – Amikor közölték velem, hogy átszállítanak, azt hittem, sokkal mostohább környezetbe kerülök. Esetleg az Aphrodité bolygóra... arra, amelyik egy felrobbant csillag körül kering. Ott csak a felszín alatti alagutakban lehet élni.

Heimat bólintott, annak ellenére, hogy többé már nem igazán érdekelte, hol van. Hirtelen eszébe jutott, hogy tulajdonképpen ő a házigazda, így egy közelben ácsorgó pincérrobottól gyorsan rendelt egy italt.

– Sajnálatos – mosolygott –, de nem adnak alkoholt.

– A Pensacolán sem adtak – emlékezett Basingstoke. – Ezért is örültem, amikor feltételesen szabadlábra helyeztek, habár, mint azt te is tudod, soha nem voltam nagy ivó.

Heimat bólintott, miközben végigmérte a társát.

– Cyril? – kockáztatta meg.

– Igen, Beau?

– Kint voltál. Aztán megszegted a feltételes szabadláb szabályait. Miért kellett megölni azokat az embereket?

– Ó, hát – mondta Basingstoke, miközben udvariasan elvette a gyömbérsört, amelyet a pincérrobot nyújtott felé – tudod, felidegesítettek.

– Gondoltam – jegyezte meg Heimat szárazon. – De tudhattad volna, hogy majd újra bedugnak ide.

– Igen, de a büszkeségem. Vagy csak a megszokás? Azt hiszem, inkább csak az utóbbi.

– Az ügyész is állandóan ezzel hozakodik elő – jelentette ki keserűen Heimat.

– Talán igaza is van az olyan emberekkel kapcsolatban, mint te vagy én, Beau. Nem volt igazán szükséges megölni azokat az embereket. Tudod, sohasem szerettem a tömeget. Amikor felszálltam a buszra, mindenki nyomakodott és lökdösődött. Elestem. Kinevettek. Volt ott egy géppisztolyos rendőr. Ő is nevetett. Elkaptam, elvettem tőle, és...

– És lelőttél harmincöt embert.

– Dehogyis, Beau. Közel kilencvent lőttem le, de csak harmincöt halt meg. Legalábbis valami ilyesmit mondtak.

– Elmosolyodott. – Nem számoltam meg a hullákat.

Udvariasan Heimat felé bólintott, aki egy pillanatig csendben szürcsölte az italát, mialatt Basingstoke lustán kivetítette a martinique-i, curaçao-i és Virgin-szigeteki fényképeit.

– Micsoda csodálatos helyek – sóhajtott fel. – Szinte már azt kívánom, bárcsak ne öltem volna meg azokat az embereket.

Heimat erre hangosan felnevetett, és megcsóválta a fejét.

– Ó, Cyril. Igaz lenne, hogy nekünk már a vérünkké vált a gyilkolás?

– Ha a büszkeségünkről vagy az elveinkről van szó, akkor így van – ismerte el Basingstoke udvariasan.

– Tehát soha nem szabadulunk ki?

– Ó, Beau – mondta Basingstoke gyengéden. – Tudod, hogy mi már soha.

– De te is azt hiszed, hogy javíthatatlanok vagyunk? – söpörte félre Heimat a megjegyzést.

– Szerintem... nem – válaszolt Basingstoke automatikusan. – Hadd mutassam meg – súgott oda valamit az irányítónak, mire a PV ernyője megvillant, és visszatért egy curaçao-i látkép. – Nézd meg magad, Beau – mondta, és felkészülve egy hosszabb beszélgetésre, kényelmesen hátradőlt. – Esetemben a büszkeségről van szó. Gyermekkoromban nagyon szegények voltunk, de mindig büszkék. Nem maradt semmi egyebünk. Ritkán tudtunk jóllakni. A turistáiknak nyitottunk egy gyorsétkezdét, de minden szomszédnak volt gyorsétkezdéje, így aztán nem sok pénzt láttunk belőle. Csak az maradt, amihez ingyen hozzá tudtunk jutni: a gyönyörű napsütés, a homok, a kedves kolibrik, a pálmafák. De cipőre már nem tellett. Tudod, milyen érzés, amikor az embernek nincs cipője?

– Hát, történetesen...

– Nem tudod – mosolygott Basingstoke –, mert te amerikai voltál, és gazdag. Látod azt a hidat? – intett a PV felé, ahol egy öblön átívelő híd tűnt fel. – Ne azt a ronda nagyot nézd. Azt a kicsit, az úszó pontonokon. A külső motorokkal, amelyek nyitják és csukják, ott a végén.

– Mi van vele? – kérdezte Heimat, miközben azon gondolkodott, hogy a társaság megszünteti az unalmat, vagy fokozza?

– Itt gyökerezik a mezítlábas büszkeség, bajtárs. Ezt tanultam a nagyapámtól.

– Nézd, Cyril – szólalt meg Heimat –, nagyon örülök, hogy látlak, de igazán nem kellene magad...

– Nyugalom, Beau! Ha büszke vagy, akkor a türelemnek sem vagy híján; ezt tanította nekem a nagyapám. Descamisado volt ő is – mezítlábas. Szóval a hídon, még új korában, állt egy vámbódé. Két centet kellett leperkálni, ha valaki át akart kelni a túlpartra... de csak a gazdagoknak, akik cipőt viseltek. Akiknek nem tellett cipőre, ingyen is mehettek. Ha valaki gazdag, nem jelenti feltétlenül azt, hogy hülye is; levették és eldugták a cipőjüket, majd a másik oldalon ismét felhúzták.

Heimat kezdett dühbe gurulni.

– De a nagyapádnak nem volt cipője!

– Az nem. De volt benne büszkeség. Mint benned. Vagy bennem. Addig várt a híd lábánál, amíg arra nem jött valaki, aki cipőt viselt. Ekkor kölcsönkérte a cipőjét, kifizette a két centet, és átkelt a hídon. Így nem csorbult a büszkesége. Érted, mit akarok ezzel mondani, Beau? A büszkeségnek magas az ára. Ezt az árat kell most nekünk megfizetnünk.

Nem akartam félbeszakítani a gyerekekről szóló szálat, mivel megható; Heimat és Basingstoke történetét sem szeretném abbahagyni, persze teljesen más okból. Ha volt számomra valaha két gyűlöletes ember, akkor ők azok. És engem valahogy vonz a borzalom.

A gyerekek a Keréken éppen akkor kapták meg a kitelepítési parancsot, amikor Cyril Basingstoke megérkezett, és csatlakozott Beaupre Heimathoz. Benne volt a hírekben is. Mind Basingstoke, mind Heimat figyelemmel kísérte; valószínűleg az Ellenségnek szurkoltak, de már ellentmondásba keveredhettek saját magukkal. (Büszkék voltak az emberi fajra? Sértődöttség annak nagyobb része miatt, amelyik börtönbe juttatta őket?) De más miatt is válságba kerültek, nem utolsósorban egymás miatt. Sem Heimat, sem pedig Basingstoke nem tudta elfogadni, hogy a társadalomban létezik olyan, hogy egyenlőség.

Az volt az igazság, hogy untatták egymást. Amikor Heimat rajtakapta a társát, hogy Curaçao, Saint Marteen vagy Venezuela partvidékének látképét nézi álmodozva a PV-n, így fakadt ki:

– Miért hagyod, hogy az agyad berozsdálljon? Én nagyon jól kihasználom a börtönben töltött időt! Inkább tanulj valamit. Például hozzám hasonlóan egy nyelvet.

Valóban, néhány évenként megtanult egy új nyelvet, és eddigre már folyékonyan beszélte a mandarint, a hícsít, az oroszt, a tamilt, az ógörögöt és még nyolc másikat.

– És kihez beszéljek rajtuk? – kérdezett vissza Basingstoke, le sem véve a szemét a trópusi látképről.

– Nem ez a lényeg! Hanem az, hogy jó kondícióban tartsd az agyad!

– Minek? – fordította el végre a fejét Basingstoke a képernyőről.

Ha Basingstoke-ot fárasztotta Heimat állandó zsörtölődése, akkor Basingstoke állandó álmodozása is fárasztotta a Heimatot. Időnként a fekete férfi elkezdett egy történetet, a tábornok előre meg tudta volna mondani a végét. Ha Basingstoke elkezdte, hogy: – Amikor gyerek voltam... – Heimat rögtön rá tudta vágni:

– ... nagyon szegények voltatok.

– Igen, nagyon szegények voltunk. Gyorskaját árultunk a turistáknak...

– De nem volt benne pénz, mert az összes szomszédotok ezt csinálta.

– Pontosan. Kivétel nélkül. Ezért néha mi, gyerekek, elkaptunk egy iguánát, majd elkezdtünk keresni egy turistát, akinek el lehetne adni. Persze egyikük sem akart iguánát venni.

– De néha mégis megvették, mert megsajnáltak benneteket.

– Igen, mi pedig követtük őket, hogy lássuk, hol eresztik szabadon. Akkor megint elkaptuk, és újra eladtuk.

– És egy idő után megettétek.

– Miért is ne, Beau? Az iguána nagyon finom, olyan, mint a csirke. Meséltem már neked ezt a történetet?

Nem csak az unalomról volt szó. Mindkettőjükben volt valami, ami a társa idegeire ment. Basingstoke undorítónak találta Heimat szexuális szokásait:

– Miért akarod bántani a robotokat, Beau? Hiszen nem is élőlények!

– Mert örömömet lelem benne. Az őröknek az a feladatuk, hogy kiszolgálják az igényeimet, és ez is közéjük tartozik. És különben sincs semmi közöd hozzá, Cyril. Téged ez nem érint, míg viszont azoktól az undorító kajáktól, amelyeket eszel, bűzlik az egész börtön.

– Ez viszont az én igényeim közé tartozik, Beau – felelt Basingstoke. Pontos utasításokkal látta el a szakácsrobotot, melynek természetesen a kötelességei közé tartozott azokat teljesíteni. Heimat kénytelen volt elismerni, hogy egyik-másik étel egyáltalán nem volt rossz. Volt egy ronda, de rendkívül ízletes gyümölcs, és egy rák, amelyet egyszerűen isteninek talált. De néhány ételre rá sem bírt nézni. A legrosszabbnak egy zöldpaprika-hagyma pörkölt bizonyult, amelyhez sózott, szárított tőkehalat kevertek, amely állagra és szagra pontosan megegyezett egy tengerparti halétterem szemetes-konténerével, amely egész éjjel érlelődött. Chikinek nevezték, és amikor nem romlott halból készült, akkor valami más, kevésbé undorító alapanyagot használtak hozzá, például kecskehúst.

Heimat próbálta enyhíteni Basingstoke jelenlétét azzal, hogy bemutatta Perneckijnek, de a szovjet marsall még csak a szemét sem volt hajlandó kinyitni, hogy megnézze az új jövevényt. Beszélni pedig ennél is kevesebbet beszélt. Miután kijöttek a börtönkórházból, Basingstoke megkérdezte:

– De miért csinálja ezt, Beau? Hiszen eszméletén van.

– Szerintem szökést tervez. Talán azt hiszi, ha továbbra is tetteti az alvást, átszállítják egy másik kórházba a börtönkomplexumon kívül, és aztán ott megpróbálja.

– Nem fogják átszállítani.

– Tudom – nézett körül Heimat. – Nos, Cyril? Nem akarod ma egy kicsit jobban megismerni a környezetedet?

Basingstoke lenézett a hegyről, szemügyre vette a napsütésben szikrázó lagúnát és mögötte a széles Csendes-óceánt, majd szomorkásán ránézett a szórakoztatócsarnokra. De Heimat már nem volt hajlandó megint képeket nézegetni vele, és így legalább volt hallgatósága.

– Azt hiszem, van – felelte. – Mik azok az épületek lent a parton?

– Azt hiszem, iskola. És van ott egy kis kikötő is, ahol kikotorták a tenger fenekét, hogy a kisebb hajók ki tudjanak kötni.

– Aha, látom a kikötőt – felelt Basingstoke. – Curaçao-n is volt egy hasonló a nagy kikötő mellett. A rabszolgáknak, Beau. Régen, amikor a szigetre hoztak egy hajónyi rabszolgát, nem vonultak velük végig a városon; ehelyett néhány kilométerrel odébb tették partra őket...

– ... a rabszolgakikötőben – fejezte be helyette Heimat –, ahol a rabszolgapiac is állt. Igen. Sétáljunk el a gyerekfarm felé.

– Nem szeretem ezeket a dolgokat! – duzzogott Basingstoke, de amikor Heimat megindult, követte. – De ha mész, akkor én is veled megyek.

A gyerekfarm a börtönfalon belül helyezkedett el, a legszélén; elkerített, zöld legelő, ahol néhány kezes tehén legelészett. A rabokat nem engedték oda.

Heimatot mulattatta, mennyire sértette a dolog Cyrilt.

– Ez dekadens, Beau – mormolta az öreg. – Bárcsak ne bukott volna el az ügyünk! Rájuk kényszeríthettük volna, hogy feledjék el az ehhez hasonló dolgokat. Sikítottak volna a kezeink között.

– Megtettük.

– De tovább kellett volna mennünk. Felháborító, hogy egy gyerek egy tehén méhéből születhet. Amikor kicsi voltam...

– Talán – vágta el Heimat a visszaemlékezés fonalát. – Ha nő lennél, nem háborítana fel annyira a gondolat, hogy gyermeked születhet anélkül, hogy a magzat megjárná a méhedet, Cyril. A terhesség nem megy szenvedés nélkül.

– Persze, a szenvedés! De miért ne szenvednének? Mi is szenvedtünk. Amikor gyerek voltam...

– Igen, tudom, mi történt, amikor gyerek voltál. – De ezzel nem tudta megakadályozni Cyrilt, hogy újra végigmondja, amibe belekezdett.

Heimat kikapcsolta a szövegelését. Kellemes forróság uralkodott a szigeten, amelyet kissé enyhített a tenger felől fújó könnyű szél. A legelő felől érezni lehetett a marhák szagát, ahol pásztorrobotok mozogtak, miközben folyamatosan ellenőrizték a hőmérsékletet és a rájuk bízott állomány állapotát.

Heimat arra gondolt, a dajkaterhesség történetesen jó találmány. Feltéve, hogy maga a gyerekszülés jó találmány. Saját szexuális beállítottsága nem ilyen irányú volt, de azt elismerte, hogy azon pároknak, akiknek fontos volt a család, ez megoldás lehetett. A teherbe esés hagyományosan történt; Heimat elég széles látókörű volt ahhoz, hogy elfogadja, ez a szórakozás az emberiség nagy részének körében igencsak kedvelt. Ha ez örömet szerez nekik, akkor miért kellene hagyni, hogy az örömből szenvedés legyen? Nem volt olyan nagy dolog eltávolítani a megtermékenyített petesejtet. Már úgyis minden szükségeset megkapott az ősöktől. A DNS-spirál már szétvált és újraegyesült; az öröklés biztosítva volt. A konyhafőnök – ahogy mondják – kikeverte a szuflét, a főfogást. Már csak egy forró sütőre volt szükség, ahol elkészülhetett, és a sütőnek nem kellett emberinek lennie. Megfelelt bármilyen emlős és gerinces, azzal a kikötéssel, hogy legalább ember-vagy nagyobb méretű. A tehenek tökéletesnek bizonyultak.

A gyerekfarmon nem sokat tartottak belőlük, mivel a szigeten nem élt sok család, és ezért nem volt többre szükség. Heimat tíz, tizenkét, tizenöt példányt számlált meg – összesen tizennyolc, szelíden kérődző pótanyát, amelyeket a robotok hőmérőztek, vagy a fülükbe bámultak.

– Ez a legundorítóbb, amit valaha láttam – lihegte Cyril Basingstoke.

– De miért? – vitatkozott Heimat. – Nem drogoznak, nem dohányoznak, és semmi olyat nem tesznek, amivel ártanának a babának, ellentétben az emberekkel. Nem. Ha győztünk volna, magam vezettem volna be ezt a rendszert.

– Hát én viszont nem – jegyezte meg Basingstoke társalgási hangnemben.

Egymásra vigyorogtak, mint két öreg gladiátor, amikor elérkezik az, aminek soha nem lett volna szabad bekövetkeznie: a végső összecsapás pillanata. Vén bolond, gondolta Heimat kellemesen; persze tőled is meg kellett volna szabadulni – ha a forradalom győzött volna.

– Beau – szólalt meg Basingstoke –, ezt nézd!

A pótmamák egyike rosszkedvűen lefeküdt. Éppen hőmérőzték, de a pásztorrobot láthatóan kényelmetlenül tartotta a műszert. A tehén lerázta a faráról a robotot, néhány lépéssel odébb ballagott, majd ismét nyugodtan kérődzni kezdett.

– Meg sem moccan – hökkent meg Heimat. Basingstoke végignézett a gyerekfarm többi pásztorán, majd tovább a hegyen dolgozó kertészrobotok felé, majd az ösvényen álldogáló munkarobotokat vette szemügyre. Mindannyian mozdulatlanná meredve álltak. Még a légpárnás szállítók légsűrítői is elhallgattak.

– Egyik sem mozdul, Beau. Halottak – jelentette ki Basingstoke.

A legelő a börtön egyik legmélyebben fekvő pontján terült el. Heimat utálkozva nézte a meredek lejtőt. Ha az ember megöregszik, akkor megöregszik. Ezt még a szövetpótlások és a kalciumpótlás sem tudták feledtetni.

– Ha lemegyünk, újra fel kell másznunk.

– Csakugyan, ember? – kérdezte kedvesen Basingstoke. – Nézz csak körül!

– O, ez csak valami pillanatnyi energiakimaradás lehet – motyogta Heimat. – Pillanatokon belül felélednek.

– Igen. És akkor elmondhatjuk, hogy elszalasztottuk a kedvező alkalmat.

– De Cyril – mondta Heimat ésszerűen –, rendben, tegyük fel, hogy a mozgó egységek egy pillanatra üzemen kívül kerültek. A fal azonban még mindig ott áll.

Basingstoke szó nélkül, alaposan végigmérte. Csak elfordult, felemelt egy köteg vezetéket, amely a teheneket tartotta a legelőn, és átbújt alatta.

Heimat haragosan nézett utána. Persze az őrök egy pillanaton belül a nyakukon lesznek. És még ha az a pillanat elég lenne is ahhoz, hogy például a két rab átvágjon a legelőn, attól még a börtön falait őrző berendezések nyugodtan működhetnek. Nem az őrség tartotta bent a rabokat, hanem a kifinomult műszaki berendezések. Három fokozatban: fájdalom, bénulás, halál. Nehéz volt átjutni az elsőn, csaknem lehetetlen a másodikon – és felesleges is, hiszen ott várt rájuk a harmadik. Azt mondogatta magának, hogy Basingstoke mit sem tud erről, egyszerűen csak tapasztalatlan. Heimat már kitapasztalta, mert annak idején ő is megpróbálta. Egyszer már átjutott a szörnyű, szívmegállító első vonalon, és csak a második verte le a lábáról. Utána a saját ágyában ébredt, ahol egy őrrobot vigyorgott rá.

Az a tény, hogy a munkarobotok pillanatnyilag nem kapnak energiát, nem jelenti azt, hogy a fal védelmi berendezései sem működnek, mondogatta magának. Mekkora hülye ez a Basingstoke!

Mialatt ez végigfutott az agyán, Beaupre Heimat is felemelte a vezetékeket, átbújt alattuk, és finnyásán kerülgetve a tehénlepényeket, a társa után sietett. Csak annyi ideig torpant meg, hogy behúzzon egyet egy pásztorrobotnak, és megbizonyosodjon afelől, hogy az nem reagál az ütésre.

Nem reagált.

Basingstoke-ot a börtönkomplexum szélén érte utol lihegve. Innen már látta a fájdalmat okozó vezetékeket – melyeket itt inkább a tehenek, mint a rabok miatt húztak – egy hibiszkuszsövénybe rejtve.

A virágágyás előtt kertészrobot állt mozdulatlanul. Felemelt kezébe belefagyott egy kis lapát. Heimat leköpte.

– Az energia leállt, ember – jegyezte meg kedvesen Basingstoke.

– Te mész elsőnek, Cyril – nyelt nagyot Heimat. – Ha valami balul sül el, majd visszahúzlak.

– Ó, Beau, mekkora hős vagy – nevetett Basingstoke. – Gyere, próbáljuk meg együtt!

12.

JAWS

Albert állandóan azt mondogatja, hogy ne felejtsem el, egyszer minden véget ér. Szerintem azt hiszi, ebből vigaszt merítek.

A lényeget illetően igaza van. Még a Szikkadt Szikláról a JAWS-ra vezető, végtelennek tetsző út is véget ért egyszer.

A JAWS egy geostacionárius űrállomáson állomásozik, jobban mondva ez öt műhold, melyek egymás körül keringenek, miközben a létesítmény egésze a Földről nézve mozdulatlanul függ Afrika fölött. Eredetileg más pályán – a Galápagos-szigetek felett – lebegett, de akkor a rendeltetése más volt. Akkoriban még Magas Pentagonnak nevezték.

Rá sem néztem, miközben orbitális pályára álltunk. Helyette az alattunk lebegő hatalmas és széles Földet figyeltem. A Guineai-öböl fölött épp felkelt a nap, de Afrika nyugati részét még nem érték el a fénysugarak. Gyönyörködtetett a látvány. Még mindig úgy gondolom, a Föld a létező legszebb bolygó az egész világegyetemben. Láttam, ahogy a napsugarak megérintik a nyugati hegyek ormait, és magam alatt a tündöklően kék Atlanti-óceánt, és épp szeretetteljesen gondoltam a zűrös, vén égitestre, amikor meghallottam Essie kiáltását:

– Tönkrement!

Eltartott egy pillanatig, mire ráeszméltem, hogy nem a bolygóra gondolt.

– Bocsánat – mondtam. – Nem figyeltem a képernyőt. – Ami azt illeti, ő sem. Mindannyian megfeledkeztünk róla. Amikor alaposan szemügyre akartunk venni valamit, könnyebben boldogultunk, ha direktben használtuk az Igaz Szerelem szenzorjait. Ezért átkapcsoltam, és megláttam, amit Essie is látott.

Most ötnél több test foglalta el az orbitális pályát, nem számítva a JAWS cirkálóflottáját, melynek alakzata nyugtalanul izgett-mozgott. Emberek rajzottak a JAWS körül, hajóikkal kikötési alkalmat kerestek. Legalább tucatnyi ilyen siklót számláltam össze, de Essie egy hatalmas, gyűrött fémhalmazról beszélt. Eltartott egy pillanatig, mire felismertem.

Valaha egy csillagközi fotonhajó főhajtóműve volt. Magát a hajót is láttam egyszer, még fénykorában, amikor egy csapatnyi iszaplakóval a fedélzetén felfedezőútra indult.

– Mi történt vele? – kérdeztem választ követelve Julio Cassatától.

Ideges pillantást vetett rám. A kommunikációs rendszerrel volt elfoglalva, és most nem én idegesítettem fel, hanem a JAWS szolgálatban lévő őrtisztje. Nem volt sok értelme idegeskednie miatta, mivel nem élt. Épp a következőket mondta:

– Ismétlem, itt Julio Cassata vezérőrnagy másolata, és engedélyt kérek azonnali landolásra. Kicseszett gépek – vicsorgott, és Albertre pillantott, mielőtt rám emelte volna a tekintetét. – A vitorlásra gondolt? Hiszen a maga átkozott intézete hozatta ide tanulmányozás céljából. Mit gondolt, mit akartunk csinálni a vitorlával? Visszatartjuk, amikor a napsugárzás ki akarja szakítani az orbitális pályáról?... Igen, köszönöm – fordult a kommunikátor felé, és odabólintott Alicia Lónak, hogy kezdheti.

Nem volt egyszerű.

A JAWS Deltának nevezett szekciója felé tartottunk, egy legalább ezertonnányi, hatalmas levesestál felé. Látszott, hogy ez a parancsnoki műhold. Az aranygallérosok és a hús-vér személyzet kényelme érdekében sokkal gyorsabban forgott, mint a többi. Kicsit jobban lehetett érezni a fentet és a lentet, de ez nem könnyítette meg Alicia Lo dolgát.

Mindenesetre szépen levitt minket dugóhúzóval egy dokkba. Művészi munkát végzett, amelyhez jobb közönséget érdemelt volna, mint Essie vagy én. Az igazat megvallva, oda se néztünk. A JAWS-flotta cápa alakú cirkálóit figyeltük, melyek nyilvánvalóan bevetésre készültek – bármilyen bevetésre.

– Remélem, nem követnek el semmilyen őrültséget – mormoltam.

– Bármit is tesznek – jegyezte meg Essie józanul –, az maga az őrültség. Egyszerűen képtelenek másra.

És ebben a pillanatban a JAWS fedélzetére léptünk.

Az Essie-hez és a hozzám hasonló személyiségek ezt úgy tehették meg, hogy rákapcsolódtak az állomás kommunikációs hálózatára; ezután bárhova eljuthattunk, ahová kábelek vezettek, sőt talán még egy kicsit azon túl is. A Deltán viszont a zsilipkapunál nem kerültünk beljebb. Egyszerűen nem voltak kommunikációs berendezések, vagy legalábbis mi nem használhattuk őket. Az őrséget ellátó program, amely egy tapasztalatlan hadnagy képében jelent meg előttünk, katonai udvariassággal üdvözölt, de nem engedett tovább.

– Hölgyeim, és uraim, Cassata tábornok mehet, de a többieknek itt kell maradniuk a biztonsági váróban.

Persze egyáltalán nem akartunk engedelmeskedni. Nem ezért jöttem a JAWS-ra.

Ha Cassata csak egy pillanatra megállt volna, megkérem, magyarázza meg az őrnek a helyzetet. De mivel nem tette, nekem kellett megtennem. A hadnagy udvariasan végighallgatott, és azonnal megtette a megfelelő lépéseket. Magasabb körökre hárította a döntést.

A magasabb köröket egy köpcös asszonyság képviselte, név szerint Mohandan Dar Havandhi. Amikor megjelent, hosszan méregetett bennünket, amiből arra következtettem, hogy hús-vér személy, de tévedtem. Csak ilyen volt a stílusa. Amikor szóra nyitotta a száját, letároltként mutatkozott be, mint a többiek, de utána rögtön kijelentette:

– Nem.

– De Havandhi parancsnok – dorombolta Essie megnyugtatóan. – Ő Mr. Robinette Broadhead.

– Tudom – közölte a parancsnok.

– Akkor azt is tudja, hogy Mr. Robinette Broadhead a Broadhead Alapítvány vezérigazgatója, és engedélye van minden, a Naprendszerben tartózkodó műtárgyra lépni.

– Ez igaz – ismerte el a parancsnok. – De jelenleg a vörös jelzés van érvényben. A békeidőre kiadott engedélyek most nem érvényesek – villantotta ki aranyfogait (néhányan mennyire ragaszkodnak hús-vér eredetijükhöz!), – de nem kell a biztonsági váróban tartózkodniuk.

– Nos – mosolyogtam megbocsátón –, ebben az esetben csak...

– Vissza is térhetnek a hajójukra – mondta, és meg nem mozdult volna.

Katonai elmék! Nem lehet velük vitába szállni. Persze ennek ellenére megpróbáltuk. Rámutattunk, hogy a „biztonság” nevetséges anakronizmus, akár vörös jelzés van érvényben, akár nem, mert az egyetlen ellenség a kugelblitzben tartózkodik, ötvenezer fényév távolságban. De nem terhelte magát azzal, hogy megcáfoljon, mivel az üzenete sokkal közelebbről érkezett. Csak a fejét rázta. Próbáltunk fenyegetőzni, hogy értesítjük a tábornagyokat és az államok vezetőit. Erre azt felelte, hogy amint feloldják a rádiócsendet, természetesen azonnal megtehetjük. De azt már nem árulta el, hogy ez mikorra várható. Próbáltunk bizalmaskodó hangot megütni. Megkérdeztük, mit keresnek a cirkálók a JAWS körül. Egyik kérdésünkre sem felelt; nem, belőle semmiféle katonai titkot nem fogunk kihúzni.

Az egész nem tartott sokáig – valójában csak néhány ezer milliszekundumig –, mert Julio Cassata, vagyis a másolata visszatért. Legnagyobb meglepetésünkre a szokásoshoz képest készségesnek mutatkozott.

– A hús-vér eredetim éppen tárgyal – közölte velünk. – Ezért el fog telni egy kis idő, mire, izé, találkozhatok vele – mosolygott ránk jóindulatúan, de nem mindegyikünkre egyformán. Alicia Lo részesült a legszélesebb mosolyban.

– Mivel szeretnék elütni a várakozást? Ne vezessem körül önöket a JAWS fedélzetén?

– Nem mehetünk – intettem a parancsnok felé.

– Dehogynem – jelentette ki mint rangban fölötte álló, és a következő szavakat már feléje intézte: – Havandhi parancsnok, leveszem a válláról a vendégek gondját. Személyesen vezetem őket körbe a bázison.

*

A JAWS öt műholdja közel kétszázezer tonnányi anyaghalmaz, és harmincezer hús-vér és letárolt embernek ad otthont. Két műholdon a kommunikációs és adatfeldolgozó központ működik. Ott nincs túl sok látnivaló. A Gammán felszereléseket tároltak, katonai felszereléseket; teletömték bombákkal, hícsí árokásókkal, amelyeket úgy alakítottak át, hogy a felszín helyett hajók oldalába vágjanak lyukat. Nem is reméltük, hogy oda beléphetünk, annak ellenére, hogy Albert tételesen fel tudta volna sorolni a raktár tartalmát a legutolsó leltár szerint. Az Alfán helyezték el a szállásokat, legénységit és tisztit egyaránt, és ide sem volt okunk belépni – nem voltunk kíváncsiak a pihenési és felfrissülési szokásaikra.

Ennek ellenére, amikor felemelték előttünk az elektronikus sorompót, amely a nemkívánatos letárolt elemeket távol tartotta a JAWS-tól, bosszantott, hogy be vagyunk zárva a Deltára. Cassata próbált kiengesztelni:

– Felejtse el az öreg hölgyet – vigyorgott rám. – A Magas Pentagon idejében még parancsnokhelyettesként szolgált itt, és azt hiszi, hogy azóta minden csak romlott. – Az órájára pillantott, amely éppen úgy nem létezett, mint az enyém. – Maradt még legalább tízezer milliszekundumunk, és rengeteg érdekes látnivaló van itt: iszaplakók, csökik, vudu röfik és még annyi minden... Mármint úgy értem, ott, ahová mindjárt belépünk. Mit akarnak látni?

– Semmit sem akarok látni – mondtam. – Nem azért jöttem, hogy körülnézzek, mint egy olcsó turista. Emberekkel akarok beszélni! Ki akarom deríteni, mi folyik itt...

– Azután pedig – vágott közbe Cassata – a saját szakállára átvenné az irányítást, nem igaz?

Dühösen vállat vontam. Elég sok időt töltöttem a „biztonsági zónában” ahhoz, hogy felidegesítsem magam, Cassata pedig egyáltalán nem segített kiereszteni a gőzt. Rengeteg mindent akartam volna válaszolni, de csak egy szó szakadt ki belőlem:

– Igen.

Cassata maga is paprikás hangulatban volt. Kapott egy kis haladékot, mielőtt hús-vér eredetije megsemmisítené, de ez volt minden.

– Maga egy bajkeverő, Broadhead – jelentette ki.

– És hatalmam is van hozzá – helyeseltem.

Közel hajolt.

– Nem rajtam múlik. És még csak rajtam sem múlik. Itt az Egyesült Vezérkar diktál. Tehát mit választ? Az olcsó turistautat? Vagy a biztonsági zónát?

Essie és én már láttuk a komplexumot abban az időben, amikor még az Egyesült Parancsnokság belátóbb volt azzal a fickóval, aki a Broadhead Alapítványt igazgatta. Akárcsak Albert. Alicia Lo már érdeklődőbb volt. Számára ez volt az a titkos hely, amelyet már annyiszor elképzelt, de sohasem remélte, hogy valaha látni fogja, mint Fort Knoxot vagy a mormon templomot Salt Lake Cityben.

Persze valójában nem „mentünk” sehova. Nem volt rá szükségünk. Cassata feltöltött bennünket a JAWS-Delta kommunikációs rendszerébe, és már láttuk is, amit látni akartunk. De mivel udvarias házigazdának akart látszani, ennél sokkal tovább ment: egyfajta tiszti klubot varázsolt körénk, ahol a sarokban tűz égett egy kandallóban, és leülhettünk egy itallal és némi harapnivalóval megrakott asztal köré. A szoba másik végében pedig... a másik végében pedig mindig az tűnt fel, amit éppen látni kívántunk.

Amikor Cassata fesztelenül javasolta, hogy vessünk egy pillantást a löttylakók fészkére, Alicia beleremegett az izgalomba – úgy, ahogy Cassata remélte.

A löttylakók voltak a legendás „elsők”, mármint az első értelmes faj, akiket az emberiség megpillantott. Pontosabban nem „megpillantott”. Megérzett. Audee Walthers egy álmodóheverővel játszott, amikor megérezte a megrendítő, hatalmas, nehézkes vitorlást a mélyűrben – évtizedekkel ezelőtt.

Nagyon fontos esemény volt, de még fontosabb következményei lettek, mivel a löttylakók is észlelték Audee-t. És értesítették a hícsíket, hogy hozzánk hasonló emberek hajóznak szerte a galaxisban. Ez csalta elő a hícsíket a magból, ahová elrejtőztek.

– Azt hittem, a hícsík visszalopták ezt a hajót az anyabolygójára – próbálkozott Alicia.

– Valóban így történt – helyeselt Cassata. – De a jó öreg Broadhead visszalopta, hogy tanulmányozhassuk. Vagyis nem ő, hanem az intézete. A löttylakóknak meg mindegy volt. Úgy készültek, hogy az utazásuk több ezer évig tart. A hajójuk most Föld körüli orbitális pályán kering, nem messze a JAWS-tól...

– Láttam. Rettenetesen néz ki – szólt közbe Essie ridegen.

– De hát mit tehettünk volna? Negyvenezer kilométeres az az átkozott vacak, ha kitárja a vitorláját. Különben sem lesz már rá szükségük. Akarják látni őket, vagy sem?

– Hát persze – vágta el Alicia Lo a vita fonalát. Cassata intett, és már ott is voltunk.

A löttylakók nem túl szépek. Néhányan azt állítják, hogy egyfajta trópusi virágra hasonlítanak. Mások szerint inkább mélytengeri, csápos szörnyetegekre; de ezt nehéz eldönteni, mert igazán semmi olyasmire nem hasonlítanak, ami a Földön található. A hímek sokkal nagyobbak a nőstényeknél, de ez utóbbiaknak nem ez az egyetlen gondja. Valójában a nőstényeknek nincs is másuk a gondjaiknál, mert a löttylakók között nem létezik olyasmi, mint női jogok. De a nőstény iszaplakók ezzel nem igazán törődnek, mivel nem túl okosak. Egész életüket az utódszülésnek rendelik alá. Ciklusonként egy csecsemő jön a világra – és egy ilyen ciklus valamivel rövidebb mint négy hónap. Ha a szerencsés nőstény jó időben jön össze egy hímmel, az utód is hím lesz. Ha nem, akkor nőstény. A hímek viszont nem túl kanosak (és a nőstényeiket nézve, ki hibáztathatná őket), és gyakran előfordul, hogy későn érnek oda a nőstényekhez.

Ezért hát a születések idején egyszerre rengeteg nőstény látja meg a napvilágot.

De nem vesznek kárba. Időről időre akad egy hím, aki kiválaszt magának egy különösen kövér és vonzó egyedet közülük. Majd jóízűen elfogyasztja.

Egyesek feltételezik, hogy a nőstényeknek ez nincs az ínyére, habár ez idáig még egyikük sem tiltakozott. Képtelenek rá. Még beszélni sem tudnak.

Ezzel szemben a hímeknek be nem áll a szájuk. Szakadatlanul beszélnek – vagy énekelnek –, egész életük során folyamatosan kiadnak valamiféle hangot. De egy ember ezt akkor sem venné észre, ha közvetlenül egy teli torokból ordító iszaplakó mellé ülne – feltéve, hogy képes lenne erre, mivel a környezet, amelyben élnek, hideg, sűrű és mérgező a hús-vér emberek számára. Talán felfigyelne valami távoli lüktetésre, mint amit a ház előtt elhaladó nehéz szállító járművek okoznak. A löttylakók lassúk. Akárcsak a hangjuk; a legélesebb koloratúrszopránnak a löttylakók között a húsz vagy huszonöt hertz számít. Ennélfogva egy ember képtelen meghallani, ha énekelnek.

Jó pár tucatot láttunk közülük magunk előtt, hímeket és nőstényeket vegyesen, ahogy lustán lebegtek a sűrű löttyben a hajójukon. Az egyik hím egyedül volt a kis szobácskájában. A többiek a közös tartályban, körülöttük azokkal a nevezetes iszaplakó berendezésekkel, melyek velük együtt lebegtek: bútorokkal és különféle masinákkal. Feltételeztem, hogy kényelmes löttylakóotthont rendeztek be maguknak. Csak onnan tudtam megállapítani, hogy bútorokat látok magam előtt, mert már mutattak fényképeket iszaplakóotthonokról. Nem vettem észre, hogy bármi is moccanna. Másfelől viszont nagyon mókásnak tűntek. Nem emlékeztem pontosan, milyen a bőrük természetes színe, de a jelenlegi semmire sem emlékeztetett, amit velük kapcsolatban valaha is láttam volna.

– Megmozdult az egyik! – kiáltott fel Essie.

Szemfüles volt, hogy észrevette. Az, amelyik a szeparált kamrában lebegett, egyszerűen kinyújtotta az egyik csápját. Még a hús-vér emberek mércéje szerint is rettenetesen lassan mozgott (nem is beszélve a miénkről!). Az iszaplakók mércéje szerint viszont izgatott gyorsasággal vonaglott; lehetett látni a hullámokat a sűrű löttyben.

– Ez az újak egyike – tájékoztatott minket Cassata. – Néhány hete befejezték az eredeti legénység kikérdezését, ezért hat új egyedet hoztak az anyabolygóról.

– Miért van egyedül? – kérdezte Alicia Lo.

– Felgyorsult az életciklusa, így lehet vele kommunikálni. Ezért mocorog, tudod? Ha együtt lenne a többiekkel, összezavarná az élőhelyüket.

– Megjegyzem, hogy normál fényben nem lehet látni őket – szólt közbe Albert, mint egy tanár.

– Valóban. Most is egy rétegfelvételt látunk, mivel a normál fény nem hatol keresztül a löttyön, amelyben élnek. Akarják hallani, miről énekel?

Meg sem várva a választ, belépett egy audiocsatornába. Nem a löttylakót hallottuk, hanem egy tolmács géphangját, így szavalt:

Hatalmas vakító hazudós vadállatok

Összezúztak megtörtek az üregeinkben

És sok halált és fájdalmat okoztak...

– Ez csak a legutolsó strófa – magyarázta Cassata. – Úgy egy órájába került, mire kimondta. És két szakasz között muszáj hagynunk pihenni. Képtelenek hosszasan magasabb sajátüzemmódban maradni, amikor pedig visszaváltanak, nem tudunk kommunikálni velük. Akarják még nézni őket egy darabig?

– Részemről nagyobb kedvem lenne beszélni valami illetékessel. Meddig kell még itt vesztegelnünk?

Ám Essie puha édes kezével befogta a számat.

– A tábornok azonnal tudatja velünk, amint erre lehetőség nyílik. Nem igaz, Cassata? Ezért most nincs más dolgunk, csak várni.

...az asszonyoknak is

– fejeződött be a fordítás, és lassan azon kezdtem gondolkodni, hogy nekem magamnak is hasonló fájdalmakat és szenvedést kell-e majd kiállnom.

Látják, ismét utolért minket a bitbirodalom és a hús-vér világ ideje közötti konfliktus.

Nem hinném, hogy alapvetően türelmes természet vagyok, de mennyi türelmet kellett tanulnom, amióta a bitbirodalomban élek! Különösen amikor hús-vér emberekkel kommunikáltam. Nem is említve a hús-vér emberek egy különös, begyepesedett válfaját, a katonaságot.

Ezt Julio Cassatának is elmondtam. De csak még jobban mosolygott. Élvezte a helyzetet. Persze, az ő szemszögéből, minél tovább kellett várakoznunk, annál tovább maradt ő „életben” – vagyis a másolata –, így a másolata nem siettette a megsemmisítést. Kissé meglepődtem, hogy nem ment el egy kis magánvárosnézésre a csinos Alicia Lóval – nagyon is el tudtam képzelni, miféle gondolatok járnak a fejében –, és talán el is ment volna, ha Albert nem hozakodik elő egy ötlettel.

Udvariasan megköszörülte a torkát, és így szólt:

– Cassata tábornok. Azt hiszem, nem csak a löttylakók az egyetlen idegen faj az állomás fedélzetén.

– Csak nem a vudu röfikre gondol? – vonta fel Cassata a szemöldökét.

– De igen, rájuk. És a csökikre. Az intézet mindkét fajból idehozatott egy-egy kolóniát tanulmányozás céljából. Láthatnánk őket is?

Ha van valami, ami unalmasabb a csökiknél, akkor azok a vudu röfik, de persze ezt senki sem hiszi el, amíg a saját szemével meg nem győződik róla.

– Ó, Julio! – kiáltott fel Alicia Lo. – Lehet? – Természetesen lehetett.

Cassata vállat vont, és megváltoztatta a látványt. Egy szürkészöld vízzel teli, sziklás medencére néztünk, melyben féltucatnyi, halhoz hasonló teremtmény sütkérezett a sápadt, narancsszínű lámpa alatt. Zajt is hallottunk: a csökik beszélgettek egymás között gágogó hangjukon.

Mivel már eddig is több csökit láttam, mint szerettem volna, inkább a harapnivalóval megrakott asztalnak szenteltem a figyelmemet. Nem mintha éhes lettem volna – vagy „éhes”. Csak szerettem volna már a dolog végére járni.

Ismét gyakorolhattam a türelem erényét. Nem tetszett, de nem láttam magam előtt más lehetőséget. A hús-vér Cassata még mindig a megbeszélésen volt, és a másolat Cassata igyekezett a jó házigazda benyomását kelteni – főként az új barátnője kedvéért. De mivel közelgett a vég, ez nem a legjobb idő volt az állatkerti látogatásra!

Mialatt a pincérrobot átadott egy csirkemájas-hagymás szendvicset – persze éppolyan szimuláció volt, mint maga a robot –, Albert mellém sündörgött.

– Valami jó német sört kérnék – szólt oda a pincérnek, és rám mosolygott. – Nem akarod hallani, mit beszélnek a csökik egymás között, Rob?

– Sosincs semmi mondanivalójuk. – Nagyot haraptam a szendvicsembe. Ízletesnek bizonyult, de nem erre vágytam.

– Talán valóban értelmetlen faggatni őket – ismerte el Albert, miközben elvette a korsónyi barna sört. Azért el kell ismerni, hogy a csökik többé-kevésbé intelligensek, mivel legalább van nyelvük, amelyen kommunikálhatnak. Viszont nincs kezük. A tengerben élnek, és uszonyuk nem hasznosabb a fókák uszonyánál. Ha nem levegőt lélegeznének, talán örökre rejtve maradtak volna előttünk, mivel nincsenek városaik, eszközeik, és ami még ennél is fontosabb, írásuk. Ennélfogva nincs írott történelmük sem. Igaz, a löttylakóknak sincs, de az ő életük olyan hosszú (habár lassú is), hogy bárdjaik emlékeznek a fontosabb eddákra, amelyek legalább annyira szavahihetők mint Homérosz dalai. – Van néhány hírem, amely esetleg érdekelhet – folytatta Albert, miután lenyelte az első, hosszú kortyot.

Jó öreg Albert!

– Idd ki gyorsan, és kérek egy másikat – kiáltottam. – És beszélj!

– Nem sokat hallottam – ismerte el. – De természetesen hozzáférek az Igaz Szerelem adattáraihoz. Van ott néhány anyag, melyek véleményem szerint igencsak illenek a jelenlegi helyzethez. Eltartott egy kis ideig, amíg mindegyiket végigböngésztem, és az első pár ezerben nem is találtam sok használható adatot. Ezután ellenőriztem az utóbbi hónapokban bevándoroltak adatait.

– Találtál valamit – jegyeztem meg, hogy elejét vegyem a felesleges szócséplésnek. Ebből is látszik, hogy nem csak a hús-vér emberekből hiányzik a türelem.

– Valóban találtam. A legtöbb gyereket, akiket a Figyelőkerékről telepítettek ki, a Földre hozták. A feljegyzések szerint közülük legalább heten most is olyan területen tartózkodnak, amely a Csendes-óceán nyugati részét lefedő kommunikációs hálózathoz kapcsolódik. Persze itt arra a hálózatra gondolok, amelynek a megteremtését a kugelblitz indokolta.

– Miért dolgoznának embergyerekek az Ellenségnek? – vetettem rá egy meghökkent, hitetlenkedő pillantást.

– Nem hiszem, hogy ez történt – mondta Albert, miközben elgondolkodva kortyolta második sörét. – Habár ezt a lehetőséget sem szabad figyelmen kívül hagynunk. De tudjuk, hogy a Keréken tartózkodtak, amikor a Figyelők észleltek valamit, most pedig itt vannak a Földön. Legkevesebb, hogy kijelentsük: fennáll a valószínűsége, hogy az Ellenség velük együtt ideutazott.

– Erről tájékoztatnunk kell a JAWS-t is. – Megborzongtam.

– Természetesen – bólintott Albert. – Már meg is tettem. Habár attól tartok, ezzel csak megnyújtottam azt a megbeszélést, amelyet jelen pillanatban az igazi, hús-vér Cassata vezet.

– A francba.

– Ellenben – mosolygott Albert – nem hinném, hogy sokkal. Már összegyűjtöttem az adatokat, és átadtam Havandhi parancsnoknak, aki azonnal továbbította őket a megbeszélésre.

– Akkor most mihez kezdjek? Bámuljam továbbra is tátott szájjal a csökiket?

– Szerintem a többiek is unják már a csökiket, és készek továbbmenni, hogy megnézzék a vudu röfiket.

– Már láttam vudu röfiket.

– Nincs jobb ötletem, amivel elfoglalhatnád magad. És neked? – Tétovázott egy pillanatig, majd hozzátette: – Különben is, szeretném szemügyre venni a vudu röfik faragványait. Szerintem különleges figyelmet érdemelnek.

Figyelve a vudu röfiket, el nem tudtam képzelni, mi az, amit érdekesnek talált rajtuk Albert. Csak undort éreztem – úgy értem, nem számítva a türelmetlenséget, amelyet minden erőmmel igyekeztem elfojtani. A vudu röfik pocsolyalakók. Soha nem értettem, miért nem fulladnak meg a saját ürülékükben, de őket ez szemmel láthatólag nem izgatta.

A vudu röfik és a földi disznók hasonlatossága ezzel véget is ért. Nem igazán volt malacformájuk. Leginkább kék bőrű hangyászokra hasonlítottak; fejük és hátsójuk elvékonyodott. De azért igazán disznók voltak. Élőhelyüket nem lehetett igazán ketrecnek nevezni. Jobb szó rá az ól.

A saját piszkukban fetrengtek. A sár nem csak sár és disznószar keveréke volt. Tele volt apró dolgokkal, amelyek egy ürülék-és rothadtgyümölcs-pudingban úszkáló mazsolákra emlékeztettek. A mazsolák voltak a faragások, amelyeket Albert említett.

Mivel Albert külön felhívta rá a figyelmemet, gondosan megnéztem a vudu röfik faragványait. De semmi említésre méltót nem fedeztem fel rajtuk. Semmi új nem volt bennük. Egyszer már tartottam ilyet a kezemben a múzeumban – de csak vigyázva, mert az ürülék szagát a fertőtlenítőszer sem tudta eltüntetni. Olyan volt, mint egy lemetszett fadarab, esetleg fog vagy csontszilánk. Tíz-tizenkét centi hosszúak voltak, és fogból, de nem a vudu röfik fogaiból faragták őket. Egyáltalán nem is nőtt foguk. Csak valami durva, reszelős felület fejlődött ki az orruk – ormányuk, szájuk – keskeny végén. A fogak azoktól a kis állatoktól származtak, amelyekkel táplálkoztak, attól a néhány tucattól, amelyeket a vudu röfikkel együtt szállítottak ide, amikor megalapították a kolóniát. Az a tény, hogy más állatok fogait használták a faragásokhoz, nem vallott nagyon különleges finomságra a röfik részéről, mert bár csontokat használtak, azok valószínűleg nem kedves fajtársaik maradványai voltak, akiket elhunytuk után jóízűen elfogyasztottak. A „faragvány” sem volt igazán jó kifejezés. A röfik a megfelelő alakúra rágták a darabokat, mivel a megmunkálásukhoz nem voltak szerszámaik. Még nyelvük sem volt.

Valójában nem volt magasabb az IQ-juk, mint egy mezei pocoké.

Csakhogy rögeszmésen állították elő ezeket a művészi alkotásokat.

A „művészet” is túl erős kifejezés, mert csak egyetlenegy témával foglalkoztak. A faragványok olyanok voltak, mint a babák. Rendkívüli módon hasonlítottak egy hat végtagú, oroszlántestű teremtményre, melynek gorillafej ült a nyakán, és ami a legfurcsább, a szülőbolygójukon semmi ehhez hasonló állat nem akadt.

– Mi olyan különleges bennük? – kérdeztem meg végül Albertet.

– Szerinted a röfik miért faragják őket? – vágott vissza. A többiek visszatértek a vendéglátósdi-vendégségesdi játékhoz.

– Vallási kellékek – jegyezte meg Cassata.

– Babák – mondta Alicia Lo. – Kell nekik valami, amivel összebújnak.

– Látogatók – szólalt meg az én kedves Hordozható Essie-m.

Albert pedig helyeslően elmosolyodott.

Mint az már annyiszor előfordult, most sem tudtam, hogy Albert mit forgat a fejében. Szívesen kiderítettem volna, de ebben a pillanatban Cassata talpra ugrott.

– Üzenetet kaptam – közölte. – Kérem, bocsássanak meg – ezzel eltűnt.

Nem is jött már teljesen vissza. Csak a hangját hallottuk abban a sarokban, amelyet a számunkra hozott létre. Először nem is az övét. Hanem az iszaplakó tolmács géphangja ütötte meg a fülünket:

Óriások voltak, és rettentő forrók

És az emberek egymásnak estek félelmükben

Csak ekkor csendült fel Cassata izgatott hangja: – Gyerünk! Beléphetnek a tanácskozásra! – Majd megjelent előttünk személyesen is, és annak a katonának a boldog arckifejezése ragyogott az arcán, akinek végre alkalma nyílik egy kis csetepatéra. – Megcsinálták, fiúk! – kiáltotta. – Lenyomozták az Ellenség üzenetének a forrását. Lezárták az egész szektort. Máris indulunk!

13.

GYERMEKEK RABSÁGBAN

Az igazgatónő amellett, hogy ember volt, a gyerekek nyelvén is nagyon jól értett. Négy tudományos fokozatot szerzett, és tizenkilenc évet töltött már a pályán. Ez idő alatt csaknem minden problémával találkozott, amely a gyerekeknél előfordulhatott, ez nagyjából annyit jelentett, hogy szemeszterenként a gondjaira bízott gyerekek ezreiből legalább egy problémásnak bizonyult.

Mindez azonban most nem segített rajta. Egyszerűen kicsúszott a lába alól a talaj.

Lihegve és hitetlenkedve érkezett meg a tanácsterem várócsarnokába.

– De hiszen ez fantasztikus, kedvesem – mondta a zokogó Onikónak. – Hogy voltak rá képesek... Hogyan tudták elolvasni a naplódat... De miért... – Belesüppedt egy székbe. Teljesen megdöbbentették a hihetetlen események.

– Asszonyom? – Amikor az igazgatónő ránézett, Hapci így folytatta: – Nem csak Onikóról van szó. Én is vezettem naplót, és az adás egy része abból származott.

Az igazgatónő kétségbeesetten rázta a fejét. A fali képernyő felé intett, melyen éppen az iskolához tartozó partszakasz látszott; éppen munkarobotok rendezték a tábortüzet az esti partihoz, a nebulók pedig már kezdtek gyülekezni. Hol a képernyőre, hol a gyerekekre tekintett, majd dühösen azt mondta:

– Ott kellene lennem. Tudjátok, ma van a luau éjjele.

– Igen, asszonyom – felelt Hapci, és Harold is komolyan bólintott a háta mögött.

– Sült disznó – szólalt meg Harold. – Tánc.

Az igazgatónő rosszkedvűnek látszott. Egy pillanatig gondolkodott, majd döntésre jutott:

– El kell mesélnetek mindent a tanácsadóknak – jelentette ki. – Mind a hármatoknak.

– Én nem vezetek naplót! – tiltakozott Harold.

– Viszont magad is láthatod, hogy nem lehetünk biztosak benne. Nem – közölte az igazgatónő határozottan. – Ennek így kell lennie. Mindannyitoknak el kell mesélnie a saját történetét. Biztos vagyok benne, hogy a gépek megfelelő kérdéseket fognak feltenni. Csak mondjátok el az igazat, ne hallgassatok el semmit... Attól tartok, a luaun nem lehettek jelen, de majd utasítom a szakácsrobotot, hogy tegyen félre nektek valamit. – Majd felállt, és kilépett az ajtón.

Harold ridegen pillantott a társaira.

– Ti ketten! – vicsorgott rájuk lenézően.

– Elnézést – kért bocsánatot Hapci udvariasan.

– Elnézést! Eltoltátok a luaumat! Figyeljetek! – mondta Harold, miközben agyában egymást kergették a gondolatok. – Elmondom, mi legyen. Én megyek elsőnek. Talán végzek, és leérek a partra, mielőtt kezdetét venné a tánc. Úgy gondolom, ez a legkevesebb, amit megtehettek, ha már belekevertetek.

Persze ekkor még egyik gyerek sem tudta, milyen nagy a baj. Hiszen csak gyerekek voltak. Nem álltak még olyan horderejű események középpontjában, amelyek megrázzák az egész univerzumot.

Hapci úgy gondolta, van egy jókora igazság abban, amit Harold mondott, habár ugyanakkor igazságtalanság is. Sem ő, sem pedig Oniko nem tett semmit! Senki sem figyelmeztette őket, hogy tilos a Föld állapotát górcső alá venniük. Senki sem utalt arra, hogy hibát követnek el akkor, amikor rendszerezik és kivonatolják az adatokat a naplójukban – amely tulajdonképpen nem is volt hagyományos értelemben vett „napló”, amelybe beleírják legújabb szerelmeik és ellenségeik nevét. Csak eljátszottak azokkal az információkkal, melyeket a tobozaik segítségével összegyűjthettek, mint azt bármelyik hícsí (vagy ember, akinél ott a toboz) megtehette volna.

Semmi olyasmit nem tettek, amiért hibáztatni lehetne őket – de borzalmas módon az ártatlan ténykedésüket tiltott folyamattá változtatták, az Ellenség felé irányuló rádióadássá! Hapcit ez óriási rémülettel töltötte el. Akárcsak Onikót. De az ő félelmeit könnyebb volt kezelni.

– Van itt egy másik fülke, Oniko – szólalt meg. – Nem akarsz te is bemenni?

A lány megrázta a fejét. Fekete szeme a szokásosnál is sötétebben csillogott a könnyektől, de abbahagyta a zokogást.

– Menj csak, Tüsszentő.

Hapci egy pillanatig tétovázott.

– Rendben, de megvárom, amíg végzel. Majd együtt megyünk le a partra.

– Kérlek, ne, Tüsszentő. Ha végeztél, menj csak nyugodtan. Különben sem vagyok éhes.

Hapci elgondolkodva sziszegett. Nem tetszett neki a gondolat, hogy Oniko lemarad az ünnepségről, az pedig még kevésbé, hogy a lánynak egyedül kell lebicegnie – járókerettel – a homokos partra. Még a szilárd talajon sem járt biztonságosan. Izmai még nem erősödtek meg annyira, hogy sikeresen felvegyék a küzdelmet a Föld gravitációjával.

Majd eszébe jutott, hogy nem kell megígérnie semmit; várhat rá, akár kéri erre a lány, akár nem.

– Rendben van, Oniko – mondta.

És ekkor a kérdés hirtelen, mintegy varázsütésre, lekerült a napirendről. Kialudtak a fények.

Az előcsarnok homályba borult, csak a hegyre néző ablakon szökött be némi fény; de a nap már majdnem lebukott.

Az egyik tanácsadó fülkéből Harold felbőszült kiáltása hallatszott:

– Most meg mi a franc történt?! – A fülke ajtaja megrázkódott, majd résnyire kinyílt. A fiú éppen ki tudta magát préselni rajta. – Mi folyik itt? – nézett kérdőn Hapcira és Onikóra. – Az a hülye program elhallgatott egy kérdés kellős közepén!

– Szerintem kiment az energiaellátás – szólalt meg segítőkészen Hapci.

– Ó, Kuka, hogy te milyen bugyuta vagy! Az energiaellátás soha nem megy ki!

Hapci körülnézett. A fali képernyő vakon ásított feléjük; a csarnok beépített világítótestei is sötétek voltak; az ajtó sem nyílt ki, ha közeledtek hozzá.

– De igen, Harold – mondta ésszerűen. – Tehát mihez kezdünk most?

Amikor megszűnt az energiaellátás, és a világítótestek kihunytak, az iskolaépület folyosói nyugtalanító sötétbe borultak. Ha a lámpák nem világítanak, akkor a liftek sem működnek, tehát ha le akartak jutni a partra, igénybe kellett venniük a még soha nem használt lépcsőket.

Onikót nem igazán vonzotta ez a lehetőség.

– Gyalogolnunk kell – jegyezte meg vádlón Harold, Hapci pedig helyeselt.

– De jobb lesz, ha kimegyünk az útra – mutatott rá. Harold mogorván kinézett a hegy felőli ablakon, majd utána a kisebbiken is, amelyen keresztül a partra láthatott. Habár az iskola épülete kihalt volt, a parton igencsak fickándoztak a diákok. Csaknem mindegyiküket látta odalent. A távolság törpévé zsugorította a mozgó alakokat. A parti látkép egyáltalán nem hatott ijesztően, inkább vidámnak. Harold felsóhajtott.

– Ó, istenem. Remélem, az úton tudunk vigyázni Onikóra. Akkor hát vágjunk neki! – Elhallgatta a társai előtt azt az alternatív megoldást, hogy esetleg nadrágféken lecsúszhatnának a hegyoldalon, amely az ő számára sem lett volna sokkal könnyebb, mint a kislánynak. Az ajtó felé indult. Eddigi életében kevés tapasztalatot szerzett olyan ajtókkal és ablakokkal, amelyek nem kívánságra nyíltak, ezért csaknem beleverte az orrát, mielőtt megtorpant, és megkísérelte erővel kinyitni.

Már csaknem teljesen besötétedett, és természetesen a szabadtéri világítás sem üzemelt. De ezzel nem sokat törődtek. A telihold beköszöntének a küszöbén álltak, és a csendes-óceáni térség csillagos ege is elég fénnyel szolgált. Hapcit viszont a sötétségnél is jobban aggasztotta Oniko. A Keréken ritkán sírt. Még akkor sem, ha a nagyobb gyerekek csúfolták. Most viszont úgy tűnt, hogy abba sem akarja hagyni. A szeme sarkában ismét gyűlni kezdtek a könnyei; egy csepp már le is gördült az arcán, és már ott is termett a másik, hogy kövesse az előzőt.

– Kérlek, Oniko – könyörgött Hapci. – Csak az elektromos hálózattal történt valami. Nem komoly a helyzet.

– Nem az elektromos rendszer – hüppögött a lány. – Hanem a naplóm.

– Milyen butuska vagy – komorodott el Hapci, de magát is legalább annyira győzködnie kellett, mint Onikót. – Ez nem lehet más, mint véletlen egybeesés. Vagy komolyan gondolod, hogy az Ellenség törődik a gyerekek munkájával?

A lány megemelte magát a mankóin, és Hapcira nézett.

– Igenis azt! – siránkozott. – A saját szavaim voltak. És a tieid is!

– Így igaz, Kuka – vágott közbe durván Harold. – Ne próbáld a szőnyeg alá söpörni! Igenis a te hibád... és azt hiszem, Onikóé is!

– Az energiakimaradás is? – érdeklődött ironikusan Hapci, de nem esett jól neki a visszavágás. Már ő is kezdte belátni, hogy hibáztak. Félelmetesen nagy volt az esélye, hogy nem véletlen egybeesés áldozatai. Bármennyire akart is hinni a véletlenben, mégis lehetetlennek tartotta...

Csaknem annyira, mint azt, hogy az Ellenség a válluk fölött kukucskálva elolvasta a naplóikat.

A két egyformán lehetetlen eseményt szembeállítva Hapci azt tette, amit minden értelmes gyerek tett volna, legyen bár ember avagy hícsí. Nem gondolt rá többet.

A gyalogjárda helyett arra a kanyargós útra mutatott, amelyet a légpárnás szállítók használtak.

– Itt menjünk le a partra – javasolta.

– De ez több kilométer hosszú – nyögött fel Harold.

– Rendben – mondta Hapci. – Ha akarsz, levághatod. Mi Onikóval inkább ezt választjuk.

– Istenem – sóhajtott Harold, miközben magában eggyel szaporította a Hapci és Oniko ellen felhozott vádakat. – Szerintem legjobb lesz, ha együtt maradunk. De ez el fog tartani egész éjszaka.

Megfordult és elindult. Hapci és Oniko követte. A lány gyászos arccal, hallgatagon bicegett, de visszautasította Hapci segítségét. Ötven méter után Harold körülnézett és elkomorodott. Nemrég indultak útnak, de már így is jóval megelőzte a társait.

– Nem tudnátok egy kicsit gyorsabban jönni? – kérdezte.

– Ha akarod, itt hagyhatsz minket – javasolta Hapci, de a lelke mélyén azt kívánta, hogy maradjon velük. Valami megmagyarázhatatlan okból jobban érezte magát, ha együtt voltak. Amikor Harold ingerülten visszament, és kissé túlhangsúlyozott türelemmel mellettük maradt, örült a társaságnak.

Tényleg leselkedik rájuk valami, amitől félniük kellene?

Hapci szerint semmi okuk nem volt a félelemre. Igaz, sötét volt, és egy száguldó jármű könnyedén elgázolhatta volna őket – de az igazsághoz az is hozzátartozott, hogy egy jármű sem járt az úton; ők sem jutottak energiához.

Ennek ellenére közel állt ahhoz, hogy megijedjen.

Hapci még nem félt a szigeten. Jó, emberi volt, távoli, és ennél fogva idegen egy hícsí fiú számára, de ettől még nem hitte, hogy akad itt bármi, amitől félnie kellene. Főleg nem az itt lakó polinéz bennszülöttektől. Csaknem mindannyian idősek voltak, akik ragaszkodtak az otthonaikhoz, míg a fiatalabbak már rég elköltöztek Mooreánál izgalmasabb helyekre. Még a börtönkomplexumtól sem félt, mert a gyerekeknek elmagyarázták, hogy szinte már nincsenek is bent élő elítéltek. Az élők pedig, habár szörnyű tetteket követtek el, nagyon szoros zár alatt vannak, és már igencsak megöregedtek. Hapci egyre csak azt bizonygatta magának, hogy semmitől sem kell félniük, hacsak attól nem, hogy elkésnek a luauról.

Mint minden racionális hícsí, ő is engedett az észérveknek.

Ezért inkább csak meglepődést, mint ijedtséget érzett, amikor Harold felkiáltott. Két öregember lépett ki a homályból, és állt meg a gyerekek előtt.

– Te hícsí vagy – jegyezte meg az alacsonyabbik, és arcán a felismerés boldog kifejezése fénylett.

– Naná, hogy hícsí – szájalt Harold. – De te ki az ördög vagy? – Az öreg elvigyorodott, és megragadta a fiú karját. Egészen olyan volt, mintha csak megnyugtatóan meg akarná veregetni a vállát, ennek ellenére nem engedte el.

– Beaupre Heimat tábornok vagyok, ez itt pedig a társam, Cyril Basingstoke. Micsoda kellemes meglepetés, hogy találkoztunk. Felteszem, az iskola diákjai vagytok.

– Igen – mondta Hapci. – Engem Tüsszentőnek hívnak, de mindenki csak Hapcinak szólít. – Miközben a földi illemszabályoknak megfelelően bemutatta a társait, próbálta megfejteni a férfi arckifejezésének a jelentését. A tábornok ugyan magas volt, de nem annyira, mint a társa, és széles vigyorát sem lehetett megnyugtatónak nevezni. Hapci nem tudta világosan felismerni az apró etnikai különbségeket, melyek az egyik embert megkülönböztették a másiktól, de a másik férfi szemmel láthatóan sötétebb bőrű volt. Nem olyannak tűntek, mint akiktől félniük kellene, habár a másik férfi arca nem nyugtatta meg. Amikor a tábornok Oniko felé lépett, Basingstoke aggódva megszólalt:

– Ember. Nagyon szerencsések vagyunk, hogy kijutottunk. Ne keverj semmi zűrt.

– Miféle zűrt? – vont vállat Heimat. – Csak el szeretném mondani ennek a csinos kisasszonynak, mennyire örülök, hogy látom.

– Előbb vagy utóbb vissza fogják kapcsolni az energiaellátást!

– Cyril – mondta Heimat jóindulatúan. – Kapd be! – Tekintetéből nem lehetett kiérezni a közvetlen fenyegetést, de társa összevonta a szemöldökét.

Majd Hapci felé fordult, és karon ragadta. Basingstoke marka erős volt; a lerakódott zsírrétegek és a kor erős izmokat takartak.

– Te vagy az első hícsí, akit testközelből látok – jelentette ki, és rögtön témát is váltott. – Itt vannak a szüleid is?

Harold ezt a pillanatot választotta ki, hogy közbeszóljon.

– A szülei fontos figyelői tisztséget töltenek be a Keréken – dicsekedett. – Akárcsak az én vagy Oniko szülei. És ezenfelül az övéi még gazdagok is. Jobb, ha nem próbálkoznak semmivel!

– Hát persze hogy nem – nyugtatta meg Heimat, ennek ellenére nem engedte el Harold karját. Egy pillanatig elgondolkodva nézett maga elé. – Neked nincs szükséged gazdag szülőkre, kicsim. Nélkülük is bájosan nézel ki – fordult Oniko felé. – Ez nagy előny. Örülök, hogy megismerhettelek. A part felé tartunk. Miért ne mehetnénk együtt?

– Azt már nem! – csattant fel Harold. – Nincs szükségünk... Jaj! – kiáltott fel, amikor a férfi, anélkül hogy abbahagyta volna a vigyorgást, visszakézből szájon vágta.

– Így kell velük bánni – jegyezte meg társalgási hangnemben, és az ütés látszólag megnyugtatta. Heimat már kezdett tisztán látni. – Mi a véleményed, Cyril, menjünk arrafelé? – kérdezte. – Úgy emlékszem, a kenyérfák felé lenni kell egy útnak. Indulás... És amíg megyünk, kedves Oniko, talán elmesélhetnéd, mennyire gazdagok a szüleid.

Hapcinak úgy tűnt, bármennyire erős is az öreg, nem lenne lehetetlen egy hirtelen rántással lerázni magáról a kezét, és kereket oldani.

Óvatosan felmérte a lehetőségeket, mialatt Oniko nehézkesen válaszolgatott az idős tábornok derűs, tapogatózó kérdéseire. Végül elvetette ezt a lehetőséget. Habár Basingstoke-on meglátszott a kor, igencsak gyorsnak tűnt, és Hapci szerint igencsak durván reagált volna egy szökési kísérletre.

Különben is, még ha meg is szökne, hogy tudná Onikót is kiszabadítani?

Habár a társaság lassan haladt a sötét úton, a lány még így is nehezen tartotta a lépést. Képtelen lett volna elszaladni. És nem valószínű az sem, hogy Haroldnak sikerülne, mert az embergyerek is olybá tűnt, mint akit teljesen összetört a pofon. Lehajtott fejjel haladt a menet elején, és – noha nem nézett fel – Hapci a válla rázkódásából gyanította, hogy sír.

Ahogy a külső útra fordultak, Hapci látta a luaut ünneplő társaságot a parton. A gyerekek rögtönzött fáklyákat szúrtak a homokba, és annak ellenére, hogy legalább egy kilométer választotta el őket egymástól, a hícsí fiú még az énekszót is ki tudta venni. Nagyon irigyelte őket. Arra gondolt, hogy ha abbahagynák az éneklést, akkor talán meghallanák, ha segítségért kiáltanának, de amikor józanul belegondolt ebbe a lehetőségbe, rádöbbent, hogy egyikükben sincs annyi bátorság, hogy kiabálni merjen.

Hátuk mögött a sziget közepén magasodó hegy eltakarta a csillagokat, habár azok valahol a fejük fölött vakítóan izzottak. De mégis fárasztó volt a séta. Oniko hirtelen megbotlott a botjában, és kis híján előrebukott. Az mentette meg, hogy Cyril Basingstoke keze villámgyorsan – mint a lecsapó kígyó – utánakapott és visszarántotta. Amikor a lány újra visszanyerte az egyensúlyát, Heimat tábornok körülnézett.

– Ó, az ifjú hölgy bajban van – jegyezte meg kedvesen. – Tudod, Cyril, azt hiszem, ha vigyáznál helyettem Haroldra, le tudnám vinni Onikót.

Basingstoke nem válaszolt. Helyette egy gyors mozdulattal a vállára emelte a lányt, miközben még csak el sem engedte Hapcit.

– Hozd a mankóit! – parancsolt rá a fiatal hícsíre.

A tábornok megfordult, és szó nélkül végigmérte. Hapci halkan felszisszent. Valami kellemetlenül emberi lengte körül őket a meleg trópusi levegőben. Természetesen Oniko is megérezte, és semleges vizek felé akarta terelni a beszélgetést:

– Nézzenek oda! Idelátszanak Papeete fényei! Valóban: a tengerszoros túloldalán messze elnyúltak Tahiti legfőbb városának a fényei. Mi több, bármi történt is a két férfi között, most másodlagossá vált.

– Náluk van áram – jegyezte meg elgondolkodva Basingstoke, és Heimat is csatlakozott hozzá:

– Oda kell jutnunk!

– Ha lenne hajónk vagy repülőnk, oda is tudnánk. De mit csináljunk, ha nincs?

– Van repülőtér, Cyril, gépek indulnak Aucklandbe, Honoluluba, Los Angelesbe...

– Hát persze, ember. Csakhogy azok szállhatnak fel rá, akiknek van pénzük jegyre. Vagy talán rejtegetsz valahol egy hitelkártyát?

– Ugyan már, Cyril! – feddte meg Heimat. – Nem figyeltél eléggé. Ezeknek a gyerekeknek van hitelük. Különösen... – mosolyodott el – különösen a kicsi Oniko nagyon gazdag. Biztos vagyok benne, hogy így vagy úgy, megtenne valami kedveset egy öregembernek.

Basingstoke egy pillanatra elhallgatott. Hapci érezte, hogy a szorítása egy pillanatra megerősödik, és azon gondolkodott, hogy a földi-emberi viselkedés milyen árnyalatait nem érti meg. Majd a férfi megszólalt:

– Beaupre, bármit tervezel is, hogy kielégítsd a vágyaidat, ahhoz nekem semmi közöm. De ha keresztülhúzod a számításaimat, és nem hagyhatom el a szigetet, akkor az már az én ügyem is. És ha így van, ember, akkor megöllek. – Tartott egy kis hatásszünetet. – Most pedig nézzük meg, nem találunk-e valahol egy vízi járművet.

Találni találtak. Legalább tucatnyi hevert a parton, ahol az iskola az aprócska flottáját tartotta. Közülük négy kajaknak, hat szörfdeszkának bizonyult. Csak egy Joliéban fértek volna el mindannyian, de egyikük sem értett annyira a vitorlázáshoz, hogy boldoguljanak vele. Haroldnak visszatért a bátorsága.

– Úgysem sikerül elhagyniuk a szigetet. Inkább engedjenek el. Nem mondjuk el senkinek...

Heimat némán ránézett, majd Cyril Basingstoke felé fordult.

– Muszáj lennie itt valaminek, amit használhatunk – jelentette ki. A gyerekek igyekeztek olyan butának mutatni magukat, mint az igazi iskolások.

– Egy móló – mutatott lefelé a parton Basingstoke, mire a gyerekek lemondóan felsóhajtottak. Ahogy az iskola kikötője felé tartottak, a kagylók megroppantak a lábuk alatt. Hapci a kilátástalan helyzet ellenére is reménykedett még benne, hogy az egész flottát javítják, elsüllyedt, vagy kint jár a tengeren. Amikor elérték a kikötőt, és Heimat dühösen felszisszent, újjáéledtek a reményei.

– Nincs energia! – vicsorgott az öreg. – Döglöttek! Ám Basingstoke felemelte az állát, mintha csak a szelet szimatolná.

– Hallgasd csak, ember! – parancsolta. A hegycsúcs felől fújó gyenge szél sziszegése mellett mély, állandó dohogás hallatszott. A móló végébe ugrott, ahol az iskola üvegfenekű hajóját kötötték ki. – Lendkerekes meghajtású. Biztos az éjszaka alatt húzzák fel. Szálljunk be!

Nem tehettek semmit. Az öreg terrorista előbb a fiúkat emelte be, majd Basingstoke átadta neki Onikót, akit Heimat szinte kötelességszerűen megsimogatott, mielőtt a fedélzetre tette volna. Heimat eloldotta a köteleket, és a kis hajó, Basingstoke-kal a kormánynál, kifutott a tükörsima lagúnára.

Hapci és Oniko kézen fogva, a sötét üvegen lévő ülésen ülve, szomorúan bámulták a homályba vesző hegycsúcsot és az iskola sötét épületét. Nem, nem teljesen sötét! Hapciban hirtelen felcsillant a remény, de aztán ki is hunyt, ahogy észrevette, hogy csak néhány ablak mögött remeg egy kis fény. Valaki gyertyákat talált. A legtöbb gyerek még a parton volt, Hapci látta a fáklyafényben mozgó árnyékokat. Ahogy az üvegfenekű hajó a zátonyok között húzódó keskeny szoros felé tartott, egyre távolabb kerültek a parttól.

Majd éppen akkor, amikor minden éberségükre szükség lett volna, Hapci érezte, hogy szempillája elnehezedik. Milyen különös, gondolta, miközben megrázta magát, és igyekezett ébren maradni. Semmiképpen nem alhat el! Nagy erőfeszítéssel küzdött az álmosság ellen, és megpróbálta rendezni a gondolatait.

Az első kérdés, amit feltett magának az volt, hogy mik az esélyeik.

Először is – legalábbis a számításai szerint – a hajó még csupán néhány méterre távolodott el a parttól. Ezt a távot átúszni a meleg vizű, sekély lagúnában gyerekjáték lenne minden fiatalnak – csaknem minden fiatalnak, gondolta lemondóan, miközben Onikóra és saját magára gondolt. A lánynak hiányzott az ereje, neki pedig az úszástudása. Kár. Talán ha kiúsznának, az öregek nem követnék őket, gondolta Hapci reménykedve, hiszen ők is csak menekülni akarnak...

Halkan felszisszent, amikor rádöbbent, hogy az egyikük bizony többet akar, különösen Onikótól.

Hapci csak nehezen tudott megbékélni ezzel a feltételezéssel. A nemi erőszak idegen volt egy hícsí számára, nem beszélve egy éretlen nőstényen elkövetett erőszakról. Magasságos ősök, hiszen ez lehetetlen! Nem beszélve arról, hogy undorító is. Elméletben már hallott effajta dolgokról – legalábbis emberek esetében. Eddig nem hitte el. Még az emberek között is teljesen valótlannak tűnt egy ilyen perverzitás.

Viszont eddig még sohasem került hasonló helyzetbe.

Nem, mondta magában. Túl nagy a kockázat. Lehet, hogy mégis vannak ilyen dolgok! Meg kell szökniük. Lehetséges lenne, hogy Harold kiúszik, és segítséget szerez? Neki legalább nem jelent gondot megbirkózni a hullámokkal...

De a hatalmas, fekete öreg beszorította Haroldot a kormányrúd mellé. Hapci fejében fel sem merült, hogy Basingstoke-nak akár csak egy pillanatra is lankadna a figyelme. Úrrá lett rajta a fáradtság és a kimerültség, a szemhéja lassan kezdett lecsukódni.

Az öreg fekete magában mormogott, miközben szakavatott kézzel a csatorna kijárata felé kormányozta a hajót.

– Tudod, Beaupre – szólt oda a társának –, azt hiszem, ezt a menetet már majdnem megnyertük! Csak az a baj, hogy sejtelmem sincs, mennyi szufla maradt a lendkerékben. Előfordulhat, hogy leáll, mielőtt elérnénk Tahitit.

– Abban az esetben csak hátul ki kell lógatnunk ezeket a kölyköket, és majd ők hajtanak... Legalábbis ketten – veregette meg Oniko lehajtott fejét.

Basingstoke kuncogott. Hapci rádöbbent, hogy nem igazán izgatja a lehetőség, hogy kifogynak a hajtóerőből, sem pedig az, hogy mit akar a társa Onikóval kezdeni. Érezte, hogy hasizmai összerándulnak a félelemtől. Csak ne lenne ilyen fáradt! Mintha a körülötte lévő levegőből kivonták volna az oxigént, vagy drogot nyelt volna. Az egész úgy tűnt, mintha az életet jelentő mikrohullámú sugárzást kibocsátó tobozát valahol elhagyta volna, pedig ezt a nyilvánvaló felelőtlenséget egyetlen hícsí sem engedhette meg magának.

Hapci ijedten felszisszent.

– Mi bajod? – fordult felé Heimat, aki eddig kéjsóváran méregette Onikót.

De Hapci nem felelt. Túlságosan megrémült, hogy akár egyetlen szót is kiejtsen a száján.

A toboza nem sugárzott.

A hícsík napokig, egyes esetekben akár hetekig is kibírják a tobozukból áradó mikrohullámú sugárzás nélkül. Otthon ez soha nem okozott problémát, mivel a környezetben folyamatosan jelen van a megfelelő intenzitású sugárzás. Ugyanúgy, mint ahogy az embereknek is kell a napfény vagy a halaknak a víz. De a túlélés nem mindig egyenlő az életben maradással. Ha a sugárzás egy vagy két óra hosszat szünetel, megsínyli a szervezetük. És ennél már több telt el azóta, hogy az energia eltűnt, és a toboz megszűnt sugározni. Hapci már érezte a hatást. Olyan érzése támadt, mintha – mihez is lehetne hasonlítani, hogy az emberek is megértsék? Szomjúsághoz? Kimerültséghez? A szükség érzéséhez, ahhoz, amit egy ember érezne a sivatagban ugyanennyi idő elmúltával. Tovább tudna ugyan menni víz nélkül, de...

De nem örökké.

Amikor az alacsony merülésű hajó áthaladt a zátonyok között, és kiért a tengerszorosba, azonnal himbálni kezdték a hullámok.

Nem voltak nagyok, de azért mégiscsak a Csendes-óceánon jártak. Az idő ugyan nem volt viharos, a hullámok, amelyek fel-le ingatták a hajótestet, úgy ötezer kilométernyire kis fodrocskákként kezdték az életüket, és közben folyamatosan nőttek.

Oniko levegő után kapkodott, és a hajóperemen kihajolva a tengerbe öklendezett. Röviddel ezután Hapci is csatlakozott hozzá. Nem úgy volt tengeribeteg, mint egy földi gyerek – a hícsík belső fülének felépítése alapvetően eltér az emberekétől –, de a mozgás, a stressz és a toboz sugárzásának szünetelése fizikailag beteggé tette.

A hajó orrában Heimat türelmesen kacarászott.

– Szerencsétlen kölykök! Megígérem, ha majd partot érünk, adok valamit, ami eltereli a figyelmeteket erről az incidensről.

– A kislány csak fél, Beau – dörmögte Basingstoke. – Hányd csak ki, Oniko, nem árt neked. – Az öreg szerfelett boldognak tűnt, ahogy a hullámok közé vezette a hajót. – Amikor kissrác voltam – kezdett bele egy történetbe, mint azok az utazók, akik az időt akarják múlatni –, olyan erős viharok söpörtek végig a szigeten, ahol éltem, hogy ti, gyerekek, el sem tudjátok képzelni. Mégis ki kellett mennünk halászni, mert nagyon szegények voltunk. Az apám öreg volt... Nem a kor tette öreggé, hanem az a rengeteg szénhidrogén, amelyet belélegzett. Petrolkémiai szennyeződés. Mindnyájan émelyegtünk tőle, és amikor a tengerre szálltunk...

Hapci, aki mindent kihányt, és nagyon kimerült, a hajó fenekére rogyott, alig figyelve az öregre. Az üvegfenékhez nyomta az arcát, és hagyta, hogy a túloldalon csobogó víz lehűtse. Érezte, hogy Oniko mögé rogyik. Fásultan megfogta a lány kezét. Tudta, hogy ki kellene eszelnie egy tervet, de olyan nehezére esett a gondolkodás!

– ... és a vízben – folytatta Basingstoke – hatalmas cápák éltek, nagyon vérszomjasak, igen, mint itt, a Csendes-óceánban...

Kimerültsége ellenére Hapci görcsösen megszorította Oniko kezét. Cápák? Még egy rémisztő csodája ennek a bolygónak, amelyről eddig csak hallott. Feszülten bámulta a sötét mélységet, de persze semmit sem látott. Sokszor figyelte az üvegen át a csillogó halrajokat, melyek, mintha egy láthatatlan karmester irányítaná őket, egyszerre köröztek, és a homokos tengerfenéken mászkáló rákocskákat. Ezek is megrémítették, de valahogy kellemesen, mint amikor valaki kiugrik a másolatból, hogy megijessze.

De cápák!

Erőnek erejével kilökte az agyából ezt a gondolatot. Helyette belefeledkezett az öreg végtelennek tűnő visszaemlékezésébe.

– ... ötven évig szivattyúzták az olajkészleteket, és szennyezték a szigetünk tiszta levegőjét. Azt mondták, fehérjét kell növeszteni, hogy senki se éhezzen. De tudjátok, mi azért éheztünk. És azért kezdtünk harcolni, mert csak így szolgáltathattunk igazságot...

Igazság, gondolta Hapci kótyagosan. Milyen furcsa, hogy ez a terrorista, gyilkos, emberrabló az igazságról beszél. Milyen emberi.

Ahogy közeledtek Tahiti partjaihoz, Hapci kényszerítette magát, hogy felüljön és körülnézzen.

Hatalmas, fekete árnyék bontakozott ki előttük a vízen. Ki volt kötve és megvilágítva. A mérete akkora volt, mint egy futballpálya. Habár Hapci tudott a létezéséről, mégis eltartott pár pillanatig, amíg felismerte, hogy az úszó Élelmiszergyárat látja maga előtt. Éjjel-nappal szívta a levegőből az oxigént és a nitrogént, a hidrogént a szoros vizéből, a szenet pedig a szoros peches állatkáiból, hogy az így előállított élelemmel táplálja Tahiti és a környező szigetek lakosait. Először csodálkozott, hogy Basingstoke ilyen közel merészkedik, majd rádöbbent a valóságra: hiszen teljesen automatizált; nincs rajta ember, a robotok pedig nem figyelnek fel egy, a közelben elhaladó hajóra.

És Hapci hirtelen két másik tényre is ráébredt.

Az egyik az volt, hogy az Élelmiszergyáron világítottak a fények. El volt látva energiával! A másik pedig, hogy az ágyékából kiindulva valami meleg, kellemes érzés kerítette hatalmába.

Kiértek az energiamentes övezetből, és a toboza ismét működni kezdett.

Ahogy közeledtek a parthoz, a hajót egyre vadabbul dobálták a hullámok. Itt nem volt lagúna, sem zátony, amely tompította volna a hullámok erejét. Az üvegfenekű hajó aggasztóan ingott.

– Nehogy most süllyessz el minket, vén bolond – vicsorgott rá Heimat a társára, Harold pedig panaszosan felkiáltott, amikor egy kis víz átcsapott a peremen. Hapci átérezte a félelmét. Ahogy kitisztult a feje, ő is félni kezdett. A kis hajó oldalazott a hullámok hátán, és igencsak nagy volt az esélye annak, hogy felborul. De még ez sem vette el a kedvét. A toboz sugárzása úgy felfrissítette, mint egy hideg ital a forró délutánon... Nem, még annál is jobban! Mint egy rumpuncs a hóviharban; a meleg és a kellemes tompaság kivette belőle az akaratot. Az álmos bágyadtság csak rövid ideig tart, amíg a szervezete fel nem szív annyi sugárzást, hogy ismét rendesen működjön. És amíg ezt érezte, egyszerűen túl nyugodt volt ahhoz, hogy aggódjon.

Így hát engedelmesen ült, mialatt Cyril Basingstoke a parton kikötésre alkalmas helyet keresett. Hallgatott, mialatt elrablóik a lehetőségeikről vitatkoztak. Csupasz, csontos hícsí kezével – mennyire nem volt alkalmas a feladatra – engedelmesen meregette kifelé a vizet a hajó fenekéről, miközben a hajó elhaladt egy parti ház úszó kikötője mellett. Basingstoke felfuttatta a járművet a homokos partra.

Amikor kiugrottak a fövényre, és bementek a ház fedett tornácára, Hapcinak legalább tucatnyi alkalma nyílt volna a szökésre. Az öregek elfáradtak, mivel már igencsak benne jártak az éjszakában, és a szokatlan feladat is próbára tette az erejüket. De Hapci nem élt a kínálkozó lehetőségekkel. Harold sem, és az ő esélyei rosszabbak voltak; Heimat tábornok egy pillanatra sem eresztette el a karját. És persze Oniko egyedül meg sem próbálhatta, így aztán Hapci készségesen segített a lánynak, és türelmesen hallgatta, hogy vitatkozik egymással a két öreg.

– Lehet, hogy van riasztó – figyelmeztette Basingstoke a társát.

Heimat mosolygott, és csak ennyit mondott:

– Fogd erősen a gyereket – és a saját dolga után nézett. A sokszoros gyakorlaton, amelyet a börtön többszörösen túlbiztosított védelmi rendszerével szerzett, nem foghatott ki egy egyszerű házi riasztó.

Két perc múlva már be is jutottak. Az ajtó bezárult mögöttük. A szökési esélyek elszálltak; és Hapci csak ekkor döbbent rá igazán, micsoda lehetőséget szalasztott el.

– Feküdjetek hasra, drágaságok! – parancsolt rájuk Heimat derűsen. – És tegyétek a kezeteket a tarkótokra! Ha megmozdultok, meghaltok... Kivéve persze téged, édes Oniko.

A gyerekek engedelmesen lefeküdtek a földre, és Hapci hallotta, ahogy az öregek egymás között beszélgetve átkutatják a házat. Kimerültségét mintha elfújták volna, bár elég későn. És hirtelen másra kezdett figyelni. Alig hallotta, mit mondanak vagy tesznek az emberrablók. Akart valamit... Muszáj volt tennie valamit...

Öntudatlanul felállt, és a házikó PV-kommunikációs berendezése felé indult.

Az mentette meg az életét, hogy Basingstoke látta meg elsőként. Mögötte termett, és egy jól irányzott ütéssel elsöpörte az útból. Hapci a szoba közepéig repült, s onnan pislogott fel rá.

– Fiam, fiam – mormogta az öreg. – Mégis, mi a fenét csinálsz?

– Telefonálnom kell – magyarázta Hapci, és talpra állt. Nem tört el egyetlen csontja sem. Ismét a kommunikátor felé indult.

Basingstoke megragadta. Erősebb volt, mint azt Hapci gondolta; egy pillanatig küzdött, majd megadóan elernyesztette az izmait.

– Neked most pontosan azt kell tenned, amit mondtunk, és semmi többet – veszekedett vele Basingstoke. – Vagy megülsz csendben a fenekeden, vagy... Heimat! Figyelj a lányra!

Valami Onikót is arra kényszerítette, hogy talpra küzdje magát, és sántikálva, de elszánt arckifejezéssel elinduljon a PV felé.

De Heimat már az első lépés után derékon ragadta.

– Mi a bajotok? – vicsorgott rájuk. – Talán nem beszéltünk elég komolyan és érthetően? Vagy meg kell ölnünk a hícsí testvérkéteket, hogy hallgassatok ránk?

– Elég, ha megkötözzük őket, Beaupre – javította ki Basingstoke, majd felismerte társa arckifejezését, ahogy a lányt a karjaiban tartotta, és felsóhajtott: – Ó, pihenj már, ember! Erre később még rengeteg időd lesz!

A parti ház valóságos kincsesbányának bizonyult a két öreg terrorista számára. Ételt, energiát és még fegyvert is találtak – egy búvároknak gyártott felhúzós szigonypuskát, továbbá egy gyanús kinézetű kábítópisztolyt, amelyet valószínűleg arra használtak, hogy ha a csónakba húzott kapitális halnak még marad ereje vergődni, ezzel bénítsák meg. Hapcinak elillant a fáradtsága, és meglepetten, valamint kissé rémülten figyelte a tárgyakat. Fegyverek! Amelyekkel ölni lehet! Micsoda tipikus emberi találmányok!

Amikor rábukkantak az ennivalóra, előbb a két öreg falatozott az asztal fölött beszélgetve, de amikor jóllaktak, eloldották Oniko kötelékeit, hogy egyen, és megetesse a többieket is. Úgy kanalazta a levest a fiúk szájába, mintha kisbabák lennének. Egyszer ügyetlenül felállt, és megpróbált közelebb kerülni a PV-készülékhez, de Heimat elállta az útját. Harmadjára már nem próbálkozott. Hapciból is eltűnt az ellenállhatatlan késztetés, hogy tegyen valamit, csak az munkált benne, hogy fel kell hívnia valakit. De vajon kit? A rendőrséget? Természetesen ez lenne a logikus lépés; de biztosra vette, hogy nem csak ez motoszkál a fejében.

Mikor már mindenki evett, a gyerekeket is beleértve, egymás után kimentek a vécére. Heimat odament Onikóhoz, és erősen átölelte. A lány remegett, pedig nem is nézett rá.

– Heimat! – figyelmeztette Cyril Basingstoke határozottan.

A tábornok meglepettnek tűnt.

– Mit tettem már megint? – kérdezte, miközben játékosan babrált a lány fényes fekete fürtjeivel. – Ettünk. Kellemes, biztonságos helyen vagyunk. Kiérdemeltük a jogot, hogy pihenjünk egy ideig, és jól érezzük magunkat.

– Ember! Még mindig egy szigeten vagyunk a Csendes-óceán közepén – magyarázta türelmesen Basingstoke. – Amíg innen le nem lépünk, nem leszünk biztonságban. Előbb vagy utóbb betoppan a ház tulajdonosa, vagy netán az egyik szomszéd észreveszi az ablakon kiszűrődő fényt, és felhívja. Akkor mi lesz?

Heimat megadóan sóhajtott, felállt, és körülsétálta a szobát.

– De hosszú éjszaka áll előttünk, a legközelebbi gép pedig csak reggel indul – mutatott rá.

– A hajnal már nincs olyan messze – spekulált Basingstoke. – És még a lendkerekes hajóval is csinálnunk kell valamit. Ha otthagyjuk, ahol most van, a nyomunkra vezeti az üldözőinket. Azt hiszem, Beau, kettőnknek le kellene menni a partra, és elsüllyeszteni még napkelte előtt.

– Valóban? De miért kell mindkettőnknek, Cyril? – Leült a sarokasztal mögé, és a társára nézett. Amikor Hapci meglátta az arckifejezését, azonnal tisztában volt vele, hogy a szobában megjelent egy új feszültségforrás.

Heimat komolyan folytatta.

– Lássuk csak, belelátok-e a fejedbe, öreg bajtársam. Arra gondolsz, hogy kettőnek nehezebb helyet foglaltatni egy gépen, mint egynek. És még arra, hogy ha én és ezek a fiatalok meghalnánk, a testünk ebben a félreeső házban sokáig heverhetne anélkül, hogy felfedeznék.

– Ó, Beaupre, mik nem jutnak az eszedbe – felelt Basingstoke elnézően.

– Aha – értett egyet Heimat. – Elképzeltem, ahogy számvetést készítesz, és eldöntőd, mi a hasznosabb a számodra: a segítségem vagy a holttestem? Még arra is gondoltam, hogy négyünk hulláját talán úgy helyeznéd el, hogy megtalálásuk a te malmodra hajtsa a vizet. Talán vízre lököd a hajót, és az emberek ebből azt gondolnák, hogy megfulladtunk, miközben próbáltunk átkelni a szoroson. Közel járok az igazsághoz?

Basingstoke elnézően rámosolygott a barátjára.

– Nagy vonalakban – ismerte el. – De ez csak egy ötlet volt, amellyel hébe-hóba mindenki eljátszogat.

– Akkor ezzel is játszogass el! – Heimat felemelte az asztalról a kezét, és felfedte a benne rejtegetett kopott kábítópisztolyt.

Oniko felsikoltott, és Hapci karjaiba rogyott. A fiú azt kívánta, bárcsak megnyugtatóan meg tudná veregetni a vállát, de a kötelek nem engedték; így aztán csak szikár arcát dörzsölte a lány feje búbjához. Basingstoke egy pillanatig a gyerekeket nézte, majd komoly tekintettel visszafordult Heimat felé.

– Beaupre. Amire gondolok, az neked is már biztos megfordult a fejedben. Mindketten felmértük a lehetőségeinket. De nem akarom, hogy a testedet a szigeten kívül találják meg. Még mindenki azt hiszi, hogy Mooreán vagyunk. És nagyon remélem, hogy nem jut senkinek sem az eszébe az ellenkezője, csak ha már túl késő lesz ahhoz, hogy elkapjanak. Tehát ne csináljunk semmi hülyeséget, ember. Gyerünk, süllyesszük el a hajót. Utána pedig húzzunk el innen.

Heimat elgondolkodva nézett a barátjára, miközben a tokáját vakargatta a hüvelykujjával. Nem szólt egy szót sem.

– Különben is – folytatta Basingstoke –, most máson kell törni a fejünket. Értelmes ember nem hagy töltött fegyvert a fiókjában, ha elmegy hazulról. Azt hitted, a ház tulajdonosa ennyire óvatlan? Mitől vagy ebben olyan biztos? Hiszen nem is ellenőrizted, hogy tele van-e a tár, mert láttam volna.

Heimat tisztelettudóan feléje bólintott. Egy pillanatig az ölében pihentette a kezét, és lepillantott a fegyverre. A látványt a társa elől eltakarta az asztal; fémes kattanás, ahogy elhúzott egy lemezt, majd hallatszott az is, ahogy a borítólap visszacsúszik a helyére. Heimat arckifejezése akkor sem változott meg, amikor ismét felemelte a tekintetét.

– Most már tudom, meg van-e töltve – vigyorgott. – De te nem.

– Meg lenne? – érdeklődött Basingstoke udvariasan, de meg sem várta a választ. – Mindenesetre fejezzük be ezt a parttalan vitát. Mindketten kimegyünk, és elsüllyesztjük a hajót; a gyerekek közben biztonságban lesznek idebent. Utána visszajövünk, és kitaláljuk, hogy hagyhatnánk el a szigetet. És amíg a repülőnkre várunk, kiszórakozhatod magad úgy, ahogy neked tetszik.

Beaupre Heimat kötözte meg őket, és Hapci kénytelen-kelletlen elismerte, hogy az öreg tábornok érti a dolgát. Az alatt a pár perc alatt, amíg a két felnőtt nem tartózkodott a házban, hiába igyekezett, nem tudta kiszabadítani magát. Harold panaszkodása sem könnyítette meg a helyzetét.

– Mi az ördög van veled, Kuka? Amilyen sovány vagy, könnyen kicsusszanhatnál a kötelek közül! Utána kioldozhatnál minket is, és aztán...

Ezen a ponton Harold elhallgatott, mert nem tudott elképzelni semmiféle megnyugtató befejezést az „és aztán” után. Mindenesetre a két öreg szinte egyszerre érkezett vissza, és a PV-kommunikátor fölé hajoltak.

Késlekedés nélkül beléptek a Faa-Faa-Faa Légitársaság helyfoglalási rendszerébe. A képernyőn fiatal polinéz lány tűnt fel, virággal a hajában. Egyszerre volt barátságos és valószerű, ahogy kitekintett a holotérből. Hapcinak egy pillanatig eszébe jutott, hogy segítségért kellene kiáltania, de a várható eredmény nem érte meg a kockázatot. A lány minden bizonnyal nem volt több mint számítógépes szimuláció, és valószínűleg elég fejletlen.

– Jeleníts meg minden induló járatot mostantól kezdve, délig bezáróan, melyeknek a célállomása legalább kétezer kilométerre van innen – parancsolta Heimat.

– Oui, m’sieur – mosolyodott el a lány, majd eltűnt. A PV-n a következő lista tűnt fel:

UA495 Honolulu 06.40

JA 350 Tokió 08.00

AF781 Los Angeles 09.30

NZ263 Auckland 11.10

QU819 Sydney 11.40

UT 311 San Francisco 12.00

– A Los Angeles-i gépet akarom – vágta rá Heimat azonnal.

– Azt meghiszem, Beaupre – sóhajtott fel Basingstoke. – Akárcsak én.

Heimat megütközve nézett rá.

– Mehetnél San Franciscóba – vitatkozott. – Nem sokkal indul később, és jobb, ha nem ugyanazt a gépet választjuk, vagy nem? De mehetnél Honoluluba vagy Tokióba is...

– Nem akarok másik szigetre kerülni, vagy olyan országba, amelynek nem beszélem a nyelvét, de legfőképpen nem akarom kivárni azt a plusz néhány órát. Én is a Los Angeles-i géppel megyek.

Heimat megadóan sóhajtott.

– Rendben. Ott megszabadulhatunk egymástól. Ügyintéző!

– M’sieur? – jelent meg a lány udvariasan érdeklődve.

– Két jegyet akarunk az Air Francé 781-es, ma reggeli járatára Mr. J. Smith és Mr. R. Jones névre – rögtönzött Heimat.

– Turista vagy első osztály?

– Természetesen az első osztályra – mosolygott Heimat.

– Az unokahúgom hozatott ide minket egy kis vakációra, a kis drága, és nagyon bőkezű. Egy pillanat – intett Basingstoke-nak, hogy tolja Onikót az előtérbe. A PV látóterén kívül az öreg gyorsan eloldozta a lány kezét, majd Heimat felé bólintott, és a kommunikátor optikája elé emelte. – Oniko, kedvesem – folytatta Heimat. – Áruld el szépen ennek a kedves programnak a hitelkártyád számát.

Hapci visszafojtott lélegzettel figyelte, vajon Oniko nem kiált-e segítségért. De nem tette. Érthetően megadta a hitelkártyája adatait, és a hüvelykujját is engedelmesen az ellenőrző laphoz érintette. Hapcit egy pillanatra hatalmába kerítette a csalódás. Hol az az annyiszor felmagasztalt emberi kurázsi, amikor igazán szükség lenne rá? Majd hirtelen elszégyellte magát; ha Oniko nem tette volna meg, amit mondanak neki, akkor annak súlyos következményei lettek volna, mégpedig azonnal, amint kikerül a PV optikájának hatósugarából.

Ezzel véget is ért a foglalás. A polinéz kinézetű program nem tett fel több kérdést, hanem egy pillanat alatt ellenőrizte az adatokat, majd kijelentette:

– Két helyfoglalás Mr. J. Smith és Mr. R. Jones részére megerősítve. Átszállás nélkül a Faa-Faa-Faa repülőtérről a kilenc harmincas Los Angeles-i interkontinentális járatra. Folytatják a rendelést?

– Most nem – csapott le Basingstoke, és megszakította a kapcsolatot.

– Várj egy pillanatra – tiltakozott Heimat. – Mire ez a nagy sietség? Te is tudod, hogy Los Angelesből tovább akarunk menni!

– De nem a lány kártyájával, ember. Túl kockázatos. Ha megérkeztünk, már magadnak kell kieszelned, merre mész tovább.

Heimat fenyegetően összevonta a szemöldökét.

– Túl sokat engedsz meg magadnak, Cyril – mondta kedvesen. – Elfelejtetted, hogy még mindig nálam a fegyver? – Majd hirtelen elkiáltotta magát: – Mit csinál a lány? Állítsd meg, Cyril! – Mivel Oniko, noha Basingstoke még mindig fogta a karját, elszántan a kommunikátor felé nyúlt.

Basingstoke elrántotta a lányt.

– Nana! – csitította. – Ez már elég unalmas, kislányom! – Oniko nem felelt. Csak a kommunikátort bámulta, amely túl messze volt ahhoz, hogy elérje.

– Kötözd meg! – parancsolta Heimat. Hapci aggodalmasan nézte, hogy a lány kezére visszakerül a béklyó, és ismét leültették közéjük, a fal mellé. Oniko, hogy kényelmesebb helyet találjon magának, nekidőlt Hapci vállának.

– Meg kellett próbálnom – súgta oda neki, mire a fiatal hícsí egyetértően sziszegett. Meg kellett próbálnia elérni a kommunikátort. Oniko, akárcsak ő, megpróbálta elérni a PV-t, amint beléptek a házba. Hapci ezen a kényszeredett kísérleten törte a fejét; nem tudta, hogy az adott pillanatban miért tűnt olyan fontosnak, csak azt, hogy mindenáron meg kellett próbálnia. Mint ahogy össze kellett gyűjtenie a hícsí történelemről fellelhető minden morzsányi adatot a naplójába. Úgy vélte, a két kényszer összefügg, de azt már nem tudta megmagyarázni, hogyan.

– Hamarosan elmennek – súgta oda Onikónak a legmegnyugtatóbb szavakat, amelyek csak az eszébe jutottak.

A lány szótlanul nézett rá. Nem akart beszélni; és ha megszólalt volna, akkor is csak a következő mondatért: – De nem elég hamar.

A két öreg azt tette, amit általában szokott. Vitatkozott. Milyen furcsák az emberek, hogy a legegyszerűbb kérdéseket sem tudják nyugodtan megbeszélni. Jelenleg a vita éppen arról folyt, hogy aludjanak-e vagy sem, és ha igen, melyikük kezdje.

– Ki kellene pihennünk magunkat, Cyril. Mindketten alhatunk egy-két órát, és akkor frissen indulunk a reptérre. Miért nem pihensz le elsőként? Én majd ébren maradok, hogy szórakoztassam a fiatal vendégeinket.

– Ha elszórakoztatod azt a kicsikét – csattant fel Basingstoke –, akkor abba minden valószínűség szerint bele fog halni.

Heimat szomorúan megcsóválta a fejét.

– Meggyengített a kor. Mit érdekel, hogy mi fog történni ezzel a bájos teremtéssel?

– Neked viszont a kor vette el az eszedet! Odakint az egész világ tele van kislányokkal. Ha egyszer elhagyjuk ezt a szigetet, azt csinálsz velük, amit akarsz, de ennek a kislánynak használhatjuk a hitelkártyáját. Ki tudná holtan fizetni a számlánkat?

– Miféle számlát? Már megvannak a jegyeink.

– És hogy jutunk el a repülőtérre? – érdeklődött Basingstoke. – Talán gyalog?

Heimat ezen egy pillanatig elgondolkodott, majd savanyú arcot vágott.

– Talán kivételesen igazad van – ismerte el kelletlenül, majd felderült. – Akkor rendeljünk egy limuzint, aztán pedig azt csinálunk, amit akarunk!

Hogy Oniko ebből mennyit fogott fel, Hapci nem tudta. Csak érezte, hogy erőtlenül a vállának dől. A lány csukott szemmel feküdt, de nagy, nehéz könnycseppek csorogtak az arcán, látszólag vég nélkül.

Hapci lehunyta a szemét. Nem igazán fáradtság volt, bár ki is merült a megfeszített koncentráció miatt. Vajon maradt még esélyük a megmenekülésre? Talán azt kellene mondania az öregnek, hogy megint ki kell mennie a vécére. Talán akkor újra eloldozná a kötelékeit; de ki tudna-e törni, majd felkapni Onikót, és a lánnyal a karjában elmenekülni a házból? És Harold segítene? Van esély erre vagy bármi másra, amit ki tud találni?

Vagy ő és Harold számára, akiknek sem hitelkártyájuk, sem pedig szexuális vonzerejük nincs, egy ilyen kísérlet a véget jelentené?

Hapci, életében először, számot vetett a lehetőséggel, hogy már csak néhány órája maradt hátra. Egy fiatal hícsí számára ez szörnyű gondolat. Nem csak a halál kérdése – az előbb-utóbb mindenkit utolér. De ilyen körülmények között a halál valóban teljes lenne, mivel nem volt senki a közelben, aki megtenné az ez esetben szükséges intézkedéseket: letárolná Hapci halott agyát. Nem a haláltól rettegett, hanem a gondolattól, hogy az agya visszavonhatatlanul megromlik, mielőtt csatlakozhatna az Egyesült Tudatokhoz...

Arra eszmélt, hogy a két öreg megint vitatkozik.

– Mi a franc van ezzel! – kiáltott elkeseredetten Basingstoke, mire Heimat felcsattant:

– Te vén hülye, valamit elrontottál. Engedj! Hadd próbáljam meg én!

– Csináld, ahogy akarod – morgott Basingstoke. – Egyszerűen nem működik. – Hátralépett, ahogy a sápadt öreg a kommunikátor fölé hajolt. Majd Heimat is zordan melléje telepedett.

– Mit műveltél?

– Semmit! Egyszerűen csak kikapcsoltam. Utána próbáltam megint bekapcsolni, de már nem működött!

Hapcin villámként futott keresztül a remény. Ha a kommunikátor valóban bedöglött, akkor elrablóik kénytelenek megváltoztatni a terveiket. Talán gyalog kell megtenniük az utat a repülőtérig! Hapci nem tudta, milyen messze van, és azt sem, hogy merre, de talán az öregek sem. Lehet, hogy nem vesztegethetnek el több időt. Talán azonnal indulniuk kell, mivel odakint már jócskán hajnalodott. Az ég lassan átderengett az ablakon.

És ha azonnal elindulnak... és ha valamilyen okból kifolyólag nem ölik meg a hátrahagyott szemtanúkat... és ha nem döntenek úgy, hogy magukkal viszik a gyerekeket... és ha...

Túl sok volt a „ha”.

De egyik sem számított. Hapci halvány derengést vett észre a PV holoterében, amely Basingstoke-nak is feltűnt. Az öreg felkiáltott.

– Beau! Nem kell tovább egymást vádolnunk. Nézd, végre megint működik.

Így is volt.

Működött; de nem az elragadó polinéz lány nézett rájuk hibiszkusszal a hajában. Egy férfi tűnt fel. Egy kortalan férfiarc, meglehetősen jóképű (legalábbis szerettem volna azt hinni), aki kedvesen mosolygott rájuk. Hapci nem ismerte fel. A hícsíknek az egyik ember éppen olyan, mint a másik. Csak azokat tudják megkülönböztetni, akikkel már jó sok időt együtt töltöttek.

Cyril Basingstoke és Heimat Beaupre viszont egyszerre ismerték fel.

– Robinette Broadhead! – kiáltott fel Basingstoke, és Heimat is elvicsorította magát.

– Mi a fenét csinál itt ez az átokfajzat?

Essie a bitbirodalomból figyelte a jelenetet, és idegesen kuncogott.

– Nagyon híres vagy, Robin – mondta. – Még az elvetemült vén terroristák is rögtön felismernek.

– Ez egyáltalán nem meglepő, Mrs. Broadhead – szólt közbe Albert. – Heimat tábornok legalább két alkalommal megkísérelte orvul meggyilkoltatni Robinette-et. És talán a föld minden terroristája megpróbálta volna, ha esélye nyílik rá.

– Robin, viszont te ne adj most nekik semmiféle esélyt arra, hogy bármilyen meggondolatlanságot is elkövethessenek – könyörgött Essie. – Gyerünk! Csináld! És kedves Robin, légy nagyon óvatos! Ezek sokkal veszélyesebbek, mint bárki, akikkel eddig találkoztál!

14.

POTYAUTASOK

Azt hiszem, ennél a pontnál tartozom némi magyarázattal.

Amikor a kugelblitz felé irányuló adás elérte a JAWS-t, azonnal akcióba léptek. Programok és a bitbirodalomban élő emberek keresték az adás forrását, amelyet végül a csendes-óceáni Moorea szigetén találtak meg. Az egész vizsgálat villámgyorsan folyt. Még az én számomra is.

Majd visszavettek a tempóból, mivel a hús-vér embereknek időre volt szükségük, hogy elhatározzák, mi legyen a következő lépés.

Olyan gyorsan döntöttek, ahogy az élő emberek csak tudnak, de ha egy letárolt sietni akar, akkor minden valós igyekezet csupán totojázásnak tűnik. Rengeteg, rengeteg milliszekundum telt el, mire megszületett a döntés, és még ennél is több, mire megtették a következő lépést. Mooreát elvágták a globális energiahálózattól. A szigeten minden elektromagnetikus energia szolgáltatása megszűnt. Moorea karanténba került. Többé semmiféle üzenet nem juthatott ki.

Ez volt a legjobb, amit tehettek, ezzel én is egyetértettem. De piszkosul sokáig tartott! És a következő lépés még ennél is sokkal, de sokkal tovább. Nem tudták, mit tegyenek, bár Albert, Essie és én azonnal kitaláltuk, mi lenne a helyes megoldás, de végtelenül hosszú időbe telt, mire a hús-vér emberekkel is megértettük, hogy igazunk van.

Már kezdettől fogva világos volt, hogy az Ellenség jelen van a Földön. A kérdésen Alberttel egyetemben több ezer milliszekundumig rágódtunk, de egyszerűen nem találtunk az eseményekre helytállóbb magyarázatot. Azok a „téves riasztások” a Keréken ezek szerint mégsem voltak tévesek. Ezt nagy nehezen, milliszekundumról milliszekundumra, el tudtuk magyarázni a hús-vér embereknek. És a fene beléjük, még vitatkoztak!

– Ebben nem lehetnek biztosak – tiltakozott Halverssen tábornok.

– Dehogynem! – üvöltöttem (amennyire csak a hús-vér emberek időszámítása szerint üvölthet egy letárolt személyiség.)

– Való igaz, Halverssen tábornok, hogy nem tudhatjuk biztosan – szúrta közbe Albert ésszerűen (és jaj, milyen lassan!). – De a tudomány nem mindig épül bizonyosságokra; épülhet valószínűségekre is, és ebben az esetben a fenti esemény valószínűsége igen magas. A történtekre nincs más magyarázat.

El tudják képzelni, milyen hosszan tartott ez a rövidke párbeszéd?

Ezek után meggyőztük őket arról, hogy egyes földiek az Ellenségnek dolgoznak. Majd hosszas vita kezdődött, mivel a JAWS tábornokai teljesen meg voltak azon döbbenve, miféle alávaló gazemberek süllyedhetnek olyan mélyre, hogy lepaktáljanak a szerves élet ellenségeivel. Egy örökkévalóságig tartott elmagyarázni, hogy nem önkéntes segítségnyújtásra gondoltunk. Hát akkor mire? Nos, biztosan nem tudtuk, hogy mire, csak azt, hogy az adás angol nyelven hangzott el, habár igencsak felgyorsítva, és ez azt a tényt bizonyítja, hogy az Ellenség közelében valahol legalább egy földinek jelen kellett lennie. És persze a tartalma tovább erősítette azt a feltételezést, hogy az Ellenség indította saját maga informálására.

– Mit tenne, ha maga lenne az Ellenség egyik kéme a Földön? – érdeklődött udvariasan Albert. – Először is mindent meg kellene tanulnia, amit csak lehet, az emberiségről és a hícsíkről; milyen a technológiájuk, hogy fejlődtek ki; minden információ hasznos lehet egy konfliktus kirobbanásakor. És az adás pontosan ezt tartalmazta, uraim. Legalább efelől nem lehet semmi kétségünk.

A vitával nem csupán milliszekundumokat pazaroltunk. Percekig tartott, majd a percek lassan órákká nőttek, mivel a hús-vér tábornokok nem minden idejüket szentelték nekünk. Más gondolatok is lefoglalták őket. Cselekedtek. Mooreát elszigetelték, így semmiféle üzenet nem hagyhatta el a szigetet; tehát a kommunikációt csak később, meleg testek bevetésével lehet majd helyreállítani. De miféle bevetésen? – kérdeztük teljesen hiábavalóan, amire természetesen azt a választ kaptuk, hogy megszállják a szigetet.

A Nandun és Oahun állomásozó távolsági gépeket megtömték ejtőernyősökkel, és Moorea felé indították. Bátor férfiak és nők kerültek a repülőkre – de nem sokkal bátrabbak, mint én lettem volna, mivel „katona” státusuk csupán „tiszteletbeli” volt, legalábbis ameddig életben voltak. De a sziget fölé repültek, és kiugrottak az ismeretlenbe – a sötétben egyesek a hegyoldalban értek földet, mások a lagúna vizében, néhány szerencsés a földeken vagy a kagylós parton. Azt a parancsot kapták, hogy mindenkit tartóztassanak le, aki csak él és mozog, és amikor végeztek, fényjelekkel üzenjenek a sziget fölött lebegő műholdnak, mire majd feloldják az energiazárat, hogy leszállhassanak azok is, akik a komolyabb vizsgálatokat végzik.

El tudják képzelni, mindez mennyi időt vett igénybe?

El tudják képzelni, mennyi bajjal járt? Kétszáz katona ereszkedett Mooreára, és közel hetvenen karjukat-lábukat törték a landolásnál, de egyesek egyenesen a koponyájukat. Csodaszámba ment, hogy senki sem halt meg, és mindez persze teljesen feleslegesen.

Feleslegesen, mert ezalatt Albert és a hozzánk hasonlók elvégezték azt a feladatot, amely az egészet megoldotta. Hamarabb is végezhettünk volna, ha nincs az energiazár, és hozzáférünk a Mooreán tárolt feljegyzésekhez. Ezek hiányában viszont más forrásokra támaszkodva kellett kiegészítenünk hiányos ismereteinket. így is tettünk. Minden hozzáférhető adatot megszereztük a Mooreára érkező, illetve a Mooreáról induló forgalomról. Átnéztük a népszámlálási jegyzékeket. Kerestük azt a szálat, amelyet felgombolyítva végül eljuthatunk az Ellenséghez...

És az adattárakból egyszer csak felbukkant Oniko, Hapci és Harold neve.

Amint rádöbbentünk, kik ők, és honnan érkeztek, azonnal tudtuk a választ. Hiszen ki más lehetett a szigetlakók közül a Keréken a legutóbbi „téves riasztás” idején?

Amikor mindezt elmagyaráztuk a hájfejűeknek, egyetértettek, hogy mindez valóban nagyon fontos információ. De csaknem teljesen feleslegesen vesződtünk, mivel az ejtőernyősökkel, akik éppen potyogtak le a szigetre, nem lehetett kommunikálni, hogy tájékoztassuk őket, merre koncentrálják az erőiket. De azért a legkedvezőbb megoldást választották. Elérhetővé tették számunkra a megfigyelő műhold által közvetített adásokat, és amikor azokat visszajátszottuk, láttuk az aprócska, üvegfenekű hajót, ahogy kifut a lagúnából.

Sajnálatos módon mindez már megtörtént, amikor minderről tudomást szereztünk. De ott voltak. A három gyerek kimászott a parti ház úszó stégjére, amelynek tulajdonosa, egy bizonyos Henri Becquerel, feleségével egyetemben éppen a dédunokáinál járt látogatóban Peggy Földjén. És amikor rákapcsolódtunk a ház kommunikációs rendszerére, már nem került nagy erőfeszítésbe kideríteni a társaságukban lévő két öreg kilétét.

Majd eltároltuk a felvételeket, és átgondoltuk az ügyet.

– Aha – jegyezte meg Albert bölcsen, pöfékelés közben. – Nézd a gyerekeket!

– Ketten közülük tobozt viselnek – jelentette ki Julio Cassata egy pillanattal azelőtt, hogy ezt helyette megtehettem volna.

– Pontosan – mosolyodott el Albert. – És mi lehet kényelmesebb hely egy Ellenséghez hasonló energialény számára, mint egy toboz?

– Ez lehetséges? – kérdeztem. – Mármint úgy értettem, hogyan lehetséges?

Pöff, pöff.

– Igen, elég kényelmetlen lehet nekik, Robin – felelt Albert elgondolkodva. – A tárolórendszer minden bizonnyal különbözik attól, amit használni szoktak. Kezdetben a hícsík Egyesült Tudatai és a mi bitbirodalmunk sem volt kompatibilis. De csak ki kellett találnunk, hogyan kapcsoljuk egyiket a másikhoz. Csak nem gondolod, hogy az Ellenség ostobább nálunk, Robin? – És mielőtt válaszolhattam volna, hozzátette: – Mindenesetre nincs jobb hipotézisem. Nem is lehet. Az Ellenség bent van a tobozokban.

– A tobozok pedig ott vannak a gyerekeknél – mondta Essie. – A gyerekek pedig két közismert gyilkos foglyai. Robin! Bármire készülsz is, meg kell ígérned, hogy nem esik bántódásuk.

– Természetesen, drágám – feleltem, miközben arra gondoltam, hogy is csináljam. A Basingstoke-ról és Heimatról begyűjtött adatok egyáltalán nem voltak megnyugtatók, még ha Heimat kiszolgáltatott kislányok iránti vonzódását nem is számítjuk. – Az első dolog – próbálkoztam –, hogy meggyőzzük a JAWS erőit, izolálják a házat. Hiszen nem akarjuk, hogy az Ellenség bekerüljön a bitbirodalomba.

– Már rengeteg idejük volt rá, hogy megtegyék – mutatott rá Albert.

– De lehet, hogy még nem tették meg. Talán képtelenek elhagyni a tobozokat, vagy nem is kell nekik? – ráztam meg a fejem. – Az a te bajod, Albert, hogy gép vagy. Nem érted az élőlények viselkedését. Ha én lennék az Ellenség egy, a Földhöz hasonlóan idegen és ellenséges világban, elbújnék, és addig ki sem dugnám az orrom, amíg meg nem győződtem róla, hogy biztonságos.

Albert sóhajtva az égre emelte a tekintetét.

– Soha nem voltál született energialény, így nem tudsz semmit a viselkedésükről – emlékeztetett.

– De ha tévedek, akkor sem származik belőle semmi baj. Vagy nincs igazam? Gyerünk, vágjuk el őket a külvilágtól!

– Ó, már javaslatot is tettem a JAWS hús-vér vezetői felé. Néhány ezer milliszekundumon belül tökéletesen izolálják a házat. De mit teszünk ezután?

– Hát felhívom őket – vetettem oda könnyedén.

Persze ez eltartott jó néhány milliszekundumig. Nem csupán arról volt szó, hogy meg kellett győznöm a JAWS hájfejeit: én vagyok a legalkalmasabb a tárgyalások vezetésére. Meg is kellett őket nyugtatnom, akárcsak Albertet, hogy sem a két öregnek, sem az Ellenségnek nem hagyok kiskaput, amelyen át megléphetnek.

– Rendben – egyezett bele végül Cassata másolata kényszeredetten. – Beleegyezem. – Megerősítettem magam, és vártam a feltételeit, melyek nem is késtek. – Valakinek meg kell tennie, de nem magának, Broadhead. Maga civil.

– Hát most jól figyeljen ide, maga idióta... – ordítottam, de Albert felemelte a kezét.

– Cassata tábornok – mondta türelmesen. – A házban kialakult helyzet meglehetősen ingatag. Nem várhatunk, amíg egy hús-vér személy odaér, és tárgyalni kezd.

– Persze hogy nem – jelentette ki Cassata határozottan. – De ez még nem jelenti azt, hogy Broadhead...

– Tényleg? Akkor mégis, kicsoda? Hozzánk hasonlónak kell lennie, vagy nem? Olyasvalakinek, aki jól kiismeri magát az ügyben? Valakinek közülünk, nemde?

– Nem szükségszerűen – próbált közbevágni Cassata, de Albert nem engedte szóhoz jutni.

– Pedig mégis így van – mondta nyájasan. – Most az egyetlen kérdés és a lényeg az idő. Nem hinném, hogy én alkalmas lennék erre a feladatra, hiszen minden előnyös tulajdonságom ellenére mégiscsak gép vagyok.

– És természetesen én sem! – vágott közbe Essie.

– Maga pedig, Cassata tábornok – próbált meg Albert udvariasan fogalmazni –, egyszerűen nem elég jó erre a feladatra. És attól félek, csak Robin maradt.

Félt!

Cassata megadta magát.

– De nem személyesen – parancsolta. – Valami olyan formában, amely feláldozható, és ez az utolsó szavam.

Ezért nem pontosan „én” vigyorogtam a kommunikátorból a két vén szörnyetegre és a gyerekekre. Csak a másolatom, mert Albert és a JAWS emberei ennyit engedtek. Viszont engedélyezték, hogy szoros kapcsolatot tartsak a másolatommal. Igaz, ebben a kérdésben nem is lehetett más választásuk, mert senki sem tudta előre megjósolni, mi fog történni odabent.

Tehát a PV-n át a két kivénhedt szörnyeteget bámultam.

– Heimat tábornok, Mr. Basingstoke – szólaltam meg én, vagyis a másolatom. – Ismét elkaptuk önöket. Ne csináljanak semmi meggondolatlanságot! Szabadon elmehetnek... Persze megfelelő feltételek mellett, ha együttműködnek. Kezdjék mondjuk azzal, hogy eloldozzák a gyerekeket. – És ezzel egy időben a másik énem, aki százezer kilométer távolságból, az Igaz Szerelem fedélzetéről figyelte az eseményeket, keserűen panaszkodott: – De ez olyan hosszan tart!

– Ezen nem segíthetünk, kedves Robin – sajnálkozott Essie, Albert pedig aggódva megköszörülte a torkát:

– Légy óvatos! Heimat tábornok megpróbálkozik majd valamivel, Basingstoke viszont ennél sokkal ravaszabb. Kérlek, nagyon figyelj rá!

– Van más választásom? – morogtam. – Nem volt. Hús-vér emberek voltak, én pedig én. Mialatt a másolatom elmondta a hosszúnak számító beszédet – hatezer milliszekundumig tartott! –, a csinos kis szobában megfigyeltem minden személyt, bútort, faliképet, ablakot, a homokszemeket, sőt még a porcicákat is. Számomra iszonyú hosszúnak tűnt, mire a másolatommal kimondathattam az üdvözlő szavakat, és Heimat válasza is örökkévalóságig tartott.

Tudják, nem voltam olyan elkényeztetett helyzetben, mint az Igaz Szerelem fedélzetén. Egy olyan egyszerű piezovíziós kommunikátoron keresztül tartottam a kapcsolatot a másolatommal, amelyet a hús-vér emberek a nappalijukban tartanak. Éppen ezért olyan lassúk, mint a hús-vér emberek. Nincs szükségük a gyorsaságra, mert a hús-vér emberek sem gyorsak. A kommunikátor kamerája pontról pontra tapogatja le az előtte lévő dolgot. A pontokat mindig összehasonlítja az előzőleg felvett állapottal, és csak a változást jeleníti meg – ilyen és ilyen a fényerősség, a hullámhossz –, majd pontról pontra eltárolja az eredményt, mielőtt elkezdi az adatátvitelt.

De nem hagytuk, hogy a berendezés sugározzon. Az adatátvitel közvetlenül a másolatom és a százezer kilométernyire az űrben lévő köztem folyt.

A kommunikátor szkennere a hús-vér emberek mércéje szerint gyorsnak volt mondható. Másodpercenként huszonnégyszer tapogatott le minden pontot, ami a szem tehetetlensége miatt folyamatos képet eredményezett. Az embereknek elég volt a valós idejű kép illúziója is.

Nekem viszont nem. A másolatom és én is csak valami darabos képet láttunk. A bitbirodalomban léteztünk, ahol gyorsabban ketyeg az óra. Minden egyes beérkező adatot, melyek egy-egy pontot jelentettek, külön érzékeltünk. Olyan volt az egész, mintha egy festő számozott ecsetekkel dolgozna, amelyekkel másodpercenként százhuszonnégy vörös pontot fest pontról pontra, és végül megjelent Oniko piros szoknyájának egy csíkja. A következő sorba újabb ezer pont került és így tovább és így tovább, mialatt a másolatommal együtt idegesen vártuk, hogy megjelenjen az egész kép, és képzeletbeli körmeinket rágcsáltuk.

A hangátvitel sem volt jobb. Az emberi beszéd közepes frekvenciája 440 hertz. Tehát amit „hallottam” (jobban mondva nyomásváltozásként érzékeltem), tompa puff-puff... puff... volt, ahol minden egyes puff jó néhány milliszekundummal az előző után érkezett. Minden egyes impulzus frekvenciájára, valamint a köztük eltelt időre is oda kellett figyelnem, majd ezeket hullámokká, hangokká, végül szavakká alakítanom. Persze nem volt nehéz. Csak roppant unalmas.

Olyan frusztráló volt, amilyen csak lehetett, mivel nagyon is siettem volna.

Mégpedig elsősorban az Ellenség miatt. De ezenkívül más is munkált bennem. Például egy jókora adag kíváncsiság. Ez a vén bolond Heimat, nagyon jól tudtam, megpróbált a feleségemmel együtt eltenni láb alól. Erről is el akartam vele beszélgetni. Azután ott voltak a gyerekek. Miattuk is sietnem kellett, mert tisztában voltam vele, min mentek keresztül, és milyen fáradtak, rémültek és reményvesztettek lehetnek. Ki akartam menteni őket a terroristák karmai közül, mégpedig minden alku nélkül, mindössze pár milliszekundum alatt; de képtelen voltam rá.

Akárcsak a várakozásra, ezért még azalatt, hogy Heimat és Basingstoke meglepetten szólásra nyitotta a száját, megelőztem őket. A szavaimat most közvetlenül a gyerekekhez intéztem:

– Oniko, Hapci, Harold. Most már biztonságban vagytok. Ez a két férfi többé nem árthat nektek.

És fenn az Igaz Szerelem fedélzetén, ahol mindnyájan ültünk, Albert nagyot szippantott a pipájából, és elgondolkodva így szólt:

– Nem akarok szemrehányást tenni neked, Robin, de ne feledd, hogy az Ellenség az elsődleges megoldandó probléma.

Még csak esélyem sem maradt a válaszra. Essie felháborodott kiáltása már a fülemben csengett, mielőtt kinyithattam volna a számat.

– Albert! Te tényleg csak egy gép vagy! Ezek a szerencsétlen gyerekek már félholtak a félelemtől!

– Akárhogy is, igaza van – szállt vele vitába Cassata. – A gyerekekkel nem lesz semmi baj. A papeetei rendőrség már úton van...

– És mikor ér a helyszínre? – csattant fel Essie. Ez persze költői kérdés volt; mindnyájan tudtuk a választ. Amit meg is adott: – Nagyjából egymillió milliszekundum múlva, vagy nem? Mennyi minden történhet ezalatt még a hús-vér emberek világában is!

A másolatom ekkor még csak ott tartott, hogy „a-n v-a-g-y-t-o-k,” szóval bőségesen maradt időnk a vitára.

– Mit gondolsz, mit fog tenni Heimat? – kérdeztem Alberttől.

– Nála a fegyver – felelt ésszerűen. – Az is előfordulhat, hogy Onikót fogja túsznak használni.

– Arról majd gondoskodunk – jegyezte meg zordan Cassata.

– Még csak az kéne, Julio! – ellenkeztem. – Megőrült? Ha sugárfegyvereket használnak abban a kis szobában, tuti, hogy valaki megsérül.

– Persze. Akire célzunk!

– A fegyvereik pontossága tökéletes, tábornok – köszörülte meg Albert helytelenítően a torkát. – De ott van még a Faraday-kalitka problémája. Azt a teret tökéletesen izoláltuk, kivéve egy keskeny csatornát, amelyen keresztül Mr. Broadhead és a másolata kapcsolatot tartanak. Ha megszünteti az izolációt, mi fog történni a potyautasokkal?

Cassata elbizonytalanodott. Mint ahogy mindnyájan elbizonytalanodtunk, mivel ez volt az egyetlen, ami komolyan aggasztott bennünket. A potyautasok. Az Ellenség!

Elnézve a gyerekeket a két ősgazfickó fogságában, csaknem megfeledkeztünk az igazi rettenetről, amelyhez képest Heimat és Basingstoke csak kiscserkészek voltak! Kettejük lelkén tízezernyi, többségében ártatlan asszony és férfi halála száradt, több milliárd dollárnyi értéket semmisítettek meg... Mégis annyira jelentéktelennek tűntek azzal a fajjal szemben, amely csillagokat oltott ki, teljes planétákat söpört le a világűr színpadáról, és egész odáig merészkedett, hogy nyíltan a világegyetem összeomlasztásán munkálkodjon. Terror? A földi terroristák irgalmas nővérkéknek számítottak az Ellenség mellett... És nemcsak ez a kettő, hanem az emberiség összes gonosztevője, beleértve Hitlert, Dzsingisz kánt és Assurbán-aplit.

És az Ellenség most ott volt abban a szobában, én pedig azt terveztem, hogy a szemébe nézek...

A másolatom végre befejezte a gyerekek nyugtatgatását. Cyril Basingstoke szólásra nyitotta a száját. A másolatomon keresztül láttam az arckifejezését. Kíváncsian és egyfajta tisztelettel méregetett. Olyan tisztelettel, amelyet egy gladiátor érez az ellenfele iránt, amikor találkoznak az arénában – egy olyan gladiátor, aki felismeri az ellenfele és a saját fegyverei közti különbséget, de még mindig lát némi esélyt rá, hogy háromágú szigonyával legyőzze hálós ellenfelét.

Egyáltalán nem olyan ember tekintetét láttam, aki kész beismerni a vereséget.

A következőkben még a hús-vér emberek világában ketyegő idővel mérve is rettentő gyorsan peregtek az események. A két öreg törvényen kívüli már rég nem volt csúcsformában, de rengeteg frissen átültetett szerv és izom került a testükbe, és gonosz agyuk meglepően gyorsan dolgozott.

– Beaupre! – csattant fel Basingstoke. – Bújj a lány mögé! – Ő maga pedig az asztal felé vetette magát, ahol a beszélgetés ideje alatt a szigonypuska hevert.

Idegesen rájuk ordítottam a képernyőn keresztül.

– Ne mozduljanak! Üzletet akarunk kötni!

Heimat, aki egyik kezével Oniko haját markolta, a másikkal pedig a pisztolyt szorította a kislány halántékához, győzedelmesen vicsorgott.

– Azt meghiszem, a franc essen beléd! Akarod hallani a feltételeinket? Szabadság! Teljes szabadság, utazás egy általunk kiválasztott bolygóra és... és fejenként egymillió dollár!

– És még több fegyver, ember – tette hozzá Cyril Basingstoke praktikusan. Hirtelen ébredő tisztelettel meg kellett állapítanom, hogy kettejük közül ő az okosabb. Valóban csodáltam a két szörnyeteg gyors gondolkodását és tökéletes akcióját. Mármint figyeltem! Hirtelen feltűnésem a kommunikátor képernyőjén minden bizonnyal megriaszthatta őket, de nem kevesebb mint tíz másodperc alatt készen álltak a válasszal, tervet kovácsoltak, és véghez is vitték. A gyerekek mögé bújtak, és onnan adták elő a követeléseiket.

Tíz másodperc az tízezer milliszekundum.

– Önök szabadok – mondtam a kommunikátoron keresztül. – Mindketten. Ami annyit jelent, hogy elhagyhatják a börtönt, és elmehetnek egy önök által kiválasztott bolygóra. Nem a Földre és nem Peggy Földjére, de még számtalan szép hely van. A probléma az, hogy önökön kívül nem lesz ott más élő ember. – Ez elég tisztességes ajánlatnak hangzott. Már a célbolygót is meg tudtam volna nevezni, mivel Albert talált egy megfelelőt. Igaz, a hícsík előrelátó terjeszkedési terveinek megfelelően odabent a magban, de ettől eltekintve lakhatónak számított. Ott aztán azt csinálhattak volna, amit akarnak – különösen hogy odabent negyvenezerszer lassabban telik az idő, mint a Földön.

– Frászt! – csattant fel Heimat. – Mi fogjuk kiválasztani a bolygót. És ne feledkezz meg a pénzről!

– Megkapják a pénzt – közöltem udvariasan. – Mindketten kapnak egymilliót, és arra költik, amire csak akarják. Gondolják át nyugodtan. Tudják, nem engedhetjük meg, hogy még több várost irtsanak ki. – Ekkor észrevettem, hogy Heimat szeme összeszűkül, mert valami zajt hallott a szomszéd szobából, ezért még gyorsan hozzátettem: – Nincs más választásuk, csak a halál. Nézzék csak, mit tartogatunk az önök számára – kértem, és felvillantottam a képernyőn Nash részecskesugárzó fegyvereinek egy részét.

Odanéztek. Csak egy, legfeljebb két másodpercig tarthatott (mindenesetre tovább, mint tízezer milliszekundum!), amíg a képernyőre néztek, de elkéstek. Albert még valamit felfedezett a házban. Egy takarítórobot lépett be az ajtón, felemelt porszívókarokkal. Egy ilyen robotot nem igazán lehet fegyvernek nevezni. Arra tervezték, hogy söprögessen, portalanítson és felmosson, lemossa az ablakokat, és kivigye a szemetet, nem arra, hogy gyilkoljon. De nagynyomású szivattyúkkal volt felszerelve, mégpedig olyanokkal, amelyekkel a legkisebb repedésekbe is tudott tisztítószert fújni, és pumpákkal, amelyek pluszenergiával működtetik a szivattyúkat; és amikor a robot a legerősebb fokozatra állította magát, és hámozókéseket tett a szivattyúfejekbe, ahogy parancsoltam neki, mialatt beszéltem, hatalmas erővel és pontossággal lőtte ki a késeket.

Nem öltem meg az öregeket, legalábbis nem véglegesen. De mielőtt körülnézhettek volna, Heimat kést kapott a torkába, Basingstoke pedig a szívébe, és már nem jelentettek többé problémát a gyerekek számára, csak a technikusnak, aki majd beletölti a tárolókba mindazt, ami a két vén gazember agyából megmaradt.

– Szerintem – tűnődtem, miközben a Basingstoke melle felé repülő kést figyeltem – rögtön ezzel kellett volna kezdenünk. Nemde, Albert? Letárolt intelligenciaként sokkal kevesebb baj lesz velük, nemde?

– Egyáltalán nem lesz! – mosolygott Albert. – Veled sincs, tudod jól. De most inkább a gyerekekkel foglalkozz!

– Gyerekek! – kiáltott Cassata. – Amikor odabent van az Ellenség! Először velük kell tennünk valamit!

– De jelenleg – udvariaskodott Albert – ez a két dolog ugyanazt jelenti, tudja?

Engem nem kellett erre emlékeztetni. Így is eléggé be voltam rezelve.

Egy takarítórobot semmivel sem jobb három gyermek kioldozásában, mint veszélyes bűnözők ártalmatlanná tevésében, de vannak vágó-és kaparóeszközei; egyszerűen elmetszette a köteleket. Előbb Oniko szabadult ki, majd Hapci és Harold, én pedig eközben folyamatosan beszéltem hozzájuk.

– Most már minden rendben – nyugtattam őket. – Kivéve egyet. Azt szeretném, ha ti ketten minden vita nélkül levennétek a tobozaitokat. Ez nagyon fontos. Kezdjetek hozzá! Azonnal!

Jó gyerekek voltak. Könnyen szót értettem velük. Mi sem volt számukra könnyebb azok után, amin átmentek – különösen Oniko számára, akit teljesen kimerített a rémület. Hapci számára már nehezebb volt, mivel egy hícsí hároméves kora után a lehető legritkábban válik meg a tobozától. De megtették, méghozzá minden vita vagy ellenkezés nélkül. De ó, milyen rengeteg milliszekundumot vett igénybe, mialatt én tűkön ülve vártam, hogy megtehessem a következő lépést. Ez volt az egyetlen, amitől rettegtem!

De nem volt választásom.

– Most pedig szeretném, ha a tobozaitokat a kommunikátorhoz hoznátok, és egy-egy receptorba csatlakoztatnátok őket.

Ez nem volt könnyű; a tobozokat nem lehet csak úgy bármihez hozzákapcsolni, de Albert ennek is kifundálta a módját. Hapci megnézte, hogyan illeszkedik az adapter, Harold pedig feltúrta a házat, és a robot segítségével összeeszkábálta a lomok közül kiválogatott alkatrészekből a megfelelő csatolót... óvatosan lépkedve a földön heverő szörnyű dolgok között...

És csak teltek a milliszekundumok tízezerszámra, miközben láttam, hogy készítik elő mindazt, amitől a legjobban féltem, de amire mégis a legjobban vágytam az egész világon:

Hogy szemtől szembe – habár ezt csak képletesen kell érteni, mivel már nem volt igazi arcom, az Ellenségnek pedig kétlem, hogy valaha is lett volna – találkozzam azokkal a teremtményekkel, akik tovább borzolták a kedélyeket abban az univerzumban, amelyet eddig sem lehetett túl nyugodtnak nevezni, ahol éltem.

És aztán Oniko a toboza kimenetét hozzáérintette a kommunikátor receptorához, és ott voltak.

Nem tudom elmondani, hogy nézett ki az Ellenség. Hogy is lehetne leírni valamit fizikai fogalmak alapján, amikor ennek a valaminek valójában nincs fizikai formája?

Nem tudom elmondani, mekkorák voltak, milyen színűek vagy alakúak; ezek közül a tulajdonságok közül egyikkel sem rendelkeztek. Ha volt is nemük vagy valami egyéb jellemzőjük, amely megkülönböztette egymástól az egyedeket, nem figyeltem fel rá. Még abban sem voltam biztos, hogy ketten voltak. Egynél valószínűleg többen. De nem túl sokan. Abból gondoltam, hogy ketten lehetnek, mert amikor (az én és az Ellenség mércéje szerint is igen hosszú idő után) Oniko becsatlakoztatta a tobozát, úgy éreztem, hogy egyvalamivel osztom meg a bitbirodalmat, amikor pedig egy idő után Hapci is követte, mintha többen lettek volna.

Próbáltam szólni hozzájuk.

Nem bizonyult könnyűnek. Fogalmam sem volt, hogyan kezdjek hozzá.

Először egy kérdéssel próbálkoztam:

Kik vagytok?

Nem pontosan így hangzott, mivel egy szót sem ejtettem ki. Inkább hasonlított egy hatalmas, néma Hmmm?-re.

Nem kaptam választ.

Újra próbálkoztam, ezúttal vizuálisan. Felidéztem a kugelblitz képét, azt a tucatnyi szennyes gömböt, melyek fáradhatatlanul forognak tengelyük körül a csillagközi térben.

Semmi.

Felidéztem a Kerék képét, és a kugelblitz mellé helyeztem. Majd kitöröltem az egészet, hogy Hapci és Oniko tobozos képével helyettesítsem.

Majd egy újabb Hmmm?-mel próbálkoztam.

Nem érkezett válasz. Semmi. Csak a tudás, hogy valami valahogyan megosztja velem a bitbirodalmat...

De nem! Mégis válaszoltak! Én olyannak mutattam a tobozt, ahogy az valójában kinézett: átlátszatlan, tompa, csigaforma fémtárgynak; a képemen vakítóan ragyogott. Sugárzott.

Habár minden figyelmem a másolatomra összpontosítottam, ott volt a másik énem fél másodpercnyire, az Igaz Szerelem fedélzetén Essie-vel, Alberttel és Cassata tábornokkal. Tudatában voltam az ott lévő izgalomnak, a kérdéseknek, a megjegyzéseknek; de az „igazi” énem másodpercekkel le volt maradva a másolatom mögött, és amikor Albert élesen felkiáltott: – Azt akarják közölni, hogy a tobozban vannak! – már tudtam.

Mindenesetre ez is valamiféle válasz volt. Elkezdtünk kommunikálni.

Megpróbálkoztam egy összetettebb képpel. Megmutattam az egész univerzumot – kívülről, vagyis onnan, ami soha nem létezett, mert a mindenségen nem volt „kívül”. A kép hatalmas, táguló pacát ábrázolt; nem tudnám megmondani, jelentette valamit az Ellenségnek, de csak így tudtam megjeleníteni azt, amit Albert mutatott nekem az idő mélyén. Majd, ahogy ezt akkor Albert is megtette, én is ráközelítettem. A paca kiterjedt, és már csak az univerzum egy adott részlete látszott a képen, néhány ezer galaxis, ellipszisek és spirálisok és furcsa, egymásba rohanó párok, és magányosak, amint kiterjesztik hatalmas, csillagköd karjaikat.

Jó volt ez így? Valami azt súgta nekem odabent, hogy elrontottam.

Valóban, ismertem el, hibáztam. Olyan elbizakodottan közelítettem meg a kérdést, ahogy nem lett volna szabad. Úgy mutattam a világegyetemet, ahogy az emberi szem látja, a fény frekvenciáján. Rossz megközelítés! Nem volt okom feltételezni, hogy az Ellenségnek van szeme, és ha még volt is, miből gondoltam, hogy ugyanazt a vöröstől ibolyáig terjedő tartományt látják, mint az emberek?

Ezért hozzátettem a képhez azokat a gyűrűket és gázködöket, melyek csak infravörösen vagy a mikrohullámú tartományban sugároznak, sőt még azokat az elemirészecske-ködöket is, amelyek feltételezéseink szerint nem mások, mint magának az Ellenségnek az egyetlen tetten érhető lenyomatai a világegyetemben, ahol élünk.

Még saját magamat is hozzátettem (habár teljesen elnagyoltan), ahogy az idő mélyén hallgatom Albert előadását. Egy pillanatig csak állóképre gondoltam, majd hagytam, hogy minden mozgásba lendüljön.

Fordítva. Ahogy Albert is tette velem.

Összébb húztam a képet. A galaxisok közelebb kerültek egymáshoz. Közeledés közben kitágultak, és ahogy egyre közelebb és közelebb úsztak egymáshoz, úgy veszítettek a struktúrájukból, és olvadtak egymásba.

Még jobban összezsugorítottam a képet. Katasztrofálisan. Összeomlasztottam a világegyetemet egyetlen fénylő ponttá.

Majd rekonstruáltam az ősrobbanást, és abban a pillanatban fagyasztottam be a modellt, amikor még minden lehetőség nyitva állt. Majd ismét megpróbálkoztam a hangtalan kérdéssel: Hmmm?

És megkaptam a választ.

A felelet persze nem szóban érkezett. Valójában csak nagy jóindulattal lehetett válasznak nevezni. Nem reméltem, hogy az lesz. Nem is reméltem semmit, vagy legalábbis fogalmam sem volt, mit remélhetnék.

Egy képet kaptam, és az összes lehetséges választ. Úgy gondoltam, ez legalább valami. Én voltam az a kép. Ahogy vigyorogtam önmagámra. A saját arcom, szögletes, csúnya, de felismerhető. Talán így festettem a kommunikátor képernyőjén, amikor Hapcival és Onikóval beszéltem.

De nem tűnt megfelelő válasznak a sürgető kérdésre, amelyet megpróbáltam feltenni.

Azt mondtam magamnak, hogy talán azért, mert nem a helyes kérdést tettem fel. Talán amikor levetítettem, mire készül az Ellenség – legalábbis azt, amiről azt hittük, hogy arra készül –, kihagytam valamit, ami a szemükben lényeges vonásnak számított. („A szemükben!”) De nem tudtam, mit tehetnék. Minden feltevésünk az Ellenségről azon alapult, hogy mivel tiszta energialények, kényelmetlennek találják a jelenlegi világegyetemünket, és ezért elhatározták, elegendő „hiányzó tömeget” teremtenek ahhoz, hogy visszajuttassák azt az ősatomi állapotba... amely egy második vagy harmadik vagy n-edik ősrobbanást idéz elő, és ezzel számukra sokkal barátságosabb világegyetem keletkezik. Újraalkotják az univerzumot. Úgy is lehet mondani, hogy „ellenformálják”, mint ahogy mi vagy a hícsík terraformáljuk a bolygókat.

Ezt az érzést próbáltam közvetíteni feléjük, de arról fogalmam sem volt, milyen képek felelnének meg ennek az ő terminológiájukban.

Kivéve azt, hogy látszólag működött.

El sem tudom képzelni, mennyi időt töltöttem el, miközben farkasszemet néztem a saját karikatúrámmal, és azon gondolkoztam, mi legyen a következő lépés.

Sok idő telt el. Még hús-vér mércével számolva is elég hosszú ahhoz, hogy számítson, mert felfogtam, hogy a szobában tartózkodó alakok dermedt lassúsággal helyzetet változtattak. Megnőtt a számuk is. Több emberi lény és gép tartózkodott a szobában. Amikor az Igaz Szerelem fedélzetén tartózkodó másik énem kérdést röppentett Albert és Essie felé, Albert megnyugtatott:

– Ez csak a rendőrség, Robin, és a fizikusok, akik továbbra is biztosítják az izolációt, és Heimatért és Basingstoke-ért is eljött a letároló csoport; ne idegeskedj; jól csinálod.

Jól?

Igen, talán jól csináltam. Mert a kép megváltozott.

Először nem tudtam, mit mutat, egy nyugtalanító kinézetű lánglabdát, amely kitárult, hogy megmutassa a belsejében tolongó csillagokat és bolygókat, majd a kép az egyik bolygóra közelített, ahol apró pálcikafigurák ugrándoztak, akikben fel lehetett ismerni a hícsíket. Ez a magban levő búvóhelyük? Hát persze.

És amint ez eljutott a tudatomig, már érkezett is a következő. Olyan volt, mint egy dokumentumfilm vagy útleírás: Élet a hícsík között. Láttam a hícsí hajókat az eseményhorizont mellett lebegve; hícsí városokat az üvegburáik alatt; hícsí gyárakat, amelyek hícsí fogyasztási cikkeket állítanak elő; és a hícsíket, ahogy dolgoznak, megházasodnak, gyermekeket szülnek és növekednek; ebben az egyetlen pillanatban itt a bitbirodalom mélyén több információt kaptam a hícsíkről, mint azelőtt egész életemben.

Enyhén szólva: egyszerre estem ámulatba, borzadtam el, és lettem reménytelenül kiábrándult. Fogalmam sem volt, miért látom pont ezeket a képeket; majd a látvány ismét megváltozott.

Újabb úti beszámolót láttam. De már nem a hícsíkről szólt. Hanem rólunk.

Nem tudom, talán az összes valaha is létezett emberi lény bele volt sűrítve abba az egyetlen képbe. Néhányukat fel is ismertem. Láttam, ahogy Oniko megszületik egy hícsí műtárgy fedélzetén, és láttam a nagyszülei halálát. Láttam, ahogy megmentik aprócska kolóniájával együtt, és a Figyelőkerékre viszik. Láttam az emberiséget, talán mind a százmilliárd tagját a húsz betelepített bolygón és a köztük repkedő hajókban. Még a történelmet is láttam. A hadseregeket, az űrhajóflottákat, ahogy gyakorlatoznak. Láttam olyan űrjárművek indulását, melyek a fedélzetükön hordozott fegyverekkel bármelyik nekik nem tetsző bolygót megsemmisíthették. Láttam, hogy bombáznak és törölnek el a föld színéről egész városokat. Láttam egy feltárót egy Ötösben, aki éjjel lopva átvágta négy társa torkát. Láttam drága feleségemet, Essie-t, akinek csövek lógtak ki az orrából és a torkából, miközben halkan zúgtak a létfenntartó berendezések – erre a képre emlékeztem, mert egyszer ez valóban megtörtént vele.

Láttam, ahogy Basingstoke búvárfelszerelésben úszik a csillogó vízben, hogy egy mágneses aknát tapasszon egy cirkáló testére. Láttam, ahogy Beaupre Heimat tábornok egy gombnyomással megsemmisít egy űrhajót és még egyet – és azt, hogy milyen alávaló, hitvány dolgokat művel egy kislánnyal –, és csak kicsit enyhített a gyomorszorító érzésen, hogy tudtam, a „kislány” csak robot.

A képek egy örökkévalóságig áradtak felém.

És aztán örökre véget értek.

Semmit sem láttam. Sem a szobát, sem Onikót, sem a többi gyereket, de még az újonnan érkezetteket sem, akik odabent végezték a dolgukat. Egyáltalán nem láttam semmit; minden érzékszervemet blokkolták.

Aztán rádöbbentem, hogy kapok a kérdéseimre választ, csak nem azokra a kérdésekre, amelyeket feltettem. Nem azt mondták meg, hogy „mit”. Hanem azt, hogy „miért”.

A másik énem az Igaz Szerelem fedélzetén mindent látott, de én nem láttam őt (magamat.) Nem láttam semmit.

Aztán mindent megláttam, egyszerre. Az imént kapott képek úgy örvénylettek a szemem előtt, mint egy marék konfetti. Körülöttem táncoltak, összekeveredtek; a hícsík félig emberekké változtak, az emberek a hícsíkre kezdtek hasonlítani, majd számítógépes konstrukciókká olvadtak, és löttylakókká, vudu röfikké és olyan dolgokká, amelyek az univerzum egyetlen más ismert teremtményére sem hasonlítottak... Felolvadtak és összekeveredtek egy vakító szikraesőben.

Még én is.

Éreztem, ahogy olvadok. Éreztem, ahogy a személyiségem elpárolog, és belevillan a semmibe.

Hosszú ideig tartott, mire felismertem, hogy mi zajlik.

– Haldoklom, az isten szerelmére! – ordítottam bele a kiürült bitbirodalomba...

És így is volt.

– Meghaltam! – kiáltottam rémülten Albertnek, az én drága Hordozható Essiemnek és a JAWS tisztjeinek, akik aggodalmas tekintettel vettek körül az Igaz Szerelem fedélzetén.

Éreztem, hogy Essie meleg (még ha csak virtuális is) karja átölel.

– Sss, ss, kedves Robin – gügyögött megnyugtatóan a fülembe. – Már minden rendben. Nem haltál meg, legalábbis itt nem.

– De a feladatot elvégezted, Robin! – ujjongott Cassata. – Beszéltél velük! Máris indulunk a Figyelőkerékre, és aztán...

– Cassata tábornok – szólt közbe Albert finoman. – Kérem, fogja be. Hogy érzed magad, Robin? Egy bizonyos értelemben valóban meghaltál, ez igaz. Legalábbis a másolatod örökre eltűnt, és vele együtt az Ellenség is; azt hiszem, megsemmisítettek, Robin. Még ha ez a létezésükbe került is. Sajnálom, hogy ilyen megrázkódtatást kellett elszenvedned.

– Sajnálod! – visítottam. – Tudod te, milyen érzés az, amikor az ember haldoklik? Amikor tudja, hogy eltűnik a semmiben, és többé már nem lesz?

Essie szorosabban ölelt, mint valaha, és a fülembe dünnyögött.

– De még mindig köztünk vagy, Robin. Itt vagy velem. Csak a másolatod lépett be az elszigetelt bitbirodalomba az Ellenséggel.

Kiszabadítottam magam az öleléséből (képletesen), és rámosolyogtam arra a két entitásra, akik számomra a legkedvesebbek. Észre sem vettem, hogy JAWS-tisztekkel vagyunk körülvéve.

– Szép, hogy ezt mondod – jegyeztem meg keserűen. – Nem neked kellett érezned. Én meghaltam. És mindkettőtöket emlékeztetlek, hogy nem ez volt az első alkalom. Már szereztem benne gyakorlatot, és elmondhatom, hogy a haldoklás igencsak fárasztó tevékenység. Ha van valami a világon, amit igazán akarok, akkor az, hogy mindezt ismét átéljem!

Itt abbahagytam, mivel nagyon furcsán néztek rám.

– Ó – próbáltam mosolyogni. – Úgy értettem, nem akarom ismét átélni. – De hogy valójában mit is akartam, az még önmagam előtt sem volt tökéletesen világos.

15.

MINT A MÉRGEZETT EGEREK

Amikor egy, a bitbirodalomban élő személyiség sokkot kap, nem lehet segíteni rajta valami erős itallal vagy azzal, hogy lefektetik, de néha célravezető, ha mindezeket szimulálják.

– Pihenned kellene egy keveset, Robin – javasolta Albert.

– Hadd segítsek, galambom – gügyögte Essie, és egy pillanattal később valóban kényelembe helyezett. Egy (képletes) függőágyban hevertem az otthonom (letárolt) képe előtt, a Tappan-tenger partján, és az én kedves Hordozható Essie-m egy (nem létező) italt nyomott a kezembe. Méghozzá egy jéghideg Margaritát. A pohár szélén épp elég só virított, és pont olyan jó íze volt, mint az igazinak.

A figyelem középpontjába kerültem.

Essie a függőágy mellett ült. Szeretetteljesen simogatta a hajam, miközben aggódva figyelte minden mozdulatomat. Albert egy nyugszék szélére telepedett, és miközben a pipája szárával a gondolataiba mélyedve vakargatta fülét, az arcomat fürkészte. Nagyon otthonosan éreztem magam, annak ellenére, hogy mások is jelen voltak. Nem lepődtem meg, amikor megpillantottam Julio Cassatát, miközben fel s alá járkált a füvön, és minden járőrnél megtorpant, hogy kihasználva az alkalmat, lopva felém pillantson. Még az sem lepett meg, hogy Alicia Lót egy hintaszékben látom csendesen üldögélni; de rajtuk kívül volt ott még valaki más is.

Egy hícsí.

Még nem voltam felkészülve a meglepetésekre. Felültem.

– Mi a fene? – Persze nem akartam durva lenni. Azt hiszem, inkább könyörgő hangsúllyal ejtettem ki a szavakat.

– Nem tudom, emlékszel-e Kettős Kötésre – mondta Essie. Igaza volt. Nem emlékeztem. – Ő a JAWS-on a hícsík képviselője – tette hozzá, mire halványan rémleni kezdett valami. Élt a bázison egy vagy két hícsí, és egyikük valóban kapcsolatban állt az Egyesült Tudatokkal, mégpedig az, akinek éppolyan mélyen ülő szeme és ritkás haja volt, mint annak, amelyik most előttem állt.

– Örülök, hogy újra látlak – mondtam neki, majd kiittam a tequila utolsó kortyait, és körülnéztem. Majd ismét megszólaltam: – Mi a fene? – de ezúttal már teljesen más hangnemben, mert a szimulált, Tappan-tengeri díszlet mögé pillantottam. Azt vártam, hogy az Igaz Szerelmet pillantom ott meg, és így is történt.

De a képernyő csak kavargó szürkeséget mutatott. Amikor pedig kitekintettem az Igaz Szerelem burkolatára szerelt érzékelőkön keresztül, észrevettem, hogy a fénysebesség fölé gyorsítottunk. Amikor szemügyre vettem a hátsó képernyőt, láttam, hogy a JAWS-bázis egyre zsugorodik mögöttünk. És nemcsak hogy zsugorodott, hanem valahogy másnak is tűnt. Nem voltam biztos benne, és nem vesztegettem az időmet, hogy kiderítsem. Sokkal fontosabbnak tartottam azt, hogy mit csinál az Igaz Szerelem. Úton voltunk valami felé, és még csak nem is sejtettem a célt.

– Hová megyünk? – kiáltottam.

– Történt itt egy s más, míg te a másolatoddal dolgoztál – köszörülte meg Albert a torkát.

– Ne hagyd abba a koncentrálást! – figyelmeztette Essie aggodalmasan. – Ne haragudj emiatt. Minden rendben, kedves, drága Robinom. Az Igaz Szerelem fedélzetén biztonságban vagy.

– Nem válaszoltál a kérdésemre!

A kezét, amellyel eddig a hajamat simogatta, az arcomra tette. Meleg volt, és gyengéd.

– A forrás felé – jelentette ki ünnepélyesen. – A kugelblitzhez. Az Ellenség otthonához, méghozzá olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak tudunk.

Hagytam, hogy visszazuhanjak a kellemes, Tappan-tengeri környezetbe, miközben nagyon zavartan éreztem magam. Essie kevert egy újabb Margaritát, én pedig automatikusan elvettem tőle. Mialatt a kezemben tartottam az italt, megpróbáltam kitalálni, mi történik körülöttem. Elhagytuk a JAWS...

Hirtelen belém hasított, miért volt olyan furcsa a támaszpont.

– Eltűnt a flotta! – kiáltottam.

– Pontosan – felelt Albert. – A nyomukban haladunk.

– A parancs ellenére – tette hozzá Cassata.

– Nekünk nem adhat parancsokat! – csattant fel Essie.

– De nekem adhatnak – mondta Cassata. – És amit teszünk, az szöges ellentétben áll azzal, amire utasítottak. Végső soron a flotta manőverei katonai akciónak számítanak.

– Katonai! – bámultam rá, miközben azon gondolkodtam, vajon úgy érti-e ezt, ahogy én. Cassata vállat vont. Könnyen lefordítottam ezt a gesztust: igen. És még inkább azt jelentette, amire gondoltam.

– Ez őrület! – üvöltöttem.

Erre megint csak vállat vont.

– De... – mondtam. – De... de még nem érzem magam olyan jól, hogy belevágjak egy ilyen hosszú utazásba!

Essie fölém hajolt és megcsókolt.

– Kedves Robin – mondta. – Végső soron nincs más választásod. Igaz? Nem bízhatjuk az egész ügyet a JAWS flottájára. Ki tudja, mekkora őrültséget csinálnának?

– De... de otthon a Szikkadt Sziklán...

– Számodra már nincs semmi a Szikkadt Sziklán, Robin – mondta Essie szeretetteljesen. – Búcsúzz el tőle. Különben is, a bulinak vége.

16.

A HOSSZÚ ÚT

Az egész idő, amelyet a gyerekekkel és elrablóikkal töltöttem Tahiti szigetén, hús-vér idő volt. A hús-vér embereknek volt idejük arra, hogy bizonyos dolgokat megtegyenek. És meg is tettek.

A JAWS hús-vér vezetői úgy döntöttek, hogy a Föld fenyegetettsége nem éri el azt a szintet, hogy ideirányítsanak egy flottát, ezért a cirkálókat a Figyelőkerékhez irányították. A hús-vér Cassata nem foglalkozott azzal, hogy elpusztítsa a másolat Cassatát, akinek az adattára, akárcsak Alicia Lóé, az Igaz Szerelem fedélzetén volt. Egyedül Albert ragaszkodott ahhoz, hogy magunkkal hozzuk az imalegyezőt, amelyen az egyik hícsí őst, Kettős Kötést tárolták. De nem csak ezt az egyetlen adattárat kérette a hajóra, és jól okoskodott; amikor rádöbbentem, kik azok, jóvá kellett hagynom.

És természetesen Cassata másolata is helyeselt, méghozzá nagyon is. Nem semmisítették meg! Ráadásul amíg az Igaz Szerelem fedélzetén tartózkodott, erre nem is volt lehetőség, mivel nem volt senki, hogy megtegye. Cassata nem csupán haladékot kapott, hanem gyakorlatilag az örökkévalóság hullott az ölébe – egy hosszú-hosszú hetekig tartó utazás –, úgy érezte, mintha száz és száz életet élne le egymás után.

Ezt jelentették a történtek Julio Cassatának.

Nekem viszont valami egészen mást.

Először is túl kellett jutnom azon a rettenetes megrázkódtatáson, amelyet az Ellenséggel való egyesülés és az okozott, hogy ismét át kellett élnem a saját halálomat.

A letárolt létezés számtalan előnye közül az az egyik, hogy ha az ember akarja, megpiszkálhatja a saját adattárát. Ha valami fáj, egyszerűen ki lehet iktatni, le lehet zárni, elrakni egy „Vigyázat! Csak végszükség esetén” feliratú polcra, és máris fájdalommentesen lehet folytatni.

De mint minden előny, ez is magában hordja a büntetését.

Tudom, mert már kipróbáltam. Réges-régen – ó, valami tíz a tizenegyediken milliszekundummal ezelőtt – nagyon, de nagyon felidegesítettem magam. Épp akkor haltam meg, mármint a testem, és Essie és Albert épp akkor tárolta le a tudatomat. Ez az élmény valóban megrázott. De akadt ott még más is. Nem sokkal a halálom előtt futottam össze Klarával, akibe még akkor szerettem bele, mielőtt megismertem volna Essie-t, és mindketten ott voltak az életemben; és akkor még úgy hittem, hogy meggyilkoltam Gelle-Klara Moynlint; és igen, nem sokkal előtte találkoztam először egy eleven hícsível.

Ha mindezt összedobjuk, rémítő koktélt kapunk.

Hogy könnyebben túljussak a nehezén, Albert és Essie újratervezték a programot, amely maradt belőlem. Elzárták előlem azokat az adattárakat, melyekben Klara és a rettenetes bűntudatom emlékei lapultak. Miattuk jártam évekig pszichoterápiára. Ezeket az emlékeket összegyűjtötték egy titkosított fájlban, és olyan kódolással helyezték vissza mellém, hogy csak akkor tudtam kinyitni, amikor már valóban készen álltam rá.

Habár nem hittem, hogy bármikor is készen állok majd rá, egy idő után mégis belepillantottam.

Tudják, az emberek emlékezete asszociációkra épül. Én pedig elveszítettem néhány emlékemet. Tudtam, hogy valami másnak is kellene lennie ott, de fogalmam sem volt arról, hogy minek. Csak annyit voltam képes mondani: „Jé, hát persze, nagyon megrázott, mert...”

De nem emlékeztem, hogy mi az a „mert”.

Végül már úgy véltem, ez sokkal rosszabb, mintha az egészről mindvégig tudtam volna, mert ha már egyre csak rágódnom, gyötrődnöm kell, legalább tudjam, mi miatt.

Hogy képet alkothassanak arról, hogyan éreztem magam, miután Mooreán találkoztam az Ellenséggel, legyen elég annyi: csaknem megkértem Essie-t, hogy ezeket az emlékeimet is tegye naftalinba.

De képtelen voltam rá.

Szembe kell néznem, együtt kell élnem a történtekkel, pedig, istenemre mondom, valóban rettenetes volt.

Folyton-folyvást újraéltem az elmék hangtalan beszélgetését, és minél többet gondoltam rá, annál inkább megrettentem. Én, a kis Robinette Broadhead, együtt voltam ezekkel a valamikkel – teremtményekkel, szörnyetegekkel, ahogy egyesek mondanák –, akik a saját kényelmük érdekében azon munkálkodnak, hogy visszaforgassák a világegyetem fejlődésének a kerekét.

Mit tehetett egy gyönge, törékeny kis krapek, mint én, olyan szupererős játékosok ellen, mint ők?

Meg kell próbálnom hosszú távon gondolkodni.

Nem lesz könnyű. Talán nem is lehetséges, mivel olyan roppant hatalmas a távlat – Albert azt mondaná: „összemérhetetlen”, vagyis nem lehet ugyanazon a skálán vizsgálni. Olyan ez, mint... mint... Olyan, mintha az egyik félmillió éve élt Australopithecusszal próbálnánk beszélgetni, vagy valami hasonló. Talán el tudnánk mondani neki, honnan jöttünk (valahonnan Európából), amely roppant távol esik az ő élőhelyétől, Afrikától. Alaszka és Ausztrália pedig még távolabb, de esetleg még ezt sem lenne lehetetlen elmagyarázni. Elképzelhető, hogy ennyit még képes lenne felfogni.

De hogyan tudnánk lefesteni előtte, mennyivel messzebb esik ezektől a Magellán-köd galaxisának középpontja? Ez lehetetlen! Bizonyos határon túl – ami egyaránt korlátozta az Australopithecusokat, a mai embereket, de még a letárolt intelligenciákat is – a nagy leírhatatlanul nagy.

Ezért nem tudom, hogy írjam le, milyen sokáig tartott, amíg a fénynél sebesebben haladva megtettük a JAWS és a Figyelőkerék közötti távolságot.

Egy örökkévalóságig. De leírhatom számokkal is. A bitbirodalom mértéke szerint több mint tíz a kilencediken milliszekundumig, amely a hús-vér időszámítás szerint csaknem olyan hosszú, mint az egész, eleven valóságomban végigélt életem.

De még ez sem érzékelteti teljesen az idő lassú, vontatott múlását. A Szikkadt Sziklától a JAWS-hoz vezető „hosszú” úton rávettem Albertet, mesélje el a világegyetem történetét.

Most, hogy ennél ezerszer hosszabb utazásra indultam, mit tud nekem bemutatni?

Rengeteg elfoglaltságot kellett találnom magamnak. És az első nem is váratott magára.

Albert meggyőzte Cassata tábornokot, hogy a JAWS adjon át nekünk minden eddig összegyűlt adatot az Ellenségről. És ez pokolian sokat jelentett. Csak az volt a probléma, hogy a jelenleg zajló események tükrében mind hasznavehetetlennek bizonyult. Nem adott választ azokra a kérdésekre, amelyekre igazán kerestem a választ, mivel jószerivel annyi háttérrel sem rendelkeztem, amennyivel magát a kérdést tisztességesen megfogalmazhattam volna. A jó öreg optimista Albert nem értett egyet velem.

– Sokat tanultunk, Robin. – Megszokott fekete táblája előtt állt, kezében egy darab krétával. – Például most már tudjuk, hogy a galaxisunk ló, a kutya nem ugat, és a macska beszabadult a galambok közé.

– Albert – szólalt meg Essie, de közben rám nézett. Felteszem, nagyon zavart képet vághattam Albert váratlan bohóságai miatt, de ez egyáltalán nem számított szokatlannak. Valóban zavart voltam, nem beszélve a stresszről, az aggodalomról és a folyamatos boldogtalanságról.

Albert akaratosan pillantott Essie felé.

– Igen, Mrs. Broadhead?

– Már régóta gondolok rá, hogy felül kellene vizsgálnom a programodat. Szerinted ennek most jött el az ideje?

– Nem hinném – feszengett.

– Bogaras – folytatta a feleségem –, de ez hasznos, sőt még kívánatos tulajdonsága is az Albert Einstein-programnak, mivel Robin igényli ezt a tulajdonságodat. De mindennek van határa.

Albert igencsak kényelmetlenül érezte magát, miközben válaszolt.

– Értem, mire gondol, Mrs. Broadhead. Egyszerű, világos és tömör eszmefuttatásra vágyik. Rendben. Az adatokból a következő derül ki. Először is nincs bizonyítékunk arra, hogy az Ellenségnek bárhol a galaxisban lennének darabkái, darabjai, nyúlványai vagy tagjai, kivéve azt, amelyikkel Robin találkozott Tahiti szigetén. Másodszor arra sincs bizonyítékunk, hogy ezek továbbra is léteznek. Harmadszor arra sincs bizonyítékunk, hogy különböznének tőlünk, vagyis nem mások, mint megfelelő közegbe, ez esetben Oniko és Hapci tobozába beférkőzött, letárolt elektronikus mintázatok – nézett egyenesen a szemembe. – Eddig tudtál követni, Robin?

– Nem nagyon – szedtem össze magam. – Arra célzol, hogy csupán elektronok, mint te meg én? Valamiféle Halott Emberek? Nem egyfajta szubatomi részecskék?

Albert összerezzent.

– Robin – panaszkodott. – Tisztában vagyok vele, hogy ennél sokkal többet tudsz. Nemcsak részecskefizikából, hanem nyelvtanból is.

– Érted, mire akartam célozni – csattantam fel.

Albert felsóhajtott.

– Jó, értem. Jól van, akkor világosan elmagyarázom. A legfejlettebb műszereinkkel sem tudtunk soha a nyomára bukkanni semmi olyan mezőnek, sugárzásnak, energiakitörésnek vagy bármilyen más fizikai jelenségnek, amelyet kapcsolatba lehetne hozni az Ellenséggel, amely ne lenne összeegyeztethető azzal a feltevéssel, hogy ők is ugyanúgy az elektromagnetikus energia megtestesülései, mint mi.

– Még gamma-sugárzásnak sem?

– Gamma-sugárzásnak végképp nem – nézett felém bosszúsan Albert. – Mint ahogy röntgensugárzásnak, kozmikus sugárzásnak, kvarkhullámoknak vagy neutrínóknak sem; ha kategóriát váltunk, akkor nincsenek továbbá poltergeist-jelenségek, N-sugarak, aurák, tündérkék a kert végében vagy megmagyarázhatatlan jelenségek.

– Albert! – kiáltott fel Essie.

– Te hülyét csinálsz belőlem – panaszoltam fel. Albert egy hosszú pillanatig csak nézett rám.

Majd felállt. A haja felborzolódott, az arca elsötétült. Szalmakalappal a kezében (nem emlékszem, hogy korábban is láttam már nála ezt a fejfedőt) tett néhány peckes lépést, miközben fennhangon kántált:

– Döröm, döröm, bla-bla-bla.

– A francba, Albert! – kiáltottam.

Erre visszanyerte normális kinézetét.

– Elvesztetted a humorérzékedet, Robin – panaszkodott.

Essie szóra nyitotta a száját. Majd becsukta, és érdeklődve pillantott felém. Utána megcsóválta a fejét, és legnagyobb meglepetésemre csupán ennyit mondott:

– Folytasd, Albert!

– Köszönöm – mondta Albert, mintha Essie korábbi fenyegetései ellenére pontosan az történt volna, amire számított. – Még ennél is prózaibban fogalmazva, mivel elhatároztad, hogy csak azért is ünneprontó leszel, hadd térjek vissza egy korábbi ponthoz, miszerint, ha még emlékszel, próbáltam némi humort csempészni a beszélgetésbe. „A galaxisunk egy ló.” Igen. Egy trójai faló. Minden külső megjelenési formája arra utal, hogy nem több, mint aminek látszik, de a magam részéről arra a következtetésre jutottam, hogy tele van ellenséges csapatokkal. Vagy még ennél is egyszerűbben, mindenütt ott lapulnak az Ellenség ügynökei, csak mi nem vesszük őket észre.

– De erre nincs semmi bizonyíték – kiáltottam, miközben Albert le nem vette volna rólam a tekintetét. – Nos, izé... Értem, mire célzol. Csak azért nem vettük még észre őket, mert rejtőzködnek. Persze. Tudlak követni. De honnan tudod, hogy rejtőzködnek? Mind ez idáig egyetlen egy árva üzenetet sem tudunk az Ellenség nyakába varrni... Micsoda?

Albert a fejét rázta.

– Nem, Robin. Egyet elkaptunk. És azt is csak azért, mert az Ellenség a Föld szabvány kommunikációs eszközeit használta, és ez a szórt adás, amely Mooreáról, a gyerekektől indult, a számítógépes naplókban anomáliaként jelentkezett. De nem figyelünk mindent, Robin. Ha mondjuk az Ellenség beférkőzik Peggy Földjére, ahol az ellenőrzés sokkal lazább, vajon bárki észrevett volna akár egynél több adást is? Vagy egy űrhajóról? Vagy ami azt illeti, magának a Keréknek a fedélzetéről, mondjuk pár hónapja, még mielőtt megszigorítottuk az ellenőrzést? Nem hinném, Robin. Az a véleményem, hogy a Keréken történt „vakriasztás” egyáltalán nem volt vak; az Ellenség valamiképpen beszivárgott; hogy utána már oda mentek az univerzumban, ahová csak akartak, azt nézték meg, amit csak akartak, és semmi kétségem, hogy a tapasztalataikat valamiféle jelentés formájában vissza is juttatták a kugelblitzbe. Ezt – mosolygott derűsen – akartam érzékeltetni azzal, hogy „a macska beszabadult a galambok közé”. És vajon miért nem lennék meglepve – fejezte be, miközben kíváncsian körülnézett –, ha kiderülne, hogy néhányan most is velünk tartanak az Igaz Szerelem fedélzetén?

Felugrottam.

Nem tehettem róla. Még mindig fájtak a sebek, melyeket a szörnyű találkozás közben szereztem. Vadul körülnéztem, mire Albert megdorgált.

– Ó, úgysem láthatod őket, Robin.

– Erre nem is számítottam – vicsorogtam rá. – De merre bujkálhatnak?

Albert vállat vont.

– Ha találgatnom kellene, először is a helyükbe képzelném magam. Hová rejtőznék, ha észrevétlenül szeretnék utazni az Igaz Szerelem fedélzetén? Nem lenne nehéz dolgom. Rengeteg adattár van a hajón. Többezernyi fájl, amelyet sohasem nyitunk meg. Bármelyikben elrejtőzhet néhány potyautas... vagy több ezer. Mármint ha a „szám” fogalmának van bármi jelentősége is egy feltehetően kollektív intelligenciánál. Robin – komolyodott el. – Nem hinném, hogy ezeket a teremtményeket, akik képesek könnyedén megállítani az univerzum tágulását, olyan könnyű észrevenni. És ha én találtam egy rejtekhelyet, például azt a programot, amelynek a segítségével behatolhatunk a fekete lyukakba, vagy mondjuk egy lengyel-hícsí szótárat, akkor légy nyugodt, hogy ők ezerszám is találnak. Efelől semmi kétség. És felteszem, Tahitin sem pusztultak el, amikor te... – Megköszörülte a torkát, és bocsánatkérően végigmért.

– Folytasd! – morogtam. – Nem kell aggódnod, hogy közben emlékeztetsz arra, miszerint meghaltam. Nem felejtettem el.

Albert ismét megvonta a vállát.

– Mindenesetre – fejezte be – semmi bizonyítékunk arra, hogy éppen ebben a pillanatban figyelnek minket. Mint ahogy arra sincs, hogy nem.

– Tehát át kell kutatnunk a hajót! – üvöltött fel Cassata tábornok, aki már hosszú ideje némán figyelte a beszélgetést. – Mrs. Broadhead, a magáé a legtöbb ilyen program, igaz? Remek! Elmondja, hogy mit tegyünk, mi pedig...

Essie Albert felé fordult.

– Egy pillanat türelmét kérem, tábornok. Szerintem ez a hátborzongatóan trükkös program még nem fejezte be a játszadozást az idegeinkkel, vagy tévednék?

– Köszönöm, Mrs. Broadhead – hajolt meg Albert. – Megfeledkeztek egy mondatomról: „A kutya nem ugat.”

Nem tehettem róla, elnevettem magam.

– Ó, a pokolba is, Albert. A végén még megölsz a találós kérdéseiddel. Mi az, te Sherlock Holmes? Ez azt jelenti, hogy a fontos dolog az, amely még nem történt meg? És mi lenne az?

– Miért, hiszen még mindig itt ülünk, Robin – mosolygott rám, mintha csak elismeréssel adózna a logikám előtt.

Abbahagytam a nevetést. Nem hittem, hogy pontosan megértettem, mire gondolt, de attól féltem, talán mégis.

– Azaz – szortyogtatta meg kényelmesen a pipáját –, annak ellenére, hogy el kell ismernünk, az Ellenség egy ideje kénye-kedve szerint kalandozhatott a galaxisban, és akár teljes civilizációkat is el tudnak söpörni, mint ahogy ezt a múltban meg is tették, és ha így döntenének, valószínűleg semmit sem tehetnénk, minket még nem bántottak.

Eddigre már szinte vigyázzban ültem a helyemen, és a vidámság messzire tűnt a gondolataim közül.

– Folytasd! – vakkantottam.

Albert kissé meglepődött.

– Miért, Robin? – kérdezett vissza nyugodtan. – Szerintem ebből világosan le lehet vonni a végkövetkeztetést.

– Talán még egyszerűen csak nem fogtak hozzá – mondtam, vagyis inkább csak nyögtem. Az igazat megvallva közel sem éreztem már olyan jól magam, mint a beszélgetésünk kezdetén.

– Igen, ez elképzelhető. – Albert ünnepélyesen beleszívott a pipájába.

– Az isten szerelmére! – sikoltottam. – Akkor meg mi a fenétől vagy ennyire vidám?

A nyájas válasz egy pillanatig sem váratott magára.

– Robin, tudom, hogy ez nagyon fel fog zaklatni, de próbálj meg egyedül logikusan gondolkodni. Ha szándékukban áll eltörölni a civilizációnkat, és nekünk nincs lehetőségünk ennek megakadályozására, akkor mégis, mit tehetünk? Egyáltalán semmit; ez egy teljes mértékben meddő hipotézis, nem vezet sehová. Sokkal jobban tetszik az ellenkezője.

– A micsoda?

– Hogy valami korlátozza a döntési lehetőségeiket – felelt Albert. – A jövőben talán képesek leszünk tenni ellene, de erről még nem tudunk semmit. Szerintem amíg ez a pillanat el nem következik, nyugodtan dőljünk hátra, és érezzük jól magunkat. Egyetért velem, Mrs. Broadhead?

– Várj egy rohadt percig! – visítottam. – Miféle jövőbeli dologról beszélsz? Akkor miért mennénk a kugelblitzhez? Ugye, egy pillanatig sem fordult meg a fejedben, hogy egyikünk bemegy hozzájuk, és megpróbál beszélni ezekkel az...

Elhallgattam. Mindnyájan olyan arckifejezéssel bámultak, amelyet könnyedén felismertem.

Már láttam ilyet. Réges-rég, az Átjárón. így nézett az emberre a többi feltáró, amikor feliratkozott egy útra, amely lehet, hogy mesés gazdagságot hozott a számára, de sokkal valószínűbb, hogy elpusztította. De én egyáltalán nem emlékeztem, hogy önként jelentkeztem volna.

Mire idáig elértünk, a hús-vér emberek ideje szerint lepergett egy óra; és még mindig hosszú-hosszú út állt előttünk.

Ez az egész, hogy is mondjam, olyan volt, mint az a bizonyos zabszem. De ez egyáltalán nem egyedülálló a történelemben.

Az emberiség egészen egyszerűen elszokott a hosszú utazásoktól, ennyi az egész. És újra hozzá kell szoknunk.

Néhány évszázaddal ezelőtt az őseinknek ez nem jelentett volna problémát. Már jóval Albert Einstein előtt rájöttek az idő és a tér viszonyára. Ha hosszan kell utazni az egyikben, az sokat igényel a másikból. Ez volt a szabály. Amelyet csak a sugárhajtású repülőgépek elterjedésével kezdtek elfelejteni. (És újra hozzá kellett szokniuk, amikor kiléptek a világűrbe.) Idézzük csak fel, hogy Nelson admirális játszott még egy parti tekét, mielőtt hajóra szállt, hogy megütközzön a spanyol Armadával. Napóleon úgy hódította meg Oroszországot, mintha társasutazáson venne részt, minden este meleg vacsora, bálokba járt, és jól szórakozott – akkoriban így vívták a háborúkat! Mindig a bevált módszerek a legjobbak. Amikor Nagy Sándor elhagyta Macedóniát, hogy meghódítsa a világot, nem valamiféle blitzkrieget vívott. Nem szorította az idő. Időnként megszakította az útját, hogy kivárja a telet, vagy felállítson egy bábkormányt, esetleg teherbe ejtsen néhány szemrevaló helybéli nőszemélyt – és gyakran azt is kivárta, hogy a baba megszülessen. Ha az ember megvívott egy csatát, aztán kivárja, míg a csapatai odaérnek a következő csata színhelyére, a fennmaradó idő furcsán telik.

De ha pontosan akarok fogalmazni, még azt sem mondhatom, hogy háborúban álltunk. Legalábbis reménykedtünk benne, hogy nem. De egyvalami döntő és veszélyes dolog felé sodródtunk, és ó!, rengeteg időnk volt! Tudják, milyen hosszú ötven nap? Durván 4 000 000 000 milliszekundum. És azzal töltöttük az egészet, mint nagynevű őseink. Lakomáztunk, ünnepeltünk, és végigkeféltük a galaxison átvezető utat.

Mindezt Napóleon és Nagy Sándor stílusában, mivel Albert Einsteinnek remek források álltak a rendelkezésére. A legaprólékosabban kidolgozott környezetet varázsolta körénk, amit eddig csak láttam. Essie-vel órákra el tudtunk bújni útitársaink elől, napfürdőztünk és búvárkodtunk a Nagy-korallzátonyon. A lágy, sós hullámok közül egy napsütötte, homokos negyedhektárnyi szigeten pihentünk meg, ahol szeretkeztünk, miközben a szél finoman lebegtette a selyemsátor oldalát. De volt bár, megrakott asztal és egy édesvízzel töltött jacuzzi is. Így töltöttük az első „napot”.

Ezek után ismét el tudtuk viselni a társaink közelségét – egy darabig. És amikor unalmassá váltak, Albert elrepített minket Peggy Földjére, a Nagy-homoksíkság egyik oázisának szőlőlugasába. Egy meredek sziklafal tövébe. A kövek között jéghideg források fakadtak. Fehér és vörös szőlő, szilva és málna, dinnye és barack termett körülöttünk mindenfelé. Csak hevertünk az árnyat adó levelek alatt, beszélgettünk, és időnként megérintettük egymást, így töltöttünk Essie-vel még egy remek „napot”.

Alig gondoltunk rá, hogy merre járunk... Legalábbis jó néhány pillanatig.

Albert végtelen változatosságban varázsolta elénk a különböző tájakat. Egy fára épített házat egy afrikai dzsungelben, ahol éjszakánként oroszlánok és elefántok köröztek a fák között. Egy lakóhajót egy indiai tavon, ahol a vízililiomok között turbános szolgák nyújtották felénk a sörbetet, a fűszeres báránysültet és a tésztát. Egy tetőlakosztályt Chicagóban, egy százemeletes ház tetején, ahonnan remekül lehetett figyelni, ahogy a tavat megvilágítja a villámok fénye. A riói karneválon is eltöltöttünk egy éjszakát, egy másikat pedig New Orleansben, a Mardi Gras-n. A Perszephoné bolygón, a Pokol-hegyen, légpárnás teraszon ülve, figyeltük a peremről a kráter belsejét, ahol az izzó lávaszökőkutak csaknem olyan magasra értek, mint ahol ültünk. Albert milliónyit tudott előrántani a kalapjából, és mind csodálatos volt.

Csak én nem voltam csodálatos.

Ezt Essie-nek is megemlítettem, amikor lihegve felhúzta magát a Grand Canyon falán, az utolsó fél méteren, mire rosszallóan végigmért.

– Minden rendben, kedves Robin?

– Minden a legnagyobb rendben – hazudtam határozottan.

– Ó – bólintott. – Ha – tette még hozzá, miközben közelebbről is megszemlélt. – Azt hiszem, egyelőre elég a szórakozásból. Minden erőfeszítés kevés ahhoz, hogy Robin elégedett legyen. Albert! Merre vagy?

– Itt vagyok, Mrs. Broadhead – szólalt meg Albert, kihajolva a kanyon pereme felett.

Essie felsandított az arizonai égbolton élesen kirajzolódó, barátságos arcra.

– Gondolod, hogy képes vagy találni egy kevésbé kényelmes és élvhajhász helyet nekem és drága férjemnek, aki bármire képes, de ugyanakkor semmire sem?

– Természetesen tudok – felelt Albert. – Valójában épp javasolni akartam, hogy hagyjunk fel egy időre a szimulált környezetek váltogatásával. Azt hiszem, sokkal érdekesebb lenne az időt az Igaz Szerelem fedélzetén, a vendégeink körében tölteni. Szerintem mostanra már igencsak unatkozhatnak.

Az eddig átélt milliszekundumok alatt rengeteg hús-vér személlyel beszélgettem, és közöttük jó néhány hícsí is akadt. De a mostani beszélgetés Kettős Kötéssel különleges volt.

Mégpedig azért, mert rengeteg idő állt a rendelkezésemre. A napokig tartó tengerparti strandolástól (és hegymászástól, búvárkodástól, sőt még egy roncsderbin is részt vettem) lehiggadva, Essie-vel az oldalamon készen álltam arra, hogy komolyan vegyem a dolgokat.

Akárcsak Kettős Kötés.

– Remélem – udvariaskodott, miközben csontos kézfején bocsánatkérően rángatóztak az izmok –, megbocsátja nekem, hogy helyet kértem a hajóján, Robinette Broadhead. Hőpajzs javasolta. Ő nagyon bölcs.

– Biztosra veszem, hogy az – feleltem udvariassággal az udvariasságra. – De egészen pontosan ki is az a Hőpajzs?

– Az egyik hícsí képviselő a JAWS vezérkarában – válaszolta meg Kettős Kötés a kérdésemet, és Cassata még hozzátette:

– Ráadásul az egyik legnagyobb zabszem a seggünkben – mosolygott, és közben furcsán nézte Kettős Kötést. Amit mondott, nagyon is Cassatára vallott, de az már nem, ahogy mondta. És még csak nem is viselkedett úgy, ahogyan szokott. A tábornok Alicia Lo mellett ült, és szorosan fogták egymás kezét.

Kettős Kötés barátságosan fogadta a megjegyzést.

– Igen, akadt néhány kérdés, amelyben nem értettünk egyet. Különösen sokszor önnel nem, Cassata tábornok. Jobban mondva a hús-vér megfelelőjével.

– A jó öreg vérszopó Cassata – vigyorgott a tábornok másolata. – Maguk, hícsík nem szeretik, amikor arról beszél, hogy fel kellene robbantani a kugelblitzet.

Valóban nem szerették. Kettős Kötés nyakán megfeszült egy izom; a hícsík így jelezték, hogy valaminek még a gondolatát is irtóztatónak tartják. Albert megköszörülte a torkát, és békítően beszélni kezdett.

– Kettős Kötés, egy gondolat motoszkál a fejemben már egy ideje. Talán segíthetne tisztázni ezt a kérdést.

– Nagyobb örömmel – felelt a hícsí.

– Életében ön rendelkezett a legnagyobb befolyással a löttylakók bolygóján. Azt hiszem. Elég jól emlékszik még azokra az időkre, hogy bemutasson valamit a löttylakók anyagából?

– Nem, egyáltalán nem emlékszem – mosolygott Kettős Kötés (úgy, mint a hícsík: az arcizmai felhúzódtak nagy, rózsaszín szemgolyói alá). – De az imalegyezőinkbe belevettünk az önök letárolt anyagából is valamennyit, és igen, valóban van egy válogatásom ebből az anyagból.

– Gondoltam – felelt Albert, és ezt úgy értette, hogy mindezt már jól tudja. – Hadd mutassak először valamit. Amikor a JAWS-állomáson voltunk, meglátogattuk a vudu röfiket. Mrs. Broadheadnek és nekem ugyanaz a gondolatunk támadt. Emlékszel még? – fordult felém.

– Persze – feleltem, mert Albert teljesen élethűen mutatta be nekünk a vudu röfik sarát a szaggal együtt. Az egyik röfi épp szorgalmasan rágcsálta az egyik vudu bábut, vagy hogy is nevezik. Az előtérben is látszott egy, amelyet megtisztítottak a ráragadt mocsoktól és sártól. – Essie-nek volt egy vicces megjegyzése. Alicia Lo azt mondta, először azt hitte, játék babák, mire azt felelted... Mit is, Essie?

– Látogatók.

Úgy ejtette ki a szót, mint aki kicsit dühös, mert úgy érzi, kétségbe vonják a szavát, meg úgy, mintha... nos, félne. Albert bólintott.

– Pontosan, Mrs. Broadhead. Látogatók. Idegenek a bolygón. Ez a logikus következtetés, mivel minden alak a részletekbe menően egyforma volt, és a bolygón semmi hasonló nem volt, amely modellként szolgálhatott volna.

– Talán kipusztultak – jegyeztem meg könnyedén. – Talán a vudu röfik felfalták az összeset.

Albert atyáskodva pillantott felém.

– A kinézetükből ítélve sokkal valószínűbb, hogy ők falták volna fel a vudu röfiket. Igazság szerint gyanítom, hogy ez meg is történt, de nem erre akarok kilyukadni. Bízz bennem, Robin, ezek a teremtmények nem a vudu röfik bolygóján éltek. És ezzel szerintem Kettős Kötés is egyetért.

– így igaz – felelt Kettős Kötés udvariasan. – Széles körű paleontológiái kutatásokat folytattunk. Nem bennszülöttek.

– Következtetésképpen... – kezdte Albert.

A mondatot Essie fejezte be helyette.

– Következtetésképpen igazam volt! Látogatók! Egy másik bolygó szülöttei, akik olyan mély benyomást tettek a röfikre, hogy azok elkészítették a vudu bábuikat, hogy távol tartsák őket maguktól.

– Igen – bólintott Albert. – Én is valami ilyesmire gondoltam. Most pedig, Kettős Kötés...

De a hícsí egy lépéssel már előtte járt.

– Most, gondolom, azokat a lényeket szeretné látni, amelyek megtámadták a löttylakókat – várta meg türelmesen, amíg Albert a képet kicseréli egy újabbra. Egy löttylakó-települést éppen megtámadtak. Hatalmas, kék bálnányi lények, csápjaikban fegyverekkel, egyszerűen felrobbantották. – A szimuláció csak nagyjából mutatja be, mi történt – folytatta Kettős Kötés szánakozva –, de nagy vonalakban talán így is helyes eredményt kaptunk. A fegyvereket nagyon részletesen leírták. Nagyon valószínű, hogy a támadók más végtagokkal, mint csápokkal nem rendelkeztek; a kezeket és a lábakat a löttylakók biztosan feljegyezték volna, hiszen annyira eltérnek az ő anatómiájuktól is.

– És mi a helyzet a mérettel? – kérdezte Albert.

– Ó, igen – rázta meg a csuklóját helyeslően Kettős Kötés. – Az teljesen pontos. Az Orgyilkosok és a löttylakók relatív méretkülönbségét sikerült jól meghatároznunk.

– És sokkal nagyobbak a vudu röfiknél – mondta Albert. – Feltételezem, hogy a babákat velük körülbelül azonos méretű támadókról készítették, így nem lehetnek a löttylakók támadói.

Alicia Lo mozgolódni kezdett.

– De szerintem... – tétovázott. – Szerintem az Ellenség volt akkoriban az egyedüli, űrutazásra képes faj.

– Igen – bólintott Albert.

Várakozón néztem feléje. De csak akkor szólaltam meg, amikor nem folytatta.

– Gyerünk, Albert! Igen, ők voltak, vagy igen, mindenki ezt hitte, mert mindenki ostobább nálam?

– Nem igazán tudom eldönteni, Robin. Habár a gondolataimat megosztom veled. Szerintem sem azok a lények, akik csaknem kiirtották a löttylakókat, sem pedig azok, akikről a vudu röfik a bábuikat mintázták, valójában nem voltak űrutazók. Szerintem csak odavitték őket.

– Osztom a nézetedet, Albert – helyeselt Kettős Kötés. Szerintem az Orgyilkosok nem voltak orgyilkosok. Valójában egyetlen fajt sem támadtak meg, ellenben a bolygóikra vittek olyan lényeket, amelyek ezt megtették. Ezért kedvelem jobban azt az elnevezést, amelyet ti adtatok nekik: az Ellenség. Úgy gondolom, pontosabb – nézett Albertre.

De Albert nem válaszolt.

A vendégek a hajón semmilyen kényelmetlenséget nem okoznak, mivel nem kell etetni őket, és még az ágyneműjük sem szorul cserére. Legnagyobb meglepetésemre felfedeztem, hogy egyáltalán nincs ellenemre Alicia Lo jelenléte, bár szemmel láthatóan belezúgott egy általam hasznavehetetlennek ítélt emberbe. És amit még nagyobb döbbenettel tapasztaltam, hogy Cassata is csaknem kibírható. Például már alig lehetett egyenruhában látni. Ezt eddig egyáltalán nem gondoltam róla. Valójában az idő nagy részében fogalmam sem volt, hogy mit viselt, sőt, szerintem semmit, mivel Aliciával elvonultak saját meghitt fészkükbe. De amikor megjelentek, a tábornok általában valami teljesen közönséges hétköznapi ruhát húzott magára: rövidnadrágot, pólót, szafari-öltözetet, egyszer pedig láttam frakkban és nyakkendőben is. (Alicia csillogó flitterekkel telehintett nagyestélyit viselt, ezért feltételeztem, meg akartak tréfálni bennünket a viseletükkel – de ez sem volt kisebb meglepetés, mivel eddig Cassatát nem olyannak ismertem, aki bárkivel is viccelődött volna.)

De ahogy Albert mondaná, nem borult fel a hőmérsékleti egyensúly. Julio Cassata elviselhetőbbé vált, én viszont sokkal nyugtalanabb, izgágább és... igen, kötekedőbb lettem.

Próbáltam titkolni. De csak az időmet vesztegettem; hogyan rejthetnék el bármit az én Hordozható Essie-m szeme elől? Aki végül kérdőre is vont emiatt.

– Beszélni akarsz róla? – érdeklődött ellentmondást nem tűrőn. Egy vidám mosollyal akartam elütni a kérdés élét, ami a végére dühös vállrándítássá fajult. – Nem velem, te dilis. Alberttel.

– Ó, kedvesem – tiltakoztam. – De hát miről?

– Én nem tudom, miről. De talán Albert megfejti. Tudod, hogy nincs vesztenivalód.

– Nincs bizony. Egyáltalán semmi – helyeseltem meglehetősen gúnyosan, talán még a szemöldökömet is felrántottam egy pillanatra; de a válaszként kapott pillantás teljesen elbátortalanított. Ezért nagy sietve hozzátettem: – Persze, beszélek vele. Albert!

És amikor Albert megjelent, egyszerűen csak ültem és bámultam.

Ő türelmesen nézett vissza rám, miközben pöfékelt a pipájából, és várta, hogy végre megszólaljak. Essie-nek végül elfogyott a türelme, és távozott – legalábbis azt akartam gondolni, hogy a türelme fogyott el, nem pedig dühös vagy unatkozik. Egy darabig ezután is csak ültünk, de egyre jobban éreztem, hogy valóban szeretnék beszélgetni egy kicsit Alberttel.

– Albert – szólaltam meg végül, és örültem, hogy találtam valami témát. – Mihez tudnád hasonlítani?

– Mit kellene összehasonlítanom mivel, Robin?

– Azt, ahol most vagy, és azt, ahol korábban voltál – magyaráztam. – Olyan, mintha... hogy úgy mondjam, felolvadnál? Tudod, amikor arra kérlek, hogy menj el egy kicsit. Amikor nem foglalkozol semmivel. Amikor visszavonulsz, és az adattár részévé válsz. Amikor megszűnsz létezni, nem vagy már többé te, csak egy eloszló bitfelhő a hatalmas elektronikus lavórban.

Albert nem nyögött fel. Mindössze a pillantásából derült ki, hogy legszívesebben ezt tenné. Amikor megszólalt, igyekezett nyugalmat sugározni.

– Már elmagyaráztam neked, hogy amikor az Albert Einstein-program inaktív, a bitjei a közös adattár részét képezik. Természetesen az Igaz Szerelem központi adattára sokkal kisebb, mint a földi adatháló, habár még így is óriásinak számít, és rengeteg feladatot el tud látni. Erről beszélsz?

– Pontosan, Albert. Milyen érzés?

Albert előhúzta a pipáját, annak jeleként, hogy elgondolkoztatta a kérdés.

– Nem tudom, képes leszek-e elmagyarázni, Robin.

– Miért ne lennél?

– Mert magát a kérdést is rosszul tetted fel. Előre feltételezted, hogy létezik egy „én”, aki „érez” valamit. Pedig amikor a részeim más feladatokhoz kapcsolódnak, egyáltalán nincs ilyen „én”. Éppen ezért most sincs.

– De látlak – ellenkeztem.

– Ó, Robin – sóhajtott fel Albert. – Ezt már olyan sokszor megbeszéltük, vagy nem? Egyszerűen figyelmen kívül hagyod, ami nem tetszik neked. A pszichoanalitikus programod helyében megkérdezném tőled...

– De nem vagy a helyében – mosolyogtam, de hamar összeszorítottam a számat. – Ezért ne kérdezz semmit. Vegyük át újból. Ezúttal megpróbállak követni. Tudod. Térjünk vissza oda, amikor azt mondtam: „De látlak.” Utána megint mesélhetsz nekem a Niagaráról.

Albert tekintetéből egyszerre lehetett kiolvasni elkeseredést és aggodalmat. Mindkét érzést ismertem. Nagyon is jól. Tudom, hogy sokszor elkeserítem Albertet, mint ahogy azt is, hogy sokat törődik velem.

– Jó, akkor megint végigjátsszuk ezt a játékot. Az „énemet” úgy fogod fel az érzékeiddel, akár egy vízfalat. Ha az ember megnézi magának a Niagara-vízesést, egy héttel később pedig visszamegy, és megint megnézi, azt fogja hinni, hogy ugyanazt látja. Pedig valójában a vízesés egyetlen atomja sem egyezik meg az egy héttel azelőttivel. Csak maga a vízesés létezik, mert az áramlástan, a felületi feszültség és Newton törvényei szerint nem tehet mást. Így kelti azt a képzetet, hogy egyetlen egységről van szó. Én is csak azért létezem a számodra, mert a feleséged, S. Ya. Lavorovna-Broadhead így alkotta meg az „Albert Einstein”-program szabályait. A vízmolekulák még nem jelentik a Niagarát. Csak a Niagara alkotóelemei. A bitek és bájtok, melyek a programot alkotják, még nem vagyok én. Ezt érted? Mert ha nem így lenne, teljesen értelmetlen lenne megkérdezned, hogy érzem magam, amikor nem vagyok „én”, mivel többé nem lenne „én”, aki egyáltalán érezne valamit. Na mármost – hajolt előre megfontoltan. – Gondolom, most rajtad a sor, és elárulod, miért tetted fel nekem ezt a kérdést, Robin.

Átgondoltam a dolgot. Albert hangja, finom akcentusa megnyugtatóan hatott rám, és kellett hozzá egy perc, mire megtaláltam a választ.

Viszont amikor már emlékeztem rá, nem fejtettem megint el.

– Félek.

Albert elhúzta a száját, és végigmért.

– Félsz. Értem. Robin, el tudod mondani, hogy mi ijesztett meg?

– Nos, melyiket szeretnéd hallani az ötszáz...

– Nem, nem, Robin. A legijesztőbbet.

– Én is csak egy program vagyok – mindössze ennyit mondtam.

– Ó – felelt Albert. – Értem már. – Kiverte a pipáját. – Azt hiszem, felfogtam – pontosította saját magát. – Mivel te is letárolt személyiségként létezel, azt hiszed, hogy ami velem történik, az egyszer veled is meg fog történni.

– Vagy még annál is rosszabb.

– Ó, Robin – csóválta meg Albert a fejét. – Olyan sok minden aggaszt. Szerintem attól tartasz, hogy megfeledkeznek rólad, és kikapcsolnak. Erről lenne szó? És arról, hogy utána már sohasem leszel az, aki voltál? De Robin, ez egyszerűen nem történhet meg.

– Nem hiszek neked – feleltem.

Ez leállította, legalábbis egy pillanatra.

Lassan, szakértelemmel megtömte a pipáját, végigrántott egy gyufát a cipője talpán, és elgondolkodva pöfékelni kezdett, de mindeközben le nem vette volna rólam a szemét. Nem is válaszolt.

Majd megvonta a vállát.

Albert szinte sohasem hagyott magamra, amíg erre engedélyt nem adtam, most mégis úgy tűnt, ezt forgatja a fejében.

– Ne menj el! – kértem.

– Rendben, Robin – és kissé meglepettnek tűnt.

– Beszélj hozzám! Hosszú ez az út, és azt hiszem, egyre ingerlékenyebb leszek.

– Ó, valóban? – kérdezett vissza Albert, és felvonta a szemöldökét. – Tudod, Robin, nem szükséges végig a tudatodnál maradnod. Szeretnéd, ha lekapcsolnálak, és csak akkor adnám vissza az energiaellátást, amikor majd célhoz érünk?

– Nem!

– De Robin, nincs mi miatt aggódnod. Amikor készenléti üzemmódba váltasz, csupán annyit érzel, mintha nem telne az idő. Kérdezd meg a feleségedet.

– Nem! – ismételtem meg. És még csak beszélni sem akartam erről; a készenléti üzemmódot nagyon közel éreztem ahhoz, amit úgy neveztek: „halál”. – Nem, csak beszélgetni szeretnék egy kicsit. Úgy gondolom... komolyan úgy gondolom – jutott eszembe egy új ötlet –, most lenne időnk arra, hogy mesélj nekem a kilencdimenziós térről.

Néhány milliszekundumon belül Albert másodszor nézett rám úgy – nem csodálkozva, de hitetlenkedve.

– Azt akarod, hogy magyarázzam el neked a kilencdimenziós tér mibenlétét? – ismételte meg a kérdést.

– Naná, hogy azt, Albert. Alaposan végigmért a pipafüst mögül.

– Nos – szólalt meg végül –, látom, hogy már maga az ötlet is feldob. Talán örömödet leled benne, ha tréfát űzhetsz belőlem...

– Ki, én, Albert? – érdeklődtem vigyorogva.

– Ó, ne is törődj vele. Csak próbálom felmérni a szabályokat.

– A szabályok értelmében – mondtam – magyarázatot adsz a kérdésemre. Majd szólok, ha elfáradtam. Láss hozzá! „A kilencdimenziós tér...” Nyugodtan töltsd ki az üresen maradt helyet.

Albert elégedett, habár némileg szkeptikus pillantással jutalmazott.

– Gyakrabban kellene ilyen hosszú útra indulnunk – jegyezte meg. – Mellesleg nem úgy kell elkezdeni. Hanem így: Vegyük alapul a közönséges háromdimenziós teret, amelyben felnőttél, vagyis hús-vér korodban azt hitted, hogy felnősz. Micsoda, máris? – döbbent meg felemelt kezem láttán.

– Akkoriban azt hittem, hogy a tér négydimenziós. Hol marad az idő?

– Az a négydimenziós téridő, Robin. Megpróbálom leegyszerűsíteni a számodra, ezért kezdetnek vegyük a háromdimenziós teret. Megvilágítom egy példával. Tegyük fel, hogy fiatalkorodban, amikor a barátnőddel a PV-t néztétek, átölelted. Először is kinyújtottad a karod a heverő háta mögött, amely az első dimenzió, nevezzük szélességnek. Utána a megfelelő szögbe hajlítottad a könyöködet, így az alkarod a vállára tehetted. Ez a második dimenzió, a hosszúság. Ezt követően a mellére siklott a kezed. Ez a mélység. A harmadik dimenzió.

– Azám, mélység. Akkor már igencsak mélyen benne voltam a dolgok közepében.

Albert felsóhajtott, és figyelmen kívül hagyta a megjegyzésemet.

– Látom, felfogtad a példát. Ilyen egyszerűen be lehet mutatni a három térdimenziót. Létezik még egy, mint ahogy arra te is rámutattál. Az idő. Öt perce még nem ott volt a karod, most viszont már ott van, a jövőben pedig valahol máshol lesz. Tehát ha ebben az ismerős rendszerben valamiféle koordináta-rendszert akarsz definiálni, ezt a dimenziót is hozzá kell adnod a képhez. A háromdimenziós „hol” és a negyedik dimenziót leíró „mikor”. Ezek együtt alkotják a téridőt.

– Már várom, mikor mutatsz rá, hogy ez a rendszer, amelyet mindig is ismertem, csupán tévedés – közöltem türelmesen.

– Rá fogok mutatni, Robin, de mielőtt belevágok a nehezébe, meg kellett bizonyosodnom arról, hogy valóban érted a könnyebbik felét. És ez a nehezebb rész, amely most következik, magában foglalja a szuperszimmetriát.

– Nahát. Üvegesedni kezdett már a tekintetem?

Olyan komolyan figyelt, mintha valóban lenne arcom és szemem.

– Még nem – közölte elégedetten. – És igyekezni fogok, hogy ez a jövőben is így maradjon. Tudom, hogy a „szuperszimmetria” rettenetesen hangzik, de ez csak egy elnevezés, amelyet egy matematikai modellnek adtunk, amely megnyugtató pontossággal leírja a világegyetem főbb jellemzőit. Magában foglalja, vagy összefügg vele a „szupergravitáció”, a „húrelmélet” és az „archeokozmológia”. – Ismét végigmért. – Még mindig jól vagy? Rendben. Most kezdjük el boncolgatni a szavak jelentését. Amit sokkal könnyebb megérteni, mint kimondani magát az elnevezést. Remek ez a tudomány. Ha mindent összerakunk, leírják az anyag és az energia viselkedését. Minden megjelenési formájában. És még ennél többre is képesek. Nem egyszerűen csak magyaráznak. A szuperszimmetria és a többi szabály irányítja az anyag és az energia viselkedését. Ezekből a szabályokból következik a világegyetem logikus működése. Sőt, nem is működhetne másképp.

– De...

De már annyira belelendült, hogy egy legyintéssel elhallgattatott.

– Szavad ne feledd – kérte. – Amit eddig mondtam, azok az alapok. Ha az ógörögök értették volna a szuperszimmetriát és a hozzá kapcsolódó törvényeket, levezethették volna belőle Newton törvényeit, Planck és Heisenberg kvantummechanikai szabályait, még – kacsintott rám – a saját relativitáselméletemet is. Az általánost és a speciálist egyaránt. Nem lett volna szükség kísérletekre és megfigyelésre. Az eredményeknek igaznak kell lenniük, mivel következnek a szabályból, éppen úgy, ahogy Eukleidész is tudta, miszerint a geometriája igaz, mert követi az egyetemes szabályokat.

– De ez nem igaz! – kiáltottam fel meglepetten. – Vagy mégis? Úgy emlékszem, valamikor beszéltél nekem nem-euklideszi geometriáról...

Albert elhallgatott, és elgondolkodva pillantott felém.

– És ez a csapda – ismerte el. Majd megnézte a pipáját, észrevette, hogy kialudt, és beszéd közben elkezdte kiverni belőle a hamut. – Az euklideszi geometria nem hamis, egész egyszerűen csak egy sík, kétdimenziós felszínen igaz. A valóságban ilyet sehol sem lehet találni. Ez a helyzet a szuperszimmetriával is. A való világban nem igaz... Legalábbis abban a háromdimenziós térben nem, amelyet érzékelünk. A szuperszimmetria működéséhez kilenc dimenzió szükséges, de mi mindössze hármat tudunk megfigyelni. De akkor mi történt a többi hattal?

– A leghalványabb fogalmam sincs – élvezkedtem –, de ezt most sokkal jobban csinálod, mint máskor. Egyáltalán nem veszítettem el a fonalat.

– Rengeteg alkalmam volt gyakorolni – felelt szárazon Albert. – És jó hírt is tudok mondani. Matematikai módszerekkel bebizonyítható, miért éppen kilenc dimenzió szükséges...

– Ó, nem.

– Nem, hát persze hogy nem – értett egyet velem Albert. – A jó hír az, hogy a bizonyítást nem tudom megértetni veled.

– Hálás köszönet.

– Biztosra vettem, hogy ezt fogod mondani. – Újra meggyújtotta a pipáját. – És most a maradék hat dimenzióról... – Elgondolkodva pöfékelt egy darabig. – Ha kilenc térdimenziónak kell léteznie ahhoz, hogy a világegyetem úgy működjön, ahogy, akkor eddig miért csak hármat találtunk meg?

– Van ennek valami köze az entrópiához? – kockáztattam meg.

Albert döbbenten meredt rám.

– Az entrópiához? Az égvilágon semmi. Hogy is lehetne?

– Nos, akkor Mach elméletéhez? Vagy valami máshoz, amiről már beszélgettünk?

– Ne találgass, Robin! – dorgált meg Albert. – Azzal csak a saját dolgodat nehezíted meg. Mi történt a többi dimenzióval? Egyszerűen csak nyomuk veszett.

Albert boldogan bámult rám, miközben olyan elégedetten pöfékelt, mintha valami lényegbevágót magyarázott volna el.

Vártam, hogy folytassa. És bosszankodni kezdtem, amikor mégsem tette. Nyugtalankodni kezdtem.

– Albert, ismerlek jól, és tudom, mennyire szereted piszkos trükkökkel megakadályozni, hogy lankadjon a figyelmem. De mi a fenét akar jelenteni az, hogy „egyszerűen csak nyomuk veszett”?

Albert kuncogni kezdett. Láttam rajta, milyen jól szórakozik.

– Legalábbis az érzékszerveink elől. De ez nem jelenti azt, hogy nem is léteznének. Talán csak roppant kicsik. Olyan kicsire zsugorodtak, hogy képtelenek vagyunk észrevenni őket.

Dühösen pillantottam rá.

– Meg tudnád magyarázni, hogy képes egy dimenzió összezsugorodni?

Albert visszamosolygott rám.

– Szerencsére nem. Azért mondom, hogy „szerencsére”, mert ha képes lennék rá, akkor azt csak a matematika eszközeivel tehetném, és leállítanál, még mielőtt igazán belekezdhetnék. Ennek ellenére talán mégis megvilágíthatom, mi a helyzet ezekkel a dimenziókkal. Az „összezsugorodtak” ebben az esetben csupán annyit tesz, hogy többé már nem érzékelhetők. Hadd világítsam meg egy példával. Gondolj egy pontra... Mondjuk az orrod hegyére.

– Ugyan már, Albert! A háromdimenziós téren már túljutottunk!

– Az orrod hegyére – ismételte meg. – Viszonyítsd ezt egy másik ponthoz, mondjuk az ádámcsutkádhoz. Az orrod jó néhány milliméterrel feljebb, előrébb és távolabb van... Ezzel úgy is mondhatjuk, meghatároztad az x, y és z koordinátáit. Amikor kilencdimenziós térről beszélünk, ezekhez még hozzájön a p, d, q, r, w és a k érték, vagy betűzd őket, ahogy akarod. De – vett egy mély lélegzetet. – De normális körülmények között nem kell ezeket a koordinátákat is megadnod, mert elhanyagolhatóan kis távolságot jelentenek, ezért nincs jelentőségük. Erről van szó, Robin! Eddig érted?

– Csaknem teljesen biztos vagyok benne – feleltem boldogan.

– Remek – mondta Albert –, mert ez csaknem fedi is az igazságot. De a valóságban azért nem ennyire egyszerű. Ez a hiányzó hat dimenzió nem csupán apró, hanem görbült is. Mintha apró körök lennének. Spirálok. Nem vezetnek sehová. Csak körbejárnak.

Albert megállt, szívott egyet a pipáján, és helyeslően figyelt.

Majd rám kacsintott. Őszinte tekintetét látva megszólaltam.

– Albert, lenne egy kérdésem. Ez az egész, amit nekem most elmondtál, igaz?

Albert tétovázott. Majd megvonta a vállát.

– Igaz – jelentette ki nyomatékosan. – Ezt nagyon nehéz így kimondani. De még nem készültem fel arra, hogy beszéljek a valóságról, márpedig amikor azt kérdezed, hogy „igaz”, erre gondolsz. Ez csak egy modell, amely nagyon jól szemlélteti a valóságot. Amíg nem találunk jobbat, nyugodtan elfogadhatjuk „igaznak”. De szerencsétlen módon, ha emlékszel még – élénkült fel, mint mindig, amikor saját magát hozhatta fel példának –, mint ahogy azt a hús-vér eredetim mondta régen, a matematika többnyire akkor „igaz”, amikor a legkevésbé „valóságos” és vice versa. A magyarázatomból rengeteg részletet kihagytam. Még nem vizsgáltuk meg a húrelméletet vagy a Heisenberg-féle határozatlansági elvet vagy...

– Adj egy kis pihenőt! – könyörögtem.

– Boldogan, Robin. Annál is inkább, mert most láttam, hogy figyeltél, és igyekeztél mindent megérteni. És ezt nagyra értékelem. Most már reménykedhetsz benne, hogy megérted az Ellenséget, és ami még ennél is sokkal fontosabb, a világegyetem alapvető szerkezetét.

– Sokkal fontosabb – ismételtem utána.

Albert elmosolyodott.

– Tárgyilagosan nézve, Robin. A tudás valóban sokkal előrébb valóbb a cselekvésnél, és csöppet sem számít, hogy az ismereteink milyen természetűek.

Felálltam, és sétálgatni kezdtem. Úgy éreztem, már nagyon régóta beszélgetünk, én pedig pontosan ezt akartam.

– Albert? Mennyi ideig tartott a magyarázatod?

– Galaktikus időben mérve? Lássuk csak, igen, kicsit kevesebb mint négy percig – és látva az arckifejezésemet, sietve hozzátette: – De már csaknem megtettük az út harmadát, Robin! Még néhány hét, és megérkezünk a Figyelőkerékre.

– Néhány hét.

Albert aggódva mért végig.

– Még mindig megvan a kikapcsolás lehetősége... Nem, hát persze hogy nem – folytatta az arcomat fürkészve. Egy pillanatig bizonytalankodott, majd döntésre jutott. Teljesen eltérő hangnemben folytatta: – Robin? Amikor arról beszéltünk, milyen érzés „nekem”, amikor nem vagyok veled mint a programod, azt mondtad, nem hiszel nekem. Attól tartok, joggal. Nem voltam veled teljesen őszinte.

Még soha semmivel nem lepett meg annyira, mint ezzel a kijelentésével.

– Albert! – kiáltottam. – Csak nem hazudtál nekem? Hiszen arra képtelen lennél!

– Így igaz, Robin – ismerte el mentegetőzve. – Sohasem hazudtam neked. Viszont bizonyos igazságokat nem mondtam ki.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy érzel valamit, amikor kikapcsolsz?

– Nem. Egyszer már elmagyaráztam. Nincs „énem”, aki érezhetné.

– Akkor mi az, az isten szerelmére?

– Szereztem bizonyos tapasztalatokat... Amelyeket te sohasem fogsz, Robin. Amikor összeolvadok egy másik programmal, én leszek a program – kacsintott rám.

– De akkor ez azt jelenti, hogy nem maradsz önmagad.

– Ez igaz. Nem maradok ugyanaz, mint ami előtte voltam. De... talán... valami jobb lesz belőlem.

17.

AZ ÍTÉLŐSZÉK ELŐTT

És az idő csak múlt, múlt, az utazásnak pedig csak nem akart vége szakadni.

Már mindennel foglalkoztam, amivel csak lehetett.

Utána az egészet megismételtem. És még néhányszor. Ezt követően kezdtem komolyan gondolkodni Albert javaslatán, hogy a hátralévő időt készenléti módban töltsem el, de olyannyira elborzadtam, hogy kikértem Essie véleményét.

Essie felírt nekem egy gyógyszert.

– Bulit fogunk rendezni – adta tudtomra. És amikor Essie ilyesmit mond, az embernek nincs más dolga, mint hátradőlni és szórakozni.

Ez persze nem jelenti azt, hogy így is tettem. Jobban mondva, nem azonnal. Nem voltam bulizós hangulatban. Még nem jutottam túl a „halálom” sokkoló élményén. És az idegeimet sem erősítettem meg annyira, hogy felkészüljek az Ellenséggel – milliónyi Ellenséggel – való találkozásra, ráadásul olyan környezetben, amelyet ők nyugodtan nevezhetnek hazai pályának. A pokolba, hiszen semmit sem sikerült teljesen megemésztenem, ami az életemben történt, kezdve az idegösszeroppanástól, amely kölyökkoromban ért, amikor meghalt az anyám, Klara balesetén keresztül a fekete lyukban, egészen a jelen pillanatig. Az élet mindenki számára tragédiák, katasztrófák és mocskos szünetek sorozata. Csak azért élünk tovább, mert időről időre egy-egy rövid szakasz kárpótolja az embert, vagy legalábbis ebben reménykedünk, de, istenemre, még így is rengeteg szenvedés jut mindenkinek! És amikor valakinek az élete hosszabb, mit hosszabb, az én esetemben még gyorsabb is, a kellemetlen események száma egyenesen meghatványozódik.

– Mogorva vénember – nevetett Essie, és adott egy hatalmas, cuppanós csókot. – Fel a fejjel, ébresztő, érezd jól magad, bulizz, mert holnap lehet, hogy meghalunk, igaz? De az is előfordulhat, hogy mégsem. Igaz?

Az én Essie-m egy élő csudacsaj. Egész lényében az. Az élő, eredeti, akiről a hordozhatót mintázták, akivel megosztom az életem. És most ne kezdjünk vitatkozni azon, mit is jelent az, hogy „élő”.

Ezért összeszedtem magam, próbáltam mosolyogni, és legnagyobb meglepetésemre sikerült is. Utána körülnéztem.

Bármit mondott is Essie Albertnek a luxuskörnyezetről, amellyel körülvett bennünket, az biztos, hogy az övét nem korlátozta semmi. Amióta letároltak minket, megváltozott az átlagos partikról alkotott véleménye. Régebben olyan gazdagok voltunk, hogy csaknem mindent megtehettünk, ami az eszünkbe jutott. Most még ennél is előnyösebb a helyzetünk. Nincs semmi, amit meg ne tehetnénk. És még csak repülőgép vagy űrhajó sem kell hozzá, hogy eljussunk a célunkhoz. És a meghívott vendégek érkezésére sem kellett várnunk. Amit megkívánunk, azonnal megkapjuk, és még a másnaposság vagy az elhízás veszélye miatt sem kell aggódnunk.

Essie kezdetnek a teremről gondoskodott.

Nem volt benne semmi különös. Ha hús-vér korunkban hasonlót szerettünk volna, minden gond nélkül megszerezzük. Talán még egymillió dollárba sem került volna, vagy valahol akörül járhatott az ára. Sem Essie-nek, sem nekem nem volt hegyi kunyhóm, de időnként ellátogattunk ilyen helyekre. Tetszett a magas terem egyik végében álló kandalló, a szemközti falra akasztott medve-és jávorszarvas-trófeák, az apró kockákra osztott ablakok, melyeken át látni lehetett a napsütésben szikrázó, havas csúcsokat, valamint a kényelmes fotelek, heverők, a friss virágokkal díszített asztalok és... és, döbbentem rá, rengeteg olyasmi, amit egyikünk sem látott soha hegyi kunyhóban. Az egyik ablak melletti asztalon szökőkút állt, melyből pezsgő csobogott elő. (Csak abból lehetett látni, hogy nem „igazi”, hogy a buborékok áradata egy pillanatra sem lankadt.) A pezsgőszökőkút mellett hosszú büféasztal állt, fehér egyenruhás pincérekkel, akik csak arra vártak, hogy telerakják a tányérjainkat. Az asztalon szeletelt pulykát és sonkát láttam, meg ananászt, melynek kivájták a belsejét, hogy aztán megtöltsék kivivel és cseresznyével. Alaposan megszemléltem mindent, majd Essie-re emeltem a tekintetemet.

– Füstölt osztriga? – kockáztattam meg.

– Istenem, Robin – kiáltott fel méltatlankodva. – Természetesen van füstölt osztriga. Nem beszélve a kaviárról Albertnek és nekem, a sült bordáról a jó öreg Juliónak és a kínai falatkákról a barátnőjének, valamint egy egész vödörnyi vacak, amelyet annyira szeretsz. Mi is az, ja, tonhalsaláta! – Tapsolt. A terem végében felállított színpadon a zenekar vezetője felé bólintott, majd játszani kezdtek valami kedves, nosztalgiával teli zenét, amelyért a nagyszüleink megőrültek. – Eszünk előbb, vagy táncolunk?

Próbáltam visszadobni a labdát.

– Te mit gondolsz? – kérdeztem a lehető legszexisebb hangomon, mint egy mozisztár, miközben mélyen a szemébe néztem, és egyik kezemmel erősen megragadtam a csupasz vállát, mert természetesen mélyen kivágott estélyi ruhát viselt.

– Szerintem együnk, kedves Robin – sóhajtott. – De ne feledd, hamarosan táncolni fogunk, és nem is keveset.

És hamarosan kiderült, milyen jól döntött. Mindig is szerettem a tonhalsalátát, a pincér pedig vastagon rátornyozta egy szelet rozskenyérre, majd leborította egy másikkal, pont úgy, ahogy én szerettem. A pezsgőt tökéletesen behűtötték, és a buborékok (a nem létező buborékok, melyek mégiscsak jelen voltak az italban) kellemesen csiklandozták a szintén nem létező orromat. Miközben falatoztunk, Albert udvariasan leintette a zenekart, majd felállt a színpadra, elővett egy hegedűt, és kíséret nélkül belekezdett egy Bach-darabba, utána Kreislert játszott, majd végül, amikor a zenekar is kezdett bekapcsolódni, egy Beethoven-vonósnégyessel fejezte be a műsort.

Tudják, ennek a kis kamarazenekarnak egyetlen tagja sem volt „valóságos” – mármint úgy értem, éppen úgy nem léteztek, mint ahogy mi sem. Meglehetősen korlátolt képességű programok voltak, melyeket Albert ásott elő valahonnan, ennek ellenére remekül végezték a dolgukat. A finom étel és a remek pezsgő sem volt igazi. De éppen olyan jólesett, mintha az lett volna. A hagyma a tonhalsalátában kellemesen emlékeztetett a múltra, és a szimulált pezsgő alkoholtartalma pontosan ugyanúgy hatott virtuális idegrendszeremre, mint az, amit annak idején ittam – ezzel azt akarom mondani, hogy a zene, a tánc és a vacsora megtették a magukét, egyre kanosabb lettem. Amikor Essie-vel a parketten keringtünk (a szimulált nap éppen akkor „bukott” a horizont mögé, és a „csúcsok” fölött fényesen felragyogtak a „csillagok”), és a vállamra hajtotta a fejét, miközben ujjaimmal a kedves, sima hátát simogattam, éreztem, hogy ő is hasonlóképpen érez.

Miközben levezettem a táncparkettről, és arrafelé indultam, ahol tudtam, hogy egy hálószoba vár ránk, Albert felpillantott, és kedvesen búcsút intett nekünk. A kandalló mellett beszélgetett Cassata tábornokkal, és hallottam, amint épp a következőket mondja:

– Ez a kis rögtönzött előadás az én ötletem volt, tábornok. Tudja, megpróbáltam felvidítani Robint. Remélem, nem sértettem meg vele.

Cassata tábornok zavarba jött. Göndör pofaszakálla mellett megvakarta csokoládészínű arcát, és csak ezt követően válaszolt.

– Fogalmam sincs, miről beszél, Albert. Miért kellett volna megsértődnöm?

Nincs valóságos testem, nem eszem igazi ételeket, még csak valóságos székem sincs, amelyre leülhetnék. Sőt, még a szeretkezéshez sincs szükségem mindarra, amire egy hús-vér embernek. Amit tettünk, főleg azért tettük, mert kellemesen akartuk tölteni az időnket. Hogy csupán szimuláció? Igen, ez tökéletesen igaz. De éppen úgy élveztük, mintha valóságos lett volna. Álszívem hevesebben vert, lihegni kezdtem, miközben szorosan átöleltem és magamhoz húztam a szerelmemet, hogy elmerüljek nem létező illatában, és érezzem szimulált testének melegét.

– Annyira örülök – szólalt meg álmodozva a kedvesem –, hogy interaktívra írtam a programjainkat.

Lehelete a fülemet csiklandozta. Erre én is feléje fordultam, hogy viszonozzam.

– Legkedvesebb Essie-m – suttogtam. – Pokolian jó programot írtál.

– Nélküled nem sikerülhetett volna – felelt, miközben a selyempárnára hajtotta a fejét, és hatalmasat ásított. (Tudják, időnként még aludni is szoktunk. Pedig erre nem lenne szükségünk. Mint ahogy arra sem, hogy együnk vagy szeretkezzünk, de mindezek örömöt szereznek. Különösen azt élvezem nézni, ahogy elalvás előtt Essie a párnára hajtja a fejét, és néhány pillanatig nem aggasztják a világegyetem gondjai.)

Kissé én is álmos voltam, mivel mindez részét képezte egy szubrutinomnak. De tudtam, hogy ha akarom, könnyedén megszabadulhatok ettől az érzéstől. Mivel ugyanaz a rutin erre is lehetőséget adott.

Így is tettem. De csak egy pillanatra, mert éppen más dolgok jártak a fejemben.

– Felismerem az ágyat, drágám.

Essie kuncogott.

– Szép ágy – jegyezte meg. Nem tagadta, amit magam is nagyon jól tudtam, hogy pontosan ugyanolyan, mint az a régi, rotterdami, anizokinetikus ágy.

De nem egészen erről szerettem volna beszélgetni, ezért újra próbálkoztam.

– Drágám? Szerinted is csak két Ellenséggel találkoztam? Mármint úgy értem, Tahitin, abban a szobában.

Egy pillanatig csendben feküdt. Majd finoman kiszabadította az egyik karját, felkönyökölt, és lepillantott rám. Mielőtt válaszolt volna, némán figyelt egy darabig.

– Ezt nem tudhatjuk pontosan, igaz? Albert szerint az is előfordulhat, hogy egy kollektív intelligenciával találkoztunk; ebben az esetben Tahitin csupán az Ellenség egy kis darabkájával kerültél kapcsolatba, és teljesen lényegtelen a számuk.

– Huhú.

Essie felsóhajtott, és a hátára fordult. A bezárt ajtó mögül hallottuk a buli hangjait; a zenekar, talán Cassata tábornok kérésére, most régimódi rockot játszott. A feleségem felült. Meztelen volt, éppúgy, mint akkor, amikor először szeretkeztünk. Csettintett az ujjával, mire felgyulladtak a mennyezetbe süllyesztett rejtett fényforrások, és láthatóvá vált, hogy a szobában az ágyon kívül egyáltalán nincs semmiféle bútor.

– Még mindig ideges vagy, drága Robin – jegyezte meg semleges hangon.

Átgondoltam a dolgot.

– Azt hiszem – feleltem, de ez csak halványan fedte a valóságot.

– Akarsz beszélni róla?

– Boldog akarok lenni – válaszoltam, és hirtelen tökéletesen ébernek éreztem magam. – Miért olyan nehéz ez?

Essie fölém hajolt, és megcsókolta a homlokomat.

– Értem – mondta. És nem mondott mást.

– Nos, tulajdonképpen arra gondoltam – folytattam egy pillanat elmúltával –, hogy fogalmam sincs, mi fog történni.

– Ezt senki sem tudhatja, nem igaz?

– És talán az is bánt – folytattam kissé hangosabban és utálatosabban a kelleténél –, hogy miért nem voltam sohasem boldog.

Erre csend borult a szobára. A bitbirodalomban egy milliszekundum tizenketted része is jelentős hallgatásnak számít, ez pedig még ennél is sokkal hosszabb volt. Majd Essie felkelt, elővett egy köntöst az ágy mögül, és magára öltötte.

– Kedves Robin – ült az ágy szélére, és rám nézett. – Azt hiszem, ez a hosszú út nagyon megviseli az idegeidet. Túl sok időd jut az önsajnálatra.

– De nincs más választásunk, vagy mégis? És ez is része a problémámnak: sohasem volt választásom!

– Ó – bólintott Essie. – Elérkeztünk a lényeghez. Remek. Nyílj meg. Mondd el, mi a baj.

Nem válaszoltam. Mindössze elkeseredetten felhorkantam. Persze, a feleségem nem ezt érdemelte volna. Túlságosan szeretett, és törődött velem, semmi okom nem volt arra, hogy ilyen undorítóan viselkedjem.

De mit tehettem volna, ha egyszer undorítóan éreztem magam?

– Ki vele, a fenébe is! – reccsent rám.

– A pokolba! – kiáltottam vissza. Tudod, milyen ostoba kérdést tettél fel? Úgy értem, te vagy a legigazibb szerelmem, és csodállak, de... de... de... Jézusom, Essie, hogy kérdezhetsz ilyesmit? Hát számít ez? Odakint az egész világegyetem veszélybe került, én pedig megint meghaltam, méghozzá nem is olyan régen, és nagyon valószínű, hogy újra meg fogok, de ezúttal örökre, mert olyanokkal kell találkoznom, akikre még csak gondolni sem szeretek, és két feleségem van, és valójában nem is létezem, és ez az egész... Mármint olyan ez, amikor feltették a kérdést: „És hogy tetszett a darab, Mrs. Lincoln?”

– Ó, Robin – sóhajtott szomorúan Essie. – Még összeadni sem tudsz.

Ezzel a kijelentésével nagyon meglepett.

– Micsoda?

– Először is – kezdte élénken – nincs két feleséged, hacsak nem számítod mellém a hús-vér eredetimet, aki imádott szeretkezni veled.

– Úgy értettem...

– Nagyon is jól tudom, hogy értetted, Robin – vágott közbe Essie határozottan. – Azt akartad mondani, hogy egyszerre szeretsz engem és Gelle-Klara Moynlint, akit nem tudsz kiverni a gondolataid közül. Ezt egyszer már megbeszéltük. Nem jelent semmiféle problémát. Egyetlen feleséged van, aki számít, Robinette Broadhead, mégpedig én, Hordozható Essie, S. Ya. Lavorovna-Broadhead, aki mellesleg cseppet sem féltékeny Moynlinra.

– Az nem valós... – kezdtem, de Essie egyetlen intéssel belém fojtotta a szót.

– Másodszor – folytatta szigorúan – ha fordítva gondolkodom, nem, először vegyük...

– Essie! Nem értem!

– Nem – felelt a feleségem. – Mindig értesz, mint ahogy én is téged; ez az első pontból világosan következik. Figyelj rám! Rendben, a csillagközi világot valóban veszély fenyegeti. És ez hatalmas probléma. De minden erőnkkel azon vagyunk, hogy megoldjuk. Nahát. Már csak egy pont maradt, de nem emlékszem rá, hogy hányadik...

Kezdtem felvenni a ritmusát.

– Arra gondolsz, hogy tulajdonképpen nem is létezünk – segítettem ki.

– Pontosan. Örülök, hogy összeszedted magad, Robin. Tudod, hogy nem haltál meg; tekintsük ezt a kiindulópontnak. Mindössze nincs tested, és ez teljesen más. Nem vagy többé hús-vér ember, ennek ellenére nagyon is élsz. Hiszen épp most bizonyítottad, néhány perccel ezelőtt, hogy a fene egyen meg!

– Csodálatos volt – udvariaskodtam –, és tudom, hogy igazat beszélsz...

– Nem! Nem tudod!

– Nos, a fejemmel igenis tudom. Gondolkodom, tehát vagyok, igaz?

– Pontosan így van!

– Csak az a különbség – folytattam szerencsétlenül –, hogy ezt nem tudom elfogadni.

– Ó! – kiáltott fel Essie. – Ó! Értem már! „Elfogadni.” Erről lenne szó? Először Descartes, majd ez a fejfájdító beszélgetés. Ez csak pipafüst, Robin. Ezzel akarod elkendőzni a valódi problémáidat.

– De nem érted...

Nem tudtam befejezni, mert a feleségem a számra tette az egyik ujját.

Majd felállt, és az ajtóhoz lépett.

– Robin, te vagy számomra a legkedvesebb az egész világon. És becsületszavamra, értem, mire gondolsz. – Felemelt egy másik köntöst az ajtó mellett álló székről, és egyik kezéből a másikba rakosgatta. – Most már látom, nem velem kellene erről beszélgetned, hanem vele.

– Vele? Egészen pontosan kire gondolsz?

– A pszichoanalitikusodra, Robin. Mégpedig azonnal. Vedd fel! – hajította felém a köntöst. Miközben kábultan engedelmeskedtem, Essie kiment, de nyitva hagyta maga mögött az ajtót, és egy pillanat múlva belépett rajta egy nyájas, szomorú szemű, idősebb férfi.

– Hello, Robin. Rég nem láttuk egymást – mondta öreg dilidokiprogramom, Sigfrid von Ideg.

– Sigfrid – nyögtem. – Nem hívtalak.

Sigfrid bólintott, és mosolyogva körbejárt a szobában. Közben egymás után lekapcsolta a fényeket, míg végül a szerelmi fészek hasonlatossá vált régi rendelőjéhez.

– Nem akarom, hogy itt légy! – sipítottam. – Mellesleg ez a szoba pontosan úgy tetszett, ahogy volt.

Sigfrid leült egy székre az ágy mellett, és rám nézett. Úgy tűnt, mintha szinte semmi sem változott volna. A széles franciaágy eltűnt; helyét elfoglalta az a kényelmetlen heverő, amelyen oly sok szenvedéssel teli órát töltöttem. Ekkor Sigfrid nyugodtan megszólalt:

– Szemmel láthatóan szükséged van rá, hogy valaki megnyugtasson, Robbie, és szerintem én remekül megfelelek erre a feladatra. De ez nem fontos. Elmegyek, Rob, ha akarod, de sokkal hasznosabb lenne, ha elmesélnéd, mitől érzed magad annyira kényelmetlenül, ahelyett hogy a szoba berendezéséről beszélgetnénk.

Felnevettem.

Nem tehettem róla. Hangosan és hosszan – több mikroszekundumon át – röhögtem, hogy végül a hasam is belefájdult. Amikor végül sikerült abbahagynom, megtöröltem a szememet (természetesen a nevetésemnek nem volt hangja, és valójában a könnyeim sem léteztek, de ez nem számított), és csak ezután folytattam:

– Haláli fej vagy, Sigfrid. Semmit sem változtál.

Sigfrid elmosolyodott.

– Ellentétben veled. Sokat fejlődtél. Régebben egy gyenge, bizonytalan, kétségektől és bűntudattól gyötört ember voltál, aki megpróbálta ravaszul manipulálni az együttléteinket, mintha csak játszana. Hosszú utat tettél meg, Robin. Roppant elégedett vagyok.

– Na ne – vigyorogtam óvatosan.

– Másfelől viszont – folytatta – sok tekintetben a régi maradtál. Megint üres fecsegessél és játszadozással akarod kitölteni az együttlétünket? Vagy inkább elárulod, mi aggaszt?

– Még te beszélsz játékokról! Hiszen te most is játszol. Mindenre pontosan emlékszel, amit valaha is mondtam neked. Talán még a gondolataimat is ismered.

– Nem az számít, hogy mit tudok vagy mit nem – felelt Sigfrid komolyan. – Ezt te is tudod. Mint ahogy azt is, hogy nagyon fontosak azok a tények, amelyeket tudsz, de még magad előtt sem mered bevallani. Ezeket kell a felszínre hoznod. Kezdjük azzal, hogy elmeséled, miért nyugtalankodsz.

– Mert gyáva szar vagyok.

– Ezt magad sem gondolod komolyan, ugye? – nézett rám Sigfrid mosolyogva.

– Nos, mindenesetre nem vagyok hős.

– Ezt meg honnan veszed, Robin?

– Ne szórakozz velem! A hősök nem szoktak maguk elé meredve üldögélni! A hősöket nem aggasztja, hogy mikor éri utol őket a halál! A hősöket nem gyötri a bűntudat, az aggodalom és a fejfájás, vagy nincs igazam?

– Dehogynem. A hősök valójában nem ilyenek – helyeselt Sigfrid. – De egy fontos jellemvonásról megfeledkeztél. A hősök egyvalamit még nem csinálnak. Mégpedig nem léteznek. Vagy azt hiszed, azok az emberek, akiket „hősként” ismersz, bármiben is különböznek tőled?

– Nem tudom, mit higgyek. Azt hiszem, inkább csak remélem.

– De Robin – érvelt Sigfrid. – Eddig semmit sem csináltál rosszul, vagy tévednék? Olyasmit tettél, amit eddig még senki a világon, még egy hícsí sem. Beszéltél két Ellenséggel.

– És elbasztam – közöltem keserűen.

– Komolyan azt hiszed? – sóhajtott Sigfrid. – Robbie, gyakran nagyon ellentmondásosan szemléled saját magadat. De az életed során mindig igyekeztél a lehető legkevésbé hízelgő véleményt kialakítani magadról. Vajon miért? Emlékszel még, hogy számtalan találkozásunkon folyton azt bizonygattad, hogy gyáva vagy?

– De hiszen az is voltam! Istenem, Sigfrid, az örökkévalóságig húztam-halasztottam az időt az Átjárón, mielőtt feliratkoztam volna egy startra.

– Való igaz, ezt lehet gyávaságnak mondani. Így történt. Viszont más alkalmakkor elképesztően bátran viselkedtél. Amikor beugrottál egy hajóba, és elindultál a Hícsí Mennyország felé, nem sok esélyed volt, hogy élve meg is érkezel. Kockáztattad az életedet... és csaknem elveszítetted.

– Rengeteg pénz volt abban az útban. Az tett igazán gazdaggá.

– Már gazdagnak számítottál, Robin – rázta meg a fejét Sigfrid, majd komolyan folytatta. – Érdekes, hogy a nagyszerű tetteidet a pénzsóvárságnak tulajdonítod, míg ha valami látszólag rosszat teszel, azonnal elfogadod, hogy így van. Mikor fogsz így nyerni, Robin?

Nem feleltem. Nem találtam a megfelelő választ. Talán nem is akartam. Sigfrid felsóhajtott.

– Rendben. Térjünk vissza a kiindulási ponthoz. Meséld el, mi aggaszt!

– Hogy mi aggaszt? – kiáltottam fel. – Szerinted nem éppen elég dolog miatt kell aggódnom? Ha szerinted ennek az egész világegyetemre kiterjedő problémának nem kellene aggasztania minden épelméjű embert, akkor fel sem fogtad igazán a történéseket.

Sigfrid nyugalmat erőltetett magára.

– Igen, az Ellenség jelenléte valóban elég aggasztó, de...

– De ha ez még nem lenne elég, vedd figyelembe a helyzetemet! Két nőt is szeretek... Jobban mondva hármat – javítottam ki magam, felidézve Essie számításait.

Sigfrid elhúzta a száját.

– És ez már okot ad az aggodalomra, Robin? Mármint, úgy értem, gyakorlati szempontból? Például kell választanod közöttük, vagy ilyesmi? Szerintem nem. Ez a konfliktusforrás valójában nem is létezik.

Erre kitörtem.

– Nem, ebben rohadtul igazad van, valóban nem létezik, és tudod, miért? Mert én sem létezem! Csak valami nyomorult adatállomány vagyok a bitbirodalomban. Ami semmivel sem valóságosabb, mint te!

– Komolyan azt hiszed, hogy nem létezem? – érdeklődött jóindulatúan Sigfrid.

– Mérget veszek rá, hogy nem! Csak egy programozó elmeszüleménye vagy, nem több!

Sigfrid a körmét nézegette. Megint elkövetkezett az egyik hosszú, több mikroszekundumig tartó szünet, mielőtt folytatta volna.

– Áruld el, Robinette, szerinted mit jelent az, hogy „létezik”?

– Azt te is kurva jól tudod! Azt jelenti, hogy valódi!

– Értem. Az Ellenség valódi?

– Persze hogy valódi – feleltem émelyegve. – Ennél valódibb nem is lehetne. Nem pedig valaminek a másolata, ami egyszer valóságos volt.

– Ó. Rendben. Az inverz négyzetes törvény valóságos, Robbie?

– Szólíts Robinette-nek, hogy a fene egyen meg! – törtem ki, mire Sigfrid felvonta a szemöldökét, és bólintott. Összeszedtem a gondolataimat. – Igen, az inverz négyzetes törvény valóságos. Nem materiális értelemben, hanem azért, mert képes leírni valós eseményeket. Előre el lehet dönteni, hogy működni fog. És az eredménye is világos.

– Mint ahogy az általad elért eredmények is, Robin... Robinette – javította ki magát sietve Sigfrid.

– Az egyik káprázat felismeri a másikat! – vicsorogtam.

– Igaz – ismerte el. – Így is lehet mondani. De az eredményeidet mások is elismerik. Vajon Beaupre Heimat tábornok sem volt más, csak káprázat? A bankjaid káprázat szüleményei? Ott tartod a pénzedet. Az alkalmazottaid, a cégeid, ahonnan osztalékot kapsz... Ezek igazán valóságosak, vagy nem?

Sigfrid ismét hagyott időt, hogy elgondolkodjam a szavain. Mosolyogtam.

– Szerintem most te kezdtél játszadozni velem, Sigfrid. Vagy nem érted a lényeget. Tudod, az a te nagy bajod – közöltem leereszkedően –, hogy sohasem voltál valóságos, ezért nem érted a különbséget. Az igazi embereknek igazi problémákkal kell megküzdeniük. Fizikai problémákkal. Apróbbakkal és nagyobbakkal; éppen ebből látják, menynyire igaziak. De én nem látom! Amióta elveszítettem a testemet, sohasem kellett morogva erőlködnöm a vécén, mert elővett a székrekedés. Nem voltam másnapos, nem folyt az orrom, nem égtem le a napon, és nem kaptam el semmiféle betegséget.

– Tehát nem leszel beteg? – kérdezte Sigfrid elkeseredetten. – Ezért nyavalyogsz?

Döbbenten néztem rá.

– Sigfrid, régebben nem így beszéltél velem.

– De régebben nem is voltál olyan egészséges, mint most! Robinette, azon gondolkozom, hogy mekkora hasznunk lehet ebből a társalgásból. Talán nem velem kellene ezt megbeszélned.

– Nos – és már csaknem kezdtem magam jól érezni –, legalább hallottam, hogy azt mondod... – Jézusom, most meg mi van? – fejeztem be, mert nem Sigfrid von Ideggel beszéltem. – Most meg mire készülsz?

Albert Einstein a pipáját keresgélte, majd lehajolt, és megvakarta csupasz bokáját.

– Tudod, Robin, elképzelhető, hogy a problémád mégsem pszichológiai természetű. Talán mégis én vagyok az, aki segíthet rajtad.

Visszafeküdtem az ágyra, és lehunytam a szemem.

Régen, amikor minden szerdán délután négykor egymást kerülgettük Sigfriddel, néha eszembe jutott, hogy közös játékunkban, melyről úgy gondoltam, hogy játsszuk, én szereztem meg a pontot, de sohasem tudtam rávenni, hogy egyszerűen feladja. Ez most igazi győzelem volt, amelyet eddig még nem volt szerencsém megtapasztalni, és az igazat megvallva, sokkal rosszabbul éreztem magam tőle. Pokolian. Ha a problémám nem pszichológiai természetű, akkor valóságosnak kell lennie; „valóságosnak”, gondoltam, amelyet magamban azonnal „megoldhatatlanra” cseréltem.

Kinyitottam a szemem.

Albert nagyon elfoglaltnak tűnt. És már nem a megszokott rendelőt láttam magam körül, hanem Albert régi, princetoni dolgozószobáját, az asztalon egy üveg Skrippel, a háta mögött pedig a jól ismert táblát, teleírva számomra megfejthetetlen matematikai szimbólumokkal.

– Jó kis hely – jegyeztem meg keserűen –, feltéve, ha arra készülsz, hogy megint eljátszadozz velem.

– A játékok is valóságosak, Robin – felelt Albert megfontoltan. – Remélem, nem bánod, hogy félbeszakítottam a szeánszodat. Ha csak könnyekről és traumáról akarsz beszélni, akkor dr. von Ideg a legjobb program, de a metafizika már inkább az én asztalom.

– Metafizika!

– Hiszen éppen erről akarsz társalogni, Robin – lepődött meg Albert. – Nem is tudtad? A valóság természetéről. Az élet értelméről. Nem tartoznak az erősségeim közé, vagy legalábbis nem ezek miatt lettem híres, de ha nem bánod, azt hiszem, segíthetek rajtad.

– És ha bánom?

– Akkor meg akkor küldesz el, amikor csak akarsz – emlékeztetett jóindulatúan. – Legalább próbáljuk meg.

Leugrottam az ágyról – amely időközben kopott bőrkanapévá változott, amelynek egyik karfájából még a tömés is kilógott –, és körbejártam a dolgozószobát, majd megvontam a vállamat, ami annyit jelentett: miért is ne?

– Tudod – kezdte Albert –, éppen olyan valóságos vagy, mint amilyennek lenni akarsz.

Leemeltem az íróasztala előtt álló székről egy halom újságot, és leültem vele szemben.

– Ugye nem azt akarod ezzel mondani, hogy olyan remek utánzat lehetek, amilyen remek csak lenni akarok?

– Talán a Turing-tesztnél lyukadunk ki? Egy utánzat, amely még saját magát is képes becsapni, már valamiképpen valóságos, nem? Például elég könnyen elérheted, hogy székrekedésed legyen vagy megfázz. Dr. Lavorovnával szívesen kiegészítjük a programodat néhány enyhébb betegséggel, melyek azután véletlenszerűen kiütköznek rajtad... ma kijön az aranyered, holnap nő egy szemölcs az orrod mellé. De nem hiszem, hogy komolyan erre vágynál.

– De még akkor is csak illúzió maradna.

Albert egy pillanatig gondolkodott, majd beadta a derekát.

– Bizonyos értelemben. De emlékezz csak vissza a Turing-tesztre. Előre is bocsánatot kérek az indiszkrécióért, de amikor kettesben maradtok dr. Lavorovnával, nem szoktatok időnként szeretkezni?

– Nagyon is jól tudod, hogy szoktunk! Most is szeretkeztünk!

– És kevésbé élvezetes attól, hogy, mint ahogy azt te mondanád, csak illúziók vagytok?

– Rettenetesen élvezetes. Talán éppen ez vele a baj. Mert, a fenébe is, Essie nem eshet teherbe.

– Ó – jegyezte meg Albert, éppen úgy, mint ahogy Essie is tette volna. – Ó. Valóban ezt szeretnéd?

Egy pillanatig komolyan elgondolkodtam a kérdésen.

– Egészen pontosan nem tudom. De régebben igen, ezt gondoltam.

– De te is tudod, hogy ez nem teljesen lehetetlen, Robin. Nem túl nehéz beprogramozni. Dr. Lavorovna, ha akar, könnyedén írhat egy szubrutint, amelynek a segítségével átélheti a terhesség minden fizikai megnyilvánulását, még a szülést is. Egy igazi gyerekkel, és az „igazit” most abban az értelemben használtam, mint ahogy te is „igazi” vagy – tette hozzá sietve. – De ezzel a módszerrel megoldható, hogy gyereketek szülessen. Az öröklődő jellemvonásaid véletlenszerű kombinációja, plusz a személyiségjegyeid, éppen olyan utódot eredményeznek, mintha még élnél.

– Igen, és miközben felnő, mi egy cseppet sem öregszünk.

– Ó – bólintott elégedetten Albert. – Elérkeztünk az öregedés problémájához. Erre vágysz? Mert elárulhatom neked – folytatta komolyan –, hogy öregszel, Robin. Nem csupán azért, mert minden program öregszik, hanem azért is, mert öregedned kell. Előfordulhatnak átírási hibák. Megváltozol, talán az állapotod is leromlik. Ó, persze az adattáradat nagyfokú redundanciával tervezték, tehát ezek a hibák nem bukkannak elő máról holnapra, legalábbis nem nagy számban. De ha a rendelkezésedre álló idő végtelen... Igen. A tíz a huszadikon milliszekundum múlva létező Robin nem azonos azzal, aki most itt áll.

– Ó, ez csodálatos – kiáltottam fel. – Egyre csak öregszem, gyengülök és hülyülök, anélkül hogy a végén meghalnék.

– Meg akarsz halni?

– Én... nem is... tudom!

– Értem – gondolkodott el Albert. A tenyerembe temettem az arcom. Rég kerültem már ilyen közel a síráshoz. Egyszerre zuhant rám minden félelem, depresszió, aggodalom és kétség, amelyet addig éreztem. Ez a beszélgetés egyáltalán nem tett jót nekem!

– Értem – ismételte meg Albert Einstein hangja, amely hirtelen sokkal mélyebbé, súlyosabbá vált, és mielőtt felpillantottam volna, már tudtam, hogy kivel beszélek.

– Ó, Istenem – suttogtam.

– Igen, pontosan – mosolygott rám Isten.

Ha az ember még sohasem jelent meg a mennyei ítélőszék előtt, nem biztos, hogy pontosan tudja, mire is számítson.

Én nem tudtam. Csak ködös elképzelés élt bennem a ragyogásról, de most, hogy szembesültem vele, kiderült, hogy sokkal fényesebb, mint addig hittem. Nem is tudom... Megindító? Felemelő? Vagy félelmetes?

Félelmet ugyan nem ébresztett bennem, de a másik két jelző ráillett. A roppant trónt aranyból készítették. De nem csiricsáré, ócska aranyból. Ragyogó, meleg, csaknem átlátszó arany volt; nem vacak fém, hanem az aranyság valósággá vált belső lényege. A roppant trónszék a fejem fölé tornyosult, a gyöngyházcsillogású márványdrapériák kifaragásakor pedig mintha Pheidiasz és Praxitelész minden tudásukat egyesítették volna. Meleg elefántcsont széken ültem fehér vezeklőruhában, és amikor felfelé pillantottam, láttam a Mindenható mindent látó szemét.

Mint mondtam, egyáltalán nem találtam félelmetesnek. Felálltam, és nyújtózkodtam egyet.

– Szép illúzió – bókoltam. – Áruld el nekem, Isten, melyik isten vagy? Jehova? Allah? Thor? Melyik?

– A tiéd, Robin – hangzott a fenséges hang válasza.

Felmosolyogtam rá.

– De tudod, nekem egyáltalán nincs Istenem. Mindig is ateista voltam. A személyes Isten gondolata gyerekes, mint ahogy arra a barátom, aki minden bizonnyal a te barátod is, Albert Einstein rámutatott.

– Ez nem számít, Robin. Én még egy ateistának is elég jó isten vagyok. Tudod, ítéletet hozok. Minden tulajdonsággal rendelkezem, amely egy istenség sajátja. Én vagyok a Teremtő és a Megváltó. Aki nem csupán jóságos. Hanem az etalon, amelyhez a jóságot mérik.

– És most felettem is ítéletet hirdetsz?

– Nem erre valók az istenek?

Magam sem tudtam, miért, de egyre nőtt bennem a feszültség.

– Igen, de... Úgy értem, mit kellene most tennem? Valljam be a bűneimet, vizsgáljam meg az életem minden egyes pillanatát?

– Nem, Robin – felelt komolyan Isten. – Történetesen már megtetted az elmúlt száz-egynéhány évben. Nem szükséges megismételned.

– De mi van akkor, ha nem akarom, hogy ítélkezz fölöttem?

– Te is tudod, hogy nem számít, mit akarsz. Mindenképpen megteszem. Hallgasd hát! – Előrehajolt, és lenézett rám szomorú, fenséges, szerető szemével. – Úgy találtam, hogy Robinette Broadhead konok, könnyen megzavarható, hiú, tökéletlen és gyakran ostoba ember, akivel én nagyon meg vagyok elégedve. Nem is lehet másképp. Az Ellenséggel szemben lehet, hogy csúfos vereséget fog szenvedni, de tudom, hogy megteszi, ami tőle telik.

– És... – hebegtem – mi az, amit meg kell tennem?

– Meg fogod tenni, ami tőled telik. Miféle kérdéseid lehetnek még ezenfelül? Menj békével, Robin, és kísérjen áldásom az utadon! – És valóban áldásra emelte a kezét. Majd az arckifejezése hirtelen megváltozott. Istenre nem lehet azt mondani, hogy „bosszankodott”, de legalábbis kifejezte nemtetszését. – Most meg mi a baj?

– Még mindig elégedetlen vagyok – makacskodtam.

– Persze hogy elégedetlen vagy – mennydörögte Isten. – Én teremtettelek elégedetlennek. Máskülönben miért próbálnál jobbá válni?

– Jobbá, mint micsoda? – kérdeztem, pedig magam is féltem a választól.

– Jobbá, mint Én – kiáltott Isten.

18.

AZ ÚT VÉGE

Még a legmagányosabb folyó is eléri végül a tengert, és sokára... nagyon sokára... nagyon-nagyon sokára Albert is megjelent annak a szimulált cirkálónak a fedélzetén, ahol Essie-vel éppen társasjátékot játszottunk (de a körülöttünk látható sziklacsúcsok, vízesések és gleccserek, valamint az úszó jégtáblák olyan lenyűgöző látványt nyújtottak, hogy a legkönnyebb lépéseket is elhibáztuk), kivette a pipát a szájából, és így szólt:

– Egy percünk maradt még az érkezésig. Gondoltam, erről mindenképpen tudni szeretnétek.

Naná, hogy tudni szerettünk volna.

– Azonnal nézzük meg! – kiáltott fel Essie, és eltűnt. Én még maradtam egy kicsit, és végigmértem Albertet. A rézgombos, kék blézerét viselte, és hajóskapitányi sapkája alól rám mosolygott.

– Tudod, még mindig rengeteg kérdésem maradt – mondtam.

– Sajnos, nekem közel sincs annyi válaszom, Robin – felelt kedvesen. – Habár ez még jó is.

– Mi a jó?

– A sok kérdés. Mint ahogy azt te is tudod, egyes kérdésekre csak reméljük, hogy egyszer majd megtaláljuk a választ – bólintott helyeslően, és várt egy pillanatig, mintha csak azt akarná tudni, megint rátérek-e a metafizikára, majd hozzátette: – Nem kellene csatlakoznunk Mrs. Broadheadhez, a tábornokhoz, a szíve hölgyéhez és a többiekhez?

– Még rengeteg időnk van!

– Kétségtelenül, Robin. Valóban rengeteg az időnk – mosolygott; én pedig beleegyezően megvontam a vállam, mire az alaszkai fjord a semmibe enyészett. Visszakerültünk az Igaz Szerelem irányítótermébe. Albert hetyke tökfödője is eltűnt, kék blézerével egyetemben. Gondosan lesimított haja ismét ezerfelé állt, újra megszokott szvetterét és buggyos nadrágját viselte. De a vezérlőben rajtunk kívül egy teremtett lelket sem láttunk.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztem ellentmondást nem tűrőn, majd azonnal választ is adtam magamnak. – Nem tudtak várni? Az űrt figyelik a hajó berendezéseinek a segítségével? De egyelőre még semmit sem lehet látni.

Albert egyetértően pöfékelt a pipájából, miközben engem figyelt.

Tudta, hogy nem szeretek kinézni a hajó páncéljára épített szenzorokon. Általában bőven megelégszem a vezérlőpult fölé szerelt jó öreg képernyő nyújtotta látvánnyal. Amikor az ember belépett az Igaz Szerelem megfigyelőrendszerébe, és egyszerre nézett minden irányba, egyszerűen megszédült – különösen igaz volt ez azokra, akik olyan mereven ragaszkodtak a hús-vér szokásokhoz, mint én. Ezért nem túlságosan gyakran tettem ezt. Albert szerint ez egyike régi emberi gátlásaimnak. így igaz. Húsvér emberként nőttem fel, aki – hacsak nem kancsal – egyszerre csak egy irányba képes figyelni. Albert szerint túl kellene már lépnem ezen, de én egyszerűen nem akarok.

Ezúttal mégis megtettem, habár egyelőre még nem. Elvégre egy pillanat a bitbirodalomban meglehetősen hosszúra nyúlik... És valamit még meg akartam kérdezni.

Albert egyszer elmesélt egy történetet.

Az egyik barátjáról szólt, egy Bertrand Russell nevű matematikusról, aki egész életében ateista volt, akárcsak maga Albert.

Természetesen az én Albertem nem igazán az az Albert, így aztán nem is voltak szoros barátok, de Albert (az én Albertem) gyakran beszélt úgy, mintha azok lennének. Azt mondta, hogy egyszer egy vallási személy odalépett Russell mellé valami összejövetelen, és a következőket mondta: „Russell professzor, nem veszi észre, hogy kockára teszi halhatatlan lelkét? Mi van akkor, ha téved? Mihez fog kezdeni, ha csak a halála után jön rá, hogy mégis van Isten, és valóban ítéletet mond ön felett? És amikor a mennyei ítélőszék előtt áll, Isten lenéz magára, és megkérdi: – Bertrand Russell, miért nem hittél bennem? – Mit fog felelni neki?”

Albert szerint Russell egyáltalán nem jött zavarba. Csak annyit mondott: „Azt fogom felelni: Istenem, kézzelfoghatóbb bizonyítékot kellett volna adnod nekem.”

Ezért, amikor feltettem a kérdést Albertnek: – Szerinted nekem ez a bizonyíték elég? – Albert egyszerűen csak bólintott, mint aki világosan érti, mire célzok, majd előrehajolt, megvakarta a bokáját, és így felelt: – Gondoltam, hogy vissza fogsz térni a témára, Robin. Nem. Egyáltalán semmiféle bizonyítékot nem mutattam neked. Az egyedüli bizonyíték, így vagy úgy, de maga a világegyetem.

– Akkor mégsem te vagy Isten? – törtem ki merészen.

– Már vártam, mikor kérdezed meg – felelt gyászosan.

– Én pedig szeretném tudni, mikor válaszolsz.

– Azonnal, Robin – mondta Albert türelmesen. – Ha azt akarod tudni, hogy a megjelenítés, amellyel kapcsolatba kerültél, ugyanazokból az adattárakból lett-e felépítve, mint én, akkor a válaszom igen. Bizonyos értelemben. De a kérdés mélyebb értelmére már nehéz ilyen könnyen felelni. Mit jelent az, hogy Isten? Pontosabban: te mit tartasz Istennek, Robin?

– Nem, nem – mérgelődtem. – Most én kérdezek.

– Akkor meg kell próbálnom válaszolni neked, igaz? Nagyszerű – mutatott felém a pipaszárral. – A helyedben én az Istent csupán egyfajta összegzésének tekinteném mindannak, amit igazán nagyra tartasz, mint például az „igazságnak”, az „erkölcsnek” és a „szerelemnek”. És felteszem, minden értelmes lény, legyen az ember, hícsí vagy letárolt intelligencia, egyetértene abban, hogy Isten nem más, mint ezen tulajdonságok összessége. Megelégszel ezzel a válasszal?

– Csöppet sem!

Albert ismét elmosolyodott, és a képernyőre sandított, amely csak a megszokott kavargó szürkeséget mutatta, mint mindig, ha a hajó fénysebesség fölött járt.

– Igazság szerint nem is reméltem, Robin. Én sem elégszem meg vele, de a világegyetemnek nem tartozik a feladatai közé, hogy boldoggá tegyen bennünket.

Szóra nyitottam a számat, hogy feltegyem a következő kérdést, de eltartott egy pillanatig, mire megfogalmaztam, és ez idő alatt Albert máris megelőzött.

– Engedelmeddel, Robin, már csaknem visszatértünk a normál térbe, és biztosra veszem, hogy velem együtt te is szeretnél kinézni.

És ezúttal nem várt jóváhagyásra. Eltűnt, de előtte megajándékozott kedves, szomorú, részvétteli mosolyával, amelytől, mint mindig, most is teljesen ostobának éreztem magam.

Ennek ellenére természetesen most is igaza volt.

Ennek ellenére megmutattam neki, ki a főnök. Nem követtem azonnal. Talán nyolc vagy kilenc milliszekundumot is vártam, miközben – nos, azzal foglalkoztam, amit Essie csak „duzzogásnak” nevez, én viszont inkább úgy mondanám, eltöprengtem Albert szavain.

De nem maradt túl sok gondolkodnivalóm. Vagy, pontosabban fogalmazva, pokolian sok mindenen tudtam volna agyalni, de nem ismertem elegendő részletet ahhoz, hogy ez a tevékenység bármiféle eredménnyel kecsegtessen. Őrjítő, vén Albert! Ha már kitalálta, hogy Istent fog játszani – még ha elismerte is, hogy ez az Isten csak utánzat –, legalább próbálkozott volna valami különlegességgel. Úgy, ahogy azt a szokások megkövetelik! Mint amikor Jehova Mózeshez beszélt az égő csipkebokorból. Ő pontosan azt kapta, amire számított.

Én pedig úgy éreztem, nekem is jogom lett volna ilyesmire.

De mivel nyilvánvalóvá vált, hogy nem lesz benne részem, duzzogva követtem... Épp időben.

A homályos, szürke folt éppen akkor terült szét a képernyőn, amikor bekapcsolódtam a hajó szenzorjaiba, és csupán egy vagy legfeljebb két milliszekundum elteltével éles fénypontok foglalták el a helyét.

Miközben egyszerre figyeltünk minden irányba, éreztem, hogy Essie lopva megfogja a kezem. Kissé megszédültem a távlatoktól, de hamar összeszedtem magam.

Túl sok látnivaló tárult a szemem elé. Sokkal szebbek az alaszkai fjordoknál, sokkal megindítóbbak, mint bármi, amit addig megismertem.

Alaposan magunk mögött hagytuk a jó öreg galaxist – nem csupán a tükörtojás alakú korongját, közepén a gyöngyházfényben csillogó sárgájával, de a körülötte lebegő ritkás fényudvart is. „Alattunk” ritkás csillagok fénylettek, mint elszórt buborékok egy hatalmas, galaktikus pezsgőspohárban. Sötét bársonytakaró borult „fölénk”, melyre mintha egy roppant kéz kicsi, alig látható körmintákat festett volna. Nagyon közel világítottak a Figyelőkerék fényei, oldalt pedig a kugelblitz tucatnyi kénsárga gömbje árnyalta a képet.

Egyáltalán nem tűntek veszélyesnek. Inkább mintha odaszemeteltek volna a nappali padlójára, de mindjárt jön valaki, hogy feltakarítsa.

Azt kívántam, bárcsak tudnám, hogyan.

Essie diadalmasan felkiáltott.

– Nézd, drága Robin! A Kerék körül egy sincs a JAWS huligán hajóiból! Megelőztük őket!

És amikor a Kerék felé pillantottam, láttam, hogy igazat beszél. Az állomás magányosan forgott a tengelye körül, egyetlen hajó sem állt a dokkokban, és JAWS-cirkálók sem lebegtek körülötte. Ám ekkor Albert felsóhajtott.

– Attól tartok, ez nincs egészen így, Mrs. Broadhead.

– Mi a fenéről beszél? – kérdezte Cassata élesen. Nem láttam a tábornokot, egyikünk sem bajlódott a vizuális megjelenéssel, de világosan éreztem, mennyire dühbe gurult.

– Csak arról, hogy nem előztük meg őket, Cassata tábornok – magyarázta Albert. – Nem is tudtuk volna. Az Igaz Szerelem lenyűgöző hajó, de a sebessége még így sem éri el egy JAWS-hajó sebességét. Ha nincsenek itt, az nem azt jelenti, hogy nem érkeztek még meg; inkább azt, hogy itt jártak, de már távoztak.

– Hová? – vakkantottam.

Albert egy pillanatig csendben maradt. Majd szemünk előtt dagadni kezdett a látkép. Albert átállította a hajó szenzorait. Az „alattunk” árnyékba borult. A „fölöttünk” – amerre a kugelblitz is volt – sokkal közelebb került.

– Árulja el – folytatta Albert komolyan –, gondolkozott már azon, milyen látvány lehet, amikor előjön az Ellenség? És most nem ésszerű következtetésekre gondolok. Hanem azokra a szédítő fantáziákra, amilyennek az ember elképzeli azt a pillanatot.

– Albert!

Albert nem vett rólam tudomást.

– Szerintem – folytatta – valahol mindenkiben ott lapul a kép, miszerint hirtelen elképzelhetetlen csatahajók flottája ront ki a kugelblitzből. Melyeknek egyszerűen lehetetlen ellenállni. Csillogó sugárnyalábok, kitóduló rakéták...

– A francba veled, Albert! – sikoltottam.

– De Robin – mondta komolyan. – Nézd meg magad!

És ahogy nőtt a nagyítás mértéke... pontosan ezt tettük.

19.

AZ UTOLSÓ ŰRCSATA

Sokszor az ember nem hiszi, amit a saját szemével lát. Én sem hittem el. Maga volt az őrület.

De láttuk. A JAWS hajói fénysebességnél lassabban száguldottak a mustársárga, homályos kugelblitz és a belőle kiözönlő apró valamik felé. Amelyek egyáltalán nem bizonyultak homályosnak. Inkább fémesen csillogónak.

És igen-igen hasonlítottak űrhajókhoz.

Efelől már semmi kétségünk nem lehetett. Túl messze voltunk, hogy részleteiben megfigyeljük az apró járműveket, de az Igaz Szerelmet elsőrangú műszerekkel szerelték fel. Egyszerre figyeltünk a látható, az infravörös és a röntgentartományban és a fotonok minden frekvenciáján, és mellette „kiláttunk” még a magnetométereken és a gravitációdetektorokon is; és minden készülék vitathatatlanul megerősítette a rettenetes tényt:

A kugelblitz útnak indított egy armadát.

Sok mindenre számítottam, de erre egyáltalán nem. Mármint hogy tudna használni az Ellenség egy űrhajót? Nem tudtam felelni a kérdésre, ennek ellenére a hajók ott voltak. Méghozzá nem is kicsik! Felfegyverzett óriások! Látszólag többezernyi, melyek kúp alakba rendeződve rontottak rá a létszámban jóval alattuk maradó JAWS-cirkálók maroknyi csoportjára.

– Verjétek szét az átkozottakat! – rikoltott Julio Cassata tábornok, és tudják, én is vele ordítottam.

Nem tehetek róla. Dúlt a csata, én pedig elköteleztem magam a saját fajtám mellett. A háború kétségtelenül megkezdődött. Az űrben nem látszottak a sugárnyalábok, még a módosított hícsí ásógép sugarai sem, amely a JAWS flottájának fő fegyverzetét alkotta, de a robbanások tüze messzire világított, és ami még ennél is rosszabb, a JAWS kilőtte a második rakétahullámot is.

Az Ellenség hajóinak miriádja kegyetlen nyomást gyakorolt a flottára. Miközben rajtuk semmiféle sérülés nem látszott.

Már maga a látvány is, istenemre mondom, óriási volt. Még ha egyben rettentő is. Még ha nem is tudtam, pontosan mi is történik.

Ez volt az első űrcsata, amelyet láttam. Ami azt illeti, mindenkinek ez volt az első, mivel az utolsó háború, amikor is két felfegyverzett űrhajó összecsapott, már mintegy száz éve lezajlott. Akkor brazil űrcirkálók ütköztek meg a Kínai Köztársaság hajóival. Ez a véres, végül eldöntetlen harc vezetett a nemzetközi Átjáró Tröszt megalapításához. Tehát fogalmam sem volt arról, mi fog történni, de ami valójában történt, az sokkal kevesebb volt annál, mint amit vártam. Hajóknak kellett volna felrobbanniuk. Törmelékfelhőknek vagy roncsdaraboknak lebegni mindenfelé.

De semmi ilyen nem történt.

Az Ellenség kúp alakba rendeződött hajóhada megnyílt, és körülvette a harcoló JAWS-egységeket. Majd hatalmas gömbbe zárta őket, és... nos... elenyésztek. Egyszerűen eltűntek, otthagyva az űrben a JAWS cirkálóit.

Aztán a cirkálók is eltűntek.

Majd éppen alattunk a Figyelőkerék felvillant, és már nem látszott, eltűnt.

Körülöttünk teljesen elnéptelenedett az űr. Nem lehetett látni, csak a gyöngyházfényben ragyogó galaxisunkat, a távolban szentjánosbogárként izzó csillaghalmazokat és a kugelblitz füstös sárga pacáit.

Hirtelen annyira magányosnak éreztük magunkat, hogy vizuálisan is megjelentünk. Értetlenül pislogtunk egymásra.

– Azon gondolkodom, egyáltalán megtörténhet-e, amit most láttunk – szívogatta komolyan a pipáját Albert Einstein.

– A francba! – bömbölte Cassata tábornok. – Ha tudja, mi folyik itt, akkor árulja el nekünk is!

Albert vállat vont.

– Szerintem maga is látja – felelt –, mert azt hiszem, mindjárt mi következünk.

És így is történt. Összenéztünk, és hirtelen nem láttunk már semmit. Mármint úgy értem, a hajón kívül. Semmit, csupán a fénynél gyorsabb utazások során tapasztalható szürkeséget. Mintha egy repülőgép ablakain néztünk volna ki, amikor sűrű ködfelhőben halad.

Majd hirtelen minden megváltozott.

A köd eltűnt. A hajó szenzorjai ismét tiszta képet mutattak.

Hirtelen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül a szemünk elé tárult a jól ismert fekete űr és a csillagok... meg egy bolygó és a holdja, és igen, tudtam, mik ezek. Az a bolygó és az a hold volt az, melyet félmillió évig csak emberi vagy majdnem emberi szemek bámultak.

A Föld körül keringtünk, jó néhány más űreszközzel együtt, melyek között felismertem a JAWS cirkálóit, sőt magát a roppant méretű Figyelőkereket is.

Ez több volt annál, mint amennyit el tudtam viselni.

De azért tudtam, mit csináljak, mert amikor a világ túlságosan érthetetlenné vált körülöttem, mindig ugyanazt tettem. Mint ahogy most is.

– Albert! – kiáltottam. – De Albert továbbra is csak bámulta a Földet, a Holdat és a többi járművet az Igaz Szerelem mellett, miközben pöfékelt a pipájából, és egy szóval sem felelt.

20.

ÚJRA OTTHON

Úgy tűnt, nem Albert Einstein volt az egyetlen rendszer, amely látszólag nem működött. A JAWS hajóinak is megvolt a maguk baja. A fegyvereket vezérlő berendezések egyszerűen megsültek. Nem reagáltak semmire.

Minden más tökéletesen működött. A kommunikáció is – hallottuk, ahogy mindenki lázasan kérdezgeti a többieket, mi a fene történt. Minden épségben maradt, ami nem a pusztítást szolgálta. Világítottak a Kerék fényei, és a levegőcserélő is üzemelt. A robotok tovább készítették az ételeket, miközben feltakarítottak mindent, ami véletlenül kiömlött. A JAWS zászlóshajóján a kapitány ágya takarosan bevetette magát, a szemetesek pedig automatikusan kiürítették a tartalmukat.

Az Igaz Szerelem berendezései, amelyekre sohasem szereltek fegyvereket, olyan tökéletesen üzemeltek, akár az újak. Csak egy szavunkba került volna, hogy bárhová elrepítsen minket.

De hova menjünk?

Nem mentünk sehova. Alicia Lo magához ragadta a kormányt, és biztonságos orbitális pályára irányította a hajót, de már amúgy is ott volt. Nem érdekelt. Figyelmem száz százalékát lekötötte hűséges adat-visszakereső rendszerem, akit egyben a barátomnak is tudhattam. Reményvesztetten megszólaltam:

– Albert, kérlek.

Albert kivette a pipát a szájából, és szórakozottan felém pillantott.

– Robin – felelt. – Egy darabig még a türelmedet kell kérnem.

– De Albert! Könyörgök! Mi lesz most velünk?

De a pillantása továbbra is kifürkészhetetlen maradt – legalábbis nem tudtam kivenni belőle semmit.

– Kérlek! Veszélyben vagyunk? Idejön az Ellenség, hogy megöljön bennünket?

Albert megdöbbent.

– Hogy megöljön? Micsoda ötlet, Robin! Miután találkoztak veled, velem, Mrs. Broadheaddel, Miss Lóval és Cassata tábornokkal? Nem, erről egyáltalán nincs szó, kedves Robin, de most az elnézésedet kell kérnem. Nagyon sok a dolgom.

A továbbiakban egy szót sem lehetett kihúzni belőle.

Egy kis idő elteltével siklók indultak az indítóhurkokból, visszaszállították az adattárainkat a jó öreg Földre, ahol megpróbáltuk – ó, nagyon is hosszú ideig próbáltuk – kitalálni, mi is történt valójában.

21.

VÉGE

Nem tudtam, hogy kezdjem el ezt a történetet, és most a befejezéssel is gondjaim akadnak.

Mert, tudják, ez volt a vége. Nincs több dolgom, csak szép sorjában leírni a történteket.

Tudom, hogy a merev emberi fülnek ez nagyon furcsán hangzik, mint oly sok minden az elbeszélésemből. Erről nem tehetek. Ami különös, azt képtelenség a megszokott keretek között bemutatni, nekem pedig mindent úgy kellett elmondanom, ahogy valójában megesett. Az azután „történtek” nem igazán számítanak, mivel immár minden a múlt része.

Természetesen még a hozzám hasonló fejlett személyiségek is merevek valahol... Ráadásul kell egy kis idő, mire erre magunktól is rájövünk.

Essie-vel egyetértettünk abban, hogy mindkettőnknek szüksége van egy kis időre – hogy kipihenjük magunkat, hogy megpróbáljuk kitalálni, mi történt velünk, és legfőképpen azért, hogy összeszedjük alaposan szétszóródott gondolatainkat. Intézkedtünk, hogy adattárainkat helyezzék el a Tappan-tenger partján álló házban, ahol már hosszú évek óta nem jártunk személyesen. Ezt követően próbáltunk megnyugodni, és kitalálni, mi is történt velünk valójában.

Albert adattára is velünk tartott.

Maga Albert külön problémát jelentett. Többé már nem reagált rá, ha szólítottam. Ha az adattárban volt is, nem mutatkozott.

Essie nem ismerte el, hogy alulmaradt az egyik saját programjával szemben. Előbb bevetett minden rendelkezésére álló ellenőrző és hibakereső eszközt. Csak ezt követően adta fel.

– Nem találtam semmi hibát az Albert Einstein-programban – ismerte be –, kivéve azt, hogy nem működik – pillantott dühösen az adatlegyezőre, amely Albert Einsteint foglalta magában. – Egyszerűen hulla! – háborgott. – Ha a test elpusztul, az élet is távozik vele, tudod?

– Mit tehetnénk? – tettem fel a költői kérdést. Eddig egyszerűen nem szoktam hozzá, hogy a gépezeteim cserbenhagyjanak.

Essie vállat vont. Majd felajánlott egy vigaszdíjat.

– Írhatok neked egy új Albert-programot. – De én csak a fejemet ráztam. Nem új programot akartam. Hanem Albertet. – Akkor – folytatta gyakorlatiasan – dőljünk hátra, és foglalkozzunk a saját dolgunkkal. Mit szólnál hozzá, ha úsznánk egy nagyot, utána pedig ehetnénk egy remek hizlaló ebédet.

– Ki tud ilyenkor az evésre gondolni? Essie, segíts rajtam! Tudni akarom – panaszkodtam. – Tudni akarom, mire gondolt, amikor azt mondta, nincs miért aggódnunk... mi köze van ehhez neked, Cassatának és Alicia Lónak? Miféle közös tulajdonságotok lehet?

Essie elhúzta a száját. Majd hirtelen felderült.

– Mit szólnál hozzá, ha közvetlenül őket kérdeznéd meg?

– Miről?

– Saját magukról. Küldj nekik egy meghívót! És akkor együtt ebédelhetünk.

Azért nem ment ilyen gyorsan.

Először is egyikük sem tartózkodott a Földön (mármint ezt úgy kell érteni, hogy az adattáraik fizikailag nem voltak a bolygón). Még mindig orbitális pályán keringtek. Én pedig ezúttal nem elégedtem meg puszta árnyékokkal, mivel nem szerettem volna, ha a beszélgetésünket bosszantó, negyed másodperces szünetek késleltetik, ezért ide kellett szállíttatnom az adattáraikat, és ez sok időt vett igénybe. Sőt, még annál is többet, mert valamiért Cassata nem tudott azonnal indulni.

Közben azért én sem vesztegettem az időt.

Albert nélkül némileg nehezebb lett az életem. De nem igazán nehéz, mert végül is Albert sem tehetett volna semmit (úgy értem, azonkívül, hogy megadja a választ arra a rejtvényre, amit ő maga tett fel), amire magam nem lennék képes. Ezért személyesen jártam be a világot, hogy a tudomására hozzam, mi történt velünk.

Sokat dolgoztam, de nem igazán éreztem, hogy mindez segítene rajtam.

Az emberek először pánikba estek. A JAWS kiadott egy szűkszavú közleményt a médiának a hajóit ért károkról, majd követelőzni kezdett, hogy építsenek egy még nagyobb, még jobban felfegyverzett flottát. Biztosan úgy gondolták, hogy ha valami kudarcot vall, akkor azt a végtelenségig kell ismételgetni.

Mindez mégis megnyugtatóan normálisnak hangzott. Az emberek az első sokkot követően felfogták, hogy senki sem halt meg. Az Ellenség hajói nem jelentek meg San Francisco és Peking fölött, hogy salakká égessék a városokat. A bolygónkat sem vetették a Napba.

Szemmel láthatóan egyáltalán nem történt semmi, és lassan elült a pánik. Az emberek visszatértek megszokott hétköznapjaikhoz, mint a földművesek vulkánkitörés után. A hegy kitört, de nem sérült meg senki. Biztos ki fog törni megint – de Istennek hála, nem a közeli jövőben.

Az intézet felállított egy csomó új kutatócsoportot, melyek a Figyelőkeréknél történteket elemezték. Ezeknek a fele minden idejét azzal töltötte, hogy újra és újra elemezte az Ellenség és a JAWS hajói között lezajlott „csatát”. De nem sok elemeznivalójuk akadt. Csak annyit tudtunk, amennyit láttunk. A műszerek által rögzített adatok semmit sem cáfoltak, de új ismeretekkel sem szolgáltak. Az Ellenség hajói előjöttek, és semlegesítették a cirkálóinkat; majd higgadtan visszatettek minket a járókába, ahová tartozunk. Ennyi történt, nem több.

Az Ellenség kérdésén dolgozó kutatócsoportok vitatkoztak, de semmi újat nem tudtak hozzátenni a képhez. A legjobb tudósok egyetértettek abban, amit eddig is sejtettek: az Ellenség fajtája nem sokkal a Nagy Bumm után született meg. És élvezték a klímát. Amikor azonban az időjárás rosszabbra fordult – vagyis anyag hatolt be kényelmes, energia alkotta univerzumukba –, elhatározták, hogy mindent megváltoztatnak. Beindították a megfelelő folyamatokat, majd elvonultak a kugelblitzbe, hogy türelmesen kivárják, amíg jobb idők jönnek.

Ami a Figyelőkerék melletti rövidke összecsapást illeti – nos, ha az ember felébreszti a téli álmot alvó medvét, az hirtelen lehet, hogy agyoncsapja. De utána visszavonul a barlangjába; és ezúttal ennek a bizonyos medvének csöppet sem voltak élesek a karmai.

Persze, rengeteg találgatás látott napvilágot – istenem, az emberek mást sem tudtak, csak találgatni. Hiszen nem álltak tények a rendelkezésükre. Egyetlen valószínűnek ható elmélet sem, amely alapján kísérletekbe lehetett volna kezdeni, hogy kipróbálják őket, vagy kiderült volna, mi a következő, helyes lépés. Mindenki (mindenki, a JAWS emberein kívül) egyetértett abban, hogy a JAWS terve, miszerint épít egy, az eddiginél sokkal hatalmasabb flottát, talán ostobaság, de mivel senki sem tudott jobb javaslattal előállni, úgy látszott, valószínűleg mégis megtörténik.

És amikor Cassata és Alicia Lo érkezése már várható volt, beástam magam az adattárak közé, és belenyúltam („belenyúltam!”) Albertébe. – Kérlek, Albert, tegyél meg nekem egy szívességet. Nem árulnád el mégis, hogy mi folyik itt?

De Albert nem válaszolt.

De amikor a szalonba mentem, hogy üdvözöljem a vendégeinket, a kedvenc karosszékemen egy darab papír feküdt. Ez állt rajta:

Robin, igazán sajnálom, de nem szakíthatom félbe azt, ami jelenleg lefoglal. Úgyis megteszed, ami tőled telhető, vagy nem? Folytasd csak nyugodtan. Szeretettel, Albert

Julio Cassata újfent megvált az egyenruhájától – inget, rövidnadrágot és szandált viselt –, és minden jel szerint őszintén örült, hogy találkozunk. Amikor a hogyléte felől érdeklődtem, így felelt:

– Ó, most egyáltalán nem maga aggaszt, Broadhead – ebből azért kiderült, hogy nem változott meg teljesen. – Hanem az a gazember, aki mindenáron ki akar törölni. Hogy melyik gazemberről beszélek? Természetesen saját magamról... A hús-vér énemről. Nem szereti, ha körülveszik a másolatai. Már régen megtette volna, de nagyon leköti a flotta újjáépítésének a programja. Már a gondolatát is gyűlölte, hogy lejövök ide, mert attól tart, hogy az intézete nélkülözhetetlennek minősít vagy valami ilyesmi.

Felismerem a célzást, ha hallok egyet, ezért, némi fenntartással, a következőt feleltem:

– Rendben, az intézet megteszi. – Elvégre később akármikor meggondolhatja magát... de ami ezután következett, attól Cassata máris sokkal emberibbnek tűnt a szememben.

– Köszönöm – mondta.

– Menjünk ki a verandára! – javasolta Essie.

– Mit hozhatok inni? – érdeklődtem, és ettől az egész találkozó kezdett egy kisebb partira hasonlítani, nem pedig munkamegbeszélésre, amelyen megpróbáljuk kitalálni, hogy alapvetően mi a fene történt.

De ezek után máris komolyra fordítottam a szót.

– Albert Einstein szerint az Ellenség azért nem pusztított el bennünket, mert találkoztak magukkal, velem és vele. És nem az összes letárolt intelligenciát említette, csak hármójukat. – Ezt hallva Cassata és Lo meglepetten összenéztek, majd büszkén kihúzták magukat. – Van valami elképzelésük arról, miért? – tettem fel a kérdést, de csak kérdő tekinteteket kaptam válaszul.

– Már én is gondolkodtam rajta – kezdte Essie. – Arra kell rájönnünk, hogy mi a közös hármunkban. Induljunk ki abból, hogy letárolt intelligenciák vagyunk, de, mint ahogy arra Robin rámutatott, ki tudja, hány milliárd többi letárolt intelligencia egyáltalán nem volt érdekes. Ráadásul én egy még élő hús-vér ember másolata vagyok. Akárcsak Julio.

– Én viszont nem – tette hozzá Alicia Lo.

– Igen – sajnálkozott Essie. – Ezt mindnyájan tudjuk. Az első ponton ezek szerint túljutottunk. A hús-vér teste nyolc évvel ezelőtt halt meg hashártyagyulladásban, tehát ez sem a keresett közös vonás. Most következik a harmadik pont. Különleges képességeink mindannyiunkat kiemelnek az átlag közül; széles körű képzést kaptunk, tudunk űrhajót vezetni, navigálni és így tovább... De ezzel igen sok ember dicsekedhet. Mivel a nyilvánvaló tulajdonságainknak ezzel a végére értünk, mélyebbre kell ásnunk. Például a származásomat tekintve én orosz vagyok.

– Én latin-amerikai fekete – csóválta meg a fejét Cassata. – Alicia pedig kínai. Ez zsákutca. Ráadásul én férfi vagyok, maguk pedig nők.

– Julióval mindketten kézilabdáztunk egy ideig – próbálkozott Alicia Lo, de most Essie-n volt a fejcsóválás sora.

– Én Leningrádban nem játszottam ilyesmit. Különben sem hinném, hogy a sportban elért eredményeink érdekelnék az Ellenséget.

– Az a probléma, hogy fogalmunk sincs, mi érdekli őket.

– Mint olyan sokszor, most is igazad van, kedves Robin – sóhajtott Essie. – A pokolba. Várjunk csak. Tudják, hogy kevésbé unalmasan is csinálhatnánk?

– Én igazán nem sietek – vágta rá gyorsan Cassata, miközben arra gondolt, hová kerül majd akkor, amikor már nem lesz alapvetően szükséges.

– Nem azt mondtam, hogy gyorsabban, csak kevésbé unalmasan. Emberek, igyunk még egy kicsit, és utána esetleg szörfözhetnénk egyet. Addig lefuttatok néhány összehasonlító és analizáló programot mindhárom adattárra. Azok majd megtalálják az egyező szubrutinokat. Lehet, hogy megcsiklandozom egy kicsit – vigyorgott Essie, és eltűnt az irodájában.

Engem pedig otthagyott, hogy egyedül lássam el a házigazdái teendőket.

Könnyen boldogultam a kellemes feladattal. Italt töltöttem. Megmutattam, mivel tudnak szórakozni és kikapcsolódni a házban. Erre bőven akadt lehetőség – beleértve egy csendes, félreeső hálószobát is. Az igazat megvallva, reménykedtem benne, hogy azonnal ki akarják próbálni, de tévedtem. Megelégedtek annyival, hogy egymás mellett ülve beszélgettek. Nagyon jól éreztük magunkat a tornácon, háttérben a hegyekkel, miközben a tengert bámultuk, ezért nem is mentünk sehová.

Kiderült, hogy Essie megint kitűnő éleslátásról tett tanúbizonyságot. Árnyék Cassatát sokkal könnyebben elviseltem, mint a hús-vér eredetijét, és hirtelen azon vettem észre magam, hogy érdeklődve hallgatom az anekdotáit, és nevetek a viccein. Alicia Lo nagyon jó fej volt. Nem lehetett nem észrevenni, milyen csinos, természetes szépség. És arra is rá kellett döbbennem, mennyire jól informált. Mint az Átjáró utolsó feltáróinak egyike, sikerült megcsípnie négy zsíros tudományos különdíjat, és miután hús-vér emberként megszűnt létezni, keresztül-kasul bejárta a galaxist. Olyan helyeken is járt, amelyekről még csak nem is hallottam. Nem nagyon fogtam fel, mit eszik Cassatán, azt viszont tisztán értettem, a tábornok miért zúgott bele.

Aki lassan már féltékenykedni is kezdett. Amikor Alicia a társairól mesélt, akikkel együtt hajóztak el az Átjáróról, különösen odafigyelt a férfiakról szóló részekre.

– Fogadni merek, hogy remekül elszórakoztatok – közölte morcosan.

Alicia felnevetett.

– Csöppet sem!

Ezzel a kijelentésével nagyon meglepett.

– Melegek voltak? Vagy talán vakok?

– Fogalma sincs, hogy festettem akkor – köszönte meg a bókot illedelmesen, habár kissé tartózkodón. – Colos és esetlen voltam, mielőtt perforált a vakbelem. Emberbőrbe bújt hícsínek gúnyoltak. Nem olyannak születtem, mint amilyennek most lát, Mr. Broadhead. – Habár a szavait hozzám intézte, közben feszülten figyelte Cassata reakcióját.

Aki jól fogadta a dolgot.

– Remekül nézel ki. De hogyan fordulhat elő, hogy belehaltál egy egyszerű vakbélgyulladásba? Nem volt orvos a közelben?

– Teljes Orvosim volt, és mindent megtettek, hogy rendbe hozzanak. Még kozmetikai beavatkozásokat is végeztek rajtam. Kioperálták a gerincemből és a végtagjaimból a felesleges csontszövetet, és az arcomat is megváltoztatták... De nem akartam, Julio. Csak jól szerettem volna kinézni. Nem pedig csupán közel kerülni a szépséghez. De erre mindössze egy lehetőségem maradt. A letárolás. Ezért vállaltam.

Ebben a pillanatban egy alak emelkedett fel a tornác sarkában, a feleségem virágai között.

– Most már tudod az okát – mondta.

– Essie! – kiáltottam. – Gyere gyorsan! – Mert az alak nem volt más, mint Albert Einstein.

– Istenem, Albert! Hol voltál?

– Ó, Robin – felelt Albert udvariasan. – Már megint a metafizikánál lyukadunk ki?

– Nem szándékosan. – Összehúztam magam a fotelben, és igyekeztem figyelni. Albert semmit sem változott. Most sem gyújtotta meg a pipáját, a zokni harmonikába gyűrődött a bokája körül, kócos haja pedig mintha sohasem látott volna fésűt.

A stílusa is a régi maradt. Higgadtan maga elé húzott egy széket, leült velünk szemben, és hintázni kezdett.

– Robin, tudod, a metafizika keretei között erre a kérdésre is megtalálható a válasz. Nem voltam „sehol”. És most sem „én” vagyok itt.

– Nem hiszem, hogy értem – feleltem az igazságnak megfelelően. Valójában csak remélni mertem, hogy egyszer majd megértem.

Albert türelmesen folytatta.

– Találkoztam az Ellenséggel, Robin. Vagy, ha egészen pontosan akarok fogalmazni, ők találkoztak velem. Még pontosabban – fejezte be bocsánatkérően – az „én”, aki most hozzád beszél, nem a megszokott adat-visszakereső programod, Albert Einstein.

– Akkor mégis kicsoda? – kérdeztem ellentmondást nem tűrőn.

Válaszként csak egy mosolyt kaptam, és a mosolyból megtudtam, hogy nagyon is jól értettem.

22.

MÉG SINCS VÉGE

Amikor Wyomingban gyerekeskedtem, és még csak hároméves voltam, még hittem a Télapóban. Az anyám sohasem állította, hogy létezik, de azt sem, hogy nem.

Egész életem során még sohasem kerestem olyannyira választ egyetlen kérdésre sem, mint akkor arra. Főleg december második felében. Égtem a vágytól, hogy megismerjem az igazságot. Nem várhattam, amíg megnövök – legalább, ahogy mondani szokták, tinédzser lesz belőlem –, mert úgy hittem, abban a korban már teljesen más kérdések fognak foglalkoztatni.

Amikor kamaszként bekerültem a Tápanyagbánya egyik kórházába, az orvos azt mondta, hogy előbb-utóbb jobban leszek. Képes leszek megbirkózni a problémáimmal és a félelmeimmel. Elég magabiztosnak látszom, hogy munkát kapjak, és ne rúgjanak ki, és a zebrán is egyedül kelek majd át. Ezt már én is alig vártam.

Amikor halálra rémült feltáró voltam az Átjárón – amikor éppen túléltem egy küldetést a fekete lyukba –, amikor a kimerülésig zokogtam Sigfrid von Ideg heverőjén... Amikor ezek megestek velem, megígértem magamnak, hogy előbb vagy utóbb, de eljön az idő, amikor sokkal magabiztosabb és bölcsebb leszek. Harmincéves koromban azt reméltem, hogy talán majd ötvenévesen. Amikor elértem az ötvenet, biztosra vettem, hogy hatvanöt körül. És a hetvenedik születésnapomon magabiztosan állítottam, hogy legkésőbb a halálom óráján meglesz az eredménye a bennem lakozó aggodalomnak, bizonytalanságnak és kételkedésnek.

És amikor túlhaladtam azt a kort, amelyről azt hittem, hogy egyáltalán megélni is lehetetlen (pláne holtan), ráadásul a világon felhalmozott összes adat a rendelkezésemre állt... még ekkor sem tudtam kiűzni magamból a kételyeket.

Majd Albert visszatér az Ellenségtől, a tőlük kapott rengeteg tudással, és közli, hogy mindezt örömest megosztja velem; és még mindig azt akarom tudni, mennyit kell még nőnöm, hogy végre felnőttnek érezzem magam? És mennyit kell még tanulnom, mire elérem a bölcsességet?

Legalább tudom, mi a gond a befejezésekkel; az, hogy a végtelen sohasem ér véget. A hozzám hasonló embereknek nincs végük. Nem kell, hogy legyen.

A galaxis a mi óriási Szikkadt Sziklánk, és a buli az örökkévalóságig folytatódik. Időnként megváltozunk. Időnként mással foglalkozunk, talán nem is annyira időnként. Befejezzük a beszélgetéseinket, de minden vég egyben valami újnak a kezdete is, és ez sohasem ér véget. Éppen ezért nevezik „örökkévalóság”-nak.

Mesélhetnék néhány befejezésről (amely persze egyben megannyi kezdet). Például idézhetném Albert és Essie beszélgetését.

– Bocsánatot kérek, Mrs. Broadhead. Nem akartam idegesíteni, pedig biztosan bosszantónak találta, hogy egy program, amelyet maga írt, nem válaszol.

– Totál igazad van – méltatlankodott Essie.

– De tudja, én már nem csak a maga programja vagyok. Egy részem már máshoz tartozik.

– Máshoz?

– Amit az emberek Ellenségnek hívnak – magyarázta Albert. – A hícsík pedig Orgyilkosoknak. Persze, valójában egyáltalán nem orgyilkosok, vagy legalábbis...

– Ó? – szakította félbe Essie. – Erről a löttylakókat is meg tudnád győzni? Nem is említve a többi fajt, melyeket ezek az orgyilkosnak nem nevezhető békés valamik elsöpörtek?

– Mrs. Broadhead – udvariaskodott Albert. – Azt akartam mondani, hogy nem szándékosan tették. A löttylakók anyagi lények. És nekünk... nekünk, öö, ezeknek a másoknak nem kis meglepetésükre szolgált, és sokat kellett tanulniuk, mire megértették, hogy a kötött protonok és elektronok is képesek intelligenciát hordozni. Kérem, gondolja át. Tegyük fel, hogy a nagyapja rádöbbent volna, hogy a számítógépei olyasmiben mesterkednek, amivel keresztülhúzhatják a jövőbeli terveit. Mihez kezdett volna?

– Darabokra töri az összest – bólintott Essie. – Nagypapa borzasztóan indulatos ember volt.

– Biztosra veszem, hogy nem gondolta volna – mosolygott Albert –, hogy a gépi intelligenciának... Hogy is mondják? Lelke is lehet? Mindenesetre mi, gépi intelligenciák is így gondolkodtunk, és a maga szavaival élve „összetörtük” őket. Számukra ez nem jelentett túl nagy gondot; megfigyeléseik szerint a legtöbb anyagi lény kedveli a pusztítást, ezért egyszerűen egymásnak uszították őket.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy az Ellenség most már szeret minket? – szúrtam közbe.

– Ők nem ezt a kifejezést használják – udvariaskodott tovább Albert. – És attól tartok, hogy te, sőt még én is, hozzájuk hasonlítva elég fejletlennek számítunk. De amikor egy rutinfelderítés alkalmával rájöttek, hogy a Figyelőkeréken letárolt intelligenciák is tartózkodnak, nagyobb figyelmet szenteltek nekünk – mosolyodott el ismét. – Sikeresen levizsgáztál. Ezért nem akartak Orgyilkosként viselkedni veled, csak nem szerették volna, ha beleavatkozol a terveikbe. És – tette hozzá komolyan – szeretnélek megkérni, Robin, hogy gondoskodj róla: más se tegye.

– Úgy érted, abba a tervükbe, hogy a világegyetemet visszajuttatják a kiindulási állapotába?

– A tervükbe, hogy egy jobbat teremtsenek helyette – javított ki Albert.

– Ha – rázta meg a fejét Essie. – Úgy érted, számukra jobbat.

– Úgy értem, mindannyiunk számára – mosolygott továbbra is Albert. – Mert mire a tágulás megáll, és elkezdődik az összehúzódás, nagyon valószínű, hogy mi is hasonlatossá válunk hozzájuk. Tudod, ez a folyamat már csaknem befejeződött... Legalábbis számunkra. A letároltak számára. Kommunikálni is éppen ezért tudnak velünk.

– Szent szar – suttogta drága feleségem, Essie.

És elmesélhetem az Albert és Cassata tábornok között lezajlott beszélgetést is:

– Természetesen tudja – jegyezte meg Albert könnyedén –, hogy a másoknak nem árthat a fegyvereivel.

– Az Ellenségnek! De ki fogjuk találni a módját, Einsteinkém!

Albert szomorúan megszívta a pipáját, miközben a fejét csóválta.

– Tudja, miért van ez a próbálkozás eleve kudarcra ítélve, Cassata tábornok? Magának az a legfőbb célja, hogy valamiképp megsemmisítse a kugelblitzet, és a galaxis határán újra az őrhelyére állítsa a Figyelőkereket. Árulja el, Cassata tábornok: miért hiszi, hogy a mi galaxisunk bármiben is különleges?

– Mert mi élünk benne! – vakkantotta Cassata.

– Igen – bólintott rá Albert. – Számunkra valóban különleges. De az Ellenségnek mitől lenne az? Mire alapozza ezt a feltevését?

– Ó, Jézusom, Albert – kezdte Cassata. – Ha valóban oda akar kilyukadni, amire gondolok...

– Pontosan oda, Cassata tábornok. A másokat nem érdekli egyetlen egyszerű galaxis. Ők az egész világegyetemet akarják újrateremteni! Benne több milliárd galaxissal.

– Igen, persze – felelt lemondóan Cassata. – De onnan tudjuk, hogy egyáltalán léteznek, mert beleszóltak ennek a galaxisnak a fejlődésébe.

– Ezért lehetünk biztosak benne – komorodott el Albert –, hogy most nincsenek itt. Ugye nem hiszi, hogy csak a mi galaxisunkban alakulhat ki intelligens élet? Bármelyikben kialakulhat! Talán még az intergalaktikus tér gázködeiben is! Ha a mások elég okosak, és megakadályozzák, hogy a szerves intelligenciák beavatkozzanak a terveikbe, akkor biztosra veheti, hogy alaposan bebiztosították magukat.

– Tehát még ha sikerülne is elsöpörnünk a kugelblitzet...

– Nem sikerülne. De ha mégis – folytatta Albert –, akkor az olyan lenne, mintha azt hinné, hogy elég egyetlen cecelegyet agyoncsapnia ahhoz, hogy az álomkór eltűnjön a világból – pöfékelt egy darabig csendesen, miközben Cassatát figyelte, majd elmosolyodott. – Ezek voltak a rossz hírek. De akad jó is. Mégpedig az, hogy munkanélküli lett.

– Munkanélküli...

– Igen, munkanélküli – bólintott Albert. – Természetesen a továbbiakban nincs szükség a JAWS-ra. Ebből következik, hogy a jövőben parancsokat sem adhat ki. Vagyis nem kell visszatérnie, hogy aztán elpusztítsák. Oda megy, ahová csak akar. Akár itt is maradhat.

Cassata szeme tágra nyílt a döbbenettől.

– Hűha! – pillantott Alicia Lo felé.

És elmesélhetem az Albert és Alicia Lo között lezajlott beszélgetést:

– Ne haragudjon, amiért titkolóztam – kezdte Albert –, de miközben a Figyelőkerék felé repültünk, és mások magát tanulmányozták...

– Dr. Einstein! Nem is tudtam, hogy velünk volt az Ellen... hogy mások is velünk voltak az úton!

Albert mosolygott.

– Mint ahogy én sem, habár éltem a gyanúperrel. Ott voltak. És most is itt vannak, a programomban; mindenhová eljutnak, ahová csak akarnak, Ms. Lo, és felteszem, itt is lesznek a közeljövőben, mert nagyon érdekeljük őket. Maga jobban, mint bárki közülünk.

– Én? Miért pont én?

– Mert maga önként tároltatta le magát – magyarázta Albert. – Nekem nem volt választásom; számítógépprogramnak írtak, sohasem voltam más. Robinette meghalt. Számára csak a letárolás maradt. Cassata tábornok és Mrs. Broadhead élő emberek árnyékai... De maga önként választotta a letárolt létformát! Szándékosan hagyta maga mögött a fizikai létet.

– Mert a testem ronda és beteges volt, na meg...

– Mert megértette, hogy a letárolt életforma jobb – bólintott Albert. – És a mások ezt bátorítónak találták, mivel valóban jobb, és nagyon remélik, hogy amikor eljön az ideje, az emberek és a hícsík is mind követni fogják a példáját.

Alicia Lo Julio Cassatára nézett. És ugyanazt mondta, mint a tábornok.

– Hűha!

És azt is elmondhatom, velem miről beszélgetett Albert... Vagy legalábbis a végét. Ez a befejezés is egyben valami újnak is a kezdete volt, mivel Albert adott nekem valamit.

– Nagyon sajnálom, hogy nem jöhettem, amikor hívtál, Robin, de miközben tanulok, ez sajnos lehetetlen.

– Felteszem, hosszú ideig tartott, mire mindent megtanultál, amit ők is tudnak – feleltem megbocsátón.

– Mindent! Ó, Robin, szinte semmit sem tanultam. Egyáltalán van valami elképzelésed, hogy mennyi idős a mások faja? És mennyi mindent tudnak már? Nincs – rázta meg a fejét. – Még a történelmüket sem tudtam teljes egészében végignézni, mint ahogy nem tudom, miként akarják visszajuttatni a világegyetemet a kezdeti állapotba. Valójában semmi praktikusat nem tanultam.

– A pokolba – mérgelődtem. – És miért nem?

– Mert nem kérdeztem – felelt Albert egyszerűen.

Átgondoltam a hallottakat.

– Nos, felteszem, amikor eljön az ideje, mindenfélét el fognak nekünk mondani...

– Ezt igencsak kétlem – így Albert. – Miért tennék? Te talán próbálnál megtanítani egy macskát az űrben navigálni? Talán majd egyszer, amikor már mindenki elért az evolúció következő termének a kapujába...

– Úgy érted, olyanok leszünk, mint te?

– Mint mi, Robin – javított ki kedvesen. – Amikor minden ember és hícsí úgy dönt, jobban akar élni, ráadásul örökké, hasonlóan hozzánk, talán majd akkor nyílik rá némi esély, hogy elbeszélgessenek velünk egy kicsit... De szerintem az elkövetkező néhány millió évben egyszerűen békén hagynak bennünket... Feltéve, ha mi is békén hagyjuk őket.

Megborzongtam.

– Ezt a kívánságukat – jelentettem ki – boldogan teljesítjük.

– Örülök.

Volt valami a hangjában, ami miatt megfordultam és ránéztem. Már nem Albert hangját hallottam. Hanem egy másik hangot, amelyet már egyszer korábban hallottam. Már nem Albert beszélt hozzám. Hanem Valaki egészen más.

– Végül is – tette hozzá – a többiek is az Én gyermekeim.

Talán sohasem érem el az érett bölcsességnek azt a szintjét, hogy minden kérdésre megértem a választ, és ez továbbra is aggaszt.

De elképzelhető, hogy az is elég, ha nem hagyom abba a kérdezősködést.

TARTALOM

RENDKÍVÜLI GYAKORLAT

1. A SZIKKADT SZIKLÁN

2. A KERÉKEN

3. MOST ALBERTEN A SOR

4. KLIKKEK A PARTIN

5. PÁLYAFUTÁSÁNAK CSÚCSÁN

6. SZERELMEK

7. A MAGBAN

8. OTT FÖNN, A CENTRAL PARKBAN

9. MOOREÁN

10. AZ IDŐ MÉLYÉN

11. HEIMAT

12. JAWS

13. GYERMEKEK RABSÁGBAN

14. POTYAUTASOK

15. MINT A MÉRGEZETT EGEREK

16. A HOSSZÚ ÚT

17. AZ ÍTÉLŐSZÉK ELŐTT

18. AZ ÚT VÉGE

19. AZ UTOLSÓ ŰRCSATA

20. ÚJRA OTTHON

21. VÉGE

22. MÉG SINCS VÉGE

Table of Contents

RENDKÍVÜLI GYAKORLAT

1. A SZIKKADT SZIKLÁN

2. A KERÉKEN

3. MOST ALBERTEN A SOR

4. KLIKKEK A PARTIN

5. PÁLYAFUTÁSÁNAK CSÚCSÁN

6. SZERELMEK

7. A MAGBAN

8. OTT FÖNN, A CENTRAL PARKBAN

9. MOOREÁN

10. AZ IDŐ MÉLYÉN

11. HEIMAT

12. JAWS

13. GYERMEKEK RABSÁGBAN

14. POTYAUTASOK

15. MINT A MÉRGEZETT EGEREK

16. A HOSSZÚ ÚT

17. AZ ÍTÉLŐSZÉK ELŐTT

18. AZ ÚT VÉGE

19. AZ UTOLSÓ ŰRCSATA

20. ÚJRA OTTHON

21. VÉGE

22. MÉG SINCS VÉGE