Frederik Pohl

A HÍCSÍK NYOMÁBAN

Utazás az ÁTJÁRÓ körül

Frederik Pohl: The Gateway Trip

Fordította: Kelemen László

Borító: Burger István

ELSŐ RÉSZ

A Látogatás

Egyszer, úgy jó félmillió évvel ezelőtt néhány szomszéd vetődött el a Föld Naprendszerének közelébe. Nagyon igyekeztek, hogy barátságosak legyenek – pontosabban azok lettek volna, ha lett volna kivel. Így aztán egy szép napon betoppantak a rendszer harmadik bolygójára, a jelenleg Földként ismert helyre megnézni, hogy ki van odahaza. Akkoriban nem érte meg a fáradozásuk. Szó se róla, a Föld tele volt élettel. A bolygón valósággal hemzsegett a szerves matéria. Voltak barlangi medvék és kardfogú tigrisek, voltak elefántszerű és szarvasforma dolgok is. Voltak kígyók és halak és madarak és krokodilok; voltak kórokozó baktériumok és dögevők; voltak még erdők, szavannák és mindenféle növények. Valami azonban gyanúsan hiányzott a földi teremtmények lajstromából. Ez meglehetősen sajnálatos volt, ugyanis a látogatók legjobban egyetlen minőségtől jöttek volna izgalomba.

Az űrbéli szomszédok az egész bolygón sem bukkantak rá az intelligenciára. Egyszerűen nem találták még fel.

A látogatók szorgalmasan kutakodtak, de a legjobb, ami valamelyest közelített az elképzeléseikhez, egy olyan kis szőrmók volt, amely még nem beszélt, alig ismerte a tüzet és nem voltak társadalmi intézményei – viszont legalább volt néhány ígéretes képessége. (Például idomtalan kődarabokból szerszámféleségeket tudott farigcsálni.) Amikor később megjelent a modern ember és elkezdte keresni a saját evolúciós gyökereit, akkor ennek a bizonyos prehumán fajnak az Australopithecus nevet adta. A vendégek semminek sem nevezték – hacsak nem egy újabb csalódásnak a civilizált társaság keresésére indított űrbéli küldetésükben. A kis állatok nem voltak valami magasak – körülbelül akkorára nőttek csak meg, mint egy mai hatéves gyerek – , de a látogatók ezen nem akadtak fenn. A modern emberrel még nem tudták összehasonlítani az aprócska fickókat, és különben is: ők maguk sem voltak szörnyen magasak. Ez még a zord pleisztocénben volt; abban az időben, amikor a jég váltakozva hol elborította Európát és Amerikát, hol meg visszahúzódott; akkor, amikor az afrikai csapadék hol feleslegesen sok volt, hol meg elapadt, és az alkalmazkodóképesség volt a kulcsa a fajok fennmaradásának. Amikor a látogatók megérkeztek, olyan terméketlen szavannán bukkantak a kis állatok hordájára, amelyet fű és szórványosan vadvirágok borítottak. Az australopithecusok egy lassan csordogáló csermely melletti réten táboroztak; a kis patak mindössze néhány kilométernyire torkollott bele egy óriási sós vizű tóba. Nyugaton hegylánc nyújtózkodott a láthatáron túlra. A legközelebbi hegy békésen füstölgött. Mindegyik hegyóriás vulkán volt, persze az australopithecusoknak fogalmuk sem volt arról, hogy mi az a vulkán. Hogy pontosak legyünk: birtokolták már a tüzet; eddig már eljutottak a technikai fejlődésben. Legalábbis a legtöbbjüknek volt, amikor a villám meggyújtotta a füvet (vagy a kitörések forró hamuja lángra lobbantott valamit a közelükben, de szerencsére ilyesmi nem túl gyakran háborgatta a kis nép lelki nyugalmát). Túl sok mindenre amúgy sem használták. Például még arra sem jöttek rá, hogy megsüthetnék az ételeiket. Azért volt nekik hasznos, mert rájöttek, hogy az esetek többségében sikeresen távol tarthatták vele az éjjeli ragadozókat.

Napközben egészen jól tudtak vigyázni magukra. Kőből készült „kézifejszéik” voltak – nem különösebben kidolgozottak, csak többé-kevésbé nagyobbacska kagyló formájúra pattintgatott éles szikladarabok – , és még ezeknél is kevésbé meggyőzőnek látszó ütlegeik. Utóbbi célra az egyik kedvenc táplálékukat jelentő szarvasszerű állatok lábcsontjait használták mindenféle módosítás nélkül. Ez a fegyver persze sohasem állított volna meg egy kardfogú tigrist. A rikoltozó kis majomembereknek ugyanakkor elég jó volt arra, hogy távol tudják tartani a szavannák legkegyetlenebb ragadozóit, a hiénákat, különösen, ha a kis nép előzőleg lelohasztotta a hordák támadókedvét a távolról rájuk zúdított kőzáporral. Általában nem tudtak végezni velük, de többnyire sikerült meggyőzniük az állatokat arról, hogy helyesebb lenne védtelenebb préda hajkurászásával elütni az idejüket. Persze a ragadozóknak időnként sikerült megkaparintaniuk a kis nép porontyait vagy öregjeit, akiknek elhasznált fogaik már amúgy is megkeserítették az életüket, de ez kibírható veszteség volt. A vadászatokat kivéve ritkán veszítettek el olyanokat, akik a horda jóléte szempontjából fontosak voltak. A vadászat kockázatát azonban nem lehetett kikerülni. Muszáj volt vadászniuk, ha enni akartak.

Az australopithecusok kis termetük ellenére meglehetősen erősek voltak. Hajlamosak voltak rá, hogy pocakot eresszenek, de a farizmukra nem rakódott háj – még a nőstények esetében sem lehetett kövér csípőről beszélni. Az arcuk nem volt túlzottan emberi: állcsúcsuk említésre sem méltó; széles orr; kis fülüket csaknem teljesen elrejtette a fejüket fedő szőrzet – amit messze nem lehetett még hajnak nevezni. Egy átlagos australopithecus koponyájában nem volt hely a komolyabb méretű agyvelőnek. Ha valaki kicsorgatta volna lapos homlokuk mögül az agyukat egy normál söröskorsóba, akkor nem fért volna egészen bele, de nem sok híja volt.

Egy mai sörivó persze nem tenne ilyet, de a kis borzas nép néhány tagja képes lett volna rá – méghozzá örömmel. Az ő étrendjükben az agyvelő valóságos csemegének számított. A fajtársaik agyveleje is.

A vendégek nem foglalkoztak sokat a szőrmókok étkezési szokásaival, viszont a teremtményeknek volt egy olyan anatómiai sajátosságuk, amely a látogatókat igencsak érdekelte. Olyan mértékben villanyozta fel őket, hogy az már-már a szexuális izgalom határát súrolta. A vendégekhez hasonlóan ugyanis az australopithecusok is kétlábúak voltak. A látogatókkal ellentétben azonban lábaik olyan közel voltak egymáshoz, hogy járás közben egymáshoz dörzsölték a combjukat – a látogatók szemében különösen nagy problémának tűnt, hogy a hímek nemi szerve eme combok közé lógott.

(Pár százezer évvel később a Földet uraló emberi faj is hasonló kérdéseket tett fel, mint az régen eltávozott vendégek – és ők is ugyanúgy képtelenek voltak megérteni a dolgot.) Az űrbéli látogatók egy darabig elnézegették a bozontos kis teremtményeket, aztán csettegő-füttyögő nyelvükön megbeszélték egymással, hogy milyen mélységesen csalódottak, visszaszálltak az űrhajóikba és rosszkedvűen távoztak.

A látogatás azonban nem fulladt teljes kudarcba, hiszen az életet hordozó bolygó ritka kincsnek számított a galaxisban. Ezzel együtt is valamilyen kifinomultabb életformában reménykedtek – olyan lényekben, akikkel barátkozni lehet, kicserélni a nézeteiket és egyáltalán: el lehet beszélgetni. A kis szőrmókok erre totálisan alkalmatlanok voltak. A vendégek azonban egyszerűen csak itt hagyták őket. Korábbi keserű tapasztalataikból tudták, hogy az ilyen kevés reménnyel kecsegtető fajok könnyen kihalhatnak, vagy kedvezőtlen fordulat következhet be az evolúciójukban, ezért nem mindig váltják be a hozzájuk fűzött várakozást. A látogatók normál munkamenetének része volt az, hogy alapítottak, nos, valamiféle „vadaskertet”. Ennek folyományaként néhány australopithecust magukkal vittek az űrhajójukon, amikor távoztak. A kis rosszaságokat biztonságba helyezték abban a reményben, hogy valami még lehet belőlük. Aztán elindultak. Múlt az idő... sok-sok idő.

Az australopithecusok nem vitték sokra a Földön. Viszont megjelentek közeli rokonaik – a Homo genus, akiket ma úgy ismerünk, hogy „te és én, meg az összes barátaink”. A Homo nép sokkal sikeresebb volt. Alig ötszázezer év alatt mindazt elsajátította, amit a vendégek annak idején az australopithecusoknál még hiányoltak.

Ezek a „humanoidok”, ahogyan magukat hívták, egészen jó ötleteket voltak képesek kiagyalni. Az egymást váltó korszakaik során egy rakás jópofa dolgot találtak fel – a kereket, a mezőgazdaságot, az állattartást, a városokat, az emelőt, a vitorláshajót, a belső égésű motort, a hitelkártyát, a radart és az űrhajót. Természetesen nem mindet egyszerre. Ráadásul nem minden találmányukról bizonyosodott be, hogy kizárólag áldásos célra használható, hiszen az idők során olyasmiket is feltaláltak, mint a bunkó, a kard, a számszeríj, a katapult, az ágyú és a nukleáris robbanófejjel ellátott rakéták. A humanoidok kivételesen tehetségesnek bizonyultak abban, hogy elszúrják a dolgaikat.

Volt például egy csomó találmányuk, amely szemlátomást való volt valamire, miközben egészen másként működött – például ilyen volt az összes „békefenntartó” ketyere; ezek soha semmilyen békét sem tartottak fenn. Egy másik példa a dolgok összezavarására az „orvostudomány”. Az általuk medicinának nevezett izét egészen hamar kiagyalták – pontosabban egészen hamar kifundálták azt a gyakorlatot, hogy mindenféle bizarr dolgokat műveljenek ama társaikkal, akik voltak olyan szerencsétlenek és összeszedtek egy nyavalyát. Olyasmiket műveltek, amelyek látszólag arra szolgáltak, hogy a betegek jobban legyenek, de gyakran az ellenkező hatást sikerült elérni. Még az volt a legjobb eset, amikor egyszerűen csak nem ártottak. A maláriában haldoklók például hálásak lehettek a helyi „orvosnak”, ha az felvette az ördögálarcot és körbetáncolta az ágyukat, de a páciensek akkor is meghaltak. Amikor az emberi gyógyítás elérte azt a fejlettségi fokot, hogy a doktorral jobbak voltak a túlélés esélyei, mint nélküle – ehhez nagyjából 499 900 évre volt szükség az 500 000-ből – akkor a humanoidoknak sikerült még hatékonyabb eljárásokat találniuk a dolgok elcseszésére. Feltalálták a pénzt. Az emberi orvostudomány sok betegséget már egészen jól kikúrált, miközben az emberiség egyre nagyobb hányadának okozott problémát, hogy előteremtse a kezelés költségeit. Aztán eljött az ideje, hogy a Földnek nevezett kicsinyke zöld planétán élő emberiség először elhagyhassa a bolygóját. Beköszöntött az űr felfedezésének a korszaka. Racionálisan nézve éppen jókor. Amikor az emberek elérték azt a pontot, hogy képesek legyenek elindítani egy űrhajót, addigra arra is megérett az idő, hogy komolyan elgondolkozzanak a Föld egyszer és mindenkorra történő elhagyásán. A planéta egészen jó kis hely volt arra, hogy valaki gazdag legyen rajta. Szegénynek lenni viszont nem volt jó a Földön.

Természetesen eddigre már régen eltávozott az a nép, amely az australopithecusok idején rákukkantott a bolygóra. A galaxis több mint felét átkutatták abbéli buzgó igyekezetükben, hogy egy olyan intelligens fajra bukkanjanak, amellyel elbeszélgethetnének. Valójában voltak is sikereik vagy legalábbis félsikereik. Találtak néhány ígéretes fajt – hát igen, legalább annyira ígéreteseket, mint a szegény bamba australopithecusok.

Valószínűleg azok a lények voltak legközelebb az elképzeléseikhez, akiket ők „löttylakóknak” hívtak. Ez a nép (nem, ők kicsit sem néztek ki úgy, mint egy „nép”, mindenesetre többé-kevésbé tisztességes így nevezni őket) egy nehéz bolygó sűrű, folyékony gázatmoszférájában éldegélt. A löttylakóknak legalább volt nyelvük. Sőt ezen a nyelven gyönyörű, végtelen dalokat zengtek, amelyeket a látogatóknak végül sikerült annyira megfejteniük, hogy megértsék őket. A löttylakóknak még városaik – városféleségeik – is voltak. Na jó: voltak valamiféle lakhelyeik és publikus struktúráik, amelyek az életterüket jelentő folyékony mocsárban lebegtek. Nem volt nagy élvezet velük a társalgás, de ennek az volt a fő oka, hogy ők – és ez most komoly – tényleg lassúak voltak. Ha valamit kérdeztek tőlük, egy hétig tartott, mire kibökték a válasz első szavát és egy évbe telt, mire elénekelték valamelyik daluk első strófáját – valamint jópár emberöltőbe, hogy kialakulhasson valamiféle beszélgetés. A löttylakók nem tehettek róla. Olyan alacsony hőmérsékletű környezetben éltek, amelyben minden, amit műveltek, nagyságrendekkel lassabban zajlott le, mint a melegvérű, oxigént lélegző emberi lények – vagy éppen az űrbéli vendégek – esetében.

Aztán a látogatók még valakit találtak... ez azonban teljesen más kategória, ráadásul rettenetes felfedezés volt. Ezután abbahagyták a keresést.

Amikor az emberiség kilépett az űrbe, akkor ennek célja volt, és ez a cél nem egészen esett egybe egykori vendégeik látogatásának okával. Az emberek nem feltétlenül más intelligenciákat kerestek, pontosabban nem ugyanúgy. Távcsöveik és rakétaszondáik már jó ideje tudatták velük, hogy nincsenek értelmes földönkívüliek, legalábbis nem a Naprendszerben – arra pedig kevés reményük volt, hogy ennél messzebbre jussanak.

Valószínűleg kutakodtak volna egykori látogatóik után, ha lett volna fogalmuk róla, hogy léteznek. Természetesen nem volt. Lehetséges, hogy egy másik intelligens faj megtalálásához inkább szerencse kell, mint céltudatos keresés. Amikor az emberek eljutottak a Vénuszra, a bolygó nem ígért számukra túl sokat. Az elsők, akiknek sikerült közelről ránézniük, nem „láttak” semmit – senki sem láthatott át a bolygó lehangolóan sűrű, gomolygó légkörén – , csak keringtek körülötte, és radarral tapogatták a felszínét. Nem jöttek lázba attól, amit találtak. Az biztos, hogy amikor az emberiség első rakétája leszállt a Terra Aphrodita Hasadékos Völgye mellett és az első csoportok megkezdték a Vénusz sivár felszínének a felderítését, semmilyen reményük sem volt rá, hogy életre bukkanjanak.

És valóban nem is bukkantak. Aztán a Vénusz egy másik részén, a Planitia Ainónál, egy geológus felfedezett valamit. Volt ott egy repedés – most már alagútnak hívjuk, de akkor még lávacsatornának vélték – , a bolygó felszíne alatt. Hosszú volt és szabályos... és semmi oka sem volt rá, hogy ott legyen. A vénuszi felfedezők minden előzetes figyelmeztetés nélkül megtalálták a félmillió évvel korábbi látogatás első jeleit...

MÁSODIK RÉSZ

A vénusz kalmárai

I

Nevem Audee Walthers, munkám légjáró pilóta, otthonom a Vénusz – többnyire az Orsó vagy egy hícsí kunyhó; amúgy meg bármilyen hely, ahol éppen rámjön az alhatnék. Huszonöt éves koromig a Földön éltem, leginkább Amarillo Centralban. Apám Texas alkormányzója volt. Még akkor meghalt, amikor egyetemista voltam, de közszolgálati tevékenysége révén kicsikart segélyek formájában eleget hagyott rám ahhoz, hogy befejezhessem a tanulmányaimat, megszerezzem a kereskedelmi ügyviteli diplomámat és átmenjek a Szolgálat hivatalsegédi felvételi vizsgáján. Készen álltam hát az életre, vagy legalábbis sokan így gondolhatták. Néhány évig erőltettem a dolgot, aztán rájöttem valamire. Nem szerettem azt az életet, amire felkészültem. Nem olyan okokból, amelyekre a legtöbben számítanak. Amarillo Central egyáltalán nem volt rossz hely. Nem zavar, ha állandóan vegyvédelmi ruhában kell járnom; a szomszédokkal akkor is jól kijövök, ha nyolcezer jut belőlük egyetlen négyzetmérföldre. Emellett bírom a zajt, meg tudom védeni magamat a kölyökbandáktól – nem, nem Texas volt az, ami zavart. A probléma az volt, amit az életemmel Texasban és egyáltalán az egész Földön kezdhettem volna, így hát eltakarodtam. Kedvezményekre jogosító UOPWA kártyámat eladtam egy nőnek, aki jelzáloghitelt vett fel a szülei házára, hogy ki tudja fizetni; magam is hitelt vettem fel az addig felhalmozott nyugdíjalapomra, majd fogtam azt a kis pénzt, amit összekuporgattam a bankban és vettem egy csak odaútra szóló jegyet a Vénuszra.

Nem volt ebben semmi furcsa. Minden gyereknek ilyesmiken jár az agya, míg fel nem nő. A különbség az volt, hogy én meg is tettem.

Gondolom, teljesen más lett volna a helyzet, ha lett volna némi esélyem a Nagy Pénzre. Ha az apám teljes jogú kormányzó lett volna és ő zsebelte volna be a zsíros kenőpénzeket, ehelyett azonban csak közszolgálati nyomoronc volt... Ha elég pénzt tudott volna összeharácsolni nekem ahhoz, hogy meglegyen a Teljes Orvosim... Ha a kupac tetején lettem volna a nyomorgó sokaság helyett, akiket minden irányból szorongatnak... Nem így történt volna. Én mindenesetre a pionírok útjára léptem és arra adtam a fejem, hogy megpróbáljak megélni a földi turistákból a Vénusz legfőbb helyén, az Orsóban. Mindenki látta már az Orsót fényképen ugyanúgy, ahogyan a Colosseumot vagy a Niagarát. A különbség persze az, hogy az Orsó kizárólag belülről látható. A Vénusz felszíne alatt van, az Alpha Regio nevű helyen.

Minden máshoz hasonlóan, ami a Vénuszon megtekintésre valamelyest is érdemes, az Orsót is a hícsík hagyták hátra. Senki sem tudta pontosan, hogy mit akartak a háromszáz méter hosszú orsó alakú felszín alatti kamrával, de ott volt. Ezért használtuk. Nagyjából ez volt a Times Square vagy a Champs-Élysées vénuszi megfelelője. Minden földi szájtáti először az Orsó felé vette az útját, ezért itt kezdtük a megkopasztásukat.

Légjáró-kölcsönző vállalkozásom megléte azon alapszik, hogy turisták járnak a Vénuszra – most arra célzok, hogy itt igazán nem nagyon lenne mit nézegetni, ha a hícsík nem hagyták volna ott a cuccaikat a felszín alatt.

Mások is jócskán megfejnek minden turistát, aki az Orsó csapdájába esik. A földiek nem törődnek ezzel. Persze tudniuk kell, hogy átverik őket. Így is nyakló nélkül veszik a hícsí legyezőket, babafejeket és azokat az átlátszó műanyagból készült papírnehezékeket, amelyekben egy műanyag Vénuszutánzat úszkál valamilyen narancssárgás-barnás, vélhetően vérgyémántokat, tűzgyöngyöket vagy szállóhamut potyogtató hóviharban. Egyik szuvenír sem ér annyit, amennyit azért kell fizetni, hogy egy ekkora tömegű holmit visszavigyenek a Földre, de feltételezésem szerint ez a legkevésbé sem zavar egy olyan turistát, aki ki tudja pengetni a bolygóközi utazás árát.

A turistacsapdák sokat jelentenek az olyanoknak, mint én, akik semminek az árát sem tudjuk kipengetni. Ezekből élünk. Persze ez nem azt jelenti, hogy busás haszonra teszünk szert, hanem azt, hogy így teremtjük elő a betevőre és a szállásra valót. Ha ezekre nem jut, hát meghalunk.

A Vénuszon nem sok lehetőség van a törvényes pénzszerzésre. Ott van a katonaság, amennyiben törvényesnek lehet nevezni; ezenkívül maradnak a turisták és a vakszerencse. A vakszerencse esélyei meg – á, olyanok, mint nyerni a lottón, valamilyen értékes holmit találni egy hícsí ásatáson vagy megcsípni egy zsíros állást egy tudományos expedíción – igazán elenyészők. A Vénuszon majdnem mindenkinek a kenyere a földi szájtátiaktól függ, és ha nem szipolyozzuk ki őket az utolsó fillérig is, amikor alkalom adódik rá, akkor nekünk befellegzett.

Természetesen a turisták sem egyformák. Három csoportba sorolhatók, az egyes csoportok között csillagászati a különbség.

A III. kategóriába az izgága ágrólszakadtak tartoznak. A Földön egyszerűen csak jómódban élnek. Ez a fajta népség a Hohmann-pályaidő szerint, azaz huszonhat havonta érkezik meg a Vénuszra, mert ekkor lehet a legkevesebb üzemanyaggal ideutazni a Földről. A Hohmann-pálya kritikus időablakai miatt sohasem maradnak tovább, mint három hét. Befizetnek egy csoportos útra és kőkeményen igyekeznek minden lehetségesét kihozni a negyedmillió dolláros költségből, amelyet a nagyszülőktől kaptak érettségire, vagy ők maguk tettek félre második nászútra vagy akármire. Az a baj velük, hogy rendszerint nincs már több elköltendő pénzük, mert mindenük az útiköltségre megy. A jó meg az bennük, hogy sokan vannak. A Vénuszon az összes kiadható szoba megtelik, amikor megjönnek a hajóik. Néha hat pár osztozik egyetlen, részekre osztott hálófülkén. Egyszerre mindig két-két pár alszik, aztán nyolcórás turnusokban melegváltás történik. Ilyenkor én és a hozzám hasonlók a felszíni hícsí kunyhókban vackoljuk el magunkat, hogy kiadhassuk saját felszín alatti szobáinkat; így esetleg elég pénzt tudunk összeszedni, hogy túléljük a következő néhány hónapot.

A III. kategóriásokból nem lehet annyit kiszedni, hogy az elég legyen a következő Hohmann-konstellációig, ezért egymás torkának esünk, mikor megjönnek a II. kategóriások. Ők a közepesen gazdagok. Úgy is mondhatnánk, hogy ők a szegény milliomosok, akiknek az éves jövedelme a hétszámjegyű tartomány alsó régióiban mozog. Ezek már megengedhetik maguknak, hogy rendes meghajtással néhány száz nap alatt ideérjenek a hosszadalmas Hohmann-hurok helyett. Egy ilyen út ára egymillió dollárnál kezdődik, így aztán nincs is túl sok II. kategóriás turista. Mindazonáltal minden hónapban csurran-cseppen belőlük néhány, ha viszonylag kedvező a bolygók együttállása. Ők a Vénuszon is többet tudnak költeni. A II. kategóriába tartoznak még azok a közepesen gazdagok is, akik az egy évtizedben csak négyszer vagy ötször bekövetkező kedvező planetáris-ballisztikai viszonyok folytán olyan pályán tudnak felkeresni egy körrel három bolygót, hogy az út nem sokkal emészt fel több üzemanyagot, mint az egyenes Föld-Vénusz utazás. Ha szerencsénk van, akkor először ide jönnek, és utána mennek tovább a Marsra. (Mintha a Marson lehetne valamit kezdeni!) Ha a másik irányból kezdenek, akkor azzal kell beérnünk, amit a Mars telepesei meghagynak kopasztás után. Utóbbi elég kellemetlen, mert a marsiak rendszerint nem hagynak túl sokat.

De a nagyon gazdagok – ó, azok aztán gazdagok. Az I. kategóriás csodák! Akkor jönnek, amikor akarnak, nem érdeklik őket az orbitális szezonok és költenek! Amikor a rakétaállásban dolgozó informátorom szólt, hogy a Jurij Gagarin érkezik egy privát charter-fuvarral, pénzt szimatoló orrom elkezdett reszketni.

Mindenképpen jók voltak a kilátások, bárkik legyenek is a fedélzeten. Nem volt semmilyen szezon, úgyhogy csak nagyon gazdagok lehettek. A kérdés már csak az volt, hogy hány riválisom próbálja elvágni a torkomat, hogy a mancsát elsőként rátegye a Gagarin utasaira... Miközben én teszek meg mindent, hogy én vágjam el az övékét. Nagyon fontos lett volna, mert történetesen gyalázatosak voltak a financiális körülményeim.

A légjáró-kölcsönzéshez jóval nagyobb alaptőke kell, mint teszemazt egy imalegyező-árusító bódéhoz. Nekem szerencsére elég olcsón sikerült hozzájutnom a járgányomhoz, amikor a fickó meghalt, akinek addig pilótáskodtam. Sok versenytársam nem volt, mert néhányan javítási munkálatok miatt éppen leálltak, mások meg kirepültek a saját szakállukra folytatott hícsí ásatásaikra.

Úgy gondoltam, jó eséllyel megszerezhetem magamnak a Gagarin utasainak nagy részét, bárkik legyenek is... feltéve, hogy érdekli őket az is, ami az Orsón kívüli hícsí alagutak labirintusában lehet.

Reméltem, hogy igen, mert nagyon kellett a pénz. Az a helyzet, hogy eléggé odavolt a májam. Nem sok hiányzott hozzá, hogy teljesen befuccsoljon. Ahogy a doktorok elmagyarázták, három lehetőségem volt. Az első szerint visszamegyek a Földre, ahol egy darabig még életben tudnak tartani külső dialízissel. A második, hogy valahogyan összeszedem egy májátültetés árát. A harmadik meg az, hogy feldobom a talpam.

II

Kiderült, hogy egy Boyce Cochenour nevű manus vette bérbe a Gagarint. Kor: ránézésre mondjuk negyven. Magasság: jó két méter. Eredet: ír-amerikai-francia.

Azonnal megismertem a típusát: az a fajta fickó volt, aki bárhová kerül, mindig megjátssza a főnököt. Néztem, ahogyan bejött az Orsóba. Már akkor úgy nézett körül, mintha az övé lenne minden benne levő dologgal egyetemben. Mintha azon gondolkozna, mekkora lehet a tulajdonának a fedezete. Leült Sub Vastra párizsi és hícsí stílus ötvözésével kialakított kávézójában.

– Scotchot! – mondta úgy, hogy körül se nézett, veszi-e valaki a rendelést.

Vette. Vastra sietve telitöltött John Beggel egy sercegően, ajakzsibbasztóan szuperhideg jéggel megrakott poharat és letette elé.

– Cigarettát! – mondta a fickó, mire a társaságában levő lány azonnal meggyújtott egy cigarettát és átadta neki. – Ócska szemétdomb – jegyezte meg körbepillantva, Vastra meg majd’ hasra esett a nagy egyetértésben.

Leültem mellettük – persze nem ugyanahhoz az asztalhoz. Még csak feléjük se pillantottam, de a szomszéd asztaltól is hallottam minden szavukat. Vastra nem nézett rám, persze így is látta, hogy bejöttem szemmel tartani ezeket az ígéretes új játékosokat. Beértem azzal, hogy Vastra helyett a harmadik számú felesége vegye fel a rendelésemet, mert Vastra biztosan nem vesztegette volna az idejét egy csatornapatkányra, amikor egy egész hajót bérlő földi ül az asztalánál.

– A szokásosat – mondtam, ami tiszta alkoholt jelent valamilyen ócska üdítőben. – És a barátunk beléptetőjének a másolatát – tettem hozzá jóval halkabban.

Megértően rámhunyorított kacér csábfátyla fölött. Csinos kis bestia. Barátságosan megsimogattam a kezét és egy összetekert bankót csúsztattam a markába, mielőtt távozott. A földi szemügyre vette a környezetét, amely személyemet is magába foglalta. Kedvesen, de tartózkodóan visszanéztem rá én is. Megeresztett felém egy biccentésfélét, aztán megint Subhash Vastrához fordult.

– Mióta megjöttem – kezdte az unatkozó turista hangján – , azóta próbálok rájönni, hogy történik-e itt valami. Mit lehet itt csinálni?

Sub Vastra olyan széles vigyorra húzta a száját, mint egy túlméretezett sovány béka.

– Amihez csak kedve van, száhib! Szórakozni akar? Magántermeinkben három bolygó legjobb artistái, baletttáncosok, zenészek, színészek...

– Az ilyesmiből bőven van részünk Cincinnatiben is. Nem bárműsort nézegetni jöttem a Vénuszra.

Cochenour még nem tudta, de már a legjobb úton volt a megfelelő döntés felé. Sub mulatója nem állt valami előkelő helyen a vénuszi éjszakai látványosságok listáján és még a jobbak sem voltak nagy számok.

– Persze, száhib! Esetleg szívesebben menne egy túrára?

– Na ne! – rázta meg a fejét Cochenour. – Mi értelme lenne körberohangálni? Van a bolygón másképpen kinéző hely, mint az a rakétaállás, amire éppen itt a fejünk fölött megérkeztünk? Vastra tétovázott. Láttam rajta, hogy azt próbálja gyorsan kiszámítani fejben, mi érné meg neki jobban: ha rávenné a földit egy felszíni túrára, vagy az a pénz, amit tőlem kapna a közbenjárásért, ha valami komolyabb dologra tudná rávenni a kuncsaftját. Nem nézett felém. Végül győzött a becsület – pontosabban az a betyárbecsület, melyet megerősített a Cochenour átvehetőségének taksált mértéke.

– Nincs nagy különbség, nincs bizony, száhib – értett egyet. – A felszín mindenütt forró és száraz; az egész egyforma. De én nem a felszínre gondoltam.

– Hát mire?

– Ó, a hícsí járatok, száhib! Sokmérföldnyi éppen a telepünk alatt. Egy megbízható vezető...

– Nem érdekel – mordult fel Cochenour – , és más sem, ami ilyen közel van.

– Száhib?

– Ha végig tudnak benne kalauzolni – magyarázta Cochenour – , az azt jelenti, hogy az egészet felfedezték, ebből meg az következik, hogy nincs már ott semmi jó, mert már mindent kifosztottak. Mi ebben a mulatság?

– Persze! – kiáltott fel azonnal Vastra – Értem, mire gondol, száhib!

Észrevehetően boldogabbnak látszott, én pedig éreztem, hogy közben buzgón radarozza, figyelek-e; persze még mindig nem nézett felém egy pillanatra sem.

– Mindazonáltal – folytatta jelentőségteljesen annak a beavatottnak a hangján, aki az eset bonyolult mivoltát ecseteli egy értékes ügyfélnek – mindig van rá esély, hogy értékes leletre bukkanjunk, száhib, de ehhez olyan ember kell, aki tudja, hogy hol érdemes keresni. Ugye nem tévedek, ha úgy vélem, hogy az ilyesmi már érdekelné?

A Vastra-ház Harmadikja meghozta az italomat és egy összehajtott papírt: egy faxmásolatot.

– Harminc százalék – súgtam. – Mondd meg Subnak. Csak ne kezdjen el alkudozni és ne engedje, hogy más rámlicitáljon. Bólintott és rámkacsintott; természetesen ő is csupa fül volt és hozzám hasonlóan biztos volt benne, hogy a földi madárka már jó mélyen benyelte a horgot.

Eredetileg addig akartam babusgatni az italomat, amíg csak lehet, várva, hogy a gyümölcs beérjen Vastra hathatós közreműködésével, de a kedvező előjelek láttán ünneplős kedvem kerekedett és boldogan kortyoltam egy nagyot. Sajnos azonban úgy tűnt, hogy a horognak nem volt szakálla. A földi számomra érthetetlen okból vállat vont.

– A nyakamat rá, hogy tiszta időpocsékolás – elégedetlenkedett. – Most komolyan: ha valaki tudja, hogy hol kell körülnézni, akkor miért nem tette már meg a saját szakállára? Nincs igazam?

– Ó, miszter! – kiáltott fel Vastra, aki kezdett bepánikolni. – Biztosíthatom, hogy százszámra vannak még felfedezetlen járatok. Ezerszámra, száhib! Azokban pedig, ki tudja, mennyi felbecsülhetetlen értékű kincs lehet még.

Cochenour megrázta a fejét.

– Hagyjuk – mondta. – Egyelőre hozzon még egy italt és lássuk, hogy ezúttal tud-e tényleg hideg jeget adni.

Meg voltam döbbenve. Ritkán tévedtem, ha pénz szagát éreztem.

Letettem a poharamat és ültömben félig elfordultam, hogy a földi ne lássa, amint átfutom Sub faxmásolatát, hátha kiderül belőle, miért vesztette el Cochenour olyan gyorsan az érdeklődését.

Nem kaptam választ a kérdésre és amúgy sem derült ki belőle sok minden. A Cochenour társaságában levő nőt Dorotha Keefernek hívták. Az útlevele szerint már évek óta kísérgeti az útjain, de a Földet csak most hagyták el először. Semmi jele annak, hogy összeházasodtak volna, vagy ilyesmit szándékoznának tenni – legalábbis Cochenour biztosan nem. Keefer a húszas éveinek az elején volt – tényleg így volt, nem gyógyszerek és plasztikai trükkök miatt. Maga Cochenour elmúlt már kilencven.

Persze ez egyáltalán nem látszott rajta. Amikor az előbb leült az asztalukhoz, a termetéhez képest frissen és könnyedén mozgott. Jövedelme természetes és petrol-élelmiszerekből származott. A kivonat szerint az első olyan milliomosok egyike volt, aki áttért az olaj üzemanyagként történő forgalmazásáról az élelmiszeripari nyersanyagként való felhasználásra. A kútjaiból származó nyersolajon algákat tenyésztett, majd azokat feldolgozta és emberi fogyasztásra alkalmas formában eladta. Szóval most már nemcsak egyszerűen csak milliomos akart lenni, hanem valami nagyobb falat érdekelte. Így már érthető, miért nézett ki olyan jól. Megvan a Teljes Orvosija, plusz az extrák. A papír szerint titániumból és műanyagból volt a szíve. Tüdejét egy olyan húszévesből ültették át, aki egy helikopterbalesetben halt meg. Bőrét, izmait és kötőszövetét – meg persze a teljes külső-és belsőelválasztású mirigyrendszerét – olyan hormonokkal és sejtregenerálókkal tartották karban, amelyeknek többezer dollár volt a napi adagja.

Abból ítélve, ahogyan a lányt simogatta, biztosan megérte neki. Ahogyan kinézett és viselkedett, nem látszott negyvennél többnek – talán egyedül halványkék, gyémántfényű, megfáradt, illúzióktól mentes pillantásából látszott a valódi kora. Röviden szólva pompás fogás volt.

Nem hagyhattam, hogy kicsússzon a markomból. Legurítottam a maradék italt és bólintottam Vastra Harmadikjának, hogy jöhet a következő. Kell, hogy legyen rá valamilyen módszer, amelynek a révén a járgányomban landol. Csak rá kellett jönnöm, hogy mi.

Közben Vastra kávézóját az Orsó többi részétől elválasztó vékony rács túlfelén a csatornapatkányok fele ugyanezen törte az agyát.

A holtszezon legrosszabb szakaszában voltunk. A Hohmann-bagázs csak három hónap múlva volt esedékes, ezért mindenkinek fogytán volt a pénze. Az én esetemben a májátültetés sürgőssége csak kevés extra indokot jelentett, mert tudatában voltam, hogy száz labirintuszsokéból kilencvenkilencnek ugyanúgy szüksége volt a puszta életben maradáshoz a turisták bankszámlájának a megcsapolására, mint nekem.

Mindenkinek nem sikerülhetett. Ez a fickó zsíros falatnak látszott, de nem lehetett elég zsíros ahhoz, hogy mindannyian jól lakjunk belőle. Közülünk kettőnek, talán hármunknak, esetleg féltucatnak tényleg szerencséje lehet. Ennél többnek nem.

Mindenképpen a szerencsések közé kellett kerülnöm. Húztam egy jókorát a második italomból, fejedelmi borravalót adtam a Vastra-ház Harmadikjának – úgy, hogy mások is lássák – , majd addig forgolódtam nézelődve, míg szembe nem fordultam a földiekkel.

A lány egy csapat szuvenírárussal alkudozott a rácson keresztül.

– Boyce – szólt hátra válla fölött – , ez mire való? A férfi áthajolt a rácson és lenézett.

– Úgy néz ki, mint egy legyező – mondta a lánynak.

– Úgy van, hícsí imalegyező! – kiáltott fel az árus. Ismertem a fickót, Booker Allemangnek hívták, régi motoros volt az Orsóban. – Magam találtam, kisasszony. Minden kívánságát teljesíti; vásárlók százaitól érkező levelek bizonyítják csodás hatását.

– Át akarnak verni – morogta Cochenour – , de ha akarod.

– De hogyan működik? – kérdezte a lány. Cochenour rondán felnevetett; megmutatta.

– Úgy, mint minden más legyező. Hűsíti az embert. Nem mintha neked szükséged lenne rá – tette hozzá jelentőségteljesen, majd megeresztett felém egy cinkos vigyort.

Most kellett lecsapnom!

Végeztem az italommal, bólintottam felé, felálltam és átmentem az asztalukhoz.

– Üdv a Vénuszon – mondtam. – Segíthetek?

A lány Cochenourre nézett engedélyért, mielőtt válaszolt:

– Szerintem ez a legyezőizé egészen jópofa.

– Bizony az – hagytam rá. – Hallott már a hícsíkről szóló történeteket?

Kérdőn az üres székre néztem, majd mivel Cochenour nem mondta, hogy tűnjek el, leültem és folytattam a mondókámat.

– A hícsík réges-régen építették ezeket az alagutakat. Lehet, hogy negyedmillió éve, de lehet, hogy több. Úgy látszik, hogy egy darabig használták őket; száz vagy kétszáz évig, lehet, hogy több, de lehet, hogy kevesebb ideig. Ezután elmentek. Itt hagytak egy rakás kacatot és egy csomó értelmes dolgot is. Többek között többezer ehhez hasonló legyezőt. Valamelyik itteninek – nem ennek a BeeGee fiúnak, akit maguk előtt látnak, hanem valamelyik hozzá hasonlónak – az az ötlete támadt, hogy ezeket a bigyókat „imalegyezőknek” fogja nevezni, és eladja őket a turistáknak, merthogy teljesíti a kívánságaikat.

Allemang csüggött minden szavamon; várta, hogy hová akarok kilyukadni.

– Részben igaz – bólintott.

– Az egész igaz! Maguk azonban okosabbak annál, hogy bevegyék. De azért – tettem hozzá – , nézzék meg ezeket a legyezőket. Elég jól néznek ki ahhoz, hogy a sztori nélkül is beszerezzen magának egyet az ember.

– Jól bizony, abszolúte! – kiáltott fel Allemang. – Nézze kisasszony, hogy csillog ez is! Vagy nézze ezt a kristályfényű feketésszürkét, milyen jól menne a gyönyörű hajához!

A lány kinyitotta a fekete-szürkét. Úgy bomlott ki, mint egy feltekercselt oklevél, csak ez tölcsér alakú volt. Alig szorította a hüvelykujjával, hogy nyitva maradjon, emellett tényleg csodálatosan szikrázott, amint a lány finoman legyezett vele egyet. Csak tíz grammot nyomhatott, nem számítva azt a fautánzatú markolatot, amit a BeeGee Allemang-félék rá szoktak biggyeszteni. Kristályos textúrája magába szívta a ragyogó hícsí falak csillogását csakúgy, mint az általunk, labirintuszsokék által felszerelt gázvezetékek fluoreszkálását, hogy aztán az összes beszívott fényt csillogó, szivárványos szikrák kavalkádjaként adja vissza.

– Az urat Booker Garey Allemangnek hívják – mondtam a földieknek. – Ugyanazt árulja, mint bármelyik kollégája, de nem vágja meg magukat annyira, mint a többiek nagy része. Különösen úgy nem, ha rajta tartom a szememet. Cochenour fagyosan végigmért, aztán intett Sub Vastrának egy újabb kör italért.

– Na jó – mondta. – Ha veszünk ilyet, hát magától vesszük, Booker Garey Allemang. De nem most. – Rám emelte a szemét.

– Most pedig ki vele, maga mit szeretne eladni nekem? Kapva kaptam az alkalmon.

– A légjárómat és magamat. Ha új járatokba akarnak eljutni, én és a járgányom is tökéletesen megfelelünk az igényeiknek.

A fickó nem habozott.

– Mennyi?

– Egymillió dollár – Én sem tétováztam. – Három hétre, teljes ellátással.

Erre már nem válaszolt azonnal, viszont örömmel láttam, hogy nem ijedt meg az összegtől. Ugyanolyan érdeklődőnek látszott, de legalábbis nem unta jobban a dolgot, mint addig.

– Na, igyunk egyet – mondta, mert Vastra és a Harmadik meghozták az utánpótlást.

Cochenour az Orsó felé intett a poharával.

– Tudja, hogy ez mire volt jó? – kérdezte.

– Ha arra gondol, hogy tudom-e, miért építették a hícsík, akkor a válaszom: nem. A hícsík sem voltak nagyobbak, mint mi, tehát nem azért ekkora, hogy elférjenek benne. Tökéletesen üres volt, amikor ráakadtunk.

Izgalom nélkül nézett körül a mozgalmas környezetben. Az Orsóban mindig nagy volt a sürgés-forgás. Az üreg lejtős oldalait erkélyek szabdalták, rajtuk a Vastraéhoz hasonló éttermekkel és ivókkal, meg szuvenírárus fülkék soraival. Holtszezon lévén a legtöbb persze üres volt. Emellett néhány száz csatornapatkány élt magában az Orsóban és a közelében. Közülük jó pár körülöttünk ténfergett és egyre nőtt a számuk, mióta Cochenour és a lány leültek. A férfi megszólalt:

– Nincs itt valami sok látnivaló, ugye? Nem vitatkoztam.

– Nincs itt semmi, csak egy lyuk a földben, tele olyan fickókkal, akik el akarják szipkázni előlem az utolsó esélyemet. – Vállat vontam, ő meg rámvigyorgott, de érzésem szerint már kevésbé fagyosan, mint előtte.

– Na, szóval miért is jöttem én a Vénuszra, ha ilyen unalmasnak tartom? Jó kérdés lenne, de mivel maga nem tette fel, ezért nem kell rá válaszolnom.

Rám nézett, hogy szándékozom-e nyomulni ebben az irányban. Nem szándékoztam.

– Akkor beszéljünk csak az üzletről – folytatta. – Maga egymillió dollárt kér. Lássuk, hogy mit takar ez a summa. Száz rugó egy légjáró alapdíja. Ha egy hétre kell a cucc, akkor további száznyolcvan rugó, három hétre háromszor ennyi. Kajára, felszerelésre, engedélyekre újabb ötven lepedő. Már közeledünk a hétszázezerhez és nem is számoltuk a maga fizetését, meg azt, amit a vendéglátónknak le kell tejelnie, amiért hajlandó volt a maga szekerét tolni. Jól számoltam, Walthers?

Nem néztem ki belőle, hogy költségkönyvelő lenne, ezért bizonyos nehézségeket okozott az éppen számban tartózkodó italmennyiség lenyelése, de sikerült kiböknöm:

– Egészen közel jár, Mr. Cochenour.

Nem láttam szükségesnek az orrára kötni, hogy a légjáró a saját tulajdonom és azt sem, hogy a szükséges felszerelés nagy része is megvan már – hiszen csak így maradhatott meg nekem is valami a költségek kifizetése után. Azért nem okozott volna nagy meglepetést, ha kiderült volna, hogy ezt is tudja.

Mégis sikerült meglepnie:

– Jó árnak hangzik – mondta közömbösen. – Megegyeztünk. Olyan gyorsan akarom kezdeni, amennyire csak lehetséges, ezért az indulás ideje, hmm... mondjuk, holnap ilyenkor.

– Rendben van – mondtam, miközben felálltam. – Viszlát holnap.

Kifelé menet kerültem Sub Vastra villámló pillantását. Dolgom volt és nem értem rá foglalkozni vele. A Cochenour-ügy kissé felkészületlenül ért, márpedig a Vénusz nem az a hely, ahol az ember megengedheti magának a hibákat. Tudtam, Cochenour figyelmét nem kerülte el a tény, hogy a nevén szólítottam. Nem mintha baj lett volna. Amúgy is rájöhetett már, hogy azonnal lecsekkoltam, ebben az esetben pedig a legkevesebb a neve volt, amit kideríthettem róla. Kicsit azért meglepett, hogy ő is tudta az enyémet.

III.

Három fontos teendőm volt. Mindenekelőtt kétszeresen is ellenőriznem kellett a felszerelésemet. Biztos akartam lenni abban, hogy a legádázabb Vénusz összes viszontagságait is képes kibírni a gépezet. Másodszor el kellett mennem a helyi szövetségi képviselethez és az érvényesítéshez regisztráltatnom kellett a Boyce Cochenourrel kötött egyezséget, egy Vastrára vonatkozó záradékkal együtt. Harmadszor fel kellett keresnem az orvosomat. A májam egy ideje nem rakoncátlankodott különösebben, viszont az is igaz, hogy egy ideje túlságosan nem is rongáltam alkoholtartalmú készítményekkel.

A felszerelésemről kiderült, hogy teljesen rendben van. Majd’ egy óráig tartott, mire mindent átnéztem, de legalább biztos lehettem benne, hogy minden lehetséges esetre rendelkezem megfelelő szerszámokkal és tartalék alkatrészekkel. A kuruzslótanya félúton volt a szövetségi iroda felé, ezért odamenet előbb Dr. Moriushoz néztem be. Nem tartott sokáig. Nem mondott rosszabbat, mint vártam. Rámaggatta az összes műszerét, majd tüzetesen átnézte az eredményeket – körülbelül százötven dollárt érő tüzetességgel – , ezután kifejezte óvatos reményét, miszerint a rendelőjétől távol is képes leszek túlélni három hetet. Minden cuccot elraktam, amivel ellátott és a szokásosnál nem jöttem jobban zavarba akkor sem, amikor a diétás utasításai kerültek napirendre.

– És ha visszajöttem? – kérdeztem.

– Csak azt tudom mondani, amit eddig, Audee – válaszolta vidáman. – Van, mennyi is?... ó, kilencven napja van még, hogy teljesen felmondja a mája a szolgálatot. – Pattintott az ujjával, miközben bizakodva megszemlélt. – Hallom, új esélyt kapott az élettől. Előjegyezzem májátültetésre?

– Honnan tud máris a kilátásaimról? – kérdeztem. Vállat vont.

– Mindegy; az ár mindenesetre így is ugyanaz – válaszolta jóindulatúan. – Kétszáz lepedő lesz az új máj, erre jön még a kórházi kezelés, az altatás, a műtét előtti vizsgálat, a gyógyszerek költsége és a tiszteletdíjam, de ezeket már úgyis tudja.

Tudtam. És úgy számoltam, hogy össze is jön abból, amit Cochenourtól kapok, plusz, amit eddig már félretettem és amit még be tudok majd zsebelni abból, hogy a műtét alatt kölcsönadom a járgányomat. Persze a végére teljesen legatyásodok. De legalább élek majd.

– Történetesen éppen van raktáron egy májacska; pont a maga mérete – mondta Dr. Morius félig viccelődve.

Hittem neki, mert a mágustanya mindig dugig volt tartalékszervekkel. Ennek az volt az oka, hogy errefelé a népek elég gyakran végeztek magukkal különféle módszerekkel, és örököseik mindent elkövettek, hogy a hagyatékot a belsőségek eladásával is gyarapítsák. Régebben randizgattam az egyik alkuruzsló csajszival. Egyszer jól becsiccsentettünk, ő meg levitt a „hidegsebészetre”, ahol megmutatta nekem az összes lefagyasztott szívet, tüdőt, beleket és húgyhólyagot. Mindegyik preparálva volt már antiallergénekkel, ezért nem állt fenn a kilökődés veszélye. Takarosan becsomagolva és megjelölve vártak a fizetőképes fogyasztókra. Csak az volt a baj, hogy én nem tartoztam ebbe a kategóriába, különben dr. Morius már rég kivett volna nekem egy májat, felmelegítette volna a mikróban és belaffantotta volna a régi helyére. Amikor viccesen beszóltam a csajnak – tényleg csak vicceltem – , hogy igazán megdobhatna legalább egy kisebbfajta májjal, elment a kedve a randizástól, majd nem sokra rá összepakolt és visszament a Földre. Megrágtam magamban a dolgot.

– Jegyezzen elő – mondtam. – Hétfőhöz három hétre. Azzal a jámbor derűvel eltelve hagytam el a rendelőjét, amit a burmai hydrorizs-termelő érezhet, amikor masináját beizzítja az újabb aratáshoz. Kedves Apám, miért nem felcserképzőbe küldtél az egyetem helyett?

Szép lett volna, ha a hícsík akkorák lettek volna, mint az emberi lények, de egy kicsit alacsonyabbak voltak. Látszott a járataikon. Abban a szűk alagútban, amelyik a szövetség képviseletét ellátó 88-as Kirendeltséghez vezetett, csaknem végig félig leguggolva kellett mennem.

A megbízott irodavezető már várt rám. Azon kevés nagyszerű állások egyikét birtokolta, amelyek a Vénuszon függetlenek voltak a turizmustól, de legalábbis nem kapcsolódtak közvetlenül a szájtátiakhoz.

– Subhash Vastra ideszólt telefonon – kezdte. – Azt mondta, hogy harminc százalékban egyeztetek meg, emellett nem fizetted ki a piádat háza Harmadikjának.

– Mindkettő igaz.

Valamit feljegyzett, majd folytatta:

– Nekem is jössz egy kevéssel, Audee. Háromszázzal, mert átfaxoltam a madárka belépőjének a másolatát. Százat adsz, amiért érvényesítem a szerződésedet. További hatszázat azért perkálsz, mert meg kell újítanom a túravezető-engedélyedet. Odaadtam a fizetőkártyámat, ő meg lehúzta róla a teljes összeget a helyi fiókba. Ezután aláírtam és lebélyegeztem a szerződést, amelyet már megszövegezett. Vastra harminc százaléka nem a milliós teljes összegre vonatkozott, hanem a nettó nyereségemre. Valószínűleg így is ugyanannyi esik majd le neki is, mint nekem, legalábbis készpénzben kifejezve, mert nekem kellett állnom az expedíció ellátásának költségeit. Az út végéig hiteleznek a bankok, de akkor egyszerre kérik a teljes összeget... már csak azért is, mert tudják, mikor várható a következő túra.

A megbízott láttamozta az aláírt szerződést.

– Ezzel meglennénk. Tehetek még valamit érted?

– Ilyen tarifák mellett inkább ne, ha nem muszáj. Élesen rámpillantott; a nézésében volt csipetnyi irigység is.

– Azt hiszed, átverlek, Audee? „Boyce Cochenour és Dorotha Keefer az Odesszában bejegyzett Jurij Gagarin űrhajóval érkeztek, amely nem szállított más utasokat” – idézett a nekünk is továbbított beléptető jelentésből. – Nem volt több utas! Így is gazdag leszel, Audee, ha jól élsz a kuncsaftodban rejlő lehetőségekkel.

– Nem akarok gazdag lenni – mondtam – , csak életben akarok maradni.

Ez tökéletesen igaz volt. Halvány reményem azért volt rá – nem sok, szóra sem igazán érdemes, nem is mertem mondani senkinek – , hogy a végén kicsit jobban jövök majd ki az üzletből a puszta életben maradásnál. De volt egy bökkenő.

Nevezetesen az volt a probléma, hogy ha találnánk valamit, annak nagy része Boyce Cochenouré lenne. Ha egy hozzá hasonló turista kincsvadászatra indul egy vezetővel a hícsí járatokba, és valami értékesre bukkan – az ilyesmi, ha nem is túlzottan, de ahhoz éppen eléggé gyakran megtörténik a turistákkal, hogy bizakodók maradjanak – , akkor a bérlőé a lelet oroszlánrésze. A vezetőé csak némi alamizsna. Mi csak alkalmazásban vagyunk annál, aki a cechet fizeti. Természetesen a szerencsémben bízva kimehetnék egyedül is. Így minden az enyém lenne, amit találnék. Az én esetemben azonban ez rossz ötlet lett volna. Ha megkockáztatnám, hogy kimegyek és eltévedek, akkor nem csak az időm, és ötven vagy százezer dollárom bánná azt, hogy felélem a készleteimet és ócskavassá silányítom a légjárómat. Ha én tévednék el, akkor előbb a lestrapált májam fújna ki, én meg hamarosan követném.

Cochenour pénzéből minden fillérre szükségem volt a puszta életben maradáshoz. Akár találunk valamit, akár nem, ennyire valószínűleg futja majd a járandóságomból. A lelki békémnek az is betett, hogy tudtam egy helyről, ahol vélhetően valamilyen nagyon érdekes dolog volt. A gubanc csak az volt, hogy amíg érvényben volt a hagyományos jogokat előíró szerződésem Cochenourrel, addig nem engedhettem meg magamnak, hogy rábukkanjak.

Amikor ezekkel megvoltam, útba ejtettem a lakókabinomat. Az ágyam alá be volt falazva egy garantáltan feltörésbiztos széf. Volt benne néhány papír, amit át akartam rakni a zsebembe. Tudják, amikor megérkeztem a Vénuszra, nem így képzeltem a dolgot. Meg akartam csinálni a szerencsémet. Akkoriban, és még majdnem két évig szinte semmit sem láttam a felszínből. A Vénuszra is leszállni képes űrhajót nem úgy építették, hogy az ember sokat bámészkodhasson leszálláskor. A csaknem kilencvenatmoszférás légköri nyomás kibírásához sokkal erősebb hajó kell, mint a Holdon vagy a Marson is leszállni képes buborékok. A Vénuszhajók burkolatán nincsenek felesleges ablakok. Nem is különösebben fontos a dolog, hiszen a bolygó felszínén nem lehet sokat látni. Minden valamirevaló turistalátványosság a Vénusz belsejében van, és ennek is minden kicsinyke morzsája valamikor a hícsíké volt.

Nem sokat tudunk a hícsíkről. Igazából még a nevüket sem tudjuk. A „hícsí” szó nem név, hanem utánzószó. Valaki ilyennek hallotta azt a zajt, amit a tűzgyöngy ad ki magából, amikor megbirizgálják. Mivel ez volt az egyetlen hang, amelyet a hícsíkkel kapcsolatba lehetett hozni, ezért erről kapták a nevüket.

A „heszperológusoknak” fogalmuk sincs, honnan származik a hícsí faj, pedig van tőlük néhány csillagtérképnek látszó valamink – teljességgel megfejthetetlenek; esetleg ha tudnánk, hogy néhány százezer éve mi lehetett a galaxis összes csillagának a helyzete, akkor lokalizálhatnánk őket. Talán. Feltéve, hogy ebből a galaxisból származnak. Néha eltűnődöm rajta, hogy mi volt a szándékuk. Elszökni egy haldokló bolygóról? Politikai menekültek? Turisták, akiknek a cirkálója lerobbant a valahol és a sehol között, ezért hosszasan rostokoltak, hogy megjavítsák, amit a továbbhaladásukhoz meg kell javítani? Nem tudom. És senki más se tudja.

Ugyanakkor, jóllehet a hícsík majdnem mindent felpakoltak, amikor elmentek és csak üres járatok és kamrák maradtak utánuk, itt-ott hagytak némi kacatot, amelyet nem volt érdemes összeszedniük vagy elkerülte a figyelmüket. Ilyen limlom lehetett az összes „imalegyező”, a kisebb-nagyobb üres tartályok, csecsebecsék és apróságok, amelyek miatt úgy nézett ki a terep, mint egy népszerű kirándulóhely egy strapás nyári szezon után. Szerintem a legközismertebb ismert ilyen kacat az anizokinetikus kalapács, amely a rámért csapás erejét kilencven fokkal elfordítva adja tovább. Valaki volt olyan szerencsés, hogy néhány milliárdot keresett azzal, hogy egyszerűen csak megtalálta, persze csak azután, hogy egy okos fickó a saját milliárdjait is megkereste úgy, hogy elemezte és lemásolta. Ez azonban csak a jéghegy csúcsa. Kénytelenek vagyunk beletörődni a ténybe, hogy többnyire csak szemetet találunk. Az a cucc, ami valaha itt volt, milliószor annyit érhetett, mint ez a hulladék. Tényleg minden értelmes dolgot magukkal vittek, amikor elmentek?

Ez volt a következő dolog, amit senki sem tudott. Én sem tudtam, de valamiről tudtam, ami érzésem szerint pénzt hozhatott a konyhára.

Az egyik hícsí vágatban sejtéseim szerint valami egészen pofás dolognak kellett lennie, és ez a járat elég távol esett a már felfedezett lelőhelyektől.

Nem áltattam magam. Tudtam, hogy semmire sincs garancia. Mindenesetre megért volna egy pillantást. Hátha a hícsík utolsó űrhajói már úgy mentek el, hogy a gazdáik türelmetlenek voltak, ezért kevésbé alaposan takarítottak ki maguk után.

Ez volt vénuszi tartózkodásom összes értelme.

Mi másért lettem volna még itt? Egy labirintuspatkány élete a legjobb esetben is csak tengődés. Évi ötvenezret emésztett fel a puszta életben maradás – levegőadó, fejadó, a víz és a minimálisan szükséges élelmiszerek ára. Ennél jóval többe került, ha valaki havonta egynél többször akart húst enni vagy saját lakófülkét akart, ahol egyedül alhatott.

A túravezetői engedély egy heti kajapénzbe került. Ha valamelyikünk kiváltotta, egy heti megélhetését kockáztatta azzal a lehetőséggel szemben, hogy beüt a nagy fogás egy földi turista személyében vagy egy értékes lelet formájában.

Aztán esetleg haza lehet majd menni a Földre – ahol senki sem hal meg levegőhiányban és senkit sem toloncolnak ki a nagynyomású krematóriumba – értsd: a Vénusz légkörébe. Nemcsak visszatérni a Földre, hanem olyan módon hazatérni, amelyről minden labirintusvakond álmodott, mikor annak idején elindult a Naprendszer belseje felé: elég pénzzel a normális emberi élethez, vagyis a Teljes Orvosihoz. Ezt akartam én is: a Nagy Fogást.

IV

Aznap este már csak egyetlen teendőm maradt. Elmentem a Felfedezések Csarnokába. Nem szórakozni mentem. Volt egy egyezségem a Vastra-ház Harmadikjával.

Harmadik rámkacsintott csábfátyla felett és mondott valamit a társnőjének, aki körülnézett és megismert.

– Hello, Mr. Walthers – köszönt oda.

– Gondoltam, hogy itt találom – mondtam, mert ez volt az igazság.

Nem tudtam, hogyan szólítsam a lányt. Az én anyám volt olyan régimódi, hogy felvegye az apám nevét, amikor összeházasodtak, de az ilyen szabályok itt nem voltak érvényesek. A „Miss Keefer” pontos lett volna, a „Mrs. Cochenour” meg ravaszkodó. Végül így oldottam meg a dolgot:

– Mivel elég sokat leszünk együtt, mit szólna hozzá, ha tegeződnénk?

– Akkor Audee-nek szólítsalak, ugye? Milyen név ez? Megeresztettem egy csupafog vigyort.

– Anyám svéd volt, apám tősgyökeres texasi. Úgy tudom, Dorotha, hogy a családunkban gyakran adták ezt a nevet. Vastra Harmadikja visszavonult a háttérbe, én meg magamhoz ragadtam a kezdeményezést azzal, hogy elmagyaráztam Dorotha Keefernek a Felfedezések Csarnokának rendeltetését. A Csarnok azért volt, hogy a földi szájtátiak és kutatók fantáziáját beindítsa, hogy a hícsí lelőhelyeken szórják el a pénzüket. Mindenből van benne egy kicsi a feltárt lelőhelyek alaprajzától kezdve, a Vénusz Mercator-térképén át a legfontosabb leletekből származó mintákig. Megmutattam az anizokinetikus kalapács másolatát és az eredeti szilárdtest piezofont, amely csaknem a kalapácsot piacra dobó pasasokhoz hasonló mértékben tette gazdaggá a megtalálóját. Egy törhetetlen üvegből készült vitrinben volt vagy egy tucatnyi jó félcenti átmérőjű tűzgyöngy, amelyek opálos fénnyel ragyogtak a párnájukon.

– Ezeknek köszönhetjük a piezofont – magyaráztam a lánynak.

– Maga a szerkentyű emberi találmány, de a tűzgyöngyök működtetik. Árammá alakítják a nyomást és fordítva.

– Szépek – jegyezte meg. – De miért kell ilyen védett helyen tartani őket? Az Orsóban a boltokban láttam nagyobbakat is a pultokon, de még csak rájuk se néztek.

– Van köztük némi különbség, Dorotha – válaszoltam. – Ezek igaziak.

Hangosan felkacagott. Tetszett, ahogyan nevetett. A nőknek nem áll jól a fékevesztett kacagás, ezért nem is nevetnek, ha szépnek akarnak látszani. Dorotha Keefer olyan volt, mint egy bájos, mindennapi teremtés, aki jól szórakozik a dolgon. Ha belegondolok, a nők akkor a legszebbek, amikor jól érzik magukat.

Ahhoz már nem nézett ki elég jól, hogy a pénzről és új májam szükségességéről elterelje a gondolataimat, ezért az üzletre tértem:

– Ezek a kis vörös golyók a vérgyémántok – mutattam egy másik vitrinre. – Radioaktívak. Annyira nem, hogy károsak lennének az egészségre, de folyamatosan melegek maradnak. Így lehet egyébként megkülönböztetni a hamisat a valóditól. Amúgy, ha három centinél nagyobb az átmérőjük, akkor biztosan hamisak. Az igazán nagyok túl sok hőt termelnek a felület-térfogat arányának törvénye miatt, ezért megolvadnak.

– Szóval azok, amelyeket a barátod megpróbált rámsózni...

– Hamisak voltak. Úgy van. Bólintott. Még mindig mosolygott.

– És mi van azzal, amit te akarsz ránktukmálni, Audee? Igazi vagy hamis?

A Vastra-ház Harmadikja eddigre diszkréten felszívódott, én meg vettem egy nagy levegőt és elmondtam Dorothának az igazságot. Na jó, nem mindent, de amit mondtam, az igaz volt.

– Az összes cucc, amit itt látsz – kezdtem – , sok ezer ember töméntelen mennyiségű kínkeserves keresésének az eredménye. Hihetetlenül sokan próbálkoztak, de nem tudunk többet felmutatni, mint a kalapácsot, a piezofont és néhány más játékszert. Pár törmeléket és kacatot még tanulmányozgatnak, de lényegében ez minden.

– Én is így hallottam – mondta – , de van itt még valami. Mindegyiket legalább húsz éve fedezték fel. Okosabb volt, mint vártam.

– És ebből azt a következtetést vontad le – vettem át a szót – , hogy mivel azóta nem találtak semmit, ezért a bolygó lelőhelyei kimerültek. Igazad van. A bizonyítékok legalábbis ezt mutatják. Az első kutatók minden hasznosat megtaláltak, amit lehetett... eddig.

– De szerinted van még más is.

– Remélem, hogy van. Először is: a járatok falai. Mindenütt teljesen egyformának látszanak. Kék színű, tökéletesen sima falak; mindenütt egyforma fény árad belőlük, sehol sem változik a keménységük. De hogyan készítették őket a hícsík?

– Nem tudom.

– Én sem. Mások sem. De minden hícsí alagút egyforma. Ha megnézzük a szerkezetüket, akkor azt tapasztaljuk, mindenütt van egy külső szikla, amelybe beágyazták őket, aztán következik egy határréteg, amely a szikla és a fém valamilyen keveréke, végül maga a fal. Következtetés: a hícsík nem gödröket ástak, hogy beléjük fektessék a csatornákat, hanem volt valamilyük, ami gilisztaszerűen keresztül-kasul mászkált a sziklában és ezeket a járatokat hagyta maga után. És még valami: túlástak. Vagyis sok olyan járatot fúrtak, amelyre nem volt szükségük, sehová sem vezet és soha, semmire sem használták. Ebből mire következtetsz?

– Hogy a fúrás olcsó és könnyű volt? – találgatott. Bólintottam.

– Tehát volt valamilyen automatikus masinájuk és kell lennie legalább egy példánynak a bolygón, amit meg kell keresni. Másodszor: a levegő. Ugyanazt lélegezték be, amit mi, ehhez azonban valahonnan szerezniük kellett oxigént. Honnan?

– Hogyhogy? A légkörben van oxigén, nem?

– Elenyészően kevés. Kevesebb, mint fél százalék. Többnyire az sem szabad formában, hanem széndioxid és más szutykok formájában található. A vízpára mennyisége szóra sem érdemes. Még annyi sincs, mint teszem azt, a kéndioxid. Ha a víz átszivárog a sziklán, akkor nem friss, tiszta forrás képében tör elő, hanem szinte azonnal elpárolog. Méghozzá jó magasra, lévén a víz molekulája jóval könnyebb, mint a széndioxidé. Az oxigén és a hidrogén egy része ezután főként kéndioxiddá és kénsavvá alakul, a hidrogén maradéka meg egyszerűen elillan az űrbe.

Fürkésző tekintettel nézett rám.

– Audee – mondta szelíden – , azt hiszem, te igazi Vénuszszakértő vagy.

Elvigyorodtam.

– Érted már, mi a helyzet az oxigén előállításával?

– Azt hiszem, igen. Jó nehéznek látszik.

– Nemcsak látszik, hanem az is! A hícsíknek ennek ellenére sikerült kinyerniük ezt a kevéske oxigént is a keverékből. Méghozzá olcsón és könnyedén! Gondolj csak bele, mennyi felesleges járatot tölt meg. Emellett ott vannak a semleges gázok, például a nitrogén. A légkörben ez is csak nyomokban van jelen, itt meg éppen annyi van, hogy a levegő belélegezhető legyen. Miért? Hogyan? Nem tudom, de ha van olyan gépezet, ami ezt csinálta, akkor szeretném megtalálni ezt a gépet. Harmadszor: repülőgép. A hícsík sokat repkedtek a Vénusz felett.

– Ahogyan te is, Audee. Nem pilóta vagy?

– Igen, légjáró pilóta. De nézzük, mitől repül a légjáró. A felszíni hőmérséklet 755 Kelvinfok, de annyi oxigén sincs, hogy egy cigarettát meggyújthassunk. A légjárómnak ezért két tartályt kell cipelnie: egy üzemanyagtartályt és egy másikat, amelyikben az elégetéséhez szükséges anyag van. Tudod, nem egyszerűen csak olaj és levegő kell.

– Tényleg?

– Itt nem, Dorotha. Ilyen környezeti hőmérsékletnél nem. Ebben a melegben különleges üzemanyagra van szükség. Hallottad már valaha a Carnot nevet?

– Az a régi tudós, ugye? Az a fickó, akiről a Carnot-ciklust elnevezték?

– Újabb helyes válasz. – Már harmadszor okozott meglepetést; megjegyeztem magamban, hogy jó lesz vigyázni. – Egy gép Carnot-féle hatásfokát úgy fejezzük ki, hogy a maximális hőmérsékletét, azaz mondjuk a belső égés hőmérsékletét elosztjuk a kibocsátott égéstermék hőmérsékletével. Persze ez a dolgoknak durva leegyszerűsítése, de az égéstermék hőmérséklete akkor sem lehet alacsonyabb a környezet hőmérsékleténél, különben a jószág nem motor lenne, hanem hűtőgép. Adott a leküzdendő 755 Kelvinfok, ezért még spéci hajtóanyag használatával is elég gyatrák a masináink. A Vénuszon minden hőerőgép csak gyatra lehet. Elgondolkoztál már azon, miért van ilyen kevés légjáró? Engem persze nem zavar, mert így valamiféle majdnem-monopol helyzetben vagyunk. Az ok azonban az, hogy irgalmatlanul drága az üzemeltetésük.

– A hícsík jobban csinálták?

– Meggyőződésem, hogy igen.

Ismét felkacagott; váratlanul, de ugyanolyan bájosan, mint az előbb.

– Ó, te szegény! – kötekedett vidáman. – Látom, ráharaptál a saját horgodra. Azt hiszed, a következő napokban éppen te botlasz bele minden járatok öreganyjába és felmarkolod a milliárdokat érő hícsí hagyatékot?

Nem tetszett, ahogyan kérdezte. Ha már itt tartunk, nem volt ínyemre az egész találkozás, amelyet Vastra Harmadikjának a segítségével hoztam össze. Arra számítottam, hogy a barátja távollétében Dorotha Keefer fejecskéjét könnyűszerrel elcsavarhatom. Nem működött a dolog. Maga a lány ébresztett rá, hogy ő is emberi lény, ami már önmagában is kellemetlen fejlemény volt – a balekot nem lehet balekként kezelni, ha embernek tekintjük.

Ami még ennél is rosszabb, sikerült elérnie, hogy alapos önvizsgálatot tartsak.

Így hát csak ennyit mondtam:

– Igazad lehet, de biztos vagyok benne, hogy egy próbát megérne.

– Most mérges vagy, ugye?

– Nem – hazudtam – , de talán egy kicsit fáradt. És mivel holnap hosszú útra indulunk, az lesz a leghelyesebb, ha visszaviszlek az Orsóba, Keefer kisasszony.

V

A légjáróm az űrkikötő szélénél horgonyzott és ugyanúgy kellett eljutni hozzá, mint a kikötőbe: lifttel a felszíni zsilipig, onnan egy vontató hermetikusan zárt kabinjában kellett átkelni a Vénusz száraz, sziklás felszínén, amelyet a magasnyomású szelek siralmasan lekoptattak. Természetesen általában megerősített habgarázsban tartottam a járgányomat. A Vénuszon semmit sem lehet szélnek kitett helyen hagyni, ha az ember az eredeti állapotában akarja találni; még akkor sem, ha krómacélból készült. Reggel először eltávolítottam róla a habot, majd még egyszer átvizsgáltam és bepakoltam a felszerelést. Teljesen menetkész volt. A kinti harsogó zöldessárga ködviharon át is ráláttam a vontató kabinablakából.

Cochenour és a lány is láthatták, ha tudták, hogy hova kell nézniük, de valószínűleg nem hitték volna el róla, hogy repülni is tud.

– Veszekedtek Dorrie-val? – ordította Cochenour a fülembe.

– Nem veszekedtünk – kiabáltam vissza.

– Nem zavarna, csak tudni akartam. Nem kell puszipajtásoknak lennünk, elég az is, ha teszi, amit mondok. – Egy kicsit elhallgatott, pihentette a hangszálait. – Jézusom, micsoda szél!

– Zefír – mondtam és elhallgattam; majd a saját bőrén megtapasztalja.

Az űrkikötő körüli terület a természetes viszonyok miatt vénuszi mértékkel nyugodt helynek számít. A környező hegyek a szelek javát a kilövőállások fölé terelik, nekünk már csak egy kis ködpamacs marad. A fel-és leszállás viszonylag könnyű. A dologban az a rossz, hogy a levegő nehézfém alkotóelemei kicsapódnak a leszállóhelyre. A vénuszi levegő alacsonyabb rétegeiben higanyszulfid és higanyklorid található. Feljebb, a leszálláskor látható vattaszerű felhők némelyike tömény kénsav, sósav és fluorsav cseppekből áll. Ez teszi trükkössé a közlekedést. A vénuszi navigációhoz jó térérzék kell. A felszínen könnyű eljutni A-ból B pontba. A radarok automatikusan beállítják a kommunikációhoz a megfelelő rádiózónát, emellett folyamatosan regisztrálják a térképeken a jármű helyzetét. Repüléskor a legnehezebb a megfelelő magasság megválasztása. Ehhez gyakorlat és talán némi intuíció is szükséges. Ezért érek én és a járgányom milliókat a Boyce Cochenour-féléknek.

Odaértünk a légjáróhoz. A vontató kieresztette teleszkópos nyúlványát és rögzítette a járgányom megfelelő pontján. Cochenour kibámészkodott a kabinablakon.

– Nincs is szárnya! – kiabálta méltatlankodva, mintha átvertem volna.

– És vitorlái meg hólánca sem – ordítottam vissza. – Hajózzunk be, ha beszélni akar. A légjáróban könnyebb lesz. Átmásztunk a kis nyúlvány járatában. Kinyitottam a bejáratot és különösebb gond nélkül átcihelődtünk.

Még abból sem volt galibánk, amit egyébként én voltam kénytelen okozni magunknak. Tudják, a Vénuszon egy légjáró nagy valaminek számít. Piszokul szerencsés voltam, hogy sikerült rátenni egyre a mancsomat és... na jó, nem kerülgetem a forró kását: valósággal bele voltam zúgva a járgányomba. Az enyémbe tízen fértek be, ha nem szállított rakományt. A Sub Vastra raktáráruházában vásárolt készlet és a 88-as Helyi Képviselet szabályzata által előírt cuccok bepakolása után hárman már nyomorogtunk. Minimum a szűk helyet fitymáló megjegyzéseket vártam, de Cochenour csak körülnézett, kiválasztotta magának a legjobb fekhelyet, terpeszben föléállt és kijelentette, hogy az az övé. A lány úgy viselkedett, mintha minden kényelmetlenségen csak mulatna. Már jó előre felhergeltem magam, hogy visszavágjak a bírálatokra, erre tessék: senki sem kritizált. A légjáróban sokkal csendesebb volt. A szél eléggé behallatszott, de már alig zavart. Átadtam nekik a nagy teljesítményű zajszűrővel ellátott füldugókat; ezekkel már egyáltalán nem volt kellemetlen.

– Üljenek le és csatolják be magukat – adtam ki az utasítást, és amint elhelyezkedtek, felszálltam.

Kilencven atmoszférán a szárnyak nemcsak haszontalanok, de egyenesen ártalmasak. A légjáró kagylóhéj alakú törzse alá épített emelőfúvóka éppen megfelel a célnak. Dupla gázt adtam a hőlégsugaras motoroknak, amitől viszonylag simán átevickéltünk a kilövőállás peremén (heti egyszer le szokták dózerolni, ezért általában elfogadhatóan sima szokott maradni a terep), és beledurrantunk a vad sárgászöld trutymóba, aztán egy pillanat múlva a vad barnásszürke trutymóba – közben alig haladtunk ötven métert.

Cochenour lazán húzta meg a hevederét, hogy kényelmes legyen. Jól szórakoztam, mert a rövid ideig tartó, erős turbulenciában igencsak jajgatott. Tudtam, hogy semmi baja sem lesz, emellett a rázós rész mindössze néhány percig tartott. Néhány ezer méteren megtaláltam a nekünk való magasságot a Vénusz bizonytalan légköri inverziójában és a turbulencia is jócskán mérséklődött, ezért kicsatolhattam az övemet és felálltam. Kivettem a dugókat a fülemből és mutattam Cochenournek meg a lánynak, hogy vegyék ki ők is. A férfi a fejét dörzsölgette, mert rázkódás közben beütötte a felette lógó térképtartóba, de még így is vigyorgott.

– Elég izgalmas – ismerte el a zsebében kotorászva. – Nem gond, ha rágyújtok?

– A maga tüdeje.

Még jobban vigyorgott.

– Egyelőre – hagyta rá. – Mondja, miért nem adta már a traktorban oda ezeket a füldugókat?

Folyót lehetne rekeszteni azokkal a történetekkel, amelyeket a vénuszi idegenvezetők mesélnek a kérdezősködő utasokról, meg a hosszas magyarázatokról, hogy például mit jelent, amikor az a vicces kis izé pirosan világít... A másik lehetőség, hogy az ember nem válaszol, hanem befogja a száját, teszi a dolgát és hajtja a szerencséjét. Persze ez attól is függött, hogyan jövünk majd ki Cochenourrel és a barátnőjével. Rajtam nem múlott, mert tisztességesen akartam viselkedni velük. Több mint tisztességesen. Ha három hétig össze vagyunk zárva egy akkora térben, mint egy garzonlakás főzőfülkéje, akkor fogcsikorgatva is kedvesnek kell lennünk a többiekhez, különben a végére teljesen megutáljuk egymást. Mivel közülünk én voltam az, akit ezért még fizettek is, ezért nekem kellett példát mutatnom.

Másrészt azonban a világ Cochenourjeit néha egyszerűen lehetetlen kedvelni. Ha így alakulna, akkor a kevés szöveg taktikáját kell követnem, és ki kell térnem a kérdések elől olyan válaszokkal, mint a „nem tudom” vagy „elfelejtettem”. Egyelőre azonban nem tűnt úgy, hogy kellemetlen akarna lenni. Még a lány is barátkozni próbált, ezért én is a jópofizást választottam.

– Na, ez egy érdekes dolog. Tudja, a zaj a nyomás változásából származik. Amikor felszálltunk, a dugók kiszűrték a hangok, azaz a nyomáshullámok nagy részét, de amikor én kiabáltam, hogy kössék be magukat, akkor átengedték a hangom túlnyomását, tehát elég jól megértették a mondókámat. Van azonban egy határ. Nagyjából százhúsz decibel felett... a decibel a hang mértékegysége...

– Tudom, mi a decibel – mordult fel Cochenour.

– Helyes. Tehát nagyjából százhúsz decibel felett a dobhártya nem reagál a hangokra. A vontató egyszerűen túl hangos volt. Nemcsak a jármű törzsén kívülről jövő hangokat hallották, hanem azokat is, amelyeket a futómű továbbított a talaj felől. Ha ott bedugják a dugókat, akkor tök süketek lesznek és azt sem hallják, amit kellene – fejeztem be a magyarázkodást. Dorotha a szemén igazgatta a sminket, de közben figyelt.

– Mit kellett volna hallanunk? – kérdezte. Elhatároztam, hogy barátként tekintek rájuk, legalábbis amíg lehet.

– Például azt, hogy vegyék fel a sisakokat. Úgy értem, baleset esetén. A szélvihar néha a feje tetejére állítja a járgányt. Máskor kemény tárgyakat sodor le a dombokról; az ember észre sem veszi, és telibe trafálták.

Megrázta a fejét, de nevetett.

– Kellemes helyre hoztál minket, Boyce – tette hozzá. Cochenour oda se figyelt. Más járt a fejében.

– Miért nem maga vezeti ezt a micsodát? – szólt rám. Elővettem és bekapcsoltam a virtuális Vénusz-gömböt.

– Jó kérdés – mondtam. – Ideje megbeszélnünk. Most az automata pilóta vezeti a járművet és nagyjából ennek az alsó kvadránsnak az irányába van beprogramozva. El kell döntenünk, hogy mi legyen a pontos cél.

Dorrie Keefer figyelmesen tanulmányozta a gömböt. Természetesen nem igazi glóbusz volt, hanem csak egy olyan háromdimenziós kép a levegőben, amelyet az ember átbökhet, mondjuk az ujjával.

– Nem tűnik valami nagynak – jegyezte meg.

– Azok a vonalak – kezdtem bele a magyarázatba – csak a rádiófrekvenciás zónahatárokat jelölik. Az ablakból nem látszanak. A Vénuszon nincsenek óceánok és nincs felszabdalva országokra, ezért a térképe sem úgy néz ki, mint a Földé. Látják ezt a fényes pontot? Ez jelöli a helyzetünket. Mutatok valamit.

A rádiózónák rácsára és a domborzati kontúrokra rávetítettem a geológiai adatokat.

– Ezek a pacaszerű körök a tömegindikátorok. Tudják, mi az a tömegkoncentráció?

– Az anyag besűrűsödése. Egy csomó nehéz dolog összessége – próbálkozott.

– Jó. Most nézzék meg, milyen lesz, ha rávetítem az ismert hícsí lelőhelyeket.

Az aranyszínű kutatóhelyek úgy ragyogtak fel gombnyomásra, mint a bolygón keresztül-kasul mászkáló giliszták. Dorothea azonnal észrevette:

– Az összes lelőhely koncentrált tömegű helyeken van. Cochenour elismerően pillantott rá, és persze én is.

– Nem pontosan – javítottam ki – , de piszokul közel. Hogy miért? Nem tudom. Senki se tudja.

A tömegkoncentrátumok jobbára régebbi tömör bazalt-és hasonló kőzetekből állnak. Lehet, hogy a hícsík nagyobb biztonságban érezték magukat, ha erős, tömör szikla vette őket körül.

Régebben, amikor még nem döglődött a májam és így megengedhettem magamnak az elvont tudományok iránti érdeklődést, elszórakozgattunk egymás között a földi Hegramet professzornak azon felvetésével, mely szerint a hícsí ásógépek esetleg csak a tömör sziklában vagy bizonyos összetételű kőzetben lennének működőképesek. Jelenleg azonban nem láttam megfelelőnek, hogy Hegramet professzor bizonyos ötleteit megbeszéljem az utasaimmal. Egy kar segítségével finoman elfordítottam a gömböt.

– Itt, pontosan itt vagyunk most. Ez a formáció az Alpha Regio. Nagy lelőhely, éppen most hagytuk el. Jól látszanak az Orsó körvonalai. Azt a tömegkoncentrációt, amelybe az Orsó beágyazódik, Serendipnek nevezik. Olyan heszperológusok voltak a felfedezői...

– Heszperológusok?

– A bolygót kutató geológusok csoportja. Mivel nem földi, hanem vénuszi kőzeteket vizsgálnak, ezért heszperológusoknak nevezik őket. Először egy mesterséges holdról detektálták a tömegkoncentrációt, aztán leszálltak, végeztek egy próbafúrást és beletaláltak az első hícsí lyukba.

Itt, a magasabb északi szélességi körökön látható ásatások összefüggő tömegkoncentrációk egyetlen közös ágába tartoznak. Vannak ugyan köztük kevésbé tömör kőzetből álló területek, de ezeken járatok kötik őket össze a hícsí alagutakat és maguk a lelőhelyek csaknem mindig a koncentrált tömegű helyeken vannak.

– És mind északon – mondta Cochenour élesen. – Mi pedig délnek tartunk. Miért?

Érdekes, hogy milyen jól tájékozódott a virtuális glóbuszon, de nem tettem szóvá. Inkább ezt mondtam:

– A megjelöltek nem jók. Mindet átkutatták már.

– Néhány közülük még az Orsónál is nagyobbnak látszik.

– Az Orsó valósággal eltörpül mellettük. Igaza van. Azonban nincs bennük semmi különös vagy nincs rá sok esély, hogy ha van is ott valami, akkor olyan állapotban lenne, hogy érdemes volna foglalkozni vele. Sok százezer éve, vagy még annál is régebben megtöltötték őket a felszín alatti szivárgások. Rengeteg derék fickónak beletört már a bicskája, hogy egyiket-másikat kiszivattyúzta és kiásta, aztán végül semmit sem talált. Kérdezzen csak engem. Az egyik derék hapsi én voltam.

– Nem tudtam, hogy a Vénuszon folyékony víz is van – vetette ellen Cochenour.

– Nem vizet mondtam, hanem szivárgást. Ami azt illeti, ezek némelyikében tényleg volt víz, csak éppen valamilyen szivárgó iszap formájában. Úgy néz ki, hogy a meleg hatására a sziklákból kifövő víznek néhány évezrednyi átmeneti időre van szüksége hozzá, hogy elérje a felszínt, elpárologjon, majd hidrogénre és oxigénre hasadjon, végül eltűnjön. Biztos most hallják először, hogy az Orsó alatt is van valamennyi víz. Ezt itták, és ezt lélegezték be, míg ott voltak.

– Nem vizet lélegeztünk – javított ki.

– Nem, persze hogy nem. Azt a levegőt szívtuk be, amit mi gyártottunk. De a járatokban néha megreked az eredeti levegőjük, pontosabban az a gáz, amit a hícsík hagytak benne. Persze néhány százezer év alatt az üregek általában kemencékké változnak, és hajlamosak lesznek rá, hogy minden szerves anyagot semmivé süssenek. Lehet, hogy azért találtunk olyan kevés, mondjuk úgy, hogy állatinak mondható maradványt, mert elhamvadtak. Így aztán, ha egyikmásik lelőhelyen lehet is levegőt találni, olyat akkor sem hallottam, hogy valaki iható vízre bukkant volna. Dorotha megszólalt:

– Boyce, ez mind nagyon érdekes, de miközben a vízről beszélgettünk, melegem lett és megszomjaztam. Eltérhetnénk a tárgytól?

Cochenour felugatott; ez volt nála a nevetés.

– Tudat alatti késztetés. Egyetért, Walthers? Meg egy adag régimódi prüdéria. Szerintem Dorrie valójában ki akar menni a toalettre.

Még nem tudtam, mit bír, ezért én jöttem enyhén zavarba a lány helyett, ő azonban láthatóan hozzászokott már Cochenour modorához.

– Mivel három hétig ebben az izében fogunk lakni, szeretném tudni, hogy mire számítsak – mondta.

– Hogyne, Miss Keefer – mondtam.

– Tegeződünk, nem? Szólíts nyugodtan Dorrie-nak.

– Persze, Dorrie. Gyerünk, megmutatom. Van öt fekvőalkalmatosságunk; ezekből tíz hálóhelyet lehetne kialakítani, ha akarnánk, de mi nem akarunk. Két zuhanyfülke. Nem látszanak elég nagynak hozzá, hogy valaki be tudja szappanozni magát bennük, de megy a dolog, csak rá kell jönni a nyitjára. Azokban a bokszokban van két kémiai klozet. Amott van a konyha; tűzhely, és spájz, meg ilyesmi. Azt az ágyat választod, Dorrie, amelyik tetszik. Mindegyiknél van egy válaszfal, amit lehúzhatsz, amikor átöltözöl és így tovább, vagy egyszerűen csak valamiért nem vagy kíváncsi a képünkre. Cochenour megszólalt.

– Menj csak, Dorrie, csinálj, amit akarsz, én addig megnézem, hogyan kezeli Walthers ezt a röpködő bigyót.

Kezdetnek egész jó. Volt már rosszabb is. Korábban akadt néhány igen durva menetem; utasok, akik részegen jöttek a fedélzetre, aztán, ahogy múlt az idő, még részegebbek lettek; párok, akik minden éber pillanatukat veszekedéssel töltötték, vagy ha nagy ritkán nem egymást szapulták, akkor ellenem alkottak egységfrontot. Ez az út egyáltalán nem indult rosszul, különösen, ha figyelembe vesszük azt a tényt, hogy az életem megmentését reméltem tőle.

A légjáró vezetése nem nagy kunszt – abban az értelemben nem, hogy könnyű vele arra menni, amerre az ember akar. A Vénusz atmoszférájában nem nehéz fennmaradni. Nem kell aggódni az átesés veszélye miatt, és az automatikus berendezések egyébként is elvégzik a munka oroszlánrészét. Cochenour gyorsan tanult. Kiderült, hogy a Földön már minden lehetséges légi alkalmatossággal repült, és fiatalkorában még egyszemélyes tengeralattjárót is vezetett a mélytengeri olajmezőkön. Amint elmagyaráztam, azonnal megértette, hogy miért olyan nehéz a vénuszi aviatikában a megfelelő repülési magasság megválasztása, és miért játszik olyan fontos szerepet magasságváltásnál az ösztönös ráérzés. Azt is megértette, hogy egy nap alatt nem tanulhat meg mindent. Ami azt illeti, három hét alatt sem.

– Az ördögbe is, Walthers – mondta aránylag vidáman – , legalább annyit konyítok hozzá, hogy el tudom indítani, ha maga véletlenül beszorul egy alagútba vagy leteríti egy féltékeny férj golyója.

Pontosan akkora mosollyal jutalmaztam, amekkorát a sületlen tréfa ért. Kicsivel.

– Máshoz is értek ám! – folytatta. – Nagyszerűen főzök. De ha maga is profi benne... Nem? Gondoltam. Túl sokat költöttem már erre a pocakra, meg arra, hogy mindig tele legyen, ezért a főzés az én reszortom. Erre az apróságra sohasem tudtam megtanítani Dorrie-t. Már az öreganyja is így volt ezzel. A legszebb nő a világon, de a fejébe vette, hogy minden csak arra való, hogy birtokolja.

A megjegyzést elraktároztam a később átgondolandók közé. Ez a kilencvenéves dalia tele volt apró meglepetésekkel.

– Jól van – mondta. – Mialatt Dorrie az összes vizet elhasználja a tartályból...

– Ne féljen, újrahasznosul.

– Szóval, míg Dorrie tisztálkodik, fejezze be a kiselőadást arról, hogy hová is megyünk.

– Jó. – Fordítottam kicsit a gömbön. A helyzetünket jelző folt állhatatosan továbbhaladt dél felé, míg beszélgettünk. – Látja ezt a csoportosulást, ahol a pályánk a Lise Meitner közelében a rácsjelekkel kereszteződik?

– Ki az a Lise Meitner?

– Én csak annyit tudok, hogy róla nevezték el ezt a képződményt, mást nem. Nézze, hová mutatok.

– Aha. Öt tömegkoncentrátum szorosan egymás mellett és nem jeleznek rajtuk lelőhelyeket. Oda megyünk?

– A közelítő válasz az, hogy igen.

– Mit jelent az, hogy közelítő válasz?

– Hát azt – válaszoltam – , hogy egy apróságról még nem tettem említést. Gondolom, nem akar a dolgok közepébe vágni, mert akkor nekem is középről kell kezdenem. Ez esetben fel kell világosítanom, hogy sűrű lesz a dolog, mert többet kell megtudnia a Vénuszról, mielőtt úgy dönt, hogy belevág a kutatásba.

Egy darabig tűnődve nézett rám. Dorrie halkan kijött a zuhanyzóból. Hosszú fürdőköpenyt viselt, a haja be volt csavarva egy törölközőbe. Megállt a férfi mellett és ő is engem figyelt.

– Ez attól függ, hogy maga, barátom, mit hallgatott még el előlem – mondta nem kifejezetten barátságosan.

– Ez itt a Déli Sarki Biztonsági Terület – mutattam. – Egybeesik a védelmis srácok rakétáinak hatósugarával és a fegyverzetfejlesztési kísérleti területeik nagy részével. Civileknek nem engedélyezik a belépést.

Szikrázó tekintettel méregette a térképet.

– De a szóban forgó kis tömegkoncentrátum éppen a határaira esik.

– És mi éppen ebbe a kis koncentrátumba tartunk.

VI

Ahhoz képest, hogy kilencvennél is több évet megért, Cochenour igencsak virgonc volt. Nem csak azt értem ezalatt, hogy egészséges. Az egészség a Teljes Orvosi miatt van; ha valami elhasználódik vagy snasszul néz ki, hát egyszerűen kicserélik. Az agyat persze nem lehet kicserélni, ezért nem ritkák az olyan bronzbarna, izmos testű gazdag öregemberek, akik reszketnek, és minden kiesik a kezükből. Ebben a vonatkozásban Cochenournek szerencséje volt. Valószínűleg megkoptatja majd a pszichémet az elkövetkező három hét. Máris kisajtolta belőlem, hogyan kell vezetni a légjárót, és gyorsan meg is tanulta. Amikor úgy döntöttem, hogy feláldozok némi repülési időt a valamiért idő előtt szükségessé vált, amúgy ezeróránként esedékes ellenőrzés elvégzésére, segített leszedni a burkolatot, ellenőrizni a hűtőfolyadék szintjét és kitisztítani a szűrőket. Aztán úgy döntött, hogy főz nekünk egy ebédet. Dorrie Keefer felcsapott önkéntes segítőmnek, amikor a felszereléssel bajlódtam, hogy előráncigáljam az autoszonikus szondákat. A légjáró belsejének állandó zajában a beszélgetésünk nem hallatszott el a tőlünk pár méterre, a tűzhelynél foglalatoskodó Cochenourhöz. Arra gondoltam, hogy a szondák ellenőrzése közben puhatolózhatnék nála a férfi után, de aztán letettem a szándékomról. Egy fontos dolgot már tudtam róla, nevezetesen kis szerencsével elérhetném, hogy fizesse az új májamat. Ehhez nem kellett tudnom, hogy neki és Dorrie-nak mi járt a fejükben, amikor egymásra gondoltak.

Inkább a szondákról beszélgettünk. Hogy hogyan bocsátanak mennydörgő hangokat a Vénusz sziklájába, és hogyan mérik a visszhang érzékeléséig eltelt időt. És arról, hogy mik az esélyei annak, hogy valami tényleg jó leletre bukkanjunk. („Mi az esélye a lóversenyen a főnyereménynek? Ha valaki egyedül fogad, akkor nem sok, de mindig akad egy győztes.”) Miért jöttem a Vénuszra. Ezzel kapcsolatban megemlítettem a lánynak apám nevét, de sohasem hallott Texas helyettes kormányzójáról. Kétségtelenül túl fiatal. Ohio állam déli részén született és nevelkedett, ahol Cochenour kölyökkorában kétkezi munkásként kezdte, és ahová milliárdosként ismét visszatért. Noszogatás nélkül is elmondta, hogyan épített ott a férfi új feldolgozóközpontot, és hogy ez mennyi fejfájást okozott neki – problémák voltak a szövetségi hatóságokkal, a bankokkal és a helyi kormányzati szervekkel – , ezért Cochenour végül hosszas barangolásra adta a fejét. Elnéztem, ahogyan a főzőfülkében kavargatta a mártást.

– Komolyabban veszi az utazgatást, mint bárki, akit ismertem.

– Munkamániás, Audee. Gondolom, elsősorban ennek köszönheti a gazdagságát is.

A légjáró megdőlt, én meg mindent ledobtam és hanyatt-homlok a vezérlőpulthoz rohantam. Hallottam, hogy Cochenour felüvölt mögöttem, de én az új utazómagasság beállítására koncentráltam. Ezerméternyi emelkedés után visszakapcsoltam a robotpilótát és hátrafordultam. Cochenour a csuklóját dörzsölgette és folyamatosan káromkodott.

– Sajnálom – mondtam.

– Nem érdekel, ha maga miatt leégetem a karomon a bőrt – dörrent rám szigorúan. – Új bőrt bármikor vehetek, de majdnem kiborítottam a mártást.

Megnéztem a virtuális gömböt. A járművünket jelző fénylő pont túl volt az út kétharmadán.

– Hogy áll az ebéddel? – kérdeztem. – Egy órán belül megérkezünk.

Először láttam meglepődni valamin.

– Ilyen hamar? Mintha azt mondta volna, hogy ez a járgány szubszonikus.

– Úgy van, de a Vénuszon vagyunk, Mr. Cochenour. Ezen a magasságon a hang sokkal gyorsabban terjed, mint a Földön. Valamin elgondolkodott, majd így szólt.

– Na jó, felőlem bármikor ehetünk. Megterítettünk.

– Azt hiszem, jóval többet kellene tudnom erről a bolygóról – mondta Cochenour, amikor már az asztalnál ültünk. – Nem ártana, ha tartana nekünk róla egy előadást.

– A főbb tudnivalókkal már tisztában vannak – válaszoltam. – Viszont maga remek szakács, Mr. Cochenour. Én pakoltam be az összes készletet, de meg nem tudnám mondani, hogy mit eszünk.

– Tisztázzunk valamit – mondta. – Cincinnatiben, az irodámban Mr. Cochenour vagyok, de amíg itt egymás hegyén-hátán élünk, addig tegeződünk. Ha ízlik a főztöm, akkor miért nem eszel?

A válasz az volt, hogy feldobom tőle a bakancsom. Nem akartam azonban belebonyolódni egy olyan beszélgetésbe, amelyből kiderülne, hogy miért van nagy szükségem a pénzére.

– A doki azt mondta – kerültem meg a dolgot – , hogy keményen fogyókúrázzak, mert szerinte nehezebb vagyok a kelleténél. Cochenour vizsgálódva nézett rám, de csak ennyit mondott:

– És az előadás?

– No, akkor kezdjük a legfontosabbal – vágtam bele, miközben óvatosan kitöltöttem a kávét. – Amíg a légjáróban vagyunk, mindenki azt csinál, amit akar. Mászkálhat, ehet, ihat, dohányozhat, amikor csak kedve tartja. A hűtőrendszert háromszor ennyinél is több utasra tervezték, ráadásul figyelembe vették a főzésből származó és a berendezések által kibocsátott hőt is, majd a biztonság kedvéért az egészet megszorozták kettővel. Több mint két hónapra elegendő levegőnk és vizünk van. Az üzemanyag három körutazásra elég, a manőverezést is beleértve. Ha valami elromlana, segítséget hívnánk és a legrosszabb esetben is néhány órán belül itt lennének értünk és hazavinnének. Valószínűleg a védelmis srácok jönnének, mert ők vannak a legközelebb és nekik tényleg gyors légjáróik vannak. A legdurvább az lenne, ha kilyukadna a járgány burkolata és a Vénusz egész atmoszférája egyszerre akarna bejönni a kabinba. Ha gyorsan történne, akkor nekünk annyi, de sohasem megy olyan gyorsan. Annyi időnk lenne, hogy felvegyük a védőruhát és abban harminc óráig is ki lehet bírni. Ez bőven elég ahhoz, hogy felszedjenek.

– Feltéve persze, hogy közben a rádió nem megy tönkre.

– Úgy van. Feltéve. Viszont az ember bárhol meghalhat, ha túl sok baleset történik egyszerre.

Töltött magának egy újabb csésze kávét és öntött bele egy kis konyakot.

– Folytasd.

– A következő az, hogy a légjárón kívül minden sokkal bonyolultabb. Az embert csak a védőruha tartja életben, de, mint már mondtam, legfeljebb harminc óráig. A probléma a hűtéssel van. A levegővel és a vízzel nincs gond, ilyen távlatokban az élelmiszerrel sem, de óriási kompakt energia kell hozzá, hogy a hőt levezessük a környező diffúz energiába. Sok üzemanyag. A hűtőrendszer üzemanyaggal működik. Ha fogytán van, az ember jobban teszi, ha gyorsan visszaiszkol a légjáróba. Amúgy a hőhalál nem a legkellemetlenebb módja a kinyúlásnak, mert az ember elájul, mielőtt elkezdene fájni. Persze a végén akkor is meghal.

– A védőruhát mindig meg kell vizsgálni a felvétel előtt – folytattam. – Fel kell fújni, és műszerrel ellenőrizni kell, hogy nem szivárog-e valahol. Természetesen én meg fogom nézni a tiéteket is, de ne hagyatkozzatok csak rám! A ti életetek! Most vegyük a sisak üvegablakát. Nagyon erős. Körömmel lehetetlen megkarcolni, de ha kemény tárggyal erős ütést mérnek rá, akkor ez is eltörik. Ebben az esetben ugyancsak meghalunk.

Dorrie csendesen megkérdezte:

– Vesztettél már el turistát?

– Nem – de folytattam. – Mások igen. Évi öten-hatan halnak meg.

– Ez benne van a pakliban – mondta komolyan Cochenour – , de valójában nem ilyen előadást vártam, Audee. Persze, hogy tudni akarom, hogyan maradjak életben, de szerintem ez ráér akkor is, mielőtt elhagynánk a légjárót. Valójában arra lennék kíváncsi, hogyan figyeltél fel erre a tömegkoncentrátumra.

A kigyúrt testű vén szivar kezdett kiakasztani azzal a kellemetlen szokásával, hogy olyan kérdéseket tett fel, amelyekre nem akartam válaszolni. Világos, hogy okkal választottam azt a helyet. Nagyjából ötévnyi tanulásba, keresgélésbe, kutakodásba és negyedmillió dolláromba került. A pénz főként űrposta-kiadásokra kellett, hogy olyanokkal tartani tudjam a kapcsolatot, mint a földi Hegramet professzor. Nem akartam kiadni az összes indítékomat. Tucatnyi helyet szerettem volna megnézni. Ha a mostani helyen találnánk valamit, sokkal gazdagabb lenne az út végén, mint én. A szerződés rögzíti, hogy negyven százalék a bérlőé, öt az idegenvezetőé, a többi meg az államé. Ha nem találnánk semmit, igen kellemetlenül érintene, ha egy másik pilótával keresné fel a tarsolyomban levő ígéretes helyek valamelyikét. Csak ennyit mondtam:

– Maradjunk annyiban, hogy tényekkel alátámasztott megérzés. Olyan járatot ígértem, amelyet még senki sem tárt fel és remélem, be is tudom tartani az ígéretemet. Most pedig takarítsuk el az edényeket, mert tíz percen belül ott vagyunk. Mindent rögzítettünk, magunkat is bekötöttük, majd a viszonylag nyugodt rétegből visszaereszkedtünk az őrjöngő felszíni szelekhez.

A nagy központi tömb déli részénél lebegtünk egy azokhoz hasonló lejtő felett, amilyenek az Orsót veszik körül. A Vénuszon még az ilyen lankák a leginkább elviselhetők. Az alacsony síkságokon és a hasadékvölgyekben a nyomás százhúsz atmoszféra, vagy még annál is több lehet. Azt már a légjáróm se bírná sokáig. A többi pilótáé sem, talán csak némelyik speciális harcászati jármű viselné el. Szerencsére úgy tűnt, hogy a hícsík sem foglalkoztak a mélyföldekkel. Eddig egyetlen lelőhelyet sem találtak, amely kilencven atmoszféránál nagyobb nyomású helyen volt. Ez persze nem jelenti azt, hogy nincs ilyen.

Ellenőriztem a helyzetünket a virtuális glóbuszon és a részletes térképeken, majd kibocsátottam az első három autoszonikus szondát.

A szél azonnal szerteszórta őket, amint elkezdtek zuhanni. Ez így volt rendjén. Viszonylag széles határok között nem nagyon számított, hogy hová csapódnak be. Először úgy zuhantak, mint a lándzsa, aztán szalmaszálként dobálta őket a szél, majd begyújtották kis rakétáikat, és a talajkereső automatika belelőtte őket a felszínbe.

Mindegyik jó helyen ágyazódott be. Nincs mindig ekkora szerencsém, ezért biztató előjelnek vettem. Ellenőriztem a helyzetüket a nagy felbontású térképen. Egy nagyjából egyenlő oldalú háromszög csúcsaiban értek földet, ami ideális pozíciónak számított. Ezután megnéztem, hogy mindenki rendesen bekötötte-e magát, bekapcsoltam a pásztázást és elkezdtem körözni.

– Most mi van? – bömbölte Cochenour.

Láttam, hogy a lány betette a füldugókat, de a férfi semmit sem akart elmulasztani.

– Megpróbáljuk meghatározni a lehetséges hícsí járatok helyzetét. Beletelik néhány órába.

Míg beszéltem, közelebb vittem a járgányt a felszínhez. Itt már nagyon erősen kavargott a szél és elég randán rázkódtunk. Hamarosan megtaláltam, amit kerestem, egy patakmederhez hasonló vak felszíni vágatot és egy-két kellemetlen pillanatot leszámítva sikerült is belavíroznom. Cochenour aggódva nézelődött, én meg magamban jól elszórakoztam rajta. Itt derült ki, ki a jó pilóta, nem az utazás alatt, meg az Orsó kiépített kikötőjében. Ha meg tudná tenni, amit most én, akkor nem lenne szüksége a hozzánk hasonlókra – de addig nem. Megfelelőnek látszott a pozíciónk, ezért kibocsátottam a négy cövekben végződő rögzítőpányvát. A cövekek végén volt egy-egy robbanófej, ami belerobbantotta a horgaikat a talajba. A csörlővel szorosra húztam a hevedereket. Mindegyik jól tartott.

Ez is jó jel volt. Meglehetősen elégedett voltam magammal. Kicsatoltam az övemet, és felálltam.

– Egy vagy két napig itt maradunk – mondtam. – Ha szerencsénk lesz, akkor tovább is. Hogy tetszett az út? Dorrie kiszedte a füldugókat. A vágat falai sokat csillapítottak a környező tombolásból, de így is folyamatos volt a bömbölés.

– Örülök, hogy nem kaptam légibetegséget – mondta. Cochenour nem beszélt, csak gondolkozott. A légjáró műszerfalát tanulmányozta és rágyújtott egy újabb cigarettára.

– Van egy kérdésem, Audee. Miért nem maradtunk odafent, ahol sokkal csendesebb?

– Az üzemanyag miatt. Az utazgatáshoz elég, de ahhoz már nem, hogy napokig lebegjünk. Zavar a zaj?

Vágott egy keserves grimaszt.

– Majd megszokod – folytattam. – Olyan, mint az űrkikötő mellett. Az ember először csodálkozik, hogy az ott lakók hogyan bírják ki a zajt csak egyetlen óráig is. Egy hét után meg hiányzik, ha valamiért elhallgat.

A lány odament a kabinablakhoz és tűnődve nézte a tájat. A bolygó éjszakai részén voltunk, ahol nem sok látnivaló volt, csak por és kisebb tárgyak kavarogtak a külső világítás fényében.

– Félek ettől az első héttől.

Megpöcköltem a pásztázó kijelzőjét. Ütemesen mozogtak a fénypontok, azonban korai lett volna még eredményt várni. A képernyőn valamilyen árnyékos mintázat már kezdett kirajzolódni, de egyelőre még több volt az üres terület, mint a látható részlet.

Cochenour egyszer csak megszólalt.

– Meddig tart, míg összeáll valamilyen értelmes kép? Újabb érdekesség: nem kérdezte meg, mire való a műszer.

– Attól függ, hogy milyen közel van és mekkora, amit találtunk. Egy óra múlva már valami kivehető lesz, de én jobban szeretek minden adatot begyűjteni, amit csak lehet. Ez hat vagy nyolc órába is beletelhet, de nincs okunk a sietségre.

– Én sietek, Walthers. A lány közbevágott:

– Mit csináljunk addig, Audee? Játsszunk háromszemélyes bridzset?

– Amit csak jólesik, de szerintem legjobb lenne aludni egyet. Van altatóm, ha kérsz. Ha találunk valamit, aminek ugyan elég kevés esélye van az első próbálkozás esetében, akkor utána jó darabig úgysem alhatunk majd.

– Jól van – mondta Dorotha és nyúlt az azonnali elalvást előidéző kapszulákért, de Cochenour megállította.

– És te?

– Én is nemsokára elvackolok, de várok valamire.

Nem kérdezte, mire. Valószínűleg azért nem, mert már tudta. Magamban eldöntöttem, hogy amikor lefekszem, nem veszem be azonnal az altatót. Cochenour nemcsak a leggazdagabb turista volt, akivel életemben dolgom volt, hanem az egyik legjobban tájékozott is. Egy kicsit szerettem volna ezen elgondolkozni.

Így aztán egyikünk sem tért azonnal nyugovóra. Csaknem egy óráig kellett várnom. A srácok a bázison elég szórakozottak lehettek, mert addig észre se vettek minket. A rádió elkezdett zümmögni, majd megreccsent.

– Azonosítatlan jármű a három-öt, hét-nulla, négynyolc és hétkettő, öt-egy, öt-négynél! Kérjük, azonosítsa magát, körülményeit és utazása célját.

Cochenour kíváncsian pillantott fel gines poharáról a lánnyal együtt.

– Audee Walthers pilóta jelentkezik a Poppa Tare kilenc-egyes légjáróról, az Orsóból. Rendelkezünk a megfelelő engedélyekkel és a jóváhagyott repülési tervvel. Két földi turistát szállítok a fedélzeten. Célunk: vakációzással egybekötött kutatás.

– Nyugtázom. Kérem, várjon – recsegte a rádió.

A katonák mindig teljes erővel sugároztak. Kétségtelenül a suvikszos baka-korszak nem múló csökevénye. Kikapcsoltam a mikrofont és az utasaimhoz fordultam.

– Ellenőrzik a repülési tervünket. Nincs mitől tartanunk. Egy perc múltán megint megszólalt a rádió, hangosabban, mint az előbb.

– Kettő-nyolc-három fokos irányszögben tizenegy pont négy kilométerre vannak a tiltott terület határától. Tevékenységük során tartsák ezt szem előtt. Felhívom a figyelmüket, hogy az egy-hetes és az egy-nyolcas Katonai Rendtartás idevágó pontjai...

– Ismerem a dörgést – vágtam közbe. – Van érvényes túravezetői engedélyem és az utasokat is felvilágosítottam a korlátozásokról.

– Nyugtázom – harsogta a rádió. – Tartózkodásuk során a felügyeletünk alá tartoznak. Ha járműveket vagy csoportokat látnak a felszínen, azok a mi határőregységeink lesznek. Semmilyen módon sem zavarhatják a tevékenységüket. Kötelesek azonnal válaszolni, ha azonosítást vagy más információt kérnek maguktól. A zümmögés elhallgatott.

– Idegesnek látszanak – jegyezte meg Cochenour.

– Nem éppen. Mindig ilyenek. Már hozzászoktak, hogy megmegjelenik valaki a határaiknál. Nem tudnak mit kezdeni az idejükkel.

Dorrie bizonytalanul megszólalt.

– Audee, azt mondtad nekik, hogy felvilágosítottál minket a korlátozásokról. Nem emlékszem ilyesmire.

– Hát ez nagyon egyszerű – mondtam. – A tiltott területen kívül kell maradnunk, különben tüzet nyitnak ránk. Ez az egyetlen szabály van.

VII

Úgy állítottam be a vekkeremet, hogy négy órát aludjak. Mozgolódásomra a többiek is felébredtek. Dorrie megfőzte a kávét, majd csészéinkkel körülálltuk a pásztázó számítógép képernyőjét.

Néhány percig nézegettem, jóllehet első pillantásra tisztában voltam a minták jelentésével. Nyolc nagyobb anomália látszott; ezek mindegyike lehetett hícsí kotorék. Az egyik majdnem az ajtó túloldalán volt. Meg sem kellett mozdítanom a légjárót.

Egyesével megmutattam az anomáliákat. Cochenour csak tűnődve tanulmányozta őket, Dorotha viszont megkérdezte:

– Azt akarod mondani, hogy mindegyik paca egy feltáratlan járat?

– Nem. Csak jó lenne, de először is: ha hícsí járatok, akkor előfordulhat, hogy valaki már átkutatta némelyiket vagy az összest, csak nem vette hozzá a fáradságot, hogy regisztrálja az üregeket. Másodszor: nem biztos, hogy járatok. Lehetnek törésvonalak, érctelérek vagy olvadt anyagot tartalmazó kisebb folyók, amelyek valaha a felszínen futottak és évmilliárdokkal ezelőtt be lettek temetve. Az egyetlen dolog, amit biztosan tudunk, hogy ebben a térségben nincs bejegyzett feltáratlan járat, kivéve azokat, amelyek ebben a nyolc foltban lehetnek.

– Most mit következik?

– Ásunk és megnézzük, mire jutunk.

– Hol kezdjük? – kérdezte Cochenour.

A légjáró fényes, háromszög alakú teste mellett közvetlenül elhelyezkedő területre mutattam.

– Itt, mellettünk.

– Ez a legjobb lehetőség?

– Hát, nem feltétlenül. – Magamban megrágtam, hogy mit mondjak neki, végül úgy döntöttem, hogy megpróbálkozom az igazsággal. – Három terület ígéretesebbnek látszik a többinél. Bejelölöm őket a képernyőn.

Babráltam kicsit a kezelőszervekkel és hamarosan ott virított a három jobbnak tűnő nyom felett az A, B és C betű.

– Az A éppen itt van a vágat alatt, ezért ezzel kezdjük.

– A legfényesebbek a legjobbak, ugye? Bólintottam.

– A C messze a legfényesebb. Miért nem azzal kezdjük? Alaposan megválogattam minden szavamat.

– Egyrészt azért, mert oda kéne menni a légjáróval. Másrészt, mert az átvizsgált terület határán van, ott pedig már nem megbízható a pásztázás eredménye. De nem ezek a legfőbb okok. A legfontosabb az, hogy a C éppen azon a vonalon van, amelyre viszkető ujjú védelmis barátaink azt mondták, hogy maradjunk távol tőle.

Cochenour hitetlenkedve felvihogott.

– Azt akarod mondani, hogy találsz egy tényleg feltáratlan hícsí alagutat, majd nem mész be, mert néhány katona azt mondta, hogy dádá lesz?

– Ne problémázzunk ezen. Van hét darab törvényesen átvizsgálható anomáliánk. A katonák rendszeresen ellenőriznek majd minket. Valószínűleg már holnap vagy holnapután megjelennek.

– Na jó – kötötte az ebet a karóhoz Cochenour – , de tegyük fel, hogy mind a hét törvényes üres lesz. Akkor mi lesz?

– Sohasem csinálok magamnak felesleges problémákat.

– De tegyük fel!

– A francba, Boyce, honnan tudnám?

Nem erőlködött tovább, de Dorrie-ra kacsintott és kárörvendően vihorászott.

– Mit mondtam, bogaram? Nagyobb bandita, mint én. A lány rámnézett és váratlanul megkérdezte:

– Mitől ilyen a színed?

Valamivel elütöttem a dolgot, de amikor belenéztem a tükörbe, láttam, hogy még a szemem fehérje is kezd sárgás színt ölteni.

A következő néhány óra túl mozgalmas volt ahhoz, hogy a teoretikus lehetőségeken rágódjunk. Volt éppen elég konkrét tény, amivel szembe kellett néznünk.

A legkomolyabb konkrétumok a hatalmas hőmérséklet és a magas nyomás voltak, meg az, hogy ezektől meg kellett védenünk magunkat. Ezért voltak a hőálló ruháink. Az enyém természetesen egyedi gyártmány volt; ezen csak a szerelvényeket és a tartályokat kellett ellenőrizni. Boyce-nak és a lánynak a lehető legjobbakat vettem bérbe és tisztességesen meg is fizettem a díjukat. Nagyon jó ruhák voltak, de a jó még nem jelenti azt, hogy tökéletes. Legalább hatszor fel-és levetettem velük, miközben addig igazgattam a szkafandereket, míg el nem értem a lehető legjobb beállításokat. A ruhák tizenkét rétegűek voltak, a nagyobb ízületeknél kilenc fokozatban lehetett őket állítani és mindegyiknek volt egy kis motoros áramfejlesztője. Ezek biztosan nem romlanak el, emiatt nem kellett aggódnom. A legjobban a kényelemre figyeltem, mert a legkisebb viszketés vagy dörzsölés is komoly problémát okozhat, ha nem lehet megszüntetni.

Végül elég jók lettek egy valós kísérlethez. Bezsúfolódtunk a zsilipbe és kinyitottuk a Vénusz felszínére nyíló kaput. Még mindig sötét volt, de ide is olyan sok szórt napfény jutott, hogy sohasem volt teljes a sötétség. A légjáró körül addig gyakoroltattam velük a járást, a szélre támaszkodást, hogy hogyan kössék ki magukat a pányvákhoz és a hajótesthez, míg végül úgy ítéltem meg, hogy elkezdhetjük a munkát. Elővettem az első egyszer használatos iglugépet, elvonszoltam a helyére és elindítottam. Izzott és bugyborékolt, mint a Fáraó Kígyója nevű játék, miközben könnyű, de erős falat emelt az ásásra kiszemelt hely köré, végül egy folyamatos boltozattal lezárta a tetőt. Közben beillesztettem a falába a lámpát és a zsilipet, amelyben guggolva kellett közlekedni. Miközben a fal nőtt, kézzel úgy igazgattam a zsilipet, hogy jól beépüljön, de ennél is fontosabb volt, hogy tökéletesen zárjon. Dorrie és Cochenour nem akartak láb alatt lenni, ezért távolabbról figyelték, hogy mit ügyködök. Dolgom végeztével megnyomtam a rádió gombját.

– Nem akartok bejönni és megnézni, ahogy elkezdem? – kiáltottam.

Láttam, hogy bólintanak a sisaküvegjük mögött.

– Akkor gyertek! – ordítottam és bekúsztam a zsilipen. Mutattam, hogy hagyják nyitva, amikor utánam jöttek. Most, hogy hárman bent voltunk, meg az ásógép is, az iglu még a légjárónál is szűkebbnek bizonyult. Megpróbáltak tőlem a lehető legtávolabb elhelyezkedni. Háttal nekitámaszkodtak a kunyhó ívelt falának, miközben én elindítottam a fúrót, ellenőriztem, hogy függőleges-e, és néztük, amint az első forgácsok előtekerednek a vágatból.

A habkunyhó sok zajt visszaver és még többet elnyel. Ezzel együtt is sokkal rosszabb volt a lárma, mint a kinti bömbölő szél harsogása. A fúróhegy hangos. Amikor úgy gondoltam, hogy eleget láttak kezdeti kíváncsiságuk kielégítéséhez, intettem, hogy menjenek ki, követtem őket a kúszózsilipen, jól bezártam magunk után és visszavezettem őket a hajóba.

– Ezzel is megvolnánk – mondtam, miután lecsavartam a sisakot és levettem a szkafandert. – Véleményem szerint durván negyven métert kell fúrnunk. Itt bent ugyanolyan jól megvárhatjuk, mint odakint.

– Meddig tart?

– Kábé egy óráig. Addig szabadfoglalkozás van, mindenesetre én most lezuhanyozom. Utána meglátjuk, meddig jutottunk. Mindössze hárman voltunk a fedélzeten, és ennek az volt az egyik kellemes következménye, hogy nem kellett különösebben takarékoskodnunk a vízzel. Bámulatos, hogy egy jó tusolás milyen gyorsan felfrissíti az embert a hővédő ruha után. A tisztálkodást befejezve bármire kapható lettem volna.

Talán még arra is, hogy egyek Boyce Cochenour háromezer kalóriás ínyencmenüjéből, de szerencsére nem kellett. Dorrie bevette magát a konyhafülkébe és összeütött egy egyszerű, könnyű, számomra is kellőképpen méregmentes kaját. Az övéhez hasonló koszton elhúzhatnám addig, hogy közben összeszedjem a hazaút árát. Az is átfutott az agyamon, hogy miért ilyen egészségmániás, de eszembe jutott, hogy biztos Cochenourt akarja életben tartani. Valószínűleg a rengeteg csereszerve mellett is komolyabb gondjai vannak a diétájával, mint nekem az én étrendemmel.

Na jó, lehet, hogy nem „komolyabbak”. Legalábbis nem látszott rajta olyan betegség, amely miatt elpatkolhatott volna.

A Vénusz talaja elég sok hamuval kevert homokot tartalmazott a landolás helyén, ezért a fúró nagyon hamar végzett. Tulajdonképpen túl gyorsan. Amikor visszamentem az igluba, csaknem teljesen kitöltötte a törmelék. Komoly nehézséget okozott, hogy elvergődjek a gépig, majd átcipeljem a fúrót és átállítsam szivattyú üzemmódra, hogy a forgácsokat kipumpálja a zsilip nyílásán. Ocsmány meló volt, de nem tartott sokáig. Nem vesződtem azzal, hogy visszamenjek a légjáróba. Rádión beszóltam Boyce-nak és a lánynak, akik a kabinablakból nézték a ténykedésemet. Mondtam nekik, hogy szerintem már közel járunk.

Nem mondtam meg pontosan, hogy milyen közel. Talán egy méternyire lehettünk az anomália detektált mélységétől. Olyan közel, hogy nem bajlódtam az összes törmelék kipumpálásával. Elég volt annyira kipucolni, hogy mozogni tudjak a kunyhóban.

Visszaállítottam a fúrót. Öt perc múlva a törmelékben megjelentek az első halványkék hícsí-fém csillámok annak jeleként, hogy igazi járatot találtunk.

VIII

Körülbelül tíz perc múlva bekapcsoltam az sisakrádiómat és belekiabáltam:

– Boyce, Dorrie! Eltaláltunk egy hícsí alagutat!

Vagy mindketten be voltak már öltözve a védőruháikba, vagy gyorsabban öltöztek, mint bármelyik labirintuspatkány.

Kinyitottam a zsilipet és kimásztam, hogy segítsek nekik, de addigra már mindketten kimásztak, és a széllel küszködve kéz a kézben közeledtek.

Elhalmoztak kérdésekkel és gratulációkkal, de leállítottam őket.

– Odabent – mondtam. – Magatok is láthatjátok. Valójában be sem kellett volna menniük egészen, mert a kék szín úgy is látszott volna, ha csak letérdelnek a zsilip elé. Követtem őket, és bezártam magam után a zsilip külső kapuját. Jó okom volt rá. Amíg egy hícsí járatnak ép a fala, nem számít, hogy mit csinálunk. Egy érintetlen alagútban viszont a nyomás csak kicsit magasabb, mint a Földön. Az iglu hermetikusan záró kupolája nélkül a Vénusz kilencvenatmoszférás nyomása, a hő, a törmelék és a korrozív kémiai anyagok egy pillanat alatt betörnének. Ha a csatorna üres vagy egyszerű, a strapát jól bíró cuccok vannak benne, akkor nincs semmi baj. A múzeumban azonban van egy csomó olyan titokzatos törmelék, amelyek ránézésre egykor gépek részei lehettek és most is azok lennének, ha megtalálójuk nem amortizálta volna le őket a vénuszi légkör beeresztésével. Megtalálták a főnyereményt és egy másodperc alatt tönkre is tették azt, ami évek százezrei óta várta, hogy felfedezzék. Körbeálltuk az aknát és lefelé mutattam. A fúró egy hetven centi és egy méter között változó vastagságú kerek falú járatot vájt ki. A fenéken látszott a hícsí alagút hidegkék falának a derengése. A fúróhegy éppen csak megkarcolta. Volt rajta némi laza törmelék, amelynek az eltávolításával nem bajlódtam.

– Hogyan tovább? – tudakolta Cochenour. Teljesen be volt rekedve az izgalomtól és ez aránylag természetesnek tűnt számomra.

– Most beégetjük magunkat.

Amennyire lehetett, hátravezényeltem őket az igluban a törmelékkupachoz és felakasztottam a hőlégfúvót a járat fölé eszkábált emelőbakra. A fúvóka engedelmesen elindult lefelé tartókábelein, simán elért a járat aljáig, majd megállt néhány centiméterrel a hícsí fal felett. Teljes fokozaton beindítottam.

Nem is gondolnánk, hogy az emberi lények képesek még a Vénusz atmoszférájánál is forróbbat csinálni, de a hőlégfúvó ebből a szempontból különleges jószág volt. A kis kunyhóban felcsaptak körülöttünk a lángok. A ruhák hűtőrendszere egy percig túlterhelésen volt kénytelen működni. Dorrie levegő után kapkodott.

– Jaj, azt hiszem, én... Cochenour megragadta a karját.

– Ájulj el, ha akarsz, de nehogy belehányj a szkafanderedbe. Walthers! Meddig tart még?

Nekem is ugyanolyan rossz volt, mint nekik. Hiába volt már részem hasonlóban, nem lehet hozzászokni ahhoz, hogy az embert egy bezárt ajtajú üvöltő kemencében sütögetik.

– Talán egy percig – lihegtem. – Ne aggódj, nincs semmi baj. Egy kicsivel tovább tartott; nagyjából kilencven másodpercig. A védőfelszerelésem riasztórendszere ennek több mint felében ordított a túlterhelés miatt, de a szkafandert úgy csinálták, hogy ennyit bőven kibírt. Persze valójában a ruha még akkor is bírja, ha a tulaj belül már péppé főtt.

Végül bejutottunk. Az alagút tetejének egy félméteres átmérőjű darabja beszakadt, az egyik oldala beesett, és a csatornatetőszerű darab vidáman himbálózott. Kikapcsoltam a hőlégfúvót. Percekig kapkodtuk a levegőt, közben a ruhák hűtőrendszere is visszaállt normális üzemmódra.

– Ajjaj – mondta Dorotha – , ez durva volt.

Az aknából felszűrődő fényben láttam, hogy Cochenour elkomorodik. Nem szóltam semmit, csak a hőlégfúvóval odapörköltem még egy ötmásodperces löketet, hogy levágjam a himbálózó darabot, mely hangos csattanással lezuhant a járat padlójára.

Bekapcsoltam a sisakrádiómat.

– Nem változott a nyomás – mondtam.

Cochenour komor arckifejezése nem változott, és még mindig nem szólalt meg.

– Vagyis az alagút fala már sérült volt – folytattam. – Valaki megtalálta, kinyitotta és valószínűleg ki is pucolta, feltéve, hogy érdemes volt. Utána meg nem jelentette be. Menjünk vissza a légjáróba és tegyük magunkat tisztába. Dorotha felsikoltott.

– Audee, ne csináld! Be akarok menni és meg akarom nézni a belsejét.

– Dugulj már el, Dorrie! – szólt rá elkeseredetten Cochenour. – Nem hallottad, mit mondott? Ezt már kirámolták.

Valójában volt rá némi esély, hogy nem egy másik csatornapatkány fúrta meg az alagutat, hanem valamilyen szeizmikus esemény következtében repedt meg a fala. Ebben az esetben elképzelhető, hogy lehet benne valami, ami figyelmet érdemel. Emellett nem akartam egy csapásra szertefoszlatni Dorotha lelkesedését. Egyesével leereszkedtünk hát a kábeleken az aknába. Körülnéztünk. Mint a többi általában, úgy ez is teljesen üres volt, ameddig csak elláttunk. Nem láttunk túl messzire. A sérült járatokkal az a probléma, hogy a feltárásuk során végig magunkon kell tartani a védőruhát. Az iménti túlterhelés miatt a mieink már csak pár órát bírtak, ami nem volt valami sok. Körülbelül egy kilométernyire bementünk az alagútba, de csak az üres falakat és a belőlük itt-ott kiálló elvágott tartókarokat láttunk, de semmilyen mozdítható tárgyat. Még kacatokat se. Mondták, hogy menjünk vissza és másszunk be a légjáróba. Cochenour egyedül kúszott fel a kábeleken. Dorrie-nak felajánlottam a segítségemet, de ő is képes volt egyedül felkapaszkodni a sodronyba épített kapaszkodók segítségével. Megmosakodtunk és összeütöttünk valami harapnivalót. Muszáj volt ennünk, de Cochenour ezúttal nem volt olyan hangulatban, hogy a főzőtudományát csillogtassa. Dorotha csendesen felmelegített néhány konzervet, amit aztán bánatosan elmajszoltunk.

– Ez még csak az első volt – szólalt meg végül a lány, aki megpróbálta derűsen felfogni a dolgot. – És még csak a második nap telt el a három hétből.

Cochenour rászólt.

– Kuss legyen, Dorrie. Ha van valami, amit nagyon utálok, hát az a vereség. – A pásztázót bámulta; még mindig látszott az ábra a képernyőn. – Walthers, hány olyan járat van, amelyet nem jelöltek meg, de üres?

– Honnan tudhatnám? Ha jelöletlenek, akkor a nyilvántartásban sem szerepelnek.

– Akkor lehet, hogy a többi sem ér semmit, ugye? Kiáshatjuk mind a nyolcat, végül mindegyikről kiderülhet, hogy selejt. Bólintottam.

– Úgy van, Boyce. Kérdően nézett rám.

– És?

– És még csak nem is ez a legrosszabb az egészben. Ez legalább tényleg alagút volt. Voltak már olyan utasaim, akik hetekig tartó hiábavaló áskálódás után már akkor is betojtak volna a gyönyörtől, ha meglékelt járatra bukkanunk. Lehet, hogy a többi hét nem is járat. Ne mérgelődj, Boyce. Neked legalább volt némi izgalomban is részed a pénzedért.

Nem hatottam meg.

– Te választottad ezt a helyet, Walthers. Tudtad, hogy miért? Hogy tudtam-e? Csak úgy bizonyíthatnám be, ha találnék neki egy rendes alagutat is. Elmesélhetném, hogy hónapokig tartott, míg áttanulmányoztam az első leszállástól eddig készült feljegyzéseket. Felhozhatnám, menynyi gondot vettem a nyakamba azzal, hogy a szabályok megszegésével megkaparintottam és átnéztem a katonai felderítési jegyzőkönyveket, mennyit utazgattam, hogy a korai kutatásban résztvevő védelmisekkel beszélhessek. Elmondhatnám, milyen nehezen sikerült felkutatnom az öreg Jorolemon Hegrametet, aki földönkívüli régészetet ad elő Tennessee-ben. Végül csak ennyit mondtam:

– Tény, hogy találtunk egy alagutat és ez világosan jelzi, hogy értek a dolgomhoz. Ezért fizetsz. Rajtad múlik, hogy folytassuk-e a keresést.

Elgondolkozva nézegette a hüvelykujja körmét.

– Fel a fejjel, Boyce! – mondta Dorrie kedveskedve. – Gondolj az előttünk álló lehetőségekre! Ha végül mégsem találunk semmit, akkor is jó móka lesz elmesélni a kalandjainkat Cincinnatiben.

Cochenour rá se nézett a lányra, úgy kérdezte:

– Anélkül, hogy bemennénk, meg lehet állapítani egy járatról, hogy meglékelték-e?

– Persze. Meg kell kopogtatni a külső burkolatát. Jól lehet hallani a különbséget.

– De először le kell hozzá ásni, ugye?

– Pontosan.

Ennyiben maradtunk. Visszabújtam a szkafanderbe, mert le akartam bontani a feleslegessé vált iglut, hogy el tudjam rakni a szerszámokat.

Jobb is volt, hogy nem feszegettük tovább a kérdést, mert nem szerettem volna, ha olyan kérdéseket tesz fel, amelyekre hazug válaszokat kellett volna adnom. Amennyire lehetett, ragaszkodni akartam az igazsághoz, mert így könnyebb rá emlékezni, hogy az ember miket mondott.

Amúgy sem voltam elragadtatva, de nem láttam értelmét, hogy törjem magam a rólam kialakult véleményének a megváltoztatásáért. Cochenour azt hitte, hogy hanyagul kihagytam a csatorna előzetes vizsgálatát, mielőtt szóltam nekik.

Természetesen nem hagytam ki. Ez volt az első dolgom, mikor a fúró elérte. Majd’ a szívem szakadt bele, amikor meghallottan a nagy nyomású kondulást. Percekig várnom kellett, hogy lecsillapodjak, mielőtt bejelentettem, hogy elértük a külső burkolatot.

Akkor még nem gondoltam bele igazán, mihez kezdtem volna, ha kiderül, hogy érintetlen járatot találtunk.

IX

Boyce Cochenourrel és Dorotha Keeferrel már az ötvenedik vagy hatvanadik olyan utamon voltam, amelyet hícsí lelőhelyekhez vezettem. Nem lepett meg, hogy úgy dolgoztak, mint a rabszolgák. Engem nem zavar, ha a földi turisták lustálkodni vagy unatkozni akarnak. Amikor közel jutunk ahhoz, hogy találjunk valamit, ami valaha egy csaknem teljesen ismeretlen fajhoz tartozott és még abból a korból maradt vissza, amikor a Földön az emberi lényekhez leginkább egy lapos homlokú, szőrös kis állat hasonlított, akinek a legjobb trükkje az volt, hogy képes volt egy antilopcsonttal fejbe kólintani, és leteríteni más állatokat... Mire idáig érünk, mindenki a felfedezés lázában ég.

Ezek ketten is keményen gürcöltek. Ettől én is kedvet kaptam és ugyanolyan lelkes lettem, mint ők. Ha lehet, munkakedvem a napok múlásával csak fokozódott, mert egyre gyakrabban kellett megtapogatnom a hasam jobb oldalát a bordáim alatt. Párszor ránk néztek a védelmis srácok. Az első napokban vagy féltucatszor elrepültek felettünk nagysebességű légjáróikkal. Nem beszéltek valami sokat, csak hivatalos hangnemben kérték, hogy azonosítsuk magunkat. A szabályok szerint, ha valaki valamit talál, azt azonnal be kell jelenteni. Cochenour tiltakozása ellenére bejelentettem az első meglékelt járatot, amivel érzésem szerint némi meglepetést okoztam. Később nem volt mit bejelentenem. A B-helyről kiderült, hogy egy gránittömb. Volt még két aránylag fényes anomália, amelyeket elneveztem D-nek és E-nek. Semmit sem találtunk, amikor leástunk. Ezeknél a hangreflexiókat valószínűleg a sziklában, hamuban vagy a kőzetben levő láthatatlan határfelületek okozták. A C-hely feltárását megvétóztam, pedig ez látszott a legjobbnak.

Cochenour elárasztott az érveivel, de nem hagytam magam. A katonák továbbra is ránk-ránknéztek, én pedig nem akartam közelebb menni a határhoz, mint ahol voltunk. Azt mondtam, hogy ha máshol sem lesz szerencsénk, akkor esetleg visszanézünk majd a C-hez egy gyors fúrás erejéig, mielőtt visszamennénk az Orsóba. Ennyiben maradtunk. Felemelkedtünk a járgánnyal, átmentünk egy másik helyre és azt is letapogattuk.

A második hét végére kilenc fúráson voltunk túl, de sehol sem találtunk semmit. Fogytak a kunyhók és a szondák, közben tökéletesen elfogyott az egymás iránti toleranciánk is. Cochenour mogorva és vad lett. Amikor először találkoztunk, amúgy sem számítottam rá, hogy puszipajtások leszünk, de azt azért nem vártam, hogy minden várakozásomat alulmúlja. Szerintem nem volt igaza, amikor ilyen komolyan vette a dolgot. Neki az egész túrát játéknak kellett volna tekintenie. Az ő viszonyai mellett nyilván csak zsebpénz lehetett, amit néhány hícsí műtárgy felfedezéséért kaphatott – vagy újabb pontok az eredményjelzőjén – , de véresen komolyan vette a dolgot.

Szociális vonatkozásokban magamra sem lehettem igazán büszke. Egyértelmű, hogy a doki bogyói nem voltak elég hatékonyak. Olyan íze volt a számnak, mint egy patkányfészeknek. Egyre gyakrabban fájt a fejem, és elkezdtem felborogatni a tárgyakat, mert egyre bizonytalanabb lettem. Tudják, a májnak valamilyen szerepe van a belső folyamatok szabályozásában. Kiszűri a mérgeket. Bizonyos szénhidrátokat másféle szénhidrátokká alakít át, hogy meg lehessen őket emészteni. Az aminosavakat fehérjékké ragasztja össze. Ha ez nem működik, akkor vége. Az orvos mindenről felvilágosított. A labirintuspatkányok májával sok a gond, mert a szkafanderben uralkodó túlnyomás összepréseli a beleket és a zsigereket. A doki olyan képeket is mutatott, amelyeken láttam, hogy mi történik odabent a mahagónivörös májsejtekkel. Lassan elpusztulnak, aztán a helyüket zsírpacni tölti ki, meg valamilyen sárgás trutymó. Ronda látvány volt, de még ennél is rondább volt, hogy semmit sem tehettem ellene. Csak szedtem tovább a gyógyszereket, de már ezek sem segítettek. Számoltam a napokat, amikor bekövetkezik majd, hogy búcsút intek a májamnak és beköszönt a hepatikus katasztrófa. Rossz bagázs voltunk. Egyre bunkóbb voltam, mert elhatalmasodott rajtam a betegség és a kétségbeesés, Cochenour meg azért volt egyre bunkóbb, mert ilyen volt a természete. A lány volt az egyetlen normális emberi lény a fedélzeten.

Dorrie mindent megpróbált. Tényleg mindent. Néha aranyos volt (és persze csinos), és mindig kész volt rá, hogy engedjen, mielőtt akár Cochenourrel, akár velem kenyértörésre került volna a sor. Pedig neki is nehéz volt.

Dorotha Keefer még gyerek volt. Hiába viselkedett felnőttként, nem élt még hozzá eleget, hogy kifejlessze magában a vegytiszta zsarnokoskodás elleni védelmi mechanizmusokat. Emellett egyre jobban utáltuk egymás látványát, hangját és szagát (márpedig a légjáróban kiderül, hogy az embernek igenis, van szaga). Dorrie Keefer egyre kevesebb élvezetet talált a mókás vénuszi körutazásban. Ugyanúgy, mint mi, többiek... különösen akkor, amikor előálltam a hírrel, hogy már csak egyetlen iglunk maradt. Cochenour megköszörülte a torkát. Nem volt kellemes hang. Úgy hangzott, mint egy harci üvöltés bevezetője. Mint amikor egy vadászbombázó pilótája eltávolítja a gépágyúk elől a takarólemezt, hogy felkészüljön a csatára. Dorrie megpróbálta elterelni a figyelmét azzal, hogy témát váltott.

– Audee – mondta derűsen – , tudod, mi jutott eszembe? Visszamehetnénk a C-helyhez, ami a katonai zóna közelében van.

Sajnos rossz irányba terelt. Megráztam a fejem.

– Nem.

– Mi a francot jelent ez a „nem”? – csattant fel harcra készen Cochenour.

– Amit már mondtam. Nem. Túl közel van a védelmisekhez. Ha van alatta járat, akkor az egyenesen a tiltott zónába vezet és azonnal nekünk esnek – próbáltam meggyőző lenni. – Kétségbeesett próbálkozás lenne, de ennyire nem vagyunk megszorulva.

– Walthers – már vicsorgott – , akkor vagy megszorulva, amikor én mondom. Még mindig letiltathatom a csekk kifizetését. Kijavítottam:

– Nem teheted. A szövetség nem hagyná. Ezzel kapcsolatban egyértelműek a rendelkezések. Fizetned kell, hacsak nem szegtem meg valamilyen törvényt. Amit te akarsz, az nem törvényes, a katonai zónába történő behatolás egyenesen főbenjáró törvénytelenség lenne.

Átment hidegháborús taktikába.

– Nem – mondta lágyan. – Tévedsz. Csak akkor lehet törvénytelennek tekinteni, ha a bíróság annak minősíti, miután megtettük. Másrészt csak akkor lehet igazad, ha a te jogászaid okosabbak lennének az enyémeknél. Őszintén szólva ennek vajmi csekély az esélye. Azért fizetem őket, hogy tényleg ők legyenek a legokosabbak.

Nem voltam jó alkupozícióban. Nem csak azért, mert Cochenournek igaza lehetett a jogászait illetően. Volt még egy hatalmas szövetségese: a májam is az ő pártjára állt. Nem lett volna időm a pereskedésre, mert a tőle származó pénzből kifizetendő májátültetés nélkül nem érném meg a végét. Dorrie eddig barátságos érdeklődéssel hallgatott minket, de most ő is közbeszólt.

– Várjatok, van egy javaslatom. Nemrég értünk földet ott, ahol most vagyunk. Mi lenne, ha megvárnánk a pásztázás eredményét? Lehet, hogy sokkal jobbat találtunk, mint a C-hely...

– Itt se találunk semmit – mondta Cochenour, miközben le nem vette volna rólam a szemét.

– Honnan tudod, Boyce? Még be sem fejeztük a vizsgálatot!

– Nézd, Dorotha, ez egyszer nagyon figyelj arra, amit mondok és fogd be a szád! Walthers csak packázik velem. Megnézted, milyen helyre hozott?

Átcsörtetett rajtam és teljes térképes megjelenítésre állította a kijelzőt. Újabb meglepetést okozott, mert nem tudtam, hogy ehhez is ért. Előugrott a térkép. Látszott a helyzetünk, az eddigi fúrásaink pozíciói és a katonai zóna girbegurba határa, amint rávetültek a tömegkoncentrációkra és a navigációs segédvonalakra.

– Látod ezt a képet? Még csak a közelében sem vagyunk semmilyen tömegkoncentrátumnak. Igazam van, Walthers? Vagy azt akarod mondani, hogy errefelé minden jó helyet megnéztünk és mégse találtunk semmit?

– Nem – mondtam. – Az a helyzet, hogy részben igazad van, de nem egészen. Egyrészt nem verlek át, másrészt pedig ez a hely jónak látszik. Nézd csak meg a térképen. Igaz, hogy alattunk nincs tömegkoncentrátum, de két olyan sűrűsödés között vagyunk, amelyek elég közel vannak egymáshoz. Itt olyan járatokat lehet találni, amelyek a tömegkoncentrátumokban levő nagyobb komplexumokat kötik össze, ráadásul az összekötő csatorna közelebb lehet a felszínhez, mint a rendszer többi része. Persze nem garantálom, hogy találunk is valamit, de egy próbát akkor is megér.

– Csak éppen átkozottul valószínűtlen, mi?

– Semmivel sem kevésbé valószínű, mint máshol. Már egy hete megmondtam, hogy az első nap megtérült a pénzed azzal, hogy találtunk egy hícsí járatot. Még akkor is, ha már kifosztották. Az Orsóban olyan labirintuspatkányok is vannak, akik öt év alatt még ennyit sem láttak. – Kicsit elgondolkoztam. – Ajánlok valamit.

– Halljuk!

– Már úgyis lehorgonyoztunk. A kilátásaink sem rosszak. Próbáljuk meg. Kibocsátjuk a szondákat és megvárjuk, mit mutatnak. Ha jó nyomra bukkanunk, akkor ráfúrunk. Ha nem... hát akkor meggondolom, hogy visszamenjünk-e a C-hez.

– Ajánlom, hogy jól döntsél! – A végét már bömbölte.

– Ne fenyegess, Cochenour! Nem tudod, mibe akarsz fejest ugrani. A katonai övezetben nem ildomos viccelődni. Azok a fiúk előbb lőnek, csak aztán kérdeznek, és nincs ott a jóságos rendőr bácsi, aki segíthetne rajtunk.

– Nem tudom – mondta, miután egy percig mogorván nézett maga elé.

– Nem – mondtam – , valóban nem tudod. Én viszont igen. Ezért szerződtettél.

Bólintott.

– Igen, lehet, hogy tényleg tudod. Csak az a kérdés, hogy igazat mondasz-e arról, amit tudsz. Hegramet sohasem beszélt tömegkoncentrátumok közötti lelőhelyekről. Teljesen ártatlanul nézett rám, mintha azt várná, hogy rajtakapom-e azon, amit elkottyantott.

Nem válaszoltam, csak ugyanolyan ártatlanul visszanéztem rá. Egy szót se szóltam. Vártam, hogy mi lesz a következő húzása. Biztos voltam benne, hogy nem kívánja bővebben kifejteni, honnan ismeri Hegramet professzort, vagy hogy milyen egyéb földi kapcsolatai vannak a hícsí kutatások tárgykörében. Nem is tette.

– Rakd ki a szondáidat – mondta végül. – Ez egyszer még a te szabályaid szerint játszunk.

Kipottyantottam a szondákat, mindegyik jól beágyazódott, majd elindítottam a zajkeltőket. Úgy néztem a pásztázás első kirajzolódó vonalait, mintha máris hasznos információt nyerhetnék belőlük. Természetesen várni kellett még egy darabig, de szerettem volna magamra maradni a gondolataimmal.

Cochenour nem csak utazgatni jött a Vénuszra. Már jóval azelőtt eldöntötte, hogy a hícsík után fog kutatni, mikor még el sem indult a Földről. Még ahhoz is vette a fáradságot, hogy előre megtanulja azoknak a műszereknek a kezelését, amelyek a légjáró fedélzetén vannak.

Az én hícsí kincsekről szóló dumámra nem haraphat egy olyan vevő, aki tőlem több tízmillió mérföldre már legalább fél éve ezen töri az agyát.

Ezt tehát már értettem. Viszont minél többet értettem, annál jobban láttam, hogy mit nem értek még. Szerettem volna Cochenourtől legalább átmenetileg megszabadulni egy kis időre, hogy pár szót válthassak négyszemközt a lánnyal. Sajnos nem volt rá lehetőség. Úgy tettem, mintha ásítanék. Mondtam, hogy eluntam a várakozást a szondák képére és javasoltam, hogy hunyjunk egyet. Nem mintha számítottam volna rá, hogy Boyce elfogadja az indítványomat, de nem is figyelt rám. Annyit legalább elértem, hogy Dorrie odaült a monitor elé és megígérte, hogy ha valami érdekes kezd látszani, akkor felkelt.

Pokolba kívántam az egész helyzetet és lefeküdtem.

Nem aludtam jól, mert miközben feküdtem és vártam, hogy elaludjak, rájöttem, hogy milyen ocsmányul kezdem érezni magam, ráadásul többféleképpen is. A szám hátsó részében állandóan valamilyen epés ízt éreztem. Nem volt elviselhetetlen, de folyamatosan ott volt. Fájt a fejem. Egyre homályosabban láttam, sőt néha furcsa szellemszerű látomások jelentek meg a látóteremben.

Felkeltem, hogy bevegyek néhány tablettát. Nem számoltam, mennyi maradt még. Nem akartam róluk tudomást venni. A vekkeremet beállítottam három órányi alvásra, arra számítva, hogy Cochenour ennyi idő alatt elálmosodik és ágyba bújik, Dorrie meg esetleg fennmarad és tudok majd néhány szót váltani vele. Ehelyett, amikor felébredtem, az öreg fickó teljesen éber volt és éppen rántottát készített magának utolsó steril tojásainkból.

– Igazad volt, Walthers – vigyorgott. – Elálmosodtam és aludtam egy órácskát. Nagyszerű volt, csodálatosan kipihentem magam. Kérsz tojást?

Történetesen nem kértem. Még véletlenül sem. Más kérdés, hogy tojást nem is mertem volna enni, ezért étvágytalanul legyűrtem a tápláló, de nagyon gusztustalan kaját, amit a doki előírt és néztem, hogyan tömi magába a rántottáját. Igazságtalan, hogy egy kilencven éves fickó olyan egészséges, hogy nem kell vigyáznia a diétájára, miközben én... Oké, teljesen értelmetlen ilyeneken jártatni az agyam. Mondtam, hogy hallgassunk zenét, hátha jobban telik az idő. Dorrie-nak a Hattyúk tavához volt kedve, ezért azt játszottuk le.

Ekkor támadt egy ötletem. Odamentem a szerszámoskamrához. Valójában persze nem kellett ellenőrizni a felszerelést. A fúrófejek lassan megértek volna a cserére, de nem szándékoztam kicserélni őket, mert kezdtünk kifutni a tartalékokból. Azt találtam ki, hogy a szerszámok vannak a legtávolabb a konyhafülkétől. Persze még így is a járgány belsejében voltunk.

Reméltem, hogy Dorrie utánam jön és így is történt.

– Ne segítsek, Audee?

– Kösz, nem ártana – mondtam. – Kérlek, fogd meg ezeket, de vigyázz, nehogy összekend a ruhádat.

Gondoltam, hogy nem kérdezi, miért kell tartania. Nem is kérdezte. Jót kuncogott azon, hogy olajos lesz a ruhája.

– Már úgyis olyan koszos vagyok, hogy az a kis olaj nem ártana. Szerintem mindannyian örülünk majd, ha végre visszakerülünk a civilizált világba.

Cochenour a pásztázó képernyőjénél ráncolta a homlokát, de oda se figyelt ránk.

– Milyen civilizációra gondolsz? Az Orsóra vagy a Földre? A Földre akartam terelni a szót, de ő a másik irányba vitte.

– Ó, hát az Orsóra! – mondta. – Álmomban sem gondoltam, hogy eljutok a Vénuszra, Audee, de imádom az Orsót! Jó nézni, ahogy mindenki egyszerre teszi a dolgát, de valójában alig láttam belőle valamit. Különösen az olyanok tetszenek, mint az az indiai, aki azt az éttermet vezeti. A kasszás nő a felesége, ugye?

– Igen, az egyik. Ő Vastra Egyes számú asszonya. A pincérnő volt a Hármas számú, emellett otthon is van neki egy a gyerekekkel. A három asszonynak összesen öt gyereke van. Másfelé akartam terelni a beszélgetést, ezért így folytattam:

– A Földön is ugyanígy mennének a dolgok. Ha otthon maradt volna, Vastra most Benaresben működtetné a turistacsapdáját. Amúgy a katonákkal vetődött ide és valahogyan itt ragadt. Én meg valószínűleg Texasban vezetgetném a turistákat, ha a Földön maradtam volna. Vagy egy másik vidéken, ahol még szabad vadászni, esetleg a Canadian Rivernél. És te?

Egész idő alatt ugyanazt a négy vagy öt szerszámot vettem fel sorra. Mindegyiknek megnéztem a sorozatszámát, aztán sorban visszaraktam őket, de ő nem vette észre.

– Mire gondolsz?

– Hát arra, hogy mit csináltál a Földön, mielőtt idejöttél?

– Aha. Egy ideig Boyce irodájában dolgoztam. Kezdetnek nem rossz. Lehet, hogy valami eszébe jut majd Boyce és Hegramet professzor kapcsolatáról is.

– Mi voltál, titkárnő? Barátságtalan pillantást vetett rám.

– Valami olyasmi – mondta.

Itt elbizonytalanodtam. Rájött, hogy kíváncsiskodom. Természetesen így is volt, de nem érdekeltek a zaftos részletek arról, hogyan csábítja el és viszi be az ágyába a csinos kislányt a csúnya öreg bácsi. A legkevésbé sem, mert Cochenour persze, hogy öreg volt és persze, hogy rondán tudott viselkedni, ha olyan volt a kedve, de láthatóan vonzó figura lehetett a nők számára. Békülékenyen megjegyeztem:

– Bocs, tudom, hogy semmi közöm hozzá.

– Úgy van – mondta semmi közöd. Mi ez?

A rádió bejövő hívást jelzett, arra vonatkozott a „mi ez”. Éppen a legjobbkor szakította félbe a beszélgetést. Csak hanghívás volt és ez egy kissé meglepett. Mint általában, úgy most is felvettem a fejhallgatót, mert nem árt az óvatosság. A légjáróban amúgy sincs az embernek túl sok magánélete, ezért annak a kevésnek is örültem, amire ilyen módon szert tehettem.

Egy rádiós őrmesterlány keresett a támaszpontról. Név szerint is ismertem, Littleknees-nek hívták. Bejelentkeztem, közben láttam, hogy Dorrie hátramegy, és védően leül Boyce Cochenourhöz.

– Magántermészetű a dolog, Audee – kezdte Littleknees őrmester. – A száhibod a közelben van?

Régen beszélgettem már Littleknees-zel. Most volt valamilyen túláradó kedvesség a hangjában és ez zavart. Hátat fordítottam Cochenournek. Tudtam, hogy figyel, de a fejhallgató miatt csak azt hallhatta a beszélgetésből, amit én mondtam.

-A területen, de jelenleg nincs bekötve – mondtam. – Mik a paraméterek?

– Csak néhány hírecske – dorombolta az őrmester.

– Néhány perce elkaptam egy infót a synsaton, amivel nekünk semmi dolgunk, de arra gondoltam, hogy neked, drágám, érdekes lehet.

– Készenlétben – mondtam, és elmélyülten tanulmányoztam a rádió műanyagházát.

Az őrmester kuncogott.

– Szóval a te száhibod charter-űrhajójának a kapitánya szeretne néhány keresetlen szót váltani az utasával, amint előkerül. Elég sürgősnek hallatszott és a kapitány is tisztességesen be volt pöccenve.

– Igen, bázis – mondtam – vettem, tízes fokozat. Hallatszott, hogy Amanda Littleknees jól szórakozik, de ez már nem kuncogás volt, hanem egyenesen vihogás.

– Az a helyzet – folytatta – , hogy gondocska van azzal a csekkecskével, amit a Jurij Gagarin bérleti díjáról kiállított. Tudod, mit mondtak a bankban? Nem fogod kitalálni! Azt mondták, hogy „elégtelen a fedezete”.

Már állandósult a fájdalom a jobb bordaívem alatt, de ebben a pillanatban mintha hirtelen felerősödött volna.

– Ajjaj, Littleknees őrmester – hörögtem. – Tudná ellenőrizni ezt az adatot?

– Sajnálom, drágám – búgta a fülembe – , de világos, mint a nap. A kapitány begyűjtötte ennek a Boyce Cochenour bácsinak a fizetőképességére vonatkozó dokumentumokat és fehérenfeketén kiderült, hogy ez a helyzet. A kuncsaftodat már várják a végrehajtók az Orsóban.

– Köszönöm az áttekintő adatokat – mondtam tompán. – Felszálláskor hitelesíteni fogom az indulási időpontot. Kikapcsoltam a rádiót és mereven ránéztem gazdag milliárdos utasomra.

– Veled meg mi a franc történt, Walthers? – kérdezte mogorván.

Oda se figyeltem. Csak azt hallottam, amit boldog mészárosom mondott a kuruzslóhelyen. Nem tudtam kiverni a fejemből az egyenleteit. Pénz = új máj + boldog túlélés. Nincs pénz = teljes májleállás + halál. Az én pénzem éppen most illant el.

X

Ha az ember igazán rossz hírt kap, akkor leghelyesebb, ha hagyja, hogy leülepedjen a rendszerében, és jól felszívódjon, mielőtt valamit kezdene vele. Ez nem a várható következmények miatt van. Nekem elhihetik, hogy azokkal pontosan tisztában voltam. Azért van így, mert hagyni kell, hogy a rendszernek magától álljon vissza az egyensúlya. Néhány percig elpiszmogtam a rádiónál. Hallgattam Csajkovszkij hattyúvadászait, amint készülnek a találkozásra a királynővel. Ellenőriztem, hogy kikapcsoltam-e a rádiót, mert nem akartam feleslegesen pazarolni az energiát. Megnéztem a pásztázón kirajzolódó képet.

Jó lenne, ha valami csodálatos dolog alakulna ki rajta, de ahogyan mostanában mennek a dolgaim, biztos, hogy ezen se lesz semmi. Nem is volt. Csak néhány halovány visszhang látszott. Nyoma sem volt hícsí alagútnak és más fényes dolognak. Még jöttek az adatok, de már tudtam, hogy ezek a törékeny vonalkák nem állnak össze olyan valamivé, ami megmenthetne engem, és ezt a földönfutóvá lett becstelen világfit.

Amennyire a kis ablak engedte, megpróbáltam felnézni az égre is, hogy milyen az idő. Nem mintha számított volna, de szép volt, ahogy néhány fehér higanyklorid felhő elszáguldott a más higanysóktól bordó, sárga és egyéb színű példányok között. Nyugaton a nap éppen nyugovóra tért. Gyönyörű volt, de gyűlöltem.

Cochenour elmajszolta a rántottája utolsó falatjait és most engem figyelt feszülten. Dorrie is rám nézett, aki közben felállt és most kezében egy újabb olajos papírba csomagolt fúrófejet tartva az alkatrészes szekrénynek támaszkodott. Rávigyorogtam.

– Szép – mondtam a zenére.

Az Aucklandi filharmonikusok éppen annál a résznél tartottak, amikor a kishattyúk kart karba öltve felsorakoznak és vidám, pattogós pas de quatres-t járnak a színpadon. Mindig ez volt az egyik kedvencem a Hattyúk tavában, de nem most.

– A végét ráérünk meghallgatni máskor is – mondtam és kikapcsoltam a zenét.

Cochenour pattintott az ujjával.

– Jól van, Walthers. Mit csináljunk?

Leültem az egyik elhasznált iglu üres dobozára és rágyújtottam egy cigarettára, mert a fedélzeti ellenőrző rendszerem adataiból tudtam, hogy bőven van oxigénünk.

– Mindenekelőtt beszéljünk meg néhány olyan kérdést, amelyek engem élénken foglalkoztatnak. Először is: hogyan kerültél kapcsolatba Hegramet professzorral? Elmosolyodott és ellazult.

– Ó, hát csak ez zavar? Nincs okom titkolózni. Egy csomó dolognak utánanéztem, mielőtt idejöttem a Vénuszra. Mi ebben a rossz?

– Semmi, ha nem játszottad volna meg a tudatlant. Cochenour vállat vont.

– Ha van egy csöpp eszed, magadtól is rájöhetnél, hogy nem vagyok hülye, különben nem gazdagodtam volna meg. Azt hiszed, hogy sokmillió mérföldet képes lennék utazni úgy, hogy nem nézek utána, mit lehet itt találni?

– Nem, ilyet te nem tennél, de mindent elkövettél azért, hogy engem meggyőz az ellenkezőjéről. Nem számít. Tehát fogtad magad és felkerestél valakit, aki elmagyarázta, mit érdemes ellopni a Vénuszról, ez az illető pedig Hegramethez irányított. Aztán mi történt? Hegramet közölte veled, hogy én alkalmasan bárgyú vagyok ahhoz, hogy leszerződtess? Cochenour ismét feszültebb lett, de nem dühödött fel.

– Igen, Hegramet adta meg a nevedet – mondta szelíden. – Azt mondta, hogy ugyanolyan jó vezető vagy, mint bárki más, ha szűz hícsí csatornát keresek. Ezenkívül válaszolt még egy sor hícsíkkel kapcsolatos kérdésemre. Tehát igen, tudtam, hogy ki vagy. Ha nem jöttél volna oda hozzánk, én kerestelek volna meg. Szerencsére megkíméltél egy rakás kellemetlenségtől. Kicsit magam is meglepődtem, hogy ezt mondtam:

– Tudod, azt hiszem, igazat mondasz. Egy dolgot azonban kihagytál.

– Mit?

– Hogy nem szórakozásból jöttél, hanem a pénz miatt. Kizárólag a pénzért. A pénzért, amire égetően szükséged van.

– Dorothához fordultam, aki megkövülten állt kezében a fúróval. – És te, Dorrie? Tudtad, hogy az öreg teljesen legatyásodott?

Nem volt okos húzás részemről, hogy így adtam tudtára a dolgot. Szerencsére időben észbe kaptam és felugrottam a dobozról. Így is majdnem elkéstem. Már elhajította a szerszámot, mielőtt ki tudtam volna venni a kezéből, de óriási mázlimra a padlón landolt és az éle sem csorbult ki. Felvettem és elraktam a helyére. Dorrie-tól elég jó válasz volt ez is.

– Tudom, hogy neked sem beszélt róla – mondtam. – Hallgass ide, kislány! Nem tudták beváltani a csekket, amit a Gagarin kapitányának adott és gondolom, én sem járnék sokkal jobban az enyémmel. Remélem, Dorrie, téged prémben és ékszerekben fizet. Azt tanácsolom, dugj el mindent, mielőtt a hitelezők vissza nem követelik.

Nem nézett rám. Cochenourt figyelte, akinek az arckifejezése igazolta minden szavamat.

Nem tudom, milyen reakciót vártam tőle. Dühöt? Szitkokat?

Vagy könnyeket?

Ehelyett ő suttogva ezt mondta:

– Boyce, drágám, annyira sajnálom! – Majd odament hozzá és átölelte.

Hátat fordítottam nekik, mert semmi szórakoztató sem volt abban, ahogyan a férfi kinézett. A stramm, kilencvenéves, Teljes Orvosin élő Adoniszból legyőzött öregember lett. Mióta peckesen bevonult az Orsóba, először látszott annyi idősnek, amennyi a valódi kora. Talán egy kicsit még öregebbnek is. Szája félig kinyílt, reszketett; egyenes háta meggörbült; a kék szemek elvizesedtek. Dorrie cirógatta és nyugtatgatta, közben fájdalmasan nézett rám.

Azelőtt meg sem fordult a fejemben, hogy tényleg szeretheti a pasast.

Mivel jobb dolgom nem akadt, megint a pásztázót kezdtem nézegetni. Olyan tiszta volt az ernyője, hogy ennél tisztább már nem is lehetett. Tök üres volt. Még rajta volt a régebbi vizsgálatok szellemképe, ezért tudtam, hogy az egyik sarokban látható érdekes vonalak miatt nem kell lázba jönnöm. Azokat már megnéztük. Nem várt ránk azonnali megváltás.

Furcsa, hogy valamiért ellazultnak éreztem magam. Van abban valami megnyugtató, ha az ember rájön, hogy többé nincs vesztenivalója. A dolgok teljesen más perspektívába kerülnek. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy feladtam. Még mindig volt néhány elintézendő dolgom. Egyik sem olyan volt, amivel meghosszabbíthattam volna az életemet – ez lett volna az egyik elintézendőm – , de az íz a számban és a hasamban a fájdalom amúgy sem hagyta, hogy különösebben élvezetet leljek már az életben.

Az egyik feladatom az volt, hogy leírjam a jó öreg Audee Waltherst. Mivel immáron csak a csoda tudott volna megmenteni az egy-két héten belül bekövetkező híres, nevezetes, teljes májleállástól, ezért el tudtam fogadni a tényt, hogy már nem élek sokáig, így a hátra levő időmet másra is használhattam.

Mi másra? Hát, Dorrie éppenséggel nem lett volna rossz. Visszamehettem volna a légjáróval az Orsóba, Cochenourt beadtam volna a rendőröknek, Dorrie-t meg kéz a kézben körbesétáltattam volna, hogy bemutassam azoknak az embereknek, akik segítségére lehetnek. Vastra vagy BeeGee valószínűleg hajlandó lett volna elindítani valami normális úton. Talán még prostitúcióra vagy más ocsmányságra sem kellett volna rákényszerülnie. A következő szezon már nem volt túl messze. Az ő személyiségének valószínűleg jó hasznát lehetett volna venni a földi turistákat imalegyezőkkel és hícsí kabalákkal ellátó bódékban.

Lehet, hogy ez nem valami sok, de a Gagarin kapitánya biztos, hogy a nagy semmiért nem viszi vissza Cincinnatibe, az Orsóban potyázni meg elég ártalmas az egészségre. Nagyon is.

Lehet, hogy nekem sem kell még feladnom. Ezen egy kicsit elgondolkoztam. Tehetnék egy próbát a dokinál. Megegyezhetnék vele, hogy hitelezzen egy új májat. Miért is ne?

Megvolt a jó okom, hogy miért ne: nevezetesen az, hogy ilyet még sohasem tettek.

Megtehetném azt is, hogy kinyitom az üzemanyagtartályokat és egy vagy két percig hagyom folyni az üzemanyagot a robbanókamrába, mielőtt ráadnám a gyújtást. A robbanás után nem sok maradna a légjáróból – és belőlünk se – , és egyáltalán semmi a különböző problémákból. Vagy...

Felsóhajtottam.

– Kapd össze magad, Cochenour. Még nem haltunk meg. Először megbizonyosodott róla, hogy nem őrültem meg, aztán megsimogatta Dorrie vállát és finoman eltolta magától a lányt.

– Én hamarosan meghalok. Ne haragudj rám, Dorotha, nagyon sajnálom. És a csekked is, Walthers... gondolom, nagyon kellett volna a pénz.

– Fogalmad sincs, mennyire. Küszködött a szavakkal.

– Akarod, hogy megmagyarázzam?

– Nem hiszem, hogy attól jobb lesz, de tudod mit? Kíváncsi lennék rá.

Nem tartott sokáig. Tömören és világosan foglalta össze, egyetlen fontos dolgot sem hagyott ki – mellékesen szólva magamtól is kitalálhattam volna. (De nem találtam ki. Utólag könnyű okosnak lenni.)

A kiindulási alap az volt, hogy Cochenour korában az embernek rendelkeznie kell két dolog közül legalább eggyel. Az egyik lehetőség, hogy nagyon-nagyon gazdag, különben meghal. Cochenour problémáját az okozta, hogy csak nagyon gazdag volt, nem nagyon-nagyon. Mindent megtett annak érdekében, hogy menjen az üzlet, de közben fogyott a pénz, mert a tőkét rendesen leszívták a transzplantátumok és a kezelések, a kalciumpótlás és a protézisek, itt egy kis fehérjeregenerálás, ott egy kis koleszterineltávolítás, egymillió erre, havi száz lepedő arra... ó, ment ez gyorsan! Értettem én.

– Nem tudhatod – mondta minden sajnálkozás nélkül; egyszerűen csak közölte a tényt – , milyen sokba kerül egy százéves fickó életben tartása.

Ó, dehogynem, gondoltam, de nem mondtam ki hangosan. Hagytam, hogy folytassa, hogyan lettek egyre érdeklődőbbek a kisebbségi részvényesek, majd megjelent a szövetségi felügyelet... ő pedig elslisszolt a Földről, hogy a Vénuszon próbáljon szerencsét, és mindent elölről kezdjen. A vége felé már nem nagyon figyeltem a mondókájára. Még az is elsikkadt, hogy eddig hazudott a valódi koráról. Pedig ezt a hiúságot! Azt hitte, hogy jobb, ha csak kilencvennek mondja magát.

Fontosabb dolgom volt annál, hogy Cochenour szenvelgését hallgassam. Míg beszélt, leírtam valamit egy navigációs nyomtatvány hátlapjára. Mikor végeztem, odatoltam elé.

– Írd alá! – mondtam.

– Mi ez?

– Mit számít az? Nincs semmilyen választási lehetőséged. Amúgy a bérleti szerződés módosítása. Elismered, hogy az eredeti szerződés semmis, nincs semmilyen követelésed, a csekked kamu volt és önként lemondasz a javamra mindenről, amit esetleg találunk.

Elhúzta a száját.

– És mi ez itt a végén?

– Abban a részben kijelentem, hogy tíz százalékot átengedek neked a haszonból, ha mégis találnánk valami eladhatót.

– Alamizsna – mondta rám pillantva, de már írta is. – Ez is több mint a semmi. Különösen, hogy mint mondtad, nincs választásom. Amúgy ugyanolyan jól kiismerem magam a pásztázó képernyőjén, mint te, Walthers és nem látok rajta semmi érdemlegeset.

– Nincs is – bólintottam, miközben összehajtottam és zsebre vágtam a papírt. – Olyan üres a képernyő, mint a bankszámlád. De nem is itt fogunk ásni, hanem visszamegyünk a C-helyre.

Meggyújtottam egy újabb cigarettát – ebben a pillanatban a tüdőrák lehetősége a legkevésbé sem zavart – , és kicsit elgondolkoztam, közben ők várakozóan néztek rám. Azon tűnődtem, mennyit mondjak el nekik arról, hogy az elmúlt öt évben hogyan kerestem, kutattam, törtem az agyam és képeztem magam úgy, hogy közben mások semmit se sejtsenek meg. Legbelül tudtam, hogy úgysem számít, akár elmondom, akár nem, de a szokás hatalma olyan erős volt, hogy a szavak nem jöttek maguktól. Komoly erőfeszítést okozott, hogy belevágjak.

– Emlékeztek Subhash Vastrára, arra a pasasra, akié az a turistakalitka volt, ahol összefutottunk? Sub katonaként jött a Vénuszra. Fegyverzetspecialista volt. Civilként semmit sem várhatott az élettől, különösen nem a Vénuszon, ezért amikor leszerelt, a végkielégítéséből összehozott egy kávézót, a maradékból meg vett három feleséget. Amúgy azt mondják, hogy aktív korában elég jól értett a fegyverekhez.

– Mire akarsz kilyukadni, Audee? – kérdezte Dorrie. – Sohasem hallottam hícsí fegyverekről.

– Nem, mert senki sem talált még hícsí fegyvert. De Sub szerint találtak céltáblákat.

Kifejezetten nehezemre esett, hogy folytassam, de erőt vettem magamon.

– Sub Vastra szerint legalábbis céltáblák voltak, de a fejesek nem hittek neki és szerintem a lényeg még most is ott porosodik a tiltott övezetben. Szóval olyan háromszögekre bukkantak, amelyek a hícsí fal anyagából készültek – abból a kéken ragyogó izéből, amivel a járatokat borították. Jó sokat találtak. Mindegyiken volt egy lyuk, körülötte pedig sugárirányú vonalak. Sub azt mondta, hogy céltáblákra emlékeztették. Egy olyan talajrétegben voltak, amely tele volt krétaszerű porral borított üregekkel. Ismertek olyan anyagot, ami képes ezt tenni a hícsí fal anyagával?

Dorrie már mondani akarta, hogy nem, de Cochenour megelőzte.

– Az lehetetlen – mondta határozottan.

– Ugyanezt mondták Vastrának is a nagyfejűek. Kijelentették, hogy a lyukak valamilyen gyártás termékei és olyan hícsí célok miatt készültek, amelyeket soha sem jövünk rá. Vastra szerint nem így van. Szerinte a háromszögek ugyanarra valók, mint a lőtéren a papírcéltáblák. A lyukak nem ugyanazokon a helyeken voltak. A sugárirányú egyenesek valamiféle értékelővonalak lehettek. Ennyi az összes jele annak, hogy Vastrának igaza lehet. Nem bizonyíték. Még Vastra sem tartja annak, de mégiscsak valamilyen jel.

– És te azt hiszed, hogy a C-helyen megtalálod azokat a fegyvereket, amelyek azokat a lyukakat ütötték? – kérdezte Cochenour.

Haboztam.

– Ilyen határozottan azért nem mondanám. Inkább csak remélem, és még ez a remény is nagyon halovány. Van azonban még egy dolog: ezeket a háromszögeket csaknem negyven éve fordította ki a földből egy talajkutató. Abban az időben még nem létezett a katonai gyakorlótér. Megpróbálta eladni a lemezeket, de senki sem érdeklődött irántuk különösebben. Ekkor kiment, hogy találjon helyettük valami jobbat, aztán egyszer csak megöngyilkolta magát. Akkoriban elég gyakran előfordult az ilyesmi. Mindaddig nem is tulajdonítottak különösebb jelentőséget az ügynek, míg a lemezek nem kerültek megint valami katonafélék kezébe és az egyiknek ugyanaz nem jutott róluk az eszébe, mint Vastrának évekkel később. A fiúk komolyan vették a dolgot és a déli pólus közelében azonosították a lelőhelyüket. Ekkor egy sokezer kilométeres sugarú, nagyjából köralakú területen leverték a karóikat; így jött létre a tiltott zóna. Aztán csak ástak és ástak. Találtak vagy tucatnyi hícsí járatot, de a legtöbb üres volt és a többi is beomlott már, vagy tönkrement. Semmi olyasmire sem bukkantak, ami fegyver lett volna.

– Akkor nincs is ott semmi – kottyantott közbe bizonytalanul Cochenour.

– Nem találtak semmit – javítottam ki. – De ez negyven éve volt.

Cochenour rám nézett, egy darabig elgondolkozott, aztán felderült a képe.

– Ó, már értem! – mondta. – A lelet helye! Bólintottam.

– Úgy van. A talajkutatók nem szerették mások orrára kötni az igazságot. Ki örülne annak, ha találna valamit, aztán elcsakliznák előle. A mi barátunk sem a járat valódi helyzetét adta meg. Történetesen akkoriban jött össze egy ifjú hölggyel, aki később feleségül ment egy Allemang nevű illetőhöz. A fiuk, Booker, jó haverom. Ő BeeGee, akit már ismertek. Nos, volt neki egy térképe.

Cochenour most már nyíltan kételkedett.

– Persze – mondta savanyúan. – A híres kincses térkép. Csupa szívjóságból neked adta.

– Eladta.

– Nagyszerű! És szerinted hány másolatot adott el más balekoknak?

– Nem sokat.

Nem hibáztattam Cochenour a hitetlensége miatt, de próbára tette a türelmemet.

– Akkor vettem tőle, amikor visszatért a saját szakállára végzett kutatásról. Nem volt ideje rá, hogy másnak is eladja. Láttam, hogy Cochenour szóra nyitja a száját, de megelőztem:

– Nem, nem talált semmit. Igen, szerinte a térkép szerint haladt. Ezért nem került nekem túl sokba. Viszont szerintem elnézte a helyet. Akkoriban teljesen másfajta navigációs rendszert használtak. Amennyire én meg tudom ítélni, a helyes terület nagyjából egybeesik azzal, ahol először leszálltunk. Van néhány ásásra utaló jel, de szerintem ezek meglehetősen régiek.

Míg beszéltem, elővettem különbejáratú mágneskártyámat a zsebemből és beledugtam a virtuális glóbusz nyílásába. A gömbön felragyogott egy narancssárga X.

– Ott lehet valahol a megfelelő csatorna, valahol ennek az X-nek a közelében. Mint látjátok, egészen közel van a mi jó kis C-helyünkhöz.

Percnyi csend. Pontosabban csak a szél harsogott odakint. Vártam, hogy megszólaljanak. Dorrie teljesen meg volt zavarodva.

– Nem hiszem, hogy nekem tetszene, ha egy új fegyvert találnánk – mondta.

– Legalább visszahozzuk a régi szép napokat – vontam vállat. Cochenour egyre jobban kezdett magára találni.

– Nem az a lényeg, hogy fegyvert akarunk-e találni, hanem az, hogy érintetlen hícsí lelőhelyet keresünk. Mindegy, hogy mi van benne. A katonák szerint azonban lehet fegyver, ezért nem szeretnék, ha ásnánk. Így van?

– Nem gondolnám – mondtam. – Szerintem ők már nem hisznek benne.

– Akkor is: előbb lőnek, aztán kérdeznek. Nem ezt mondtad?

– Pontosan ezt mondtam. Engedély nélkül eddig még soha, senkit sem engedtek be a zónába. Most már nem a hícsí fegyverek miatt. Túl sok ott a saját cuccuk és nem örülnének, ha látnák őket.

Bólintott.

– Tehát mi a javaslatod? Hogyan oldjuk meg ezt az apró problémát? – kérdezte.

Ha teljesen őszinte akartam volna lenni, valószínűleg bevallottam volna, nem vagyok biztos benne, hogy meg tudom oldani. Igazából nem voltak túl jók az esélyeink. Könnyen észrevehetnek, és noha száz százalékig nem voltam benne biztos, de lehet, hogy lőnek is.

Viszont alig volt vesztenivalónk. Legalábbis Cochenournek és nekem olyan kevés, hogy az már szóra sem érdemes.

– Megpróbáljuk átverni őket – mondtam. – Odamegyünk a közelbe, aztán elküldjük a légjárót, de te és én ott maradunk ásni. Ha azt hiszik, hogy elmentünk, nem fognak figyelni minket. Csak a rendszeres határvédelmi őrjárat miatt kell aggódnunk, de szerintem ők olyan figyelmetlenek, hogy ez nem probléma. Remélem, nem.

– Audee – csattant fel a lány – , miket beszélsz? Ha te és Boyce ott maradtok, ki fogja vezetni a légjárót? Én nem értek hozzá!

– Valóban nem – bólintottam. – Nem értesz, vagy nem valami jól. Még akkor sem, ha kicsit tanítgattalak, de a ketyere magától is tud repülni. Persze fogy majd az üzemanyag, meg kicsit rázós is lesz, de a robotpilótával oda mész, ahova akarsz és még a leszállást is megcsinálja helyetted.

– Te mindig kézzel szálltál le – jegyezte meg Cochenour.

– Nem mondtam, hogy jó leszállás lesz. Dorrie-nak jól be kell majd kötnie magát.

Valószínűleg így is csak valamiféle irányított becsapódás lesz. Bele se mertem gondolni, hogy a robotpilóta mit csinál majd az én egyetlen, szeretett légjárómmal. Dorrie mindenesetre biztosan túléli. Erre legalább kilencvenkilenc százalék volt az esélye.

– Pontosan mi lesz a dolgom? – kérdezte.

Ezen a ponton szép nagy lyukak tátongtak a tervemben, de ezeket is elhessegettem magamtól.

– Attól függ, hova mész. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha egyenesen visszamész az Orsóba.

– Nem hagylak itt titeket! – ment át hirtelen lázadóba.

– Nincs is rá szükség. Az Orsóban megkeresed a haveromat,

BeeGee Allemang-t és mindent elmesélsz neki. Természetesen ragaszkodni fog a részesedéséhez, de adunk neki huszonöt százalékot, hadd örüljön. Leírom neki a koordinátákat és minden tudnivalót, így valószínűleg huszonnégy óra múlva már itt tudtok lenni értünk.

– Belefér ez egy napba? – kérdezte Cochenour.

– Persze. Muszáj.

– És mi lesz, ha Dorrie nem találja vagy eltéved, vagy bármi más közbejön?

– Megtalálja, és nem téved el. Persze – ismertem el – , mindig van esély arra a „bármi másra”. Nagyon keveset hibázhatunk. Viszünk magunkkal járulékos levegőt és üzemanyagot, de még ezekkel sem húzhatjuk negyvennyolc óránál tovább. Szorosnak látszik, de ez valójában temérdek idő. Ha BeeGee-ék késnek, akkor bajba kerülünk, de nem késnek. Az egyetlen dolog, amitől igazán félek, hogy nem lesz jó a járat. Ebben az esetben az egész hajcihő felesleges volt, de ha találunk valamit... – elhallgattam.

Egyre többre tartottam Dorotha Keefert. A korához és a körülményihez képest teljesen rendben volt a személyisége, emellett okos és erős is volt. Egyetlen dolog azonban hiányzott belőle: az önbizalom. Ez az egy dolog nem alakult ki benne és csak valamiféle pótlás formájában volt benne része. A pótlás Cochenour volt, előtte meg az elődje, vagy talán a lány apja tölthette be ezt a szerepet. Az embernek olyan érzése volt, hogy a lány hosszú ideig élt erős egyéniségektől körülvéve. A legnagyobb probléma tehát az volt, hogy Dorrie-t meggyőzzük róla, hogy igenis képes elvégezni a feladatát. – Nem fog menni – mondta többször is, miközben megbeszéltük a teendőit a vezérlőpultnál. – Sajnálom, nagyon szeretnék segíteni, de nem fog sikerülni. Dehogyisnem.

Legalábbis reméltem. Élesben sajnos nem volt lehetőségünk kipróbálni.

Cochenour meg én végül egyesült erővel lelket öntöttünk a lányba. Összekészítettük azt a kevés cókmókot, amire odakint szükségünk lehetett. Visszarepültünk a hasadékhoz, leszálltunk és felkészültünk a fúrásra. Közben egyre rosszabbul éreztem magam – szédülés, fejfájás, gyengeség – , és érzésem szerint Cochenournek is megvoltak a saját problémái. El kell ismernem, hogy egy zokszót sem szólt. Éppen azon erőlködtünk, hogy a fúrót valahogyan kievickéljük a hajóból. Én felülről zsonglőrködtem, Cochenour meg alulról ráncigálta... amikor a nehéz jószág leesett és egyenesen telibe találta.

Nem halt bele. Csak behorpadt a szkafandere, eltörött a lába és elvesztette az eszméletét.

Én meg annak a lehetőségét, hogy segítsen nekem a C-hely feltárásában.

XI

Először is megnéztem, hogy nem lett-e baja a fúrónak. Nem lett. Másodszor becipeltem Cochenourt a légjáró zsilipjébe. Minden maradék erőmre szükség volt hozzá, mert először el kellett távolítanom a fúrót az útból, aztán ott volt kettőnk együttes súlya szkafanderestül és az általános fizikai állapotom, de valahogyan összejött.

Dorrie nagyszerűen viselkedett. Nem kezdett el hisztizni, és feleslegesen kérdezősködni. Lehámoztuk Cochenourről a védőruhát és megvizsgáltuk.

A ruha lábrészén nyolc-tíz réteg szakadt át, de a maradék még tartott. Életben volt. Nem volt eszméleténél, de lélegzett. A látottak alapján nyilvánvalóan többszörös nyílt lábszártörést szenvedett. A csontvégek kiálltak a vérző húsból. A szájából és az orrából is vér szivárgott és belehányt a sisakjába. Mindent egybevetve ő volt a legrondábban kinéző százegynéhány éves öregember, akit valaha láttam – lévén, hogy ő volt az egyetlen ilyen korú, akivel életemben találkoztam. Úgy tűnt, nem érte akkora hőterhelés, hogy kárt tehetett volna az agyában. A szíve rendesen vert – pontosabban akárkinek a szíve volt azon a helyen, az működött. Jó befektetés volt, mert pumpált, mint a motolla. Ahogy tudtuk, elláttuk a sérüléseit és nagyrészt magától elálltak a vérzései is, kivéve azt a ronda nyílt sebet a lábán. Ehhez a miénknél hozzáértőbb segítségre volt szükség. Dorrie felhívta nekem a zónában a katonai bázist. Amanda Littleknees egyből továbbpasszolt minket a bázis sebészéhez, Eve Marcuse ezredeshez. Marcuse doktornő jó barátságban volt a dokimmal, párszor összefutottunk már a rendelőjében. Most készséggel a segítségünkre sietett a tanácsaival. Először azt akarta, hogy szedjük a sátorfánkat és vigyük oda Cochenourt. Mondtam neki, hogy ez nem fog menni és sikerült elég jól megérvelnem, hogy miért nem – én sem voltam olyan passzban, hogy vezetni tudjak, emellett az út Cochenourt is megviselte volna. Természetesen igazából azért nem akartam bemenni a zónába, hogy aztán magyarázkodnom kelljen, miért jövök egyből vissza. Végül a doktornő lépésről lépésre elmagyarázta a sérülés körüli teendőket. Aránylag könnyű volt végrehajtani az utasításait: a helyükre illesztettük a tört végeket, gázzal összeillesztettük a csontokat, széles spektrumú antibiotikumokkal lekezeltük, majd húsragasztóval és kötszerekkel zártuk a sebet, az egész kötést befújtuk spray-vel, aztán körbeöntöttük gyorsan szilárduló habbal. A beavatkozás jócskán kimerítette az elsősegélykészleteinket és egy órát vett el az időnkből. Cochenour közben majdnem magához tért, de benyomtam neki egy altatóinjekciót.

Aránylag stabil volt az állapota. Ezután a sebész szerint már csak a pulzusát, a légzését és a vérnyomását kellett ellenőriznünk és megígértette velünk, hogy amilyen gyorsan csak tudjuk, visszaszállítjuk az Orsóba. Marcuse doktornő még dohogott egy kicsit, amiért nem vittük oda neki, ezért nem volt mivel játszania – szerintem teljesen lázba jött a lehetőségtől, hogy olyasvalakibe mélyeszthetné a szikéjét, akit egy rakás másik emberből gyúrtak össze – , majd elköszönt. Littleknees őrmester ismét beszólt a rádióba. Tudtam, hogy mi jár a fejében.

– Hé, drágaságom! Meséld el, hogy volt pontosan!

– Kibújt egy nagy, gonosz hícsí a földből és éppen a lábába harapott bele – mondtam. – Tudom, mit gondolsz. Ne hidd, hogy mindenki olyan gonosz, mint te. Tényleg baleset volt.

– Persze, hogy az volt – mondta sejtelmesen – , hidd el, egy kicsit sem hibáztatlak. – Majd kilépett.

Dorrie tőle telhetően megtisztogatta, és rendbe rakta az öreget. Közben véleményem szerint kissé túlzásba is vitte a tartaléktakaró-és törölközőkészlet lemerítését – sajnos nem volt mosógép a légjáró fedélzetén. Nem tettem szóvá, hanem készítettem magamnak egy kávét, rágyújtottam egy cigarettára és leültem, hogy átgondoljam a megváltozott helyzetet.

Dorrie közben végzett Cochenour körül, nagyrészt feltakarította tevékenységünk nyomait, aztán belekezdett a legfontosabb maradék feladatába: a sminkjének a megigazításába.

Közben én is kisütöttem valamit.

Először is adtam Cochenournek egy élénkítő szurit. Dorrie addig paskolta az arcát és gügyögött neki, míg fel nem ébredt. A lány cseppet sem neheztelt rá. Én viszont egy kicsit még igen. Nekem nem volt olyan vajszívem, mint a lánynak. Mihelyst magához tért, talpra vezényeltem és megmozgattam az izmait. Csöppet sem volt ínyére a dolog. Az arca elárulta, hogy minden porcikája fáj. Szerencsére mindene működött és körbe tudta járni a kabint a habsínben. Még egy vigyort is megeresztett.

– Jó kis csontok ezek – mondta – , nem ártana majd bejelentkeznem egy újabb rekalcifikációra, hogy visszanyerjem a formámat.

Nehézkesen letottyant, az arca eltorzult a fájdalomtól. Sérült lábát maga elé nyújtotta. Elfintorodott az orra, ahogy megszagolta magát.

– Bocs, hogy összepiszkoltam a légjáródat.

– Ennél sokkal rondább volt. Ha akarod, megtisztálkodhatsz. Meglepődött.

– Mindjárt, csak egy kicsit jobban leszek.

– Inkább most. Utána beszélni akarok veletek.

Nem vitatkozott. Kinyújtotta a kezét Dorrie felé, majd a lány segítségével feltápászkodott és elszökdécselt a mosakodófülkébe.

Dorrie már nagyrészt rendbe rakta, mielőtt felébredt. Boyce megmosta az arcát, itt-ott magára lötykölt egy kis vizet meg szappant, de mindent összevetve egészen tisztességes állapotba került. Visszafordult és rám nézett.

– Rendben van, Walthers. Mi lesz most? Feladjuk és hazamegyünk?

– Nem – mondtam – , csak éppen kénytelenek leszünk másképpen megoldani.

– Képtelen rá, Audee! – A lány elsírta magát. – Nézz rá! A szkafandere is olyan állapotban van, hogy egy órát sem tudna benne odakint eltölteni, nemhogy segíteni neked.

– Tudom, ezért kell megváltoztatnunk a terveinket. Egyedül ások, ti meg közben kereket oldotok a légjáróval.

– Ó, a nagy hős! – mondta Cochenour hitetlenkedve.

– Teljesen becsavarodtál? Szerintem csak viccelsz, hiszen ez kétemberes munka.

– Az elsőt egyedül csináltam, Cochenour.

– És minden mozdulat után be kellett jönnöd lehűteni magad a légjáróba. Ja. Ez azonban teljesen más tészta.

Haboztam.

– Nehezebb lesz – ismertem el – , de nem lehetetlen. Korábban a csatornák egy részét magányos felfedezők tárták fel, de akkoriban kicsit mások voltak a problémák is. Kemény negyvennyolc órám lesz, de meg kell próbálnunk, mert nincs más lehetőségünk.

– Rossz ötlet – mondta Cochenour és megpaskolta Dorrie hátsóját. – Itt van ez a kemény kis csaj. Nem nagy darab, de egészséges és erős. A nagyanyjától örökölte. Ne vitatkozz, Walthers, gondolj csak bele! Én elrepülök a légjáróval, ő meg itt marad segíteni. Dorrie ugyanolyan biztonságban lesz, mint te. Ráadásul felváltva dolgozhattok és így kisebb az egy főre jutó hőterhelés. Egyedül milyen esélyeid vannak? Már ha egyáltalán vannak.

Erre már nem is válaszoltam, mert kezdtem begurulni a hozzáállásától.

– Úgy beszélsz róla, mintha semmi köze sem lenne a dologhoz.

– Hát – szólt közbe kedvesen a lány – , ami azt illeti, szerintem Boyce-nak igaza van. Díjazom, hogy ilyen gáláns vagy és megpróbálod megkönnyíteni a dolgomat, de ha belegondolok, szerintem tényleg szükséged van rám. Sok mindenhez értek. Ha tudni akarod az igazat, szerintem te sokkal pocsékabb állapotban vagy, mint én.

– Felejtsd el! Úgy lesz, ahogyan mondtam. Az elején segíthettek egy órácskát, de aztán mennetek kell – mondtam olyan megfellebbezhetetlenül, ahogyan csak tudtam.

– Nincs vita. Na, veselkedjünk neki! Ebben persze két tévedés is volt.

Az első, hogy nem volt elég az egy óra. Kettőnél is több kellett és alaposan megizzadtam – ronda, beteges, olajos verejtékkel – már jóval a vége előtt. Piszokul éreztem magam, de nem foglalkoztam az állapotommal. Csak azon csodálkoztam – és magamban hálát adtam a sorsnak minden pillanatban, amikor eszembe jutott – , hogy a szívem még működött. Dorrie olyan erős és készséges volt, ahogyan ígérte. Az izommunka nagy részét ő végezte helyettem. Megcsinálta az iglut, majd beállította a gépeket is. Cochenour közben ellenőrizte a műszereket és megbizonyosodott róla, hogy képes lesz repülni a légjáróval. Ugyanakkor határozottan kijelentette, hogy nem megy vissza az Orsóba. Azt mondta, hogy teljesen felesleges, ha simán képes rá, hogy néhányszáz kilométerre leszálljon, és negyvennyolc óráig meghúzza magát.

Főztem két csésze erős kávét, a ginkészletemmel együtt jól elraktam a szkafanderbe, rágyújtottam egy utolsó cigarettára és felhívtam rádión a katonai bázist. Amanda Littleknees-nek incselkedős kedve volt. Kicsit zavarba jött, mikor megtudta, hogy határozatlan céllal útra kelünk a szomszédságból, de nem tette szóvá. Dorrie és én kiügyeskedtük magunkat a zsilipen és jól bezártuk magunk mögött az ajtót, Cochenour ezalatt bekötötte magát a pilótaülésbe.

Ez volt a második tévedésem. Az összes ellenkezésem ellenére minden úgy történt, ahogyan Cochenour mondta. Nem egyeztem bele egyetlen szóval sem, egyszerűen csak így történt.

Dorrie egy percig elhagyatottan állt a hamuszínű ég alatt, végül kézen fogott és a nyúlós kavargó levegőben elevickéltünk utolsó iglunk menedéke felé. Emlékezett az intelmeimre. Tudta, hogy távol kell magunkat tartanunk a hőlégfúvókák sugaraitól. Elterült a földön és mozdulatlanul feküdt.

Én már kevésbé voltam óvatos. Nem tehettem róla, de látnom kellett. Amint úgy gondoltam, hogy már nem irányulnak ránk a lángok, felemeltem a fejemet a földről és néztem, amint Cochenour kiadós hamueső közepette felszáll. Nem volt rossz felszállás. Ilyen körülmények között persze úgy határoznám meg azt, hogy „rossz”, mint a légjáró teljes leamortizálása és egy vagy két fő veszteség, vagy sebesült. Ezeket megúszta, de amint kikerült a kis vágat oltalmából, elkapta a szélroham, amitől a járgány megdőlt és elkezdett vadul rázkódni. Elég baja lesz azzal a néhányszáz kilométerrel, amit meg kell tennie, hogy kikerüljön a katonai radarok hatósugarából.

Megböktem Dorrie-t a lábammal, mire ő feltápászkodott. Bedugtam a csatlakozójába a kommunikációs vezetéket. A sisakrádiók ki voltak kapcsolva, mert ezzel sem akartuk felhívni magunkra az esetleg arra kóválygó határvédelmisek figyelmét.

– Máris meggondoltad magad? – Kellemetlenkedő kérdés volt, de egészen jól viselte.

Jót mulatott rajta. Láttam a sisakjának az ablakán keresztül, de nem hallottam, mit mond, míg észbe nem kapott, hogy meg kell nyomni a gombot a kommunikátoron, így csak a végét sikerült elkapnom:

– ... romantikus, csak mi ketten. Nem volt időnk bájologni.

– Ne vesztegessük az időt! – förmedtem rá. – Ne felejtsd el, hogy csak negyvennyolc órára elég a vizünk, a levegőnk és az energiánk. A víz kicsit tovább tart, mind az utóbbiak, de azok is kellenek az életben maradáshoz. Ne hajtsd magad túlzottan. Minél alacsonyabb az anyagcseréd, annál kevésbé terheled meg a ruha újrafeldolgozó rendszerét. Ha csatornát találunk és bejutunk, lehet, hogy enni is tudunk majd; feltéve, hogy a járat érintetlen és nem melegedett fel túlzottan az elmúlt párszázezer év alatt. Amúgy ne is gondolj az evésre. Az alvásra se. Felejtsd el. Amíg a fúró megy, lehet, hogy kicsit szunyókálhatunk, de...

– És most ki vesztegeti az időt? Korábban mindent elmondtál már – mondta még mindig kedvesen.

Bemásztunk a kunyhóba és elkezdtünk dolgozni. Először el kellett távolítanunk az első törmelékkupacot, ami már elkezdett növögetni a fúró körül. Normálisan ez úgy megy, hogy az ember fordítva működteti a fúrót. Most azonban nem akartuk elvesztegetni erre az energiát és a fúró oda-vissza állítgatásával az időt se. A nehezebb módszert választottuk: a kétkezi munkát.

Kínkeserves robot volt, és a hővédő ruha is kellőképpen kényelmetlen alkalmatosság volt hozzá. Ha dolgozni kell benne, pokollá tudja tenni az ember életét. Ha úgy kell dolgozni, hogy a munka is nehéz meg a körülményei is, ráadásul alig lehet megmozdulni az igluban, akkor az egész a lehetetlenséggel határos. Valahogyan megcsináltuk.

Cochenournek igaza volt Dorrie-t illetően. Volt olyan jó segítség, mint korábban bármelyik férfi, akivel dolgom volt. A kérdés csak az volt, hogy ketten elég jók leszünk-e, mert egyre jobban zavart, hogy volt egy másik dilemmám is: én elég jó leszek-e.

Istenemre mondom, hogy hihetetlenül rosszul voltam. A fejfájás majdnem letaglózott, és ha hirtelen mozdultam, többször majdnem elájultam. Kísértetiesen egybevágott azzal, amit a doki mondott a várható kórjóslatról. Három hetet adott a májamnak, de nem kalkulálta bele ezt a kegyetlen munkát. Úgy számoltam, hogy ezt is figyelembe véve már nem sok lehetett hátra. Kellemetlen felfedezés volt.

Különösen, amikor elmúlt az első tíz óra... rájöttem, hogy a tárna már jóval mélyebb, mint az a hangpróbák eredményéből várható volt, ennek ellenére nyoma sem volt a kékes csillogásnak a törmelékben. Rossz helyen fúrtunk.

Ha sok időnk lett volna és a légjáró a közelben van, akkor csak bosszantó körülmény lett volna. Tényleg nagyon dühítő, de szó sem lett volna katasztrófáról. Ebben az esetben egyszerűen visszamentem volna a járgányba, megmosakszom, alszom, eszem, majd megnézem a pásztázót. Tanulmányozom a terepet, csinálok egy másik kunyhót, felállítom a fúrót és próbálom újra és újra. Ezt kellett volna tennünk. De nekünk nem volt rá lehetőségünk. Nem volt itt a légjáró. Esélyünk sem volt evésre és tisztességes alvásra. Nem volt több iglunk. Nem volt pásztázónk – közben vészesen fogyott az idő, és én is minden percben egyre nyomorultabban éreztem magam.

Kimásztam a kunyhóból, leültem a szélárnyékos oldalára és néztem a kavargó, sárgászöld eget.

Kell, hogy legyen valamilyen kiút, csak tudnám, hogy mi az. Kényszerítettem magamat, hogy gondolkozzam. Lássuk csak, mondtam magamnak. Át lehet-e vinni a kunyhót egy másik helyre?

Nem. Ez nem működött. Körbeáshatnám a fúróval, de amint kiszabadulna, a szél abban a pillanatban felkapná és annyi, meg egy bambi... Sohasem látnám viszont, vagy ha mégis, akkor sem lenne többé légzáró.

Akkor mi lenne, ha iglu nélkül fúrnánk? Lehetséges, csak értelmetlen. Tegyük fel, hogy rábukkannánk a járatra. A kilencvenatmoszférás nyomást és a hőt kizáró zsilip nélkül már az előtt tönkremenne minden törékeny holmi, hogy megpillantanánk.

Érintést éreztem a vállamon és láttam, hogy Dorrie letelepedett mellém. Semmit sem kérdezett és semmit sem mondott. Szerintem szavak nélkül is világos volt neki a helyzetünk.

A szkafander kronométere szerint tizenhárom óra telt el. Harmincegynéhány óránk van Cochenour visszaérkezéséig. Nem láttam értelmét annak, hogy addig ölbe tett kézzel üldögéljünk.

Másfelől annak sem láttam értelmét, hogy bármit is csináljunk. Arra gondoltam, hogy egy kis alvás biztos nem árthat... aztán felébredtem és rájöttem, hogy éppen most aludtam egy jót.

Dorrie ugyancsak összekuporodva aludt mellettem. Érdekes, hogy a déli sarki hőkemence poklában is lehet aludni. Egyáltalán nem nehéz. Nem kell hozzá más, csak tökéletes fáradtság és teljes kétségbeesés. Az alvástól nem oldódnak meg a problémák, csak kizárja a világot, ha a világ túl kegyetlen ahhoz, hogy szembenézhessünk vele. A Vénusz azonban nehezen lehetne a puritán erkölcs mentsvára. A Vénuszon dolgozni kell. Aki nem dolgozik, hamar kirostálódik, mert nem éli túl.

Kész őrület, hogy a formális logika szabályai szerint százszázalékosan halálra voltam ítélve, mégis úgy éreztem, hogy valamit tennem kell.

Elkecmeregtem Dorrie mellől, védőruhájának biztosítókapcsát rögzítettem a kunyhó falában lévő fémkarikához és feltápászkodtam.

Minden erőmet össze kellett szednem hozzá. Örültem neki, mert az erőlködés majdnem ugyanolyan jól elterelte a figyelmemet a világ gondjairól, mint az alvás. Mialatt aludtunk, valami történt – persze csak egy mellékes körülmény volt – , ami felcsillantott egy lehetőséget. Valami olyan, ó... lehet, hogy nyolc-tíz élő hícsí van az alagútban... meghallották a szöszmötölésünket és megnyitották az akna alját. Bemásztam az igluba és lenéztem. Ehh. Semmi. Belenéztem az aknába, de csak a vak lyukat láttam, amely a sisaklámpám fényében beleveszett a sötétségbe. Magamban elátkoztam a goromba hícsíket – gondolom azért, mert nem voltak ott – , és törmeléket rugdaltam a nem létező fejükre.

Csak-csak mozgolódott bennem a puritán erkölcs és elgondolkoztam, hogy mit csináljak. Nem jutott eszembe túl sok lehetőség. Meghaljak? Ami azt illeti, ezzel nem volt semmi gond, mert amúgy is a legjobb úton voltam feléje, de arra gondoltam, hogy meggyorsíthatnám. Van-e valami konstruktívabb lehetőség?

A puritán erkölcs eszembe juttatta, hogy mindig meg kell teremteni az építő jellegű gondolatok felmerülésének lehetőségét, ezért feljebb csörlőztem a fúrót, hagytam, hogy takarosan himbálózzon a bakon és további törmeléket rugdaltam a haszontalan lyukba. Amikor elég hely lett a bak mellett, leültem, hogy átgondoljam a dolgokat. Nem értettem, hogy hol szúrtuk el – nem mintha lett volna kilátásom arra, hogy kijavítsuk a dolgot, hanem olyan szinten foglalkoztatott a probléma, mint egy rejtvény vagy egy sakkfeladvány. Miért nem találtuk meg a járatot? Egy ideig tartó hagymázas tépelődés után rájöttem a válaszra. A pásztázónál volt a gubanc. A Dorrie-hoz és Cochenourhöz hasonló emberek úgy tekintenek a szeizmikus képekre, mint Dallas belvárosának a földalatti térképére, amelyen látszanak a szennyvízcsatornák, a szervízjáratok, a vízvezetékek és a metróvonalak. Minden egyértelműen fel van tüntetve, és ha az ember el akarja érni valamelyiket, akkor egyszerűen ráfúr és azt találja, amit keresett.

A pásztázónál kicsit más a helyzet; ennek a képe inkább csak valószínűségeket mutat. Olyasmi, mint egy durva közelítés. Percről percre épül fel az ütemes visszhangjelekből. A pókháló árnyékának látszó képen a vonalak sokkal szélesebbek lehetnek, mint a járat valódi vastagsága, emellett a kontúrok is nagyon elmosódottak. Ha az ember ránéz egy nyomra, akkor azt úgy kell felfogni, hogy van ott valami, aminek látszik az árnyéka. Lehet, hogy a dolog egy határfelület a sziklában, de lehet homokzárvány is. Jó esetben hícsí járat. Mindegy, hogy mi, de valahol ott van, ugyanakkor azonban nem lehet megmondani, hogy pontosan hol. Ha egy alagút tíz méter széles – ennyi a hícsí összekötőcsatornák átlagos átmérője – , akkor a pásztázón legalább ötvenméteresnek vagy akár száznak is látszik. Tehát, hol kell lefúrni?

Ezért művészet a talajkutatás. Jó döntést kell hozni.

Lehet, hogy a pásztázó szerinti kép geometriai közepét kell megfúrni – már ha a kép alapján látszik, hogy hol van a járat geometriai közepe. Ez a legegyszerűbb módszer. Lehet, hogy ott kell fúrni, ahol az árnyékok a legsűrűbbek. A gyakorlott kutatók általában ezt a módszert követik. Ugyanolyan sikeres lehet ez is, mint bármilyen más eljárás.

Ennyi azonban nem elég az okos és tapasztalt Audee Walthersnek. Neki megvan a saját módszere.

Én megpróbálok hícsí módra gondolkozni. A képet mindig egészként próbálom értékelni, és azokat a pontokat keresem rajta, amelyeket a hícsík esetleg össze akartak kötni. Ezután a pontok közé olyan képzeletbeli vonalakat húzok, amelyekbe én építeném ki a járatokat, ha jól fizetett hícsí mérnök lennék.

Úgy fúrok, mintha én magam építettem volna oda a csatornát.

Ez történt most is és nyilvánvalóan tévedtem.

Persze lehet, hogy másban tévedtem: lehet, hogy a pásztázó nem járatot mutatott, hanem törmelékzárványt.

A magyarázat jó volt, de nem biztos, hogy hasznos. Ha az első fúrásnál nem találtunk volna járatot, egyszerűen azt mondtuk volna, hogy nincs szerencsénk. Reménykeltőbb válaszra volt szükségem és csavaros módon ki is sütöttem egyet.

Magam elé idéztem, hogyan futottak a jelek a képernyőn. A légjáróval olyan közel szálltam le hozzájuk, amennyire csak tudtam.

Ebben az esetben természetesen nem tudtam pontosan ott fúrni, mert a jármű éppen a tetején volt, így a kunyhót néhány méterrel feljebb állítottam fel.

Kezdtem azt hinni, hogy ez a néhány méter okozta a problémát. A homályos találgatás örömmel töltötte el tompa agyamat. Mindent megmagyaráztam. Természetesen nem éreztem úgy, hogy ennek bármilyen gyakorlati haszna lehetne. Ha lenne még egy iglum, akkor most vidáman áthurcolkodhatnék oda, ahol a légjáró volt és tehetnék még egy próbát. Még az is elképzelhető, hogy annak az eredményét is megérném.

De nem volt több kunyhónk.

Ezért csak üldögéltem a sötét akna szélén és elismerően bólogattam, hogy milyen intelligensen átgondoltam a problémát. Lóbáltam a lábamat, néha-néha belesöpörtem egy kis törmeléket a lyukba. Biztos valamilyen halálvágyam lehetett, mert többször rámtört a gondolat, hogy jó lenne beleugrani az aknába, és magamra huzigálni az összes kiásott törmeléket.

A puritán erkölcs azonban nem engedte, hogy így tegyek. Ezzel csak az én személyes problémámat oldottam volna meg. Nem segített volna a Dorotha Keefer nevű fiatal teremtésen, aki odakint durmolt a Vénusz termikus szélviharában. Aggódtam Dorotha Keeferért. Jobbat akartam neki, mint az Orsó bizonytalan, ocsmány, pénzhajhász világa. Olyan aranyos volt, és kedves, és...

A megvilágosodás erejével tört rám, hogy azért utálom annyira Boyce Cochenourt, mert Dorotha Keefer az övé és nem az enyém.

Ezen is jól el lehetett gondolkozgatni. Tegyük fel – gondoltam, miközben éreztem számban a keserű ízt és fejemben a dörömbölést – , tegyük fel, hogy Cochenour ruhája elszakadt volna, amikor ráesett a fúró, és azonnal meghal. Tegyük fel (egy kicsit előre ugrunk), hogy megtaláljuk a járatot, van benne minden, ami kell, visszamegyünk az Orsóba, gazdagok leszünk, és Dorrie meg én...

Jó sokat jártattam rajta a gondolataimat, hogy Dorrie és én mihez kezdtünk volna, ha egy kicsit másképpen történtek volna a dolgok és mindez igaz lett volna. De nem történtek másképpen és nem volt igaz.

Tovább rugdaltam a törmeléket a gödörbe. Meg voltam győződve róla, hogy a járat csak néhány méternyire lehetett a vakon végződő aknától. Eszembe jutott, hogy mi lenne, ha lemásznék és megkapargatnám a kesztyűmmel. Elég jó ötletnek tűnt.

Nem tudom, mennyi volt gondolataim között a hagymázas képzelgés és a beteg ember bizarr látomása. Furcsa dolgok jutottak az eszembe. Arra gondoltam, hogy milyen jó lenne, ha még itt lennének a hícsík, és amikor lemászok és elásom magam a járatukhoz, megkocogtatom az alagútjuk kék falát, akkor kinyitják majd és beengednek.

Nagyon szép lett volna. Még azt is tudtam, hogyan néznének ki: barátságosak és istenszerűek. Lehet, hogy tógát viselnek, és illatos borokkal meg zamatos gyümölcsökkel kínálnak majd. Talán még angolul is tudnak. Elbeszélgetünk majd és felteszem nekik az engem oly régóta foglalkoztató kérdéseket: „hícsík, valójában mire használjátok az imalegyezőket?”. Vagy: „figyeljetek ide, hícsík, én nem akarok a terhetekre lenni, de nincs véletlenül valami a gyógyszerszekrényetekben, ami megállítja a haldoklásomat?”. Vagy: „bocs, hícsík, nem akartam teleszemetelni a bejáratot, mindjárt rendet rakok”. Lehet, hogy ez az utolsó gondolat sarkallt leginkább arra, hogy egyre nagyobb iramban temessem be a törmelékkel a tárnát. Jobbat úgy sem tudtam volna csinálni. Ki tudja, hátha értékelik az igyekezetemet?

Egy idő után a gödör félig be volt temetve és már nem volt mit belekaparni, csak azt, ami az iglun kívül volt. Nem volt már annyi erőm, hogy kimenjek érte. Körülnéztem, mit lehetne még tenni. Visszaállítottam a fúrót, lecseréltem a csorba fúróhegyet az utolsó élesre, amim még volt, nagyjából húszfokos ferde irányba állítottam és bekapcsoltam. Észrevettem, hogy ott van mellettem Dorrie is és segít tartani a fúrót az első métereken. Ráébredtem, hogy kialakult bennem valamilyen terv. Semmire sem emlékeztem. Arra sem, hogy Dorrie felébredt és bejött a kunyhóba.

Arra gondoltam, hogy valószínűleg nem rossz terv. Hátha kisül valami a ferde fúrásból. Jobban úgysem tudnánk elütni az időnket.

Nem hát, tehát fúrtunk.

Amikor a fúró már nem rángatott és elég mélyen belemarta magát a sziklába ahhoz, hogy magára lehessen hagyni, eltakarítottam a helyet az iglu előtt és kihordtuk a törmeléket. Aztán leültünk és néztük a szikladarabokat, amiket a fúró kihányt az új aknából. Nem beszéltünk. Hamarosan elaludtam. Arra ébredtem, hogy Dorrie megkopogtatta a sisakomat. Betemetett minket a törmelék. Olyan kéken fénylett, hogy az már majdnem szembántó volt.

A fúró már legalább egy órája a fémet marta és nyilván valóságos gödröt vájt a fémbe.

Lenéztünk és a szembenézett velünk az alagút kerek, kék szeme. Gyönyörű volt. Nem szóltunk egy szót se.

Valahogyan elvergődtem a törmelékhalmon keresztül a zsilipig, kitermeltem rajta néhány köbméternyi törmeléket, majd visszamentem a kunyhóba és hermetikusan lezártam a bejáratot.

Ezután a törmelékkupacban kezdtem kotorászni a lángvágó után.

Végül megtaláltam, de nem tudom, hogyan. Odavittem a gödörhöz és felállítottam. Begyújtottam és lekuporodtunk a hatósugarán túl. Néztem, ahogyan az aknában lobogó lángok fénye visszatükröződik az iglu tetején. Aztán egy rövid, éles sípolással kiegyenlítődött a nyomás, majd a levágott faldarab csörömpölve beesett az alagútba. Bent voltunk a hícsí csatornában.

Érintetlen volt és csak ránk várt. A mi szépségünk még szűz volt, mi pedig teljes odaadással és mélységes szeretettel vettük el a lányságát.

XII

Biztosan elájultam, mert a járat padlóján tértem magamhoz. A sisakom és a szkafanderem oldala nyitva volt. Poshadt, dohos, legalább negyedmillió éves levegőt lélegeztem be, amely bűzlött, mint a dög. De levegő volt.

Sűrűbb volt, mint a Föld levegője és sokkal szárazabb, de az oxigén aránya ugyanakkora volt benne, mint a földi légkörben. Ennek ékes bizonyítéka volt, hogy nem fulladtam meg. Dorrie Keefer ott feküdt mellettem.

Az ő sisakja is nyitva volt. A kék hícsí fal fényében elég kísértetiesen nézett ki. Először azt hittem, hogy nem lélegzik, de a pocsék látvány ellenére, amit nyújtott, ment a pulzusa és működött a tüdeje is. A motoszkálásomra kinyitotta a szemét. – Istenem, elájultam – mondta – , de megcsináltuk! Nem szóltam egy szót se, beszélt ő kettőnk helyett is.

Felültünk és a hícsí ragyogásban hülyén egymásra vigyorogtunk, mint két Halloween-maszk. Nagyjából ez volt minden, amire hirtelenjében képes voltam. Teljesen tiszta volt a fejem. Mélységes örömmel töltött el a tény, hogy élek, de jókedvemet nem mertem elszúrni azzal, hogy megmozduljak.

Nem éreztem valami jól magam, de leginkább azért, mert nagyon melegem volt. Bezártam a sisakomat, hogy kirekesszem valamennyire a meleget, de így meg olyan büdös volt belül, hogy mégis inkább kinyitottam. Inkább a meleg, mint a szag.

Elgondolkoztam azon, hogy miért csak kellemetlen a meleg, miért nem hamvasztó a hőség.

A hícsí fal anyaga rossz hővezető, de nem annyira, hogy többszázezer évig meg tudja akadályozni a hőcserét. Nyomorult, beteg agyam egy darabig elkérődzött a problémán, majd végül imbolyogva kikötött a lehetséges válasznál. Egészen a közelmúltig, talán ezt megelőző párszáz vagy legfeljebb néhányezer évig az alagutat valami mesterségesen hidegen tartotta. Tehát kell itt lennie valamilyen automatikus gépezetnek. Hűha! Már önmagában ezért megérte rábukkanni. Akár le vagyok robbanva, akár nem, ezzel megcsinálhatom a szerencsémet...

Erről beugrott, hogy elsősorban miért jöttünk ide. Ide-oda nézegettem az alagútban, mohón vágytam a látványát annak a hícsí zsákmánynak, amelytől mindannyian egyenesbe jöhetünk.

Iskoláskoromban, Amarillo Centralban, egy Miss Stevenson nevű rokkant hölgy volt a kedvenc tanárom, aki gyakran mesélt nekünk Bullfinch-és Homérosz-történeteket. Egyszer egy egész hétvégémet tette tönkre annak a görög pasinak a sztorijával, aki mindennél jobban szeretett volna isten lenni. Szerintem akkoriban ez egészen normális óhaj lehetett, de nem tudom, milyen gyakran sikerült kivitelezni a dolgot. Ez az ember meg is tett néhány biztató lépést felfelé a létrán – helyből király volt már egy Lydia nevű kis országban – , de neki több kellett. Isteni hatalmat akart. Még az Olümposzra is beengedték és úgy nézett ki, hogy összejön... de elcseszte.

Pontosan nem emlékszem, hogy hogyan szúrta el, de rémlik, hogy egy kutyával csinált valamit, meg arra is emlékszem, hogy valamilyen piszkos trükkel elérte, hogy az egyik isten megegye a saját fiát. (Szerintem ezeknek a görögöknek elég kezdetleges fogalmaik lehettek a humorról.) Az a lényeg, hogy végül megbüntették. Egy olyan zárkába dugták – persze az idők végezetéig – , amelyben nyakig vízben kellett állnia, de nem ihatott. Abban a pillanatban, amikor kinyitotta a száját, a víz elhúzódott előle. A pacákot Tantalusznak hívták... ebben a hícsí alagútban úgy éreztem, hogy sok bennünk a közös vonás. Oké, hogy megtaláltuk a hícsí kincset, de nem érinthettük meg.

Úgy tűnt, hogy nem a főcsatornába trafáltunk bele. Egy, a főalagútra merőleges holtágnak látszott, de mindkét vége le volt zárva.

– Mit gondolsz, mi lehet ez? – kérdezte vágyakozva Dorrie, miközben megpróbált benézni az előttünk álló fémfal tíztonnás táblái közti réseken. – Ez lehet az a fegyver, amiről beszéltél? Hunyorogva próbáltam belátni a homályba. Mindenféle gépeket láttam, meg rendszertelen halmokban olyan dolgokat, amelyek más holmik tartályai lehettek. Úgy látszott, hogy néhány doboz elkorhadt és az ugyancsak tönkrement tartalma szétszóródott a padlón. De nem volt hozzá hatalmunk, hogy megkaparintsuk.

Csak álltam ott és nekinyomtam a sisakomat az egyik fémtáblának. Úgy éreztem magam, mint Aliz, amikor a kertecskéjét nézte, de nem volt nála az igyálmeg-palack.

– Biztosat csak annyit tudok – mondtam – , hogy akármi van itt, az jóval több, mint amennyit bárki valaha is talált. Leroskadtam a földre. Fáradt és beteg voltam, ugyanakkor nagyon elégedett voltam a világgal.

Dorrie leült mellém, szemben az Éden eltorlaszolt bejáratával és pihentünk egy kicsit.

– Nagyi nem fog örülni – motyogta maga elé.

– Ó, persze, hogy nem – hagytam rá kótyagosan. – Nagyi?

– A nagyanyám – magyarázta, de itt lehet, hogy megint elájultam.

Amikor ismét magamhoz tértem, ott tartott, hogy a nagymamája valamikor réges-régen kikosarazta Cochenourt. Úgy tűnt, hogy ez valamiért fontos Dorotha Keefer számára, ezért megpróbáltam figyelni a mondókájára. Valamit ezzel együtt sem értettem.

– Várj egy kicsit! – mondtam. – Azért nem akart hozzámenni, mert Boyce szegény volt?

– Nem, nem! Nem azért, mert szegény volt, egyébként tényleg az volt. Azért nem, mert Boyce szerencsét akart próbálni az olajmezőkön, a nagyanyámnak pedig olyan férfire volt szüksége, aki állandóan mellette volt. Mint a nagyapám. És amikor Boyce egy éve ismét felbukkant...

– Nagyszerű munkát ajánlott neked – bólogattam, mutatván, hogy követem – , mondta, hogy legyél a szeretője.

– A francba is, nem! – kiáltott rám mérgesen. – Az irodában. Az csak később lett úgy. Egymásba szerettünk.

– Aha, értem – mondtam. Nem akartam vitatkozni.

– Nagyon kedves férfi, Audee – közölte kimérten a lány. – Úgy értem, ha nem üzleti ügyről van szó. És bármit megtenne értem.

– Például feleségül is vehetett volna – mondtam, csak hogy fenntartsam a társalgást.

– Nem, Audee – mondta Dorrie komolyan. – Nem tudott. Akart, de én nemet mondtam.

Dorrie-t hidegen hagyta a pénze? Ránéztem. Nem kellett kimondanom a kérdést, tudta ő magától is.

– Én gyerekeket szeretnék – mondta a lány – , Boyce pedig erről hallani sem akar. Azt mondta, hogy ha fiatalabb lenne, mondjuk úgy hetvenöt vagy nyolcvan éves, akkor esetleg megpróbálná, de most már túl öreg lenne felnevelni őket.

– Akkor ideje lenne körülnézned a csere után, nem? Rámnézett a kék ragyogásban.

– Szüksége van rám – mondta egyszerűen – , jobban, mint valaha.

Ezt nem igazán értettem. Aztán észbe kaptam és megnéztem az időt.

Csaknem negyvenhat órája hagyott itt minket. Bármikor visszatérhet.

Ha ránktör, mialatt itt piszmogunk – jutott eszembe ködösen és apránként – , akkor minden pillanatban előfordulhat, hogy a kilencvenatmoszférás mérgező gáz a nyakunkba szakad. Ha nem csukjuk be a sisakunkat, pillanatok alatt meghalunk és tönkremegy a szépséges járatunk is. Ha betör a Vénusz maró levegője, akkor minden odavész, ami a torlasz mögött van.

– Ki kell mennünk – mutattam Dorrie-nak az időt. Mosolygott.

– De visszajövünk – mondta és felálltunk.

Egy utolsó pillantást vetettünk Tantalusz kincseire a torlasz mögött, és elindultunk vissza az aknán át az igluba.

A vidám kék fény után szűkebbnek és nyomorúságosabbnak éreztem a kunyhót, mint valaha.

Még ennél is rosszabb volt, hogy ködös agyam azzal gyötört, hogy bent sem maradhatunk. Lehet, hogy Cochenour – aki bármelyik percben itt lehet – simán kinyitja a zsilip mindkét végét. Lehet, hogy nem, mindenesetre jobbnak láttam, ha nem adom meg neki az esélyt arra, hogy tönkretegye a mütyürkéinket a vénuszi atmoszféra légkalapácsával. Megpróbáltam kitalálni rá valamit, hogy lezárjuk az aknát, akár még úgy is, hogy betemetjük, de még kótyagos fejjel is beláttam, hogy ez hülyeség.

Csak úgy oldhattuk meg a problémát, hogy odakint a szellős vénuszi időjárásban várjuk meg Cochenourt. Egyetlen vigaszunk az volt, hogy túl sokáig már nem kellett várni. Másfelől a készleteink nem tették lehetővé a hosszas várakozást. A létfenntartó rendszer mutatója jócskán benne járt már a vörös tartományban; ez azt jelentette, hogy Cochenournek már itt kellene lennie. De nem volt itt.

Dorrie-val bepréseltük magunkat a zsilip járatába, mindkét ajtaját bezártuk és vártunk.

Kaparászást éreztem a sisakomon és rájöttem, hogy Dorrie beledugta a vezetékes rádiójának a dugóját.

– Audee, tényleg nagyon fáradt vagyok – mondta. Nem panaszkodott, csak közölte a tényt, amit a tudtomra akart adni.

– Esetleg aludj egyet – mondtam – , majd én figyelek. Cochenour hamarosan itt lesz és felkeltelek. Megfogadhatta a tanácsomat, mert közelebb hajolt, hagyta, hogy kihúzzam a dugót a sisakomból, lefeküdt a szorítókapcsok mellé és hagyott békében gondolkozni. Nem volt túl jó, mert kifejezetten kellemetlen gondolataim támadtak.

Cochenour még mindig sehol.

Megpróbáltam kitalálni az okát. Természetesen több magyarázata is lehetett. Eltévedt. Elkapták a katonák. Balesetet szenvedett a légjáróval.

Volt azonban ezeknél rosszabb lehetőség is és egyre inkább hajlottam rá, hogy ebben kezdjek hinni.

Már csaknem ötórás késésben volt, és a létfenntartó rendszer energiaszint-mutatója hajszálpontosan az „üres” vonalon állt, a levegőtartalék is már közeledett hozzá, a víz meg régen elfogyott. Ha nem lettünk volna annyit az alagútban, és nem maradt volna meg ennyi tartalékunk, akkor már régen meghaltunk volna.

Cochenour nem tudhatta, hogy belélegezhető levegőt találunk odalent a hícsí járatban. Biztosan azt hiszi, hogy meghaltunk. Nem hazudott magáról, amikor azt mondta, hogy utál veszíteni. Ezért elhatározta, hogy nem lesz vesztes. Agyam kótyagossága ellenére megértettem, hogy mi jár a fejében. A döntő pillanatban mégiscsak ő lesz a győztes. Olyan végjátékot dolgozott ki, hogy senki más, csak ő nyerhesse meg a játszmát.

Olyan tisztán láttam, mintha ott lettem volna mellette. Az óráján nézi, ahogyan eltiktakol az életünk. Főz magának egy pazar ebédet. Meghallgatja a Csajkovszkij-balett végét. Eddigre talán már meg is haltunk.

Nem volt rémületes a gondolat. Enélkül is elég közel voltam a halálhoz; a különbség úgyszólván mindössze technikai volt... és elég fáradt voltam ahhoz, hogy ebben a büdös szkafanderben elfogadjam a végső megkönnyebbülést. A legvégsőt is.

Viszont nem én voltam az egyedüli érintett. A lány is érdekelt volt. Egy gondolatszikra gyökeret vert félig tönkrement agyamban; eszerint Cochenourtől nagyon tisztességtelen húzás volt, hogy mindkettőnket hagy elpusztulni. Engem még csak hagyján. Ebből a szempontból könnyen feláldozhatónak számítottam. A lány nem. Úgy döntöttem, hogy tennem kell valamit, és miután megrágtam magamban a dolgot, megkocogtattam Dorrie sisakját. Közelebb jött. A vezetékes rádión megértettem vele, hogy vissza kell mennie az alagútba, mert ott legalább ő kap levegőt.

Felkészültem Cochenour visszatérésére.

Két dolgot nem tudhatott. Nem tudta, hogy belélegezhető levegőre bukkantunk és azt sem, hogy a fúró akkumulátorait megcsapolva energiához is jutottunk. Fejem rémisztően kótyagos állapota ellenére még mindig képes voltam a következetes gondolkodásra. Meg fog lepődni – persze csak akkor, ha nem marad már el sokkal tovább. Pár óráig még életben leszek...

Arra számít, hogy már csak a holttestünket találja. Visszatér, hogy megkaparintsa, amit kiástunk neki, de én várni fogom.

Így is történt.

Szörnyűséges megrázkódtatást okozhatott neki, amikor bemászott a kunyhó zsilipjáratába, és kezében a csavarkulccsal fölém hajolt, hogy megnézze, élek-e még. Azt várta, hogy egy jól átsült rostélyost talál, ehelyett éltem és mozogtam.

Ha addig lett volna bármilyen kétségem a szándékait illetően, hát pillanatok alatt elpárolgott volna, amikor a sisakom felé lendítette a csavarkulcsot. Azonnal cselekedett: a kor, a lábtörés és a meglepetés nem tompította el a reflexeit. A megfelelő lendülethez azonban változtatnia kellett a helyzetén a szűk járatban. Mivel nem egyszerűen csak életben voltam, hanem az eszméletemnél is, ezért sikerült elgurulnom előle. Kezemben pedig ott volt a fúró. Egyenesen a mellkasába hatolt.

Nem láttam a képét, de el tudom képzelni az arckifejezését. Ezután már csak idő kérdése volt a maradék öt vagy hat lehetetlenséggel határos dolognak a véghezvitele. Dorrie-t kihoztam az alagútból és beraktam a légjáróba, majd magam is beszálltam utána, becsatoltam magam és beállítottam a menetirányt. Egyszerűen megvalósíthatatlannak látszott... és volt még egy dolog: ez volt a legnehezebb, de mégis nagyon fontos volt a számomra. Dorrie nem igazán értette, miért ragaszkodtam annyira hozzá, hogy magunkkal vigyük Cochenour holttestét. Szerintem azt hitte, hogy a halott iránt érzett tiszteletből tettem, de inkább nem kötöttem az orrára a valódi okot.

Kishíján totálkárosra törtem landoláskor a légjárót, de már jó előre felvettük a szkafandereket és beszíjaztuk magunkat, ezért az Orsó mentőcsapatai még életben találtak Dorrie-t és engem.

XIII

Három napig csak foltozgattak és rehidratáló infúziókat adtak, addig gondolni sem lehetett az átültetésre. Kész csoda, hogy új májam kibírta a megpróbáltatásokat. Igaz, hogy amint megkaparintották, azonnal kikapták, kiglancolták és tápszivattyút kapcsoltak rá. Mire be lehetett ültetni, addigra megszelídítették az allergizáló kedvét és ugyanolyan jó máj lett ez is, mint bármelyik másik – ahhoz legalábbis elég jó, hogy eléldegéljek vele.

Majdnem végig altattak. A dokik néhány óránként felébresztettek, hogy fejtágítót rendezzenek nekem az új máj áramlási viszonyainak monitorozásáról – szerintük ugyanis nincs értelme új szervet adni annak, aki nem tudja használni. Jöttek mások is, feltettek egy rakás kérdést, de az egész álomszerű volt. Akkor nem volt sok kedvem hozzá, hogy ébren legyek. Az ébrenlét hányingerrel, fájdalommal és nyűggel járt, és én magamban majdnem visszasírtam a régi szép időket, amikor kiütöttek volna valamilyen altatóval arra az időre, míg minden hajcihő lezajlik. Persze a régi szép időkben elpatkoltam volna.

A negyedik nap már alig fájt – na persze kivéve, amikor mozogtam. Ekkor már szájon át is magamhoz vehettem a folyékony kajákat az addigi infúziók helyett.

Tehát életben maradtam. Kellemes fejlemény volt, és amint elhittem, érdekelni kezdett, hogy mi történik körülöttem. A kuruzslóhelyen tavaszi hangulat uralkodott, ami jót tett az én kedvemnek is. Természetesen az Orsóban nincsenek évszakok, de a sarlatánok szentimentális hagyománytiszteletből és az Anyabolygó iránti kötődés miatt mindig megcsinálják maguknak az évszakokat. Aktuálisan ezt úgy érték el, hogy bolyhos felhőket pingáltak a falakra és a szellőzővezetékekből orgona-meg levélillatú levegőt árasztottak a szobákba.

– Boldog tavaszt! – mondtam dr. Moriusnak, amikor megvizsgált.

– Pofa be! – förmedt rám.

Megigazgatott néhány tűt, melyektől úgy nézett ki a hasam, mint egy tűpárna és megnézte az ágyam melletti készülékek kijelzőit.

– Hmm – dörmögte maga elé.

– Örülök, hogy ez a véleménye.

Figyelemre sem méltatott. Morius doki nem értékelte a humoros beköpéseket, ha nem tőle származtak. Összecsücsörítette a száját és kihúzott belőlem néhány tűt.

– Na lássuk, Walthers. Kihúztam a lépvénát tehermentesítő vezetéket. Az új mája rendesen teszi a dolgát, nincs kilökődésre utaló jel, de egyelőre még lassabban működik a kiválasztórendszere, mint kellene. Majd alakul. Az ionháztartását egészen olyanra pofoztuk, amilyen egy emberi lényé és a szövetei is megint kezdenek némi nedvességet tartalmazni. Mindent egybevéve... – megvakarta a fejét. – Igen, egészen olyan, mintha élne. Tehát véleményem szerint a műtét sikeres volt.

– Jól hangzik – mondtam.

– Odakint van néhány látogatója – folytatta. – Vastra Harmadikja és a barátosnéja. Hoztak magának ruhát is. Egészen felvillanyozott.

– Ez azt jelenti, hogy kiengednek.

– Méghozzá most azonnal – mondta a doki. – Egy darabig persze ágyban kell maradnia, de a kölcsönzőjének úgyis lőttek. Itt meg kell az ágy a fizetővendégeknek.

Az ereimben mérgező lötty helyett keringő tiszta vér egyik előnye az volt, hogy ismét viszonylag normálisan tudtam gondolkozni.

Azonnal tudtam, hogy dr. Morius a szokásos favicceinek az egyikét sütötte el. Nem lettem volna ott, ha nem lettem volna én is „fizetővendég”. Egyelőre persze nem tudtam, hogy hogyan rendezték a számláimat, de feltett szándékom volt utánanézni, amint kikerülök a Dögészetről. Ami nem is tartott sokáig. Nedves takarókba bugyoláltak, aztán Dorrie meg Vastra Harmadikja keresztülgurított az Orsón egészen Sub Vastra házáig. Dorrie még sápadt volt és kissé bágyadt – az elmúlt hetek egyikünk számára sem bizonyultak kéjutazásnak – , de állítása szerint csak egy kis pihenésre volt szüksége. Sub Elsője az egyik fülkéjükből kiebrudalta a kölyköket és kitakarította nekünk, Harmadik pedig ott tüsténkedett körülöttünk, báránylevest hozott, meg azt a lapos, kemény kenyeret, amit ők annyira szeretnek. Ezután jól bebugyolált minket, hogy pihenjünk. Csak egy ágy volt a fülkében, de Dorrie-t láthatóan nem zavarta. Egyébként is ekkor még csak akadémikus jelentősége volt a dolognak. Később már nem volt ennyire akadémikus. Néhány nap alatt talpra álltam és teljesen rendbejöttem.

Addigra azt is megtudtam, ki fizette a kezelésem költségeit. Egy kicsit reménykedtem benne, hogy én – lévén undorítóan gazdag lettem a járatunkban talált felbecsülhetetlen értékű kincsek miatt – , de tudtam, hogy ez csak illúzió. A csatorna a katonai övezet határán volt, ezért soha senkié sem lehetett az, ami benne volt, csakis a katonáké.

Ha mindenem rendben lett volna, akkor megkártyázhattuk volna némi leleménnyel, hogy rátegyük a mancsunkat. Néhány dolgot átcipelhettünk volna egy másik járatba, mintha ott találtuk volna, és csaknem biztosan sikerült volna, de... nem voltunk abban a helyzetben. Volt egy halottunk, így aztán nem titkolhattunk el semmit. A seregé lett az egész hóbelevanc. Ezzel együtt is olyasmit tapasztaltam a részükről, amit álmomban se néztem volna ki belőlük. Kiderült, hogy a katonákban is dobog valami szívféleség. Löttyedt és göröngyös, de akkor is szív. Bementek a lelőhelyemre, mialatt én álmomban glükózbeöntésben részesültem és teljesen el voltak ragadtatva a látottaktól. Úgy döntöttek, hogy fizetnek nekem egy kis megtalálói jutalmat. Persze nem volt sok, de elég volt arra, hogy megmentse az életemet. Futotta belőle a doki rajtam végzett barkácsolására, valamennyit be tudtam tenni a bankba, és még arra is futotta, hogy fizessem a saját lakófülkém bérleti díját. Dorrie és én simán visszaköltözhettünk, amikor a Vastra Ház úgy döntött, hogy most már elég jól vagyunk hozzá, hogy egyedül is elboldoguljunk.

Az új máj árát természetesen megúsztam. Az teljesen ingyen volt.

Egy ideig zavart, hogy a katonaság nem mondta el, mit találtak a járatban. Mindent elkövettem, hogy kiderítsem. Még Littleknees őrmestert is megpróbáltam leitatni, hogy kiszedjem belőle, amikor átjött az Orsóba eltávra. Nem mentem semmire. Dorrie is ott volt. Hát hogy lehet úgy berúgatni egy csajt, hogy a másik csaj közben vigyáz az emberre? Amúgy meg lehet, hogy Amanda Littleknees sem tudta. Lehet, hogy senki sem tudta, csak néhány specialista. A díjból ítélve nagy valami lehetett; erre utalt egyébként az is, hogy nem cibáltak a bíróság elé a tiltott zóna határának megsértése miatt. Összességében tehát elég jól elvoltunk kettesben. Vagy hármasban.

Dorrie-ról kiderült, hogy egész jól rá tudja sózni a hícsí imalegyező-és tűzgyöngy-utánzatokat a földi turistákra, különösen akkor, amikor kezdtek megmutatkozni rajta a terhesség jelei. Természetesen mi valamiféle hírességeknek számítottunk. Valahogyan kihúztuk addig, míg a szezon elkezdődött, akkor meg kiderült, hogy a nagy járatfelfedezői hírnevemmel könnyen szerezhetek kölcsönt és új légjárót. Egész jól élünk ahhoz képest, hogy csatornapatkány vagyok. Megígértem neki, hogy azonnal elveszem, amint kiderül, hogy a születendő gyermek fiú lesz, de feltett szándékom, hogy mindenképpen feleségül veszem. Igen sokat segített a lelőhelynél.

Különösen a maszek projektemben.

Dorrie-nak nem kötöttem az orrára, miért akartam annyira hazahozni Cochenour testét, ennek ellenére nem vitatkozott. Abban a beteg és nyomorúságos állapotban is segített berakni a hullát a légjáróba, majd lerögzíteni, hogy vissza tudjuk hozni az Orsóba.

Nagyon kellett nekem a holttest – egy darabja legalábbis mindenáron.

Természetesen ez nem egy új máj. Az is valószínű, hogy nem én vagyok az első tulajdonosa. A jó ég tudja, honnan vette Cochenour, de valószínűleg nem volt az eredeti berendezésének a része. Lényeg, hogy működik. Amúgy akármekkora csirkefogó volt, valahogy mégis kedveltem a fickót, ezért nem zavar az a tény, hogy egy darabja mindig velem lesz.

HARMADIK RÉSZ

Az átjáró aszteroida

Már megtalálták a legértékesebb kincset, amelyre a vénuszi hícsí járatokban rá kellett bukkanniuk, de az első felfedezők még nem tudtak róla. Senki sem tudott semmit – pontosabban csak egy magányos, Sylvester Macklin nevű csatornapatkány, de ő nem volt abban a helyzetben, hogy bárkinek is beszélhessen a zsákmányáról.

Sylvester Macklin felfedezett egy hícsí űrhajót. Ha Macklin bejelentette volna a leletét, ő lett volna a Naprendszer leggazdagabb embere, emellett minden bizonnyal eleget élt volna ahhoz is, hogy kiélvezze a gazdagságát. Sylvester Macklin azonban a többi csatornapatkányhoz hasonlóan hóbortos emberkerülő volt, ezért egészen másképpen járt el.

Látván, hogy az űrhajó szemre egészen jó állapotban van, eszébe jutott, hogy talán még repülhetne is vele. Szerencsétlenségére sikerrel járt.

Macklin űrhajója pontosan azt tette, amire a hícsík tervezték, márpedig a hícsík nagyszerű tervezők voltak. Senki sem tudja, milyen gondolatok jártak Macklin fejében, hogyan okoskodott és mire jutott magában ahhoz, hogy így elpuskázza a csodálatos leletet. Ő maga nem élte túl, hogy elmondhassa. Ezzel együtt tény, hogy önszántából be kellett másznia az űrhajóba, majd bezárta a fedélzeti nyílást és valószínűleg elkezdett piszmogni, matatni azokkal az izékkel, amik együttesen valamilyen műszerfalféléknek látszottak. Azóta már közismert, hogy minden hícsí hajó fedélzetén van egy tehéntőgyhöz hasonlatos bigyó. Ez mozgatja az űrhajót. Ha összenyomják, az olyan, mint amikor egy gépjármű automata sebességváltóját előretolják. Az űrhajó elindul. Az útvonal az automatikus navigációs rendszereken beállított pályától függ. Macklin természetesen nem állított be semmilyen pályát. Nem is tudta, hogyan kell.

Az űrhajó pedig tette, amire hícsí készítői egy ilyen alkalomra beprogramozták. Egyszerűen visszatért arra a kiindulási helyre, ahonnan hícsí pilótája félmillió évvel ezelőtt elindult. A kiindulási hely történetesen egy aszteroida volt. Különös kisbolygó volt, méghozzá több szempontból is. Csillagászatilag azért volt furcsa, mert a pályája nem volt egy síkban a Naprendszer többi bolygójával. Emiatt annak ellenére sem fedezték fel a földi csillagászok, hogy elég tekintélyes szikladarab volt és nem is keringett túl messze a Földtől. A másik nevezetessége az volt, hogy egy garázsfélét alakítottak ki benne a hícsí flottának. Összességében csaknem ezer űrhajó volt az üregeiben.

Viszont nem volt benne semmi, amit meg lehetett volna enni vagy inni, ezért Sylvester Macklin, aki amúgy a világtörténelem leggazdagabb embere lehetett volna, egyszerűen éhen pusztult.

Halála előtt azonban sikerült üzenetet küldenie a Földre. Egy szóval sem kért benne segítséget. Senki sem tudott volna időben odaérni, hogy megmentse az életét és ezzel Macklin is tisztában volt. Elfogadta a tényt, hogy meghal, csak előtte még tudatni akarta az emberekkel, hogy nem is sejtik, milyen csodálatos helyen érte a végzete. Egy kicsit később a földi asztronauták is megérkeztek esetlen járgányaikkal, hogy körülnézzenek a kisbolygón. Megtalálták a világegyetem kapuját.

A következő évtizedben az Átjáró aszteroida lett a központja az emberiség legjövedelmezőbb iparágának: a galaxis felfedezésének.

Macklin persze annak ellenére sem lehetett az Átjáró boldog tulajdonosa, hogy ő fedezte fel. Ő már semmit sem birtokolhatott, lévén halott.

Máskülönben hamarosan nyilvánvaló lett, hogy az Átjáró amúgy is túl fontos ahhoz, hogy egyetlen személy vagy akár egyetlen nemzet tegye rá a kezét. A hícsík maguknak készítették, és teljesen kiürítették, mielőtt távoztak. Nem volt más, mint egy Manhattan méretű szikladarab, amelybe keresztül-kasul járatokat fúrtak és kamrákat vájtak. Még csak gömbölyű sem volt. Az egyik Átjáró-szakértő úgy írta le az alakját, hogy „többé-kevésbé olyan, mint egy idomtalan körte, amit már meg-csócsáltak a madarak”. Belső felépítése a hagyma réteges szerkezetére hasonlított. A külső héjban dokkoltak a hícsí űrhajók; a kilövőállásaik zsilipkamrákba voltak csatlakoztatva. (Ezek a kamrák látszottak kívülről madárcsipkedés-nyomoknak.) Befelé haladva a következő rétegekben jókora üregek voltak, amelyeket a földiek a készleteik és a felszerelésük tárolására használtak. Egy ilyen üregben alakították ki a „Felső-tó” nevű hatalmas víztárolót is. A kisbolygó középpontja körül voltak a lakójáratok, amelyek mentén a földi kolostorok celláihoz hasonló kis kamrák sorakoztak. Ezekben éltek a hajókra várakozó emberek. Az aszteroida szívében egy orsó alakú üreg volt. Úgy látszik, a hícsík kedvelték az orsóalakot, de senki sem tudja, hogy miért. Az Átjáró lakosai gyülekezőhelynek használták, és ivóhelynek meg játékkaszinónak, szóval összességében valami olyasminek, aminek a segítségével megpróbálhattak megfeledkezni arról, hogy mi veszi őket körül. Az Átjáró szaga nem volt kellemes. A levegő értékes dolog volt, de korántsem érződött jónak vagy legalábbis frissnek azoknak a számára, akik éppen most érkeztek meg a Földről. A kisbolygó lassan forgott a tengelye körül, és némi gravitációt is lehetett érezni, de ha az Átjárón valaki hirtelen mozdulatra ragadtatta magát, az könnyen elröppenhetett. Az aszteroidát természetesen senki sem tekintette üdülőparadicsomnak. Egyetlen oka volt csak, hogy az emberi lények hajlandóak voltak vállalni a magas árakat, a megközelíthetetlenséget, a kényelmetlenséget és a bűzt, és ez az ok a hícsí flotta volt.

A hícsí űrhajókkal való repkedéshez jó adag bátorságon kívül szinte nem is kellett más. Az azonos kategóriába tartozó hajók teljesen egyformák voltak. Még a legnagyobbak, az Ötösök sem voltak túl nagyok – mindössze annyi hely volt bennük, mint egy szálloda fürdőszobájában; ebbe kellett bezsúfolódnia az ötfős személyzetnek. Az Egyesekben (ezekben hosszabb ideig csak egy ember tudort meglenni) csak egy fürdőkádnyi lyuk volt. Mindegyik járműnek minimális volt a felszereltsége és a műszerek rendeltetése is jobbára ismeretlen volt. Minden hajóban volt egy aranyszínű tárcsa, aminek valószínűleg köze lehetett az űrhajó mozgásához, mert megfigyelték, hogy a kilövések és a leszállások alkalmával megváltozik a színe és a visszaúton is más színt vesz fel. Minden járműben volt egy rombusz alakú, nagyjából koporsóméretű doboz is. Pár űrhajóban voltak még más, ezeknél is titokzatosabb jószágok, amelyek úgy néztek ki, mint a fekete ébenfatalapzaton álló megcsavart kristályrudak, de ezeknek látszólag semmilyen feladatuk sem volt (csak sokára derült ki, hogy képesek néhány lenyűgöző mutatványra). Senki sem tudta, hogy mi van a tárgyaknak a belsejében, mert felrobbantak, amikor megpróbálták kinyitni őket. Emellett minden hajóban volt egy vezérlőrendszer, előtte a szokatlan és kényelmetlen villaszerű ülőkével. Bütykös fogantyúk, villogó fények és a tehéntőgy – ezektől repült a hícsí űrhajó.

A hajókban természetesen nem volt benne egy sor olyasmi, amelyek nélkülözhetetlenek voltak az emberi lények számára. A személyzetnek ezért olyan emberi berendezési tárgyakat helyeztek el a fedélzeten, mint például a hűtőszekrény, kényelmesebb ülések, fekhelyek, főzőalkalmatosságok; emellett kamerák, rádióantennák és mindenféle tudományos műszerek garmadáját is a hajókba zsúfolták. A hícsí űrhajók irányítása semmilyen nehézséget sem jelentett.

Fél óra alatt bárki elsajátíthatott minden szükséges tudnivalót: meg kell tekerni az útvonal-beállító tárcsákat; mindegy, hogy mennyire, mert senki sem tudta a beállítások jelentését. Akkoriban (mint azt jóval később óriási veszteségek árán sikerült megtudni) 14 992 különböző célállomás volt beprogramozva az aszteroida 731 működőképes űrhajójába. Volt még vagy kétszáz további hajó, de ezek meg sem mozdultak. Hosszú idő és rengeteg élet árán sikerült csak kideríteni, hogy mik a beállított úticélok. Ha az ember összehozott valamilyen kombinációt a tekerentyűkkel (aztán keresztbe rakta az ujjait, esetleg a kezét meg a lábát is), össze kellett nyomni a tehéntőgyet. Ekkor az űrhajó elindult. Ennyi volt az egész. Ez azt jelenti, hogy bárki lehetett felderítő. Bárki, aki hajlandó volt leszurkolni az Átjáróra vezető út viteldíját, majd fizetni tudta ott-tartózkodása alatt a levegő, a koszt, a víz és a lakókamra hihetetlenül magas költségeit... és akiben volt hozzá elég kurázsi, hogy megkockáztassa a jobbára szörnyű tragédiába torkolló utazást.

Az évek során seregnyi kalandor keresett kiutat a földi nincstelenségből úgy, hogy az Átjáró valamelyik hajóján tette kockára az életét. Mindösszesen 13 842 szerencselovag kelt útra azokban az időkben a véletlen felderítőutak felfüggesztéséig úgy, hogy semmit sem tudtak a hícsí űrhajók irányításáról.

Nagyon kevés volt a túlélő. Közülük sokan híresek lettek. Néhányan dúsgazdagok. A többiekre senki sem emlékszik.

NEGYEDIK RÉSZ

A csillagkeresők

Ha valamelyik vakmerő, már-már őrült felderítő útra kelt hícsí űrhajóján, nem lehetett biztos benne, hogy ott lyukad majd ki, ahol szeretne. A fickó (vagy csaknem ugyanolyan gyakran nő) sohasem számíthatott ilyesmire, már csak azért sem, mert még a felkeresésre érdemes célállomásokról sem tudott semmit. Az ismeretek híján persze nem lehetett tisztában a kihagyott lehetőségekkel sem. Mivel az Átjáró felfedezői nem ismerték a hícsí űrhajók navigációjának mikéntjét, ezért az első hajók azokkal a célbeállításokkal repültek, amelyekkel a rég eltávozott utolsó hícsí pilóta otthagyta a műszereket. A kockázatokat is figyelembe véve kifejezetten kellemes körülmény volt, hogy a fontosabb tulajdonságokban a hícsík hasonlatosak voltak hozzánk. Például a főemlős-humán családhoz hasonlóan ők is az érdekes dolgok megszállottjai voltak – sőt, valósággal rajongtak az érdekességekért. Ebből adódott, hogy a számos előre beprogramozott cél zömét az emberek is figyelemre méltónak találtak. A helyek ugyanannyi izgalmat tartogattak minden ember számára, amennyit minden bizonnyal az egykori hícsíknek is, de a felfedezők első hullámainak leleteitől a csillagászok voltak leginkább elragadtatva. Ezek az asztronómusok igen leleményesen ki tudták csikarni az információt minden egyes fotonból, amely a műszereikbe jutott – a látható fény, a röntgen-és infravörös tartomány részecskéiből egyaránt. A fotonok azonban nem tudták maradéktalanul kielégíteni a kíváncsiságukat. A csillagászok nagy bánatára temérdek olyan képződmény volt odakint, amely semmilyen sugárzást sem bocsátott ki – fekete lyukak, bolygók és a jó ég tudja, hogy még mi. Ezekről csak találgatni tudtak.

A hícsí űrhajóknak köszönhetően most oda lehetett hozzájuk menni, hogy első kézből szerezzenek róluk információkat! A csillagászoknak ettől a ténytől csodálatos jókedve kerekedett... jóllehet elég gyakran kevésbé volt csodálatos azoknak a férfiaknak és nőknek, akik kimentek szemrevételezni a dolgokat.

A vakvéletlenbe tett út során életüket kockáztató felderítők legnagyobb problémája az volt a csillagászati leletekkel, hogy mondjuk egy neutroncsillagot nem lehetett eladni. A felderítők a pénzre hajtottak. Jó esetben találtak valamilyen csúcstechnológiás hícsí mütyürt, amit el lehetett hozni, ki lehetett elemezni, le lehetett másolni és így megcsinálhatták vele a szerencséjüket. A szupernóvák koronájának vagy a csillagközi gázfelhőknek nem volt valós piaca; ezekből nem lehetett fizetni a számlákat.

A probléma áthidalásának céljából az Átjáró Tröszt elindított egy programot, amelynek keretei között tudományos jutalmat fizettek azoknak a felfedezőknek, akiknek nem sikerült kereskedelmi értéket képviselő dolgokkal visszatérniük, viszont értékes képeket készítettek, vagy rendkívüli mérési eredményeket produkáltak.

Az Átjáró Tröszt részéről nemes gesztus volt, hogy fizettek a kereskedelmileg nem hasznosítható, tisztán tudományos információkért. Emellett az ötlet több éhes kalandort vonzott a gyakran koporsókká váló kicsinyke hajókba. Az Átjáró Tröszt a második teljes üzleti éve során több mint száz utat bonyolított le, amelyekből hatvankét esetben többé-kevésbé biztonságos állapotban vissza is tértek az űrhajók. (A visszaérkezett halott, haldokló vagy az úton megháborodott felderítőket most nem számoljuk.)

A hajók legalább negyven különböző csillaghoz látogattak el – mindenféléhez: csecsemőkorú kék-fehér óriásokhoz, melyek hatalmas méretük ellenére csak rövid ideig éltek. Ilyenek voltak a Regulus, a Spica vagy az Altair. Voltak köztük olyan átlagos méretű sárga csillagok, mint a Procyon-A és ezek törpe kísérői, például a Procyon-B. Ott voltak a Naphoz hasonló G-típusú csillagok és óriási rokonaik, mint a Capella. Meglátogattak olyan vörös óriásokat, mint az Aldebaran és az Arcturus, de eljutottak szuperóriási társaikhoz, a Betelgeuse-höz és az Antareshez is... és persze kicsinyke vörös törpe társaikhoz, a Proxima Centaurihoz és a Wolf 359-hez. A csillagászok tobzódtak. Minden út újabb diadalt jelentett a számukra, mert igazolta a csillagok keletkezéséről és pusztulásáról felállított elméleteiket – vagy gyorsan helyre kellett igazítani egy rakás teóriát, mert addig azt hitték, hogy tudják, pedig nem tudták. A Részvénytársaság vezetősége kevésbé úszott a boldogságban. Szép és jó, hogy kitágultak a tudomány határai, de szerintük a huszadik lefotózott fehér törpe képe éppen olyan volt, mint az elsőé. A Föld sokmilliárdnyi éhezőjét nem lehetett csillagászati felvételekkel jóllakatni. Egyébként is egy csomó űrobszervatórium keringett már a Naprendszerben és egyre kevésbé voltak elragadtatva a gondolattól, hogy az elenyészően ritka kincseik bevételét ilyesmikre kell elherdálniuk.

Volt azonban néhány olyan csillagászati felfedezés, amelyek előtt a vezetőség is kénytelen volt fejet hajtani.

A PULZÁR expedíció

Az első komolyabb tudományos tiszteletdíjat egy Chou Yengo nevű felderítőnek fizették ki, aki valószínűleg simán elszalasztottá volna a lehetőséget, ha nem végzett volna el néhány alapvető tudományos kurzust, mielőtt rájött, hogy még tudományos fokozat birtokában sem juthat tisztességes munkához Shensi-tartományban.

Az út fénynél gyorsabb sebességen megtett szakaszának végéig Chou nem csinált magának problémát abból, hogy a hícsík mit állítottak be célállomásnak. A megérkezéskor három dolgot pillantott meg; mindegyik hátborzongató volt. Az első minden mástól különbözött, amit addigi élete során látott. Még a csillagászati tanfolyamon mutatott hologramoktól is eltért. Addig a pillanatig ember ilyet még nem láthatott, legfeljebb képzeletben. Az irreguláris, tölcsérszerű, fénylő objektum színei még a képernyőn nézve is szembántóak voltak.

Olyan volt, mintha egy nagyteljesítményű keresőlámpa ködpamacsokon áttörő fénycsóvája tölcséralakban körbekörbe forogna. Chou kinagyította a képet, hogy alaposan szemügyre vegye, és ekkor észrevette, hogy van ott egy másik forgó fénycsóva is, de ez homályosabb és halványabb volt, emellett tölcsére az ellenkező irányba volt nyitott. A két fénytölcsér hegyében, a találkozási pontjuknál volt a harmadik objektum, amelyet alig lehetett észrevenni, olyan kicsike volt. Mikor maximálisra kapcsolta a nagyítást, akkor vette csak észre, hogy ez a jelentéktelen valami valójában egy betegesen elszíneződött csillag.

Egy normális naphoz képest túl kicsi volt a mérete. Annak ellenére, hogy ez a tény eléggé behatárolta a találgatási lehetőségeket, Chou számára némi időbe telt, míg rájött, hogy ez egy pulzár.

Eszébe jutott a 101-es számú lecke tananyaga. A huszadik század közepén Subrahmanyan Chandrasekhar végezte el a neutroncsillagok keletkezésével kapcsolatos számításokat. Egyszerű modellt állított fel. Szerinte az történik, hogy egy nagy nap elhasználja az összes hidrogénjét, és magába robban. A csillag külső rétegei szupernóva formájában kilökődnek, a maradék pedig csaknem fénysebességgel belezuhan a csillag középpontjába. A nap teljes tömege egy normál bolygó méretű objektummá préselődik össze. Valójában még akkora sem lesz, hanem mindössze néhány hegynyire csökken a térfogata. Chandrasekhar számításai szerint csak a nagy csillagok képesek így összeroskadni. A tömegük legalább 1,4-szerese kell, hogy legyen a mi Napunkénak. Ezt a számot nevezik Chandrasekhar-határnak. A szupernóvarobbanás és az összeroskadás után egy napnyi tömegű, de aszteroida méretű képződmény marad hátra: a neutroncsillag. Az óriási gravitáció miatt olyan hihetetlen energiával préselődik össze, hogy atomjaiban az elektronok is belepasszírozódnak a mag protonjaiba és együtt semleges töltésű neutronokká alakulnak. A hatalmas anyagsűrűség miatt a csillag belsejének egyetlen köbcentimére körülbelül négyszázezer tonna tömegű. Ez nagyjából olyan, mintha sikerülne egy teletöltött óriási tankhajót érmenagyságúra összepréselni. A neutroncsillag felszínéről a belesűrűsödött anyag gigászi vonzása miatt nem könnyű elillanni; csaknem másodpercenkénti 200 000 kilométerre nő a szökési sebesség. Emellett a csillag fordulatszáma is megemelkedik. Az azelőtt heti egyszer körbeforduló kék-fehér óriás most egy szupernehéz aszteroidaméretű égitest formájában másodpercenként többször is megpördül maga körül. Chou tudta, hogy mit kell vizsgálnia – a mágnesességet, a röntgen-és infravörös sugárzást és sok mást. A magnetométer eredményei voltak a legfontosabbak. A neutroncsillagok szuperfolyékony magja a nagy fordulatszám miatt – a Földhöz hasonlóan – intenzív mágneses mezőt generál. Persze nem egészen olyat, mint a Föld esetében, mert a neutroncsillagok mágneses tere is koncentráltabb, ezért térerejük a trilliószorosa a földi mágnesességének. A forgás miatt sugárzás keletkezik, de nem képes egyik pillanatról a másikra elhagyni a csillagot a borzalmasan erős mágnesesség miatt, csak az északi és a déli mágneses pólusnál tud kiszivárogni. Egy adott objektum mágneses pólusai nem feltétlenül esnek egybe a rotációs pólusokkal. (A Föld mágneses sarka is többszáz kilométernyire van a hosszúsági körök találkozási pontjától.) A neutroncsillag kisugárzott energiája vékony nyaláb formájában tör ki a mágneses pólusoknál. A kilépő fénycsóvák a csillag körforgása miatt egy szélesebb vagy keskenyebb tölcsér palástja mentén látszanak mozogni, mert a kilépési pontok többé-kevésbé távol esnek a rotációs pólusoktól.

Ez volt tehát a magyarázata annak, amit Chou megpillantott. A két tölcsér volt a két mágneses sarokból irányuló sugárnyaláb, az északi és a déli, köztük pedig maga a neutroncsillag helyezkedett el. A férfi természetesen nem magukat a nyalábokat látta, hanem azt a fényt, amelyet a sugárzás gerjesztett a ritkás gáz-és porfelhőkben. Chou számára az volt a legfontosabb, hogy eddig ezt földi csillagász így még nem látta. Messziről, azaz a Földről is csak úgy lehet észlelni a sugárzást, ha a megfigyelő valamelyik tölcsérnek a karimáján helyezkedik el. Távolról csak a nagysebességű vibrálás látszik, de ez olyan gyors és reguláris, hogy az első észlelői azt hitték, hogy földönkívüli intelligens lények jeleit látják. Mindaddig KZE-jelnek (a Kis Zöld Emberkék szavak után) nevezték, míg rá nem jöttek, hogy normális csillagtevékenységgel állnak szemben. Ezután pulzároknak kezdték hívni őket. Chou négyszázezer dolláros prémiumot kapott a felfedezéséért. Nem volt mohó. Felvette és visszament a Földre, ahol fényes karriert futott be azzal, hogy nőtársaságoknak és egyetemistáknak élménybeszámolókat tartott „Egy hícsí-felderítő tapasztalatai” címmel. Nagyon sikeres volt; ezt főként annak köszönhette, hogy azon kevesek egyike volt, akik az állományból elevenen visszatértek a Földre.

Más visszatérők már nem voltak ilyen szerencsések. Például ott volt a

FÉNYUDVAR expedíció

Bizonyos szempontból nézve a Fényudvar volt minden idők összes küldetésének története közül a legszomorúbb, egyszersmind a legszebb. Az utat egyértelműen a veszteségek között tartják számon, pedig az űrhajó nem is veszett oda. Csak a személyzet.

A hajó egy páncélzat nélküli Hármas volt. Mindenki meglepődött, amikor visszatért, mert csaknem három évvel azelőtt kelt útra. Biztosan tudták, hogy egy ilyen hosszú utazást senki sem élhet túl és ebben az esetben is így történt. Amikor a zsilipkezelő brigád kinyitotta a járművet és kiszellőztette az orrfacsaró bűzt, a fedélzetén megtalálták Jan Mariekiewicz, Rolph Stret és Lech Szelkowitz írásos feljegyzéseit. A naplókat a felderítők mélységes részvéttel, a csillagászok pedig örömujjongások közepette olvasták. „Amikor már kétszáz napja jöttünk és még nem értük el a fordulót” állt Stret naplójában, „tudtuk, hogy elpártolt tőlünk a szerencse. Sorsot húztunk. Én nyertem. Lehet, hogy azt kellene írnom, hogy vesztettem, de akárhogy is, Jan és Lech bevették a méregtablettákat, én pedig betettem a holttestüket a hűtőbe.

A forduló még a 271. napnál sem következett be. Biztosan tudom már, hogy nemhogy a hazatérést nem érem meg, de a célállomást sem láthatom majd, ezért amit csak lehetett, automatikus vezérlésre állítottam. Remélem, működik majd. Ha a hajó visszatér, kérem, továbbítsák majd az üzeneteinket.” A dolgok úgy alakultak, hogy végül mégsem továbbították az üzeneteket. Nem volt kinek. Olyan felderítők voltak a címzettek, akik ugyanazzal a szállítmánnyal érkeztek KözépEurópából, de ez a fészekalj sem tartozott a szerencsések közé. A teljes transzport minden tagja odaveszett más-más hajókon.

Az út során készült képek azonban az egész világnak szóltak. Stret terve végül működött. A hajó elérte a végcélját és a műszerek minden érzékelhető adatot rögzítettek, majd a hajó automatikusan elindult hazafelé, Stret teste pedig oszladozni kezdett a műszerfal alatt.

Az adatok szerint az űrhajó messze kirepült a Tejútrendszerből.

Az első olyan képeket hozta, amelyeken a saját galaxisunkra kívülről tekinthetünk rá. A felvételeken néhány egészen közeli csillag mellett egy nagy, távoli csoportosulás látszik – azoknak a csillagoknak és csillaghalmazoknak a gömbszerű fényudvara, amelyek a mi galaxisunkat veszik körül – , de mindenekelőtt maga a Tejút a közepétől egészen a legtávolabbi spirális kanyarulatig, az összes ismerős polipkarral együtt. Világosan felismerhető a Perseus-kar, a Hattyú-kar, a Nyilas és a Hajógerinc közös karja (közelében a mi kis Orion-karunkkal, ezzel a vékonyka vonallal, amely a Földet is hordozza) és egy nagy, távolabbi kar is, amelyet a földi csillagászok addig még nem láttak.

Először egyszerűen „Távoli karnak” nevezték el, de később a felderítők tiszteletére a Stret-Mariekiewicz-Szelkowitz nevet adták neki. Az egésznek a középpontjában ott volt a hasas poliptestet alkotó csillagok halmaza, melyet gáz-és porfelhők csipkéznek, miközben már látszanak a belőlük az újabb százmillió évek múlva kialakuló spirálkarok kezdeményei. Észlelhető volt még egy sokkal érdekesebb struktúra és annak a hatása is, de a kép nem volt elég részletes hozzá, hogy felismerjék a jelentősségét – egészen addig nem, míg bizonyos későbbi események rá nem ébresztették az emberiséget arra, hogy mi történik a galaxis magjában. Ezzel együtt is csodálatos felvételek voltak.

Mivel senki sem maradt életben a Fényudvar expedíció tagjai közül, ezért senkit sem illetett honorárium, de az Átjáró Tröszt vezetősége megszavazta, hogy eltérjenek a szabályoktól. Félmillió dollárt ajánlottak fel Mariekiewicz, Szelkowitz és Stret örököseinek.

Nagylelkű gesztusnak látszott, de végül olcsó húzásnak bizonyult. Senki sem jelentkezett a pénzért. Sok más, az Átjárón élő felderítőhöz hasonlóan a Fényudvar expedíció résztvevőinek sem volt családja, ezért a Részvénytársaság gazdasági igazgatója szépen csendesen – és bölcsen – visszarakta a pénzt a törzstőke mellé.

Minden felderítőcsapat első, mindenekfeletti és leginkább dédelgetett álma, hogy egy igazán szép kis bolygóra bukkanjon, amelyen kézzelfogható kincsek vannak. Persze néhánynak sikerült, de ehhez kellett némi idő. A rendszeres kutatómunka megkezdése után az esetek többségében a kutatók üres kézzel jöttek vissza – ha egyáltalán visszajöttek. Láttak azonban néhány csodálatos dolgot. Volya Shadchuck markát ötvenezer dollár ütötte, amikor egyszemélyes űrhajójával belecsöppent egy kószáló csillagközi ködpamacsba, amelynek az oxigénatomjai zöldes ragyogást árasztottak. Bill Merrian egy születőben levő szupernóvára bukkant: a kettős rendszerben egy fehér törpe éppen egy vörös óriás gázait szívogatta magába. Merrian szerencséjére még nem gyűlt össze a törpében a robbanáshoz szükséges anyagmennyiség, viszont hazatérve ő is megkapta az ötvenezer dolláros jutalmat tíz százalék „veszélyességi pótlékkal” megfejelve. És persze ott voltak Grantlands-ék. Öten voltak – két fivér, a feleségeik és az egyik pár legidősebb fia. Egy gömbcsillag-halmaz közelében kötöttek ki, melyet tízezernyi öregedő csillag alkotott. Többnyire már a vörös fázisban voltak és a koruk miatt a színük már erősen kezdett eltolódni a Hertzsprung-Russel-skála alja felé. A halmaz a galaxis peremén volt, ezért persze az utazás is hosszú ideig tartott. Nem is élte túl egyikük sem. A teljes út hossza 314 nap volt; az úticélhoz megérkezve még valamennyien éltek (de már erősen megkurtított fejadagokon). Elkészítették a képeiket. Utolsónak a fiatalabbik testvér felesége halt meg a visszaút harmincharmadik napján. Csak a felvételek maradtak fenn utánuk.

A három Schoen-nővér sem volt szerencsésebb. Közülük sem tért vissza senki, csak a hajójuk, de az is igen siralmas és összeégett állapotban. Persze odabent ők maguk is a felismerhetetlenségig megperzselődtek. Haláluk előtt azonban nekik is sikerült elkészíteniük a felvételeiket. Egy fényvisszaverő csillagködbe jutottak. A képek elemzése után kiderült, hogy az Orion Nagy Nebulájához volt szerencséjük, amely szabad szemmel is látható a Földről. (Az indián neve „füstölgő csillag”.) A Schoen-testvérek biztosan tisztában voltak azzal, hogy nagy bajba kerültek, mert itt már nem a szó szerinti értelemben vett űrben voltak. Természetesen az anyagsűrűség itt is a vákuum közelében volt – legalábbis a földi fogalmak szerinti vákuum közelében – , de a köbcentiméterenkénti háromszáz atom százszor nagyobb anyagsűrűséget jelent a csillagközi tér köbcentinkénti három atomjához képest.

Éppen csak annyi idejük volt, hogy körülnézzenek és elindítsák automata kameráikat, ennél több már nem adatott meg a számukra.

Az Orion Nebulájában van négy fényes fiatalabb csillag, ezek alkotják az úgynevezett Trapéziumot. A csillagok az ilyen ködökben születnek az összetömörödő gázfelhőkből.

A csillagászok feltételezése szerint ezzel a hícsík is tisztában voltak és az űrhajójuk célbeállításának is az lehetett az oka, hogy az ő tudósaikat is érdekelték a csillagok képződésének körülményei.

A hícsík azonban félmillió éve programozták be az űrhajót. Az eltelt idő alatt sok minden történt. Az Orionban a hícsík utolsó látogatása óta elkezdett kialakulni egy ötödik képződmény, egy „majdnem-csillag”, a Becklin-Neugebauer objektum. Még csak százezer éves lehetett, ami azt jelenti, hogy már a hidrogénégetés korai fázisában volt. A Schoen-nővéreket majdnem egyenesen ebbe a képződőben levő napba vezette a balszerencséjük.

A MEZTELEN FEKETE LYUK expedíció

A csapat tagjai William Sakyetsu, Marianna Morse, Hal M’Buna, Richard Smith és Irina Malatesta voltak. Mindannyian jártak már odakint – Malatesta ötször is – , de korábbi útjaikat nem koronázta siker. Egyikük sem szedett össze még annyit, hogy folyamatosan fizetni tudja a számláit az Átjárón. Elég elővigyázatosak voltak hozzá, hogy egy páncélozott Ötöst válasszanak az útra. Ugyanennek az űrhajónak a korábbi legénysége már begyűjtött vele egy „nóva” tudományos jutalmat. Sikerült elég közel kerülniük egy kialakulóban levő nóvához, hogy fényképeket készíthessenek róla; szerencséjükre nem elég közel hozzá ahhoz, hogy odavesszenek. Felmarkolták az összesen hét és félmillió dolláros összeget és vidáman visszatértek a Földre. Elutazásuk előtt azonban még elkeresztelték az űrhajójukat. A Diadal nevet adták neki.

Amikor Sakyetsu és társai megérkeztek végállomásukhoz, körülnéztek, hogy mi az a bolygó, csillag, hícsí műtárgy vagy bármi más, ami miatt ez a cél be volt állítva. Csalódottan vették tudomásul, hogy semmi ilyesmi sincs a közelben. A látótérben volt ugyan néhány csillag, de a legközelebbi is nyolc fényévnyire volt tőlük. Minden jel arra mutatott, hogy egy tökéletesen unalmas és üres helyre bukkantak a csillagközi űrben. Még egy árva gázfelhő sem volt a környéken.

Nem adták fel. Tapasztalt felderítők voltak. Egy hetet töltöttek el azzal, hogy minden lehetőséget leellenőriztek. Először a csillagokat vették szemügyre; néhány fényesebb csillag átmérőjét megmérték az interferométerrel, színképelemzéssel meghatározták a korukat, majd a kapott eredmények segítségével kiszámították a távolságukat. Beigazolódtak az első benyomásaik. Az ég errefelé meglehetősen üresen tátongott.

Volt azonban egy elég látványos képződmény is a látóterükben – Marianna a „káprázatos” szóval jellemezte azt a gömbhalmazt, amelyben fényes csillagok ezreinek pályája keresztezte egymást egy néhány száz fényév átmérőjű csoportosulásban. Tényleg látványos volt. Ez uralta a látóterüket. Sokkal közelebb voltak hozzá, mint előttük bárki egy hasonló jelenséghez, de még így is legalább ezer fényévnyire voltak tőle.

A gömbhalmaz lelkesítő látvány. Sakyetsuéktól és a Diadaltól messze volt, de a földi csillagászok fogalmai szerint ez nem volt távolság. A gömbhalmazok a galaxis peremén találhatók. A Föld szomszédságához hasonló zsúfolt térségekben ritkán fordulnak elő. A legközelebbi is húszezer fényévnyire van, erre ők most ennél hússzor közelebb jutottak egyhez, ami a fordított négyzetes törvény miatt négyszázszor fényesebbnek látszott, mint a Földről a hozzá legközelebbi. Más gömbhalmazokhoz viszonyítva nem volt szokatlanul nagy példány; a nagyobbakban néha milliónyi nap is található, márpedig ez ettől igencsak messze volt. Ezzel együtt is izgalmas látványt nyújtott.

Sajnos azonban nem volt elég nagy és nem volt elég közel ahhoz, hogy a Diadal műszereivel többet lehessen róla megtudni annál, amit a Föld körül keringő obszervatóriumok nagyteljesítményű tükreivel és optikai rendszereivel addig már kiderítettek a fajtájáról.

Nagyon kevés esélyük volt tehát arra, hogy a Diadal felszerelésével tisztességes jutalomra tegyenek szert. Ezzel együtt is ezekben a műszerekben volt minden reményük, ezért a csapat makacsul kipréselt belőlük mindent, amit csak lehetett. Lefényképezték a halmazt a vörös, kék és ultraibolya színtartományokban, majd néhány infravörös felvételt is készítettek. Többezer frekvenciatartományban megvizsgálták a rádió-, gamma-és röntgensugárzását. Aztán az egyik alvási periódusban, amikor csak Hal M’Buna volt ébren a műszerek mellett, észrevette azt a dolgot, amitől mégis kifizetődő lett az utazás.

Úgy elkurjantotta magát, hogy mindenki felébredt. – Valami eszi a halmazt!

Marianna Morse ért először oda a képernyő mellé, aztán a többiek is körbegyülekeztek. A bolyhos gömb már nem volt gömb alakú. Az alsó széléből hiányzott egy ívelt darab. Úgy nézett ki, mint egy kör alakú sütemény, amibe beleharapott egy kisgyerek.

Ez azonban nem harapás volt.

Amikor alaposabban megnézték, ők is meglátták a különbségeket. A csillagok a harapásnál nem tűntek el, hanem lassan mozogtak – mintha valaminek ki akartak volna térni az útjából.

– Istenem – suttogta Marianna – , egy fekete lyuk körüli pályán vagyunk.

Ekkor már elátkozták az eddig másra fecsérelt hetüket, mert tudták, hogy ez mit jelent. Nagy pénzt! Egy fekete lyuk! Az egyik legritkább jelenség (emiatt az egyik legbőkezűbben jutalmazott is) a megfigyelhető világegyetemben – hiszen maga a fekete lyuk lényegében nem figyelhető meg. A fekete lyuk abban az értelemben nem fekete, ahogyan fekete mondjuk egy szmoking vagy a papíron a tinta. A fekete lyuk még ezeknél is sokkal feketébb. Ember még nem látott igazi feketeséget, mert az a fény teljes hiányát jelenti. Tehát nem látható. Semmit sem lehet benne látni. A legfeketébb színű holmi is ver vissza egy kevés fényt, de a fekete lyuk semmit sem ver vissza. Ha valaki megpróbálná megvilágítani az univerzum legfényesebb lámpásával – ha mondjuk egy kvazár összes fényét egyetlen koncentrált nyalábban ráirányítaná – , akkor sem látna semmit. A fekete lyuk óriási gravitációs ereje minden fényt beszívna és egyetlen foton sem verődne róla vissza.

Az ok a szökési sebességben keresendő. A Földön ez nagyjából tizenegy, egy neutroncsillag esetében pedig csaknem kétszáz kilométer másodpercenként. A fekete lyuknál azonban a szökési sebesség nagyobb a fénysebességnél. A fény nem „visszahullik” (mint mondjuk egy kődarab, amelyet a szökési sebességnél kisebb sebességgel dobtak fel), hanem a fénysugarak elhajlanak a gravitációs vonzás miatt. A sugárzás egyszerűen a végtelenségig kering a fekete lyuk körül és sohasem szabadul el tőle. Amikor egy fekete lyuk elhalad mondjuk egy gömbhalmaz mellett, nem eltakarja azt, hanem maga felé hajlítja a halmazból induló fénysugarakat.

Az eddig elvesztegetett hét nap után a Diadal legénységének további öt nap állt még a rendelkezésére, mielőtt vissza kellett indulniuk az Átjáróra. Alaposan kihasználták. Minden lehetséges adatot begyűjtöttek a számukra láthatatlan fekete lyukról... Majd, amikor hazaértek, kiderült, hogy egyetlen képükkel megütötték a főnyereményt. A csillaghalmazról készített képekért simán bezsebeltek ötszázezer dollárt. Volt azonban egy kép, amelyikről addig maguk sem tudtak, mert abban a töredékmásodpercben, amikor az automatika rögzítette, éppen egyikük sem nézett a képernyőre. Ezen a fotón a fekete lyuk pontosan egy B-4 osztályú, tőle néhányszáz fényévre levő csillag előtt volt. A csillag képe nem mozdult el se le, se fel, hanem csaknem pontosan a fekete lyuk mögött látszott; fénye glóriaként övezte azt, így meg lehetett mérni a lyuk nagyságát... Csak jóval azután jutalmazták meg őket újabb félmillió dollárral, hogy már visszatértek az Átjáróra, mert a felvételek elemzése során ekkorra derült csak ki a felfedezés. Marianna Morse elgondolkozott azon, hogy a hícsík miért egy páncélozott űrhajót használtak ennek az objektumnak a tanulmányozásához. A válasz: a lyuk nem volt mindig ilyen békés.

A legtöbb fekete lyukat nem ildomos meglátogatni. Sávszerű gyűrűkben magukhoz vonzzák a gázokat és a gyorsuló gáztömegek veszedelmes erejű sugárzást generálnak. Valamikor az is ezt tette, amelyet a Diadal megközelített, de az már régen volt. Mára minden gázt beszippantott a szomszédságból. Most már nem volt, ami belezuhanjon, és akkora energiasugárzást generáljon, amely még a közelben bóklászó páncélos Ötöst is megsütné... A Diadal legénysége tehát anélkül, hogy ezzel az események idején tudatában lett volna, többszörösen is szerencsésnek mondhatta magát. Akkor érkeztek meg a fekete lyuk szomszédságába, amikor annak őrült étvágya már kitombolta magát, ezért elevenen hazatérhettek.

Az első ötven évben az Átjáró Tröszt kétszáznál is több tudományos jutalmat fizetett ki csaknem egymilliárd dollárnyi összértékben. Fizettek kettős csillagokért és szupernóvarobbanásért; fizettek mindenféle csillagtípusnak legalább az első példányáért.

A napok kilencvenöt százaléka növekvő kor szerint a P, W, O, B, A F, G, K, M csoportokba sorolható. Az A-nál öregebbekért nem jár semmilyen jutalom, hacsak nincs valami különösen figyelemreméltó bennük, mivel ezekből van a legtöbb. A csillagok döntő hányada öreg, kicsi és hideg. Az O-és B-típusúak fiatalok és forrók. Ezekért mindig csurran-cseppen valami, mert nagyon kevés van belőlük. Az Átjáró Tröszt duplán jutalmazza a P-és W-osztályúakat, mert a P az éppen nappá sűrűsödő gázfelhőket jelöli, a W pedig a forró és félelmetes Wolf-Rayet típusúakat. Ezek a születőben levő égitestek olyan elképesztően hatalmasak, hogy csak sokmilliárd kilométernyi távolságból lehet őket biztonságosan vizsgálni.

A felsorolt szerencsés, tudományos prémiumot begyűjtő felfedezők mellett azokat is megjutalmazták, akik ismert objektumok közelében lyukadtak ki, feltéve, hogy ők voltak az úttörők. Wolfgang Arretov volt például az első, aki eljutott a Szíriuszhoz, a földi csillagászok óriási örömére. A Szíriusz A-t és B-t (utóbbi a Bessel-féle szatellita) már évszázadok óta tanulmányozták, mert az elsődleges csillag feltűnő jelenség a Föld éjszakai egén. Arretov adatai megerősítették az előzetes feltételezéseket: a Szíriusz A 2,3-szeres naptömegű, a B csak nagyjából akkora, mint a mi Napunk – fehér törpe állapotában húszezer fok felett van a felszíni hőmérséklete. Arretov félmilliót kasszírozott azért, mert tudatta a csillagászokkal azt, amit mindig is tudtak. Később Sally Kissendorf kapott százezer dollárt a Szekeres csillagkép kicsinyke Zéta csoportosulásának első képeiért (valójában nem is olyan apró ez a három csillagból álló gyülekezet, csak éppen alig látható a fényes elsődleges csillag miatt). Többet kaphatott volna, ha megfigyelhette volna a kitörésüket is, de nem biztos, hogy megérte volna neki, mert valószínűleg nem élte volna túl a tűzijátékot. Matt Polofsky csak ötvenezret kapott a Hattyú A-ért – a vörös törpék sajnos nem túl érdekesek. Még a közeli szomszédság jól ismert tagjai sem. Rachel Morgenstern férjével és három felnőtt gyermekével közösen félmilliót kapott a Cefeusz Deltájáért. Ezt a csillagképet nem alkotják különösebben ritka napok, de Morgensternék történetesen akkor értek óda, amikor a Delta felszíni rétege elveszítette az átlátszóságát a nagy nyomás miatt. Aztán ott voltak még az Oort-felhőkbe tett látogatások. A csillagok Oort-felhőit olyan üstökösök alkotják, amelyek a saját napjuk körül igen távoli pályán keringenek. A mi Naprendszerünk Oort-felhője fél fényévnyire van a Naptól. Egy átlagos Oort-felhőben sok üstökös van. Trilliónyi üstökös. Együttes tömegük általában legalább akkora, mint az adott rendszer bolygóinak az össztömege. Csaknem minden csillagnak van Oort-felhője.

Úgy tűnik, hogy ezek nagyon tetszettek a hícsíknek. Az Átjáró működésének első húsz évében nem kevesebb, mint nyolcvanöt olyan utazás végződött különféle Oort-felhőkben, amelyekről a felderítők vissza is tértek.

Az érintett pioníroknak nagy csalódást okoztak, mert a tizedik után az Átjáró Tröszt nem fizetett már értük. Az Oort-okból visszatérő felderítők sokat zúgolódtak. Nem tudták megérteni, hogy a hícsík miért programoztak be ilyen értelmetlen úti célokat.

Természetesen nem voltak tisztában azzal, hogy valójában milyen szerencsések voltak, mert hosszú időnek kellett eltelnie, mire rájöttek, hogy az Oort-felhőkből igazából csupán elenyészően kevés utazónak sikerült visszatérnie. A csillagászati prémiumok formájában kifizetett egymilliárd dollár mindenesetre nagy örömet okozott azoknak az utazóknak, akik részesültek belőle, de valójában csak csirkeeledel volt. Az Átjáró Tröszt megalapításának a profitszerzés volt a célja. A felderítők is a haszon reményében mentek az aszteroidára, de az igazi nagy haszon nem a sokmillió kilométerekre elvégzett műszeres mérések eredményeiből származott. A nagy trófeát azok a bolygók jelentették, amelyekre le lehetett szállni, és el lehetett hozni róluk valamilyen értékes dolgot.

Sem az Átjáró Tröszt, sem a felderítők nem tudták sürgetni a sikert. A túlélés alapszabálya a haszonszerzés volt, márpedig nem az Rt. és nem is a felderítők voltak a szabályok alkotói. A szabályokat annak a világnak a természete szabta meg, ahonnan származtak.

ÖTÖDIK RÉSZ

A szülőbolygó

Az emberiség a Földön alakult ki és az evolúciós folyamatnak köszönhetően minden ember úgy volt hozzáfabrikálva a Föld körülményeihez, mint kulcs a zárjához. A darwini kiválasztódás hárommilliárd éve alatt olyan tökéletes lett az illeszkedés, hogy a Földnek valóságos mennyországnak kellett volna lennie a lakosai számára.

Nem volt az. Nem is lehetett, mert a gazdag Föld egyre közelebb került ahhoz, hogy csődöt jelentsen. Felélte a gazdagságát.

Ó, persze, hogy sok földi milliomos volt. Még milliárdosok is akadtak; nekik több volt a pénzük, mint amennyit el tudtak költeni. Sokszáz fős személyzetet tartottak, a hátsóudvaruk akkora volt, mint egy egész megye, emellett megengedhették maguknak a Teljes Orvosi áldásait. Egész hosszú életük során a rendelkezésükre álltak a legeslegfejlettebb orvosi, gyógyszerészeti és sebészeti vívmányok, amelyeknek köszönhetően egészséges és nagyon hosszú életet élhettek. Párszázezren nagyon gazdagok voltak, néhány milliónyian tehetősek...

De ott volt a többi tízmilliárd.

Voltak, akik az ázsiai síkságokon vagy az afrikai szavannákon a farmjaikból próbálták kicsiholni a megélhetésüket, ami esetleg sikerült is, ha volt elég eső, nem dúlt a közelben háború és a rovarkártevők más vidék termését pusztították el, nem az övékét, de ha rossz volt a termés, akkor bizony a farmerek is elpusztultak. Voltak, akik a nagyvárosok elbarikádozott tömegnyomorában éltek (a „gettó” szó ez esetben szó szerint értendő), vagy a latin-amerikai metropoliszok nyomornegyedeiben és a Kelet nagyvárosainak tömegszállásain. Ezek az emberek akkor dolgoztak, amikor tudtak. Elfogadták az adományokat, ha volt, aki jótékonykodjon. Ők voltak a tápláléklánc alján – rizsen és babon, gyökereken és korpán; vagy ha éppen futotta rá, akkor az élelembányák fosszilis ásványolaj alapanyagából előállított egysejtű proteineken éltek. Ezek az emberek jóformán minden napjuk minden percében éheztek egész életükben. Ami rövid volt. A szegények nem engedhették meg maguknak az orvosi kiadásokat. Szerencsés esetben volt a közelükben egy közklinika vagy egy olcsó orvos, aki ellátta őket gyógyszerekkel vagy kivette a vakbelüket, de ha egy szervük elhasználódott, csak két lehetőség közül választhattak. Vagy eléldegélnek nélküle vagy meghalnak. A szegényeknek sohasem telt szervcserére. Már akkor is szerencsések voltak, ha egy náluk is elkeseredettebb atyafi nem kapta el őket valamelyik sikátorban egy sötét éjszakán, hogy egy gazdagabb kuncsaft számára csereszerveket csináljon az alkatrészeikből. A Földön tehát kétféle ember élt. Ha valakinek volt néhányezer PetroFood vagy Chemway részvénye, akkor nem kellett szűkölködnie – és különösen nem az egészség területén, hiszen jó pénzért igénybe tudta venni a Teljes Orvosit. De akik nem...

Ezeknek a legjobb lehetőség egy munkahely volt. Bármilyen munkahely.

A munka volt sokmilliárd munkanélküli utópisztikus vágyálma. Ha mégis sikerült hozzájutniuk, akkor az általában olyan megalázóan kiszipolyozó volt, hogy felemésztette a lelküket és az egészségüket. Az élelembányákban sok embert foglalkoztattak az ásványolaj kitermelésére és az ehető egysejtű fehérjelények szénhidrogéntartályainak a feltöltésére. Akik azonban ezt a munkát végezték, ugyanazokat a szénhidrogéneket lélegezték be minden áldott nap – mintha egy olyan garázsban éltek volna, amelyben állandóan járt az autó motorja – , ezért általában fiatalon meghaltak. A gyári munka kicsit jobb volt, de a biztonságos körülmények között végezhető bonyolultabb tevékenységeket gazdasági megfontolásokból automata gépekre bízták; ezeknek ugyanis sokkal olcsóbb volt a beszerzésük és a cseréjük, mint az emberi munkaerőnek. El lehetett még menni szolgának a gazdagokhoz, de az efféle munka egyrészt egyenlő volt a rabszolgasággal, másrészt a rabszolga megismerte a luxust és a bőséget, és azt a kétségbeejtő érzést, hogy ezeket a dolgokat sohasem szerezheti meg magának.

Ezzel együtt is szerencsésnek mondhatták magukat, akiknek akár csak az ilyen munkából is jutott. Az otthoni konyhakert alig enyhítette az ínséget és a fejlett világban iszonyatosan magas volt a munkanélküliek aránya. Különösen a városokban.

Különösen a fiatalok között. Ha valaki gazdag volt, de legalább is tehetős és megengedhette magának, hogy egy londoni, párizsi vagy pekingi utazásra fecsérelje a pénzét, az illető általában csak akkor látott szegényeket, ha kisétált a hotelből és a rendőrségi torlaszok között elsétált a rá várakozó taxihoz. A másik lehetőség az lett volna, ha kimegy a barikádok mögé, de oda csak egyirányú út vezetett. Kifelé lehetett menni. Egy öreg rendőr, ha éppen jótékony kedvében lett volna, esetleg figyelmeztette volna a kilépőt, hogy rossz ötlet beleolvadni a tömegbe, de ha valaki tényleg akarta, akkor nem állították meg.

Ezután már csak magára hagyatkozhatott. Azonnal besüllyedt volna a zajos, büdös, piszkos ketrecek nélküli állatkertbe a hangoskodó utcai árusok közé, akik kábítószereket, műanyag Kínai Nagy Fal és Eiffel-torony utánzatokat, New York feliratú lufikat, kézimunkával előállított csecsebecséket és bizsukat árultak, kalauznak ajánlkoztak vagy kedvezményes belépőket ígértek az éjszakai lebujokba, míg mások – és ez is gyakori volt – egyszerűen csak saját magukat kínálták portéka gyanánt. Az első találkozás ijesztő élmény lehetett a kiváltságos osztályok tagjai számára, de nem feltétlenül veszélyes. A rendőrök nem hagyták volna, hogy valakit meggyilkoljanak vagy ellopják a pénztárcáját – legalábbis addig nem, míg a látóterükben volt.

A nincstelenek leggyakrabban akkor sem bántották volna az embert, ha sikerült volna elcsalniuk a rendőrkordonoktól. Különösen akkor nem, ha láttak némi reményt a pénzcsinálásra. Ez azonban nem volt százszázalékosan biztos, mert a szegények reménytelen helyzetben voltak.

Persze a gazdagok teljesen más világban éltek. Mint mindig. A gazdagok hosszú, egészséges életet éltek a nagyvárosok kupolái alatti védett klímában; a meleg, még mindig tiszta déli tengereken vitorlázgattak; esetleg puszta szórakozásból az űrben csatangoltak. Háború esetén (bizony, gyakran voltak háborúk, noha többnyire csak kisebb csetepaték – persze ezek is elég nagyok voltak hozzá, hogy kiszórakozhassák magukat azok, akik elestek bennük) a gazdagok nyugalmasabb vidékre költöztek, míg elcsitultak a dolgok. Úgy érezték, hogy ennyi nyugalom jár nekik, elvégre ők fizették az adókat – pontosabban annyi adót, amennyit nem tudtak elsumákolni. A gazdagok fő problémája az volt, hogy nem minden nincstelen akart belenyugodni a szegénységbe. Néhányan mindig megpróbáltak javítani a helyzetükön és ebbéli törekvésüket néha meglehetősen erőszakos eszközökkel próbálták érvényesíteni.

Amerikában ismét fellángolt az emberrablás nevű iparág. Meg a zsarolás. Muszáj volt fizetni, mert ha az ember előbújt a rejtekéből, egykettőre ellőtték a lábát (vagy felgyújtották a házát, kelepcébe csalták a repülőjét, megmérgezték a kutyáját vagy macskáját). A gazdagok nem merték testőr nélkül iskolába járatni a csemetéiket, aminek aztán kellemes mellékhatásai lettek. Kiderült, hogy valamelyest enyhült a munkanélküliség, mert az addigi bűnözők egyenruhába bújtak és fizetést kaptak azért, mert munkaadójukat megvédték más bűnözőktől.

Természetesen létezett a politikai terrorizmus is. Ugyanaz volt a melegágya, ami az emberrablásnak és más bűncselekményeknek, de még azoknál is jobban elharapózott. A földönfutók és éhezők fásult tömegében mindig voltak néhányan, akik bandákba verődve bosszút akartak állni azért, mert nem volt semmijük, azokon, akiknek volt valamije. Túszokat ejtettek, lesből lelövöldözték a kormányzati tisztségviselőket, ledurrantották az égről a repülőgépeket, megmérgezték az ivóvíztárolókat, megfertőzték az élelmiszerraktárakat... A terrorcselekmények kiagyalói ezerszám vetették be a leleményes és kártékony trükköket, melyek mindegyike pusztító hatású volt – legalábbis azok számára, akiknek volt mit elveszíteniük.

Mindazonáltal az összes megfélemlítés és zavargás ellenére a gazdagoknak volt, amijük volt, a többieknek meg már a reményből sem jutott.

Aztán a forrongó, túlnépesedett planéta életében egyszer csak megjelent az Átjáró.

A leamortizált Föld tízmilliárd lakosa legtöbbjének számára az aszteroida a váratlan paradicsom reményét jelentette. Mint Alaszka aranyásói, vagy a burgonyaínség idején az ír kivándorlók serege, vagy mint a Vadnyugat első telepesei és az emberiség történetének más kivándorlói, úgy a szegénységre ítélt milliárdok is minden kockázatot vállaltak volna azért, hogy végre legyen valamijük, de legalábbis az esélyért, hogy ételt, ruhát és fedelet tudjanak nyújtani a gyermekeiknek.

Persze a gazdagok is látták, hogy a meglepő eseménynek köszönhetően jó alkalom kínálkozik vagyonuk további gyarapítására. Ebből egy időre elég komoly probléma kerekedett. Azok az államok, amelyek az első űrhajókat építették, először látogattak el más bolygókra, majd később hathatósan közreműködtek az Átjáróval kapcsolatos munkálatokban, most úgy érezték, hogy az Átjáró felfedezéseinek a haszna elsősorban őket illeti meg. A kormányokat a zsebükben tartó gazdagok persze egyetértettek velük. Végül azonban mégsem lehetett minden az övéké.

Megindult a húzd-meg-ereszd-meg, az alkudozás, egyezkedés (meg persze a gyilkos viták a fennhatóságok és érdekhatárok felett), de végül megszületett a kompromisszum. A viták elültek és a követelőző felek egymással versengő önzése felett győzedelmeskedett a galaxistól remélt határtalan jólét ígérete. Többé-kevésbé igazságos feltételek mellett létrehozták az Átjáró Részvénytársaságot.

Részesültek a Föld szegényei az Átjáró jótéteményeiből? Eleinte nem nagyon. Akkoriban inkább csak egy olyan reménysugár volt, mint egy lottószelvény. Néhányan persze a szegények közül is elő tudták teremteni a csak odaútra szóló jegy árát és így esélyük nyílt rá, hogy győztesek legyenek. Ez azonban még jóval azelőtt volt, hogy az otthonmaradó földművesek és gettólakók is érezhették volna életkörülményeiken a hícsík által hátrahagyott javak áldásos hatását.

Tény, hogy tantaluszi kínokat okozott a Földön összezsúfolt milliárdoknak a tudat, hogy odakint üresen lézengenek a gazdag bolygók. Az élhető planéták túl messze voltak. Csak fénynél gyorsabb sebességű utazással lehetett őket elérni. Az emberek valamennyit ugyan már a hícsí űrhajókban alkalmazott technológián is tudtak javítani (például a hícsí leszállóegység helyett Lofstrom-hurkot használtak a bolygók végső megközelítésére, így nem károsították tovább az elsavasodott vizeket és az ózonréteget), de senkinek sem volt a leghalványabb fogalma sem arról, hogy hogyan kell megépíteni egy hícsí űrhajót. Az Átjáró flottájának a hajói túl kicsik és túl kevesen voltak ahhoz, hogy nagyobb számú kivándorlót szállíthassanak az új bolygókra. Néhány felderítő meggazdagodott, ha nem veszett oda az úton; egy csomó pénzeszsák hirtelen még gazdagabb lett, de a nincstelenek milliárdjai továbbra is a Földön maradtak. A kétszázmillió koldus által lakott Kalkuttának, meg az afrikai és ázsiai hitvány farmokon, rizsültetvényeken tengődő nyomorultak számára az éhség továbbra is az élet velejárója volt, miközben a terrorizmus és nyomor rosszabb volt, mint annak előtte.

HATODIK RÉSZ

Idegen világok

A bölcsek szerint a leghosszabb utazás is egyetlen lépéssel kezdődik. Az Átjáró aszteroida első lépése – az első felfedezőút, amelyet emberi lény hícsí űrhajóval az Átjáróról megtett – nem volt előzetesen betervezve és illegálisan történt; emellett elég ostoba húzás volt.

Az első utazást az ismeretlenbe Ernest T. Kaplan főhadnagy hajtotta végre. Az Egyesült Államok Roanoke űrcirkálójának hajózó tisztje volt. Annyira nem volt tudós, hogy szigorúan ráparancsoltak, semmit se érintsen meg, de tényleg semmit az Átjárón. Egyetlen feladata volt csak az aszteroidán:

őrszolgálatot kellett ellátnia és arra kellett vigyáznia, hogy mások se nyúljanak semmihez addig, míg a tudósok meg nem érkeznek, hogy megpróbálják kideríteni, mi az ördögre való ez az egész.

De Kaplannek tele volt a feje viszketeg kíváncsisággal, és ennél is nagyobb baj volt, hogy jogosultsága volt bemenni a kikötőben a hajókhoz. Egy szép napon – jobb dolga nem lévén – becsüccsent az egyik hajóba, melyet történetesen elláttak élelmiszertárolóval, valamint levegő-és víztartályokkal arra az esetre, hátha valaki véletlenül bezárná magát, és nem tudna kijönni. Kaplan elgondolkozott a jó öreg Sylvester Macklin esetén. Hogy teljen az idő, gyakorolgatta az ajtó kinyitását és becsukását. Ezután egy ideig eljátszadozott a recés tárcsával és nézte, hogyan változnak közben a színei. Aztán megmarkolta a jópofa bigyót a műszerfal alján. A tapasztaltabb pilóták csak később nevezték el az izét „kilövő csöcsnek”. Amint Kaplan főhadnagy megszorította, abban a pillanatban ő lett a második emberi lény, aki hícsí űrhajóval repült. Elment.

Kilencvenhat nappal később tért vissza az Átjáróra. Kész csoda volt, hogy vissza tudott jönni, de még ennél is nagyobb csoda volt, hogy élve megúszta. A hajó élelmiszerkészlete csak néhány napra volt elég, nem hónapokra. Az ivóvíz tekintetében a saját verejtékének és légzéssel távozó párának az újrahasznosítására volt utalva. Az utolsó öt hétben már nem volt mit ennie. Lefogyott; bűzlött, mint a dög és az út során majdnem megőrült... De odakint volt! Hajója egy kicsi, vöröses csillag körül keringő bolygónál kötött ki. A bolygó alig vert vissza valamennyi fényt, ezért csak a sárgás, kavargó felhőkkel pettyezett szürkeség látszott – egy kicsit ahhoz hasonlított, ahogyan a Jupiter, Szaturnusz vagy Uránusz kinézne, ha olyan messze keringenének a Naptól, mint a borongós Plútó. Az Egyesült Államok kormánya első reakciójával azonnal hadbíróság elé állította. Tökéletesen rászolgált, és számított is rá.

Mielőtt azonban a haditörvényszék összeült, a hírszolgálatok világgá repítették a hírt: a parlamentet felvillanyozta a lehetőség, hogy beszállhatnának a galaxis felfedezésébe, ezért egymillió dolláros jutalmat szavaztak meg Kaplannek. Ezután az oroszok nemcsak díszpolgárt faragtak belőle, hanem Moszkvába is meghívták, hogy átadják neki a Lenin-rendet.

Átszakadt a gát. A világ összes tévétársasága könyörgött neki, hogy szerepeljen a beszélgetős műsoraikban.

Egy hőst nem lehet bíróság elé állítani.

Így aztán az Egyesült Államok elnöke előléptette Kaplant előbb ezredessé, majd hamarosan megtették tábornoknak is, de mindkét előléptető parancsban örökös földi szolgálatra utasította Kaplan ezredest (tábornokot). Az elnök összetrombitálta az űrhajóval rendelkező nemzetek képviselőit, hogy a kialakult helyzetet megvitassák.

Az eredmény már ismert: létrejött az Átjáró Részvénytársaság.

Kaplan ezredes figyelmét és addig másokét is elkerülte az a fontos tény, hogy minden hícsí űrhajó valójában két hajóból áll. Az egyik a csillagközi hordozóegység, amely a fénynél gyorsabban közelíti meg az előre beprogramozott célt. A másik a kisebb és egyszerűbb leszállóegység, amely bele van ágyazva a hajótestbe.

Maga a csillagközi hordozó a fénynél gyorsabb sebességért felelős lemásolhatatlan hajtóművével egyetemben tökéletesen érthetetlen volt földi tudósok számára. Hosszú időnek kellett eltelnie, hogy rájöjjenek a működési mechanizmusára. A kísérletek résztvevői sorra meghaltak, mert felrobbantak a motorjaik. A leszállóegység sokkal egyszerűbb volt. Alapjában véve szimpla kémiai rakéták mozgatták. A vezérlőrendszerét persze a hícsík gyártották, de az Átjáró felderítőinek szerencséjére kiderült, hogy sokkal egyszerűbb a kezelése, mint a fénynél gyorsabb utazások navigációs rendszerének. Még úgy is jól elboldogultak vele, hogy nem ismerték pontosan a működését. Bármelyik földi kamasz megtanulhat autót vezetni a sebességváltó geometriájának mélyebb ismerete nélkül.

Amikor egy felderítő normál sebességre lassít és egy érdekesebben kinéző bolygó szomszédságában találja magát, arra használhatja a leszállót, amire szánták: ezzel ereszkedik le a bolygóra, hogy értelmes dolgokat keressen rajta. Kizárólag ezért működtették az Átjárót. Hogy elutazzanak róla a különféle planétákra, mert legvalószínűbben a bolygókon lehetett rábukkanni azokra az értékes holmikra, amelyeket a felderítők visszahozhattak és megcsinálhatták velük a szerencséjüket – és természetesen tovább növelhették a Részvénytársaság vagyonát.

Könnyű meghatározni, hogy milyen helyeket kerestek: egy másik Földet. Vagy olyan bolygót, amely elég hasonló a Földhöz és megélhet rajta valamilyen szerves életforma. A szervetlen folyamatok ugyanis ritkán produkáltak olyasmit, amit érdemes lett volna hazavinni.

A legnagyobb csalódást a közeli égitestek okozták. Amikor a hícsík megérkeztek a Naprendszerbe, alaposan körülnéztek benne és ezt a hajóik is tükrözték. Némelyiknek azok a közeli helyek voltak beállítva úticélként, amelyekhez a földiek maguktól is eljuthattak volna – ha akartak volna. Néhányat már meg is látogattak kezdetleges rakétáikkal – a Vénuszt, a Holdat, a Mars déli sarkának jégsapkáját. Mások nem érték meg a fáradozást; ilyen volt például a Szaturnusz Dione nevű holdja.

A kutatók komolyabb falatra vágytak. Olyan bolygókra, amelyeket még soha egyetlen férfi vagy asszony sem látott. Végül annyi planétát találtak, hogy az már majdnem sok is volt.

Galaktikus turistaútjaikon belebotlottak mindenféle alakú és méretű bolygóba. Két alaptípus szerepelt a menüben: a szilárd égitestek (a Földhöz hasonlóan kemény a talajuk és le lehet szállni rájuk), és a majdnem-csillagok (a Jupiterhez hasonló gázóriások, amelyek túl kicsik hozzá, hogy a magjukban beinduljon a nukleáris fúzió, és nappá változtassák magukat). Persze soha egyetlen felderítő sem szállt le egyetlen gázóriásra sem. Nem volt rajtuk olyan szilárd felület, amelyre le lehetett volna ereszkedni. (Mondjuk ez eléggé sajnálatos volt, mert néhány bolygó érdekes lett volna... de ez egy másik történet.)

A szilárdakat olyan alaposan megvizsgálták, amennyire néhányezer ijedt, túlhajszolt emberi lény képes volt. Rengeteg ilyen planéta volt. Sajnos a legtöbbjükön nyoma sem volt az életnek. Túl messze voltak a napjukhoz, ezért örökös, dermedt fagy uralkodott rajtuk vagy túl közel voltak, ekkor meg olyan kiégettek voltak, mint a Merkúr. Soknak a Marshoz (vagy a Holdhoz) hasonlóan nem volt elég hozzá a légköre (vagy egyáltalán nem is volt). Voltak a Föld Holdjához hasonló égi kísérőkkel bíró planéták, sőt némelyik utazás célpontjai maguk a holdak voltak; de ezek a kísérőbolygók általában elég nagyok voltak ahhoz, hogy légkörük legyen, és elég szilárdak, hogy le tudjanak rájuk szállni.

A mi galaxisunkban durván kétmilliárd csillag van, és elképesztően soknak van köztük ilyen vagy olyan bolygókból álló rendszere. Az összes hícsí űrhajó együttesen sem lehetett beprogramozva minden planétára, de így is temérdek sok jutott az Átjáró felderítőinek – sokkal több volt annál, amennyit néhány ezren fel tudtak keresni pár évtized alatt. Az Átjáró működése során tehát az volt az első felfedezés, hogy bőséges a bolygóválaszték. A csillagászok örültek, mert mindig mindenre kíváncsiak voltak, és a Részvénytársaság is örült, mert a bolygókért nem járt tudományos prémium. A tudósok dolga csak annyi volt, hogy rendszerezzék a felderítők adatait. Kiderült, hogy a kettőscsillagok általában nem rendelkeznek bolygórendszerrel, ezzel ellentétben a magányos csillagok többnyire igen. A csillagászok szerint ez a tény valamilyen formában a rotációs sebesség visszatartásából adódott. Ha két csillag egy időben keletkezik ugyanabból a gázfelhőből, akkor a csillagászok feltételezései szerint egymás közelsége miatt nem tudnak megszabadulni a felesleges forgási energiájuktól. A magányos napok ezzel szemben kényszeresen leadják az energiát a kisebb függelékeiknek.

Igazán földszerű bolygóra azonban nem sikerült bukkanni. Az élet meglétével kapcsolatban számos vizsgálatot el lehetett végezni viszonylag messziről is. Ilyen volt például a hőmérséklet mérése. Úgy vélték, hogy szerves élet csak folyékony víz jelenlétében képes kialakulni. Ez csak egy szűk 100 fokos sávban lehetséges a Kelvin-skála 270 és 370 foka között. Ennél alacsonyabb hőmérsékleten a víz csak a haszontalan jég halmazállapotában fordul elő. Magasabb hőmérsékleten már nincs is víz, mert a melegtől elpárolog, majd a napfény – egy közeli napnak a fénye – lebontja a molekuláit, és a hidrogén elillan az űrbe. Így tehát minden csillag esetében csak a napjuktól bizonyos távolságra keringő planéták lehettek érdekesek. Mivel azonban a bolygókat nem érdekelte, hogy menynyire felelnek majd meg az élet kívánalmainak, amikor a keletkezésükkor összeálltak a gázaikból, ezért legtöbbjük túlságosan közel vagy az ideálisnál távolabb keringett a napjától.

A legtöbb idegen életforma a földihez hasonlóan a szénatomra épült. A szén a legalkalmasabb arra, hogy hosszú láncokból álló molekulákká álljon össze. Szerencsére sok van belőle; a szén a világegyetem negyedik leggyakoribb eleme. Az idegen életformák többnyire rendelkeztek a DNS-hez hasonló molekulákkal is. Az ok nem a közös kozmológiai eredetben keresendő, hanem abban a tényben rejlik, hogy az univerzumban egymástól függetlenül kialakuló organizmusok számára a DNS olcsó és hatékony lehetőséget biztosít a reprodukcióra.

A legtöbb szerves dolog tehát bizonyos alapelvek szerint alakult ki. Valószínűleg azért, mert hasonlóak voltak a kiindulási körülményeik. Az életnek megvan a saját menetrendje. Az első lépés pusztán kémiai: a szervetlen anyagok bizonyos tényezők hatására reakcióba lépnek egymással. Ez a tényező általában valamiféle külső energia – rendszerint egy közeli csillag fénye. Később megjelennek az első kezdetleges egysejtűek. Ezek még csak olyan üzemek, amelyeknek a nyersanyagai az őket körülvevő meleg lötty szervetlen vegyületei. Ezek is a napfény (vagy bármi más) energiáját használják fel arra, hogy a szervetlen anyagokat beépítsék magukba – mindössze ennyit tesznek azért, hogy fennmaradjanak. Attól a ponttól, amikor elkezdenek fotoszintetizálni, már növényeknek lehet nevezni őket. Egy idő után maguk a primitív növények válnak a beépíthető vegyületek tárolóivá. Mivel az ínycsiklandó szervetlen anyagok feldolgozása meglehetősen vesződséges eljárás, ezért csupán idő kérdése, hogy valamelyik növény rászokjon egy újfajta étrendre. Az új élőlények már nem a környezet nyersanyagát fogyasztják, hanem saját gyengébb és primitívebb rokonaikat. Az új csoportot nevezzük „állatoknak”. Az első állatoknak nincs túl sok alkatrészük. Az egyik végükön van egy szájnyílás, a másikon egy végbélnyílás, a kettőt meg összeköti valamilyen feldolgozórendszer. Ennyi és nem több. Ekkor még ennyi is elég hozzá, hogy bekebelezzék a szomszédaikat.

Aztán a dolgok bonyolultabbak lesznek.

Végbemegy az evolúció. A legjobbak maradnak fenn; nagyjából minden úgy történik, ahogyan Charles Darwin kitalálta, miközben a pintyeit simogatta kalickáikban a Beagle fedélzetén. A növények továbbra is folytatják a szervetlen anyagok fogyasztható formára alakítását az állatok számára, az állatok pedig tovább eszegetik a növényeket és egy idő után egymást is – néhány növény persze véletlenül kikifejleszthet magában bizonyos tulajdonságokat, amelyekkel megkeserítheti a növényevők életét. Ők lesznek a túlélők, de közben az állatok is elsajátítanak olyan trükköket, amelyekkel megkerülhetik a növények védelmét. A későbbi generációk érzékszerveket növesztenek, hogy hatékonyabban betájolhassák a zsákmányt, hozzá izomzatot, hogy megkaparinthassák, majd végül kialakulnak azok a komplex magatartási rendszerek (mint a pókok hálószövése vagy a nagymacskák cserkésző vadászata), amelyek egyre sikeresebbé teszik az eleség megszerzését. (Közben természetesen a növények és a növényevő állatok, valamint a kevésbé sikeres ragadozók újabb védelmi mechanizmusokat fejlesztenek ki, gondoljunk csak a mérgező cserjékre, a tarajos sül tüskéire vagy a gyorslábú gazellákra.) A versengés egyre intenzívebb és minden területen egyre bonyolultabb – aztán az egyik teremtmény egyszer csak „intelligens” lesz. Ehhez azonban nagyon sok idő kell... és az Átjáró felderítőinek is nagyon sokáig tartott, mire megtalálták ezeket a lényeket. A hícsík által végiglátogatott világok tömkelegén – és az őket néhány százezer év múlva követő emberek által bejárt bolygókon – minden élet az alapvető szabályok szerint alakult ki, ezer és ezer változatban. Néha egészen meglepő variációk kerültek elő. Például a Földön minden növény közös tulajdonsága, hogy nem mozog. Nincs rá semmilyen ok, hogy a növényeknek ez a jellemzője egyetemleges legyen és kiderült, hogy nem is az. A felfedezők találtak olyan lassan guruló bokrokat, amelyek az egyik oldalukon kieresztették a gyökereiket, a másik oldalon behúzták és ettől olyanok voltak, mint a lassított felvételen guruló ördögszekér, miközben a gazdagabb táptalaj, nedvesebb föld vagy bővebb napfény felé araszoltak. A földi állatok nem bajlódnak fotoszintézissel, de más planéták tengereiben olyan medúzaszerű élőlényekre bukkantak, amelyek a napjuk segítségével képesek voltak előállítani a saját szénhidrátjaikat a levegőből, aztán lesüllyedtek és éjszaka algaszerűségeket lakmároztak. A földi korallok helyhez kötötten élnek. A felderítők találtak olyan földönkívüli példányokat – olyan korallhoz hasonló földönkívüli dolgokat – , amelyek képesek voltak rá, hogy az őket alkotó apró állatkák önállóan szétúszkáljanak táplálkozni és párosodni, majd visszatértek közös kőkemény erődítményükbe, amikor megjelentek a közelben a zsákmányra éhes tengeri ragadozók.

Ezek a dolgok teljesen érdektelenek voltak azoknak a felfedezőknek, akik a szerencséjükre vadásztak. De nem mindenkinek. Az élőlényeknek volt egy előnyös tulajdonsága: könnyen lehetett őket szállítani. Nem kellett többtonnányi anyagot felpakolni az űrhajóra. Elég volt annyi állatot vagy növényt összeszedni, hogy szaporodni tudjanak egymással a Földön is, mert az élőlények általában bárhol vannak, nagyon szeretnek szaporodni.

A Föld állatkertjei elkezdtek növekedni és sokasodni; ugyanez történt az akváriumokkal és az állatkereskedésekkel is. Minden valamirevaló család igyekezett begyűjteni egy idegen páfrányokat vagy más bolygóról származó szőrmókokat tartalmazó üvegkalickát.

Mielőtt a felderítők komolyabb vagyonra tettek szert a kisállatok forgalmazásából, előbb meg is kellett őket találni. Nem volt könnyű dolog. Még azokon a bolygókon sem mindig volt élet, ahol alkalmasnak látszottak rá a körülmények. Erről úgy lehetett leszállás nélkül megbizonyosodni, hogy a légkörben életre utaló vegyületeket kerestek. (Ó, igen, egy remélhetőleg életet hordozó planétának atmoszférával is rendelkeznie kell, de nem mindegyik bolygó vette komolyan ezt a szigorítást; a lakható helyek azonban többnyire igen.) Ha a légkörben voltak olyan reakcióképes gázok, amelyek nem használódtak el – például volt szabad oxigén annak ellenére, hogy mondjuk szén és vas is volt a közelben, amelyek oxidáció révén egyébként csökkentették volna a mennyiségét – , akkor gyanítani lehetett, hogy van valami, ami újratermeli ezeket a gázokat. Ez a valami bizonyos értelemben élőnek tekinthető. (Később kiderült, hogy a leírt egyszerű szabályok mellett is akadnak kivételek... de nem sok.)

A legelső bolygó, amelyről kiderült, hogy életet hordoz, egy szilárd tízes volt. Majdnem minden volt rajta: kék ég, kék tengerek, bolyhos fehér felhők és rengeteg oxigén – ez azt jelentette, hogy valamilyen entrópia ellen ható tényező szinten tartotta a mennyiségét.

Anatol és Sherba Mirsky társukkal, Leonie Tildennel örvendezve lapogatták egymás hátát, miközben a leszálláshoz készülődtek. Ez volt az első expedíciójuk – és azonnal megütötték a főnyereményt.

Természetesen ezt meg kellett ünnepelni. Kinyitották az üveg bort, amit magukkal hoztak. Kamera elé álltak és szertartásosan bejelentették a felfedezésüket; a borosüveg dugójának a pukkanásával tettek pontot a mondókájuk végére. Új Földnek nevezték el a bolygót.

Minden ment, mint a karikacsapás. Véleményük szerint még azt is meg tudták határozni, hogy melyik részén voltak a galaxisnak (a korai felderítőknek ez általában nehézséget okozott, mert nem voltak kitéve táblák az út mellé). Egyik oldalon látszott a Magellán-felhő, másikon az Androméda-köd, a harmadik irányban meg egy tömött, fényes gömbhalmaz, ami szerintük csaknem biztosan a Földről a Bika csillagkép hátán látható Galambok halmaznak felelt meg.

Kicsit korai volt az ünneplés. Nem vették észre, hogy Új Föld látványából egy fontos szín hiányzik. Ez a szín a zöld volt. Amikor Sherba Mirsky és Leonie Tilden leereszkedtek, a puszta sziklán landoltak. Semmi sem nőtt rajta. Semmi sem mozgott. Semmi sem repült az égen. Nem voltak virágzó növények. Másmilyen növény sem nőtt a leszállóhely körül, de talaj sem volt, hogy megteremjen.

A következő csalódást az jelentette, hogy kevés volt a légkörben az oxigén – ahhoz elég, hogy a jelenlétét az űrhajóból is érzékelni tudják, de a légzéshez kevés volt. Új Földön szinte biztosan volt élet, de csak meglehetősen kezdetleges lehetett. Kiderült, hogy éppen most nyiladozik a melléktengerek sekély vizében, miközben szívósan munkálkodik, hogy megvesse a lábát a szárazföldön is – az iszapos tengerekben egyszerű prokarióták és eukarióták éltek, és egy kezdetleges mohaszerűség, amely a parti sekélyesből már kifelé igyekezett a szárazföldre.

Új Földdel az volt a gond, hogy túlságosan fiatal volt. Csak évmilliárdok múlva lenne igazán érdekes – és kifizetődő Tildennek, a Mirsky-házaspárnak és az Átjáró Részvénytársaságnak.

Legkönnyebben a bolygók révén lehetett meggazdagodni – de meghalni is. A felderítők az űrhajón belül viszonylag védettek voltak a csillagok közti csellengés veszélyeitől. Azonban ha leszálltak és kitették magukat az ismeretlen környezetnek... az néha nagyon veszélyesnek bizonyult. Ott volt például a

CSINOS MÉREG expedíció.

Egy ötvenéves Juan Mendoza Santamaria nevű venezuelai Átjáró-felderítő fedezte fel az első tényleg kellemesnek látszó bolygót. Negyvenhárom napig tartott, mire Egyesével odaért. A levegő-, étel-és víztartalékai miatt nem kellett aggódnia, a pénze miatt viszont igen. Utolsó kreditpontjait az elindulása előtti búcsúztatóra költötte, így igen goromba élet várt volna rá, ha üres kézzel tér vissza, ezért keresztet vetett és elmormolt egy hálaimát, amikor kilépett a leszállóegységből. Emelkedett hangulatban volt, de nem volt bolond. Elővigyázatosan járt el. Mendoza pontosan tudta, hogy komoly bajba kerül, ha valami balul sül el. Fényévekre tőle senki sem volt, aki a segítségére siethetett volna – igazából a világon nem volt olyan ember, aki legalább azt meg tudta volna mondani, hogy hol is van ő tulajdonképpen. Óvatosságból mindig űrruhát viselt, amikor a bolygón tartózkodott és ez később nagyon is szerencsés körülménynek bizonyult. A hely egyáltalán nem tűnt veszélyesnek. A növények furcsa narancsszínben pompáztak, a távoli fák (vagy csak nagyra nőtt fűcsomók?) ártalmatlannak látszottak és nem voltak közvetlen fenyegetést jelentő nagy állatok sem. Ugyanakkor Mendoza nem sok olyasmit látott, ami közvetlen hasznot hajthatott volna a számára. Nyoma sem volt civilizációnak – nem voltak nagy, elhagyatott városok, nem fogadták barátságosan intelligens idegenek és nem hevertek ott hícsí műtermékek sem, hogy felszedegesse őket. Nem volt a felszínen semmilyen mesterséges vagy természetes fémszerkezet, amelyet a leszállóegység érzékelői észrevettek volna, amikor megérkezett. Mendoza azzal nyugtatta magát, hogy maga az életet hordozó bolygó ténye hoz majd számára egy tudományos jutalmat. .Állati” és „növényi” életformákat is azonosított – legalábbis néhány dolog mozgott, míg mások szilárdan legyökereztek a talajba. Vett néhány mintát a növényekből, pedig nem voltak különösebben lenyűgözők. Némi nehézség árán elvergődött a fákig, amelyekről kiderült, hogy gombaszerűen puhák. Nem voltak páfrányszerűségek és valódi fű sem, de a talaj nagy részét valamilyen pihés mohaszerűség borította. A mozgó jószágok nem voltak nagyok. A legnagyobb életforma, amellyel Mendoza találkozott, az egy nagyjából tenyérnyi „ízeltlábú” volt. A kis állatkák csapatokban mászkáltak a táplálékukat jelentő náluk is kisebb rovarszerűségek után. A testüket sűrű prémnek tűnő átlátszó fehér tüskék borították, emiatt úgy néztek ki, mint egy apró birkákból álló nyáj. Mendozának majdnem bűntudata támadt, amikor néhányat közülük csapdába ejtett, majd megölte őket és a zsákmányállataikkal egyetemben steril tartályokba rakta, hogy hazavigye őket az Átjáróra.

Semmi mást sem volt érdemes elvinni, de a planétán voltak még látnivalók. Rengeteg gyönyörű látványosság. Egészen közel – Mendoza becslése szerint mindössze harminc vagy negyven fényévnyire – látszott egy mozgalmas, fényes gázfelhő, amiről úgy vélte, hogy az a Orion csillagköd lehetett. (Nem az volt, de az Orionhoz hasonlóan ez is egy csillagbölcsőde volt.) Mendoza történetesen a legjobb évszakban ért oda, mert így értékelhette azt az élményt, amelyet a bolygónak a horizont egyik oldalán lenyugvó napja és a másikon felkelő csillagköd látványa együttesen jelentett. Úgy terítette be az éjszakai eget, mint egy gyémántokkal teleszórt, ragyogó fejedelmi vörössel szegélyezett tengerzöld tapéta. A „gyémántok” – a csillagköd legfényesebb csillagai – nagyságrendekkel voltak fényesebbek, mint a Földről nézve a Vénusz vagy a Jupiter. Csaknem akkora fényt adtak, mint a földi telihold. Ezek azonban Holdunk korongjával ellentétben csak pontszerű fényforrások voltak, ezért szinte fájt rájuk nézni.

Szépségük rabul ejtette Mendozát, aki nem volt a szavak embere, ezért amikor visszatért, egyszerűen azt írta a jelentésébe, hogy „csinos hely”, így az Átjáró térképeire is „Csinos Hely” elnevezéssel került bejegyzésre a planéta. Mendoza megkapta a jutalmát: kétmillió dolláros tudományos prémium járt csak a felfedezésért, emellett megígérték neki, hogy mindannak a hasznából részesedik majd, amit a későbbiekben Csinos Helyen esetleg még találnak. Megvolt rá az esély, hogy ez igazán komoly összeg lesz. Az Átjáró szabályzata szerint Mendoza élete be lett volna aranyozva, ha kiderül, hogy a bolygót gyarmatosítani lehet. Csaknem azonnal két ötszemélyes űrhajóval két újabb expedíció indult Csinos Helyre Mendoza beállításaival. Ekkor változtatták meg a nevét Csinos Méregre. Mendoza követői nem voltak elég elővigyázatosak. Nem tartották magukon a szkafandereiket, de nem rendelkeztek Csinos Méreg saját faunájának természetes védelmével sem. Pedig a helyi életnek komoly kihívással kellett szembenéznie; a borzas üvegtüskék nem díszként szolgáltak, hanem páncélzat gyanánt.

Sajnálatos, hogy Mendoza nem fejezte be a sugárzással kapcsolatos méréseit, mert a csillagköd fiatal napjai nemcsak a látható fény tartományában ragyogtak, hanem egyszersmind nagyerejű ionizáló és ultraibolya sugárforrások is voltak. A tíz felderítő már azelőtt kritikus adagot kapott, hogy bármit észleltek volna magukon. Teljes vércserében kellett őket részesíteni, amikor visszatértek az Átjáróra, de kettejükön már így sem lehetett segíteni.

Szerencséjére Mendoza ismét előrelátónak bizonyult. Nem fecsérelte el azonnal vad tivornyákra a kétmillióját azt várván, hogy a kolonizációs részesedésből mérhetetlen vagyonra tesz majd szert. A planéta az emberek számra lakhatatlannak bizonyult; a részesedés elmaradt.

KIÉGÉS expedíció

Az Átjáró csaknem ezer hícsí űrhajójából csak néhány tucatnyi volt páncélzattal ellátva és ezek is többnyire Ötösök voltak. A páncélos Hármas ritkaságnak számított, ezért amikor az egyik ilyennek a fedélzetén Felicia Monsanto, Greg Futkosó Farkas és Daniel Pursy útra keltek, tudták, hogy nem kéjutazásra vállalkoztak, hanem valamilyen tényleg komisz élményben lesz részük.

Ezzel szemben, amikor kiléptek a fénynél gyorsabb meghajtásból, az első pillanat a teljes elragadtatásé volt. A közelükben levő csillag, egy, a Naphoz eléggé hasonló G2-es még nagyságra is akkora volt, mint a mi Napunk. A csillagtól lakható távolságra keringett egy bolygó, ráadásul az érzékelők nagy mennyiségű hícsí fémet jeleztek!

A fém legnagyobb koncentrációja nem magán a bolygón volt, hanem – hasonlóan az Átjáróhoz – egy ekliptikán kívüli aszteroidán, ezért ennek is egy hícsí űrhajókat tároló garázsnak kellett lennie! A közelébe érve látták, hogy feltételezésük megfelelt a valóságnak...

Ugyanakkor azt is látták, hogy a kisbolygó üres. Nem voltak rajta hajók és semmilyen más műtárgy sem. Az Átjáróhoz hasonlóan ezt is járatok hálózták be, de ezek az alagutak üresen tátongtak. Ennél is rosszabb volt, hogy ez az aszteroida nagyon rossz állapotban volt. Sokkal régebbinek és viharvertebbnek látszott az Átjárónál.

A rejtélyre akkor derült fény, amikor az utolsó készleteket felhasználva a legénység két tagja lemerészkedett a bolygóra. Valamikor virágzó hely lehetett. Élet még most is volt, de alig pislákolt csak a tengerekben – algák és gerinctelenek a tengerfenéken, de semmi több. A planéta valamiért kiszáradt és elpusztult... és az okot sem kellett messzire keresni. Hat és fél fényévnyire észrevettek egy neutroncsillagot. A legtöbb társához hasonlóan ez is pulzár volt, de mivel nem a tengelysugárzásában voltak, ezért nehezen vették észre a radiációját. Pedig erős rádióforrás volt; a műszereik világosan jelezték egy szupernóva-maradvány jelenlétét. A történet befejezését az Átjáró tudósai közölték velük, amikor hazatértek. Ezt a naprendszert is meglátogatták a hícsík, de a szomszédság ellenük fordult. A hícsík elhagyták a rendszert – valószínűleg tudták, mire lehet számítani – , és a szupernóva felrobbant, a bolygó pedig megsült. A gázai elpárologtak és a tengerek nagy része elforrt. Amikor a pokoli forróság alábbhagyott, új, vékonyka atmoszféra főtt ki a bolygó kérgéből és a maradék vízpára hatalmas zivatarok formájában ismét lecsapódott a felszínre, miközben elmosta a hegyeket, völgyeket és iszappal terítette be a síkságokat. Semmi sem maradt meg... mindez többszázezer évvel ezelőtt történt. Monsanto, Futkosó Farkas és Pursy tudományos jutalmat kaptak a felfedezésért – nem sokat, mert hárman kellett megosztozniuk százhatvanezer dolláron. Az Átjáró fogalmai szerint nem volt nagy összeg. Néhány további hétig még tudták fizetni a számlájukat, de ennyiből nem lehetett nyugdíjba menni. Amint helyet találtak a következő induló hajókon, mindegyikük ismét útra kelt, de senki sem tért vissza közülük.

Az Átjáró felderítőinek természetesnek kellett volna venniük, hogy a kellemes, földszerű bolygók ritkábban bukkannak elő, mint a rosszindulatú planéták. Saját naprendszerük ezt nyilvánvalóvá tette, emellett ennyit a Project Ozma rádiócsatorna adásaiból is megtanulhattak volna az Átjárón. Rá kellett jönniük, hogy tömérdekféle ellenséges környezet létezik. Az Eta Carina 7 például megfelelő méretű volt, volt levegője és még vize is – ha éppen nem volt megfagyva. A bolygó azonban erősen excentrikus pályán keringett, ezért naptávolban minden megfagyott, napközelben pedig viharok dúltak rajta. Az egyik leszállóegység odaveszett, három másik pedig megrongálódott vagy elvesztette legénységének egyikmásik tagját.

Mendoza nem az egyetlen olyan felfedező volt, aki olyan kellemesnek látszó helyre bukkant, amelyik később halálosnak bizonyult. Voltak dús vegetációval borított elbűvölő bolygók, de a növényzetüket toxidendronok alkották. Sokkal rosszabbak voltak, mint a Földön a mérges szömörce. A legkisebb érintésre felhólyagosodott tőlük az ember bőre; gyötrelmes viszkető fájdalmat és anafilaxiás sokkot okoztak. Az első expedícióból a leszállóegység teljes személyzete meghalt az allergiás reakciók következtében; egyedül csak az a felderítő tudott hazatérni az Átjáróra, aki a keringő űrhajóban maradt.

Hébe-hóba azért – persze nagyon ritkán – akadtak jók is. Az Átjáró működésének első évtizedében Margaret Brisch vagy közismertebb nevén „Peggy” expedíciója volt a legsikeresebb. Peggy Brisch egy Egyessel indult el és tényleg egy másik Földet talált. Bizonyos vonatkozásaiban még szebb is volt annál, amilyen a Föld valaha is lehetett. Nemcsak toxidendronok nem voltak, amelyek mindenkit megölnek, aki hozzájuk ér, de nem voltak a közelben halálos sugárzást kibocsátó csillagok, illetve nagy és veszélyes állatok sem. Peggy planétájával csak egy dolog hibázott. Ideális hely lett volna a túlnépesedő anyabolygó lakossága számára, ha nem lett volna jó ezerkilencszáz fényévnyire. Nem lehetett máskép odamenni, csak hícsí űrhajóval, márpedig a legnagyobb jármű is csak öt személyt tudott szállítani.

Peggy planétájának a gyarmatosításával még várni kellett.

A felfedezők összesen kétszáznál is több olyan bolygót találtak, amely bonyolultabb életet hordozott. A rendszertanászok majd megőrültek örömükben. A tudományos fokozatokra aspirálók számára bőségesen özönlöttek az olyan adatok, amelyek biztosan meghozták az áhított doktori fokozatot. Önmagában az is kemény munka volt, hogy elnevezzék a felfedezett harminc-vagy negyvenmillió új fajt. Ennyi név persze nem volt a tarsolyukban, ezért számokkal osztályozták őket és lejegyezték a különbségeiket. Reményük sem volt arra, hogy meghúzzák a törzsek és osztályok közti határvonalakat, pedig minden leírást betápláltak az adatbankokba és töméntelen számítógépidőt áldoztak a viszonyok kibogozására. A legjobban akkor jártak, ha egyszerűen lejegyezték a fajok biokémiai jellemzőit. A DNS és a hozzá hasonló molekulák egyetemesnek bizonyultak az egész univerzumban. A második legszerencsésebb az alaktani leírás volt. A Föld legtöbb élőlényének vannak olyan közös alkotóelemei, amelyek a rúdból (különféle nyúlványok és végtagok) és a hengerből (a belső szervek, a törzs és hasonlók) eredeztethetők, mert ezek révén érhető el a legnagyobb erő, valamint tároló-és teherhordó kapacitás. Ugyanezen okból a galaxis bestiáriuma is hasonlóra sikeredett. Persze voltak kivételek. Arcangelo Pelieri csapata felfedezett egy néma világot, ahol kizárólag olyan puhatestű dolgok éldegéltek, amelyeknek nem fejlődött ki csontrendszere vagy kitinváza, emellett ugyanúgy nem adtak hangot, mint a földigiliszta vagy a medúza. Opal Cudwallader bolygóján a tudósok vélekedése szerint többször is kipusztult a szárazföldi állatvilág. A legfőbb teremtmény egy úszólábas bálnaszerűség volt, amely egykor a szárazföldön élt, de az evolúciója során csaknem az összes rokon fajjal egyetemben visszatért a tengerbe. Mintha Darwin pintyei népesítenének be egy egész planétát.

Hosszasan lehetne még sorolni, mi mindent találtak, mire a felfedezők kezdték úgy vélni, hogy a vízalapú, oxigénnel lélegző élet minden lehetséges variációját látták már. Valószínűleg majdnem mindet. Aztán megtalálták a „lustákat” – a hícsík ugyanezt a fajt nevezték el löttylakóknak – , és még egy pillantást vetettek a gázóriások mindezidáig elképzelhetetlen flórájára és faunájára.

Kiderült, hogy hibásnak bizonyult tehát az alaptézis, amely szerint az élet csak a szilárd bolygók kémiai viszonyai között fejlődhet ki. Nagy megrázkódtatás volt a tudósoknak... de közel sem akkora, mint az, amelyik kicsit később érte őket. Később ugyanis kiderült, hogy az élethez még kémiai viszonyok sem kellenek.

HETEDIK RÉSZ

Hícsí kincsek

Szépek voltak a bolygók és a csillagokról készített felvételek is, de valójában mindenki olyan helyekre vágyott, ahol hícsí technológiával készült holmikat lehetett találni. Kétség sem férhetett hozzá, hogy voltak ilyenek; csak arra vártak, hogy megtalálják őket – valahol. A hajók megléte erre utalt. És korábban azok a morzsák is ezt igazolták, amelyeket a Vénuszon csipegettek fel, ezek azonban csak fokozták az emberek sóvárgását a további csodák iránt. Tizennégy hónappal az Átjáró-program hivatalos kezdete után az egyik expedíció szerencsével járt.

Egy olyan hajóval mentek, amelyet általában Ötösnek szokás nevezni, de akkoriban a rendszer még nem a később szabványossá tett módszerrel működött. Erre az útra négy önkéntes ment. Egy hivatalos eljárás keretei között az a négy földi nagyhatalom szemelte ki őket az útra, amelyek az Átjáró Részvénytársaságot működtették (a marsiak csak később kezdtek érdeklődni); a legénység tehát egy amerikai, egy kínai, egy orosz és egy brazil tagból állt. Okultak Kaplan ezredes és más korábbi utazók példáján. Hat hónapra elég élelmet, vizet és oxigént vittek magukkal, mert nem akartak kockáztatni.

Végül úgy esett, hogy nem kellett felélniük a teljes ellátmányt. Már negyvenkilenc nap után visszatértek, mégpedig nem üres kézzel.

Mint kiderült, célállomásuk egy nagyjából földméretű bolygó volt. Sikeresen üzembe helyezték a leszálló egységet és hárman leereszkedtek a felszínre.

Az emberiség történetében először sétált valaki olyan égitesten, amely nem volt a Naprendszer része. Az első benyomásaik kissé lehangolóak voltak. A csoport hamar rájött, hogy a planétának viszontagságos múltja lehetett. Felszíne olyan volt, mintha valamilyen hőhatástól kiégett volna; helyenként valósággal sikítottak a sugárzásmérő műszereik. Tudták, hogy nem maradhatnak sokáig. Nem egészen másfél kilométernyire a leszállóhelyül szolgáló hegy kopár lejtőjének alján azonban olyan szikla-és fémképződményekre bukkantak, amelyek mesterséges eredetűnek látszottak. Amikor megvizsgálták a környéküket, három olyan dolgot sikerült kiásniuk, amelyet érdemes volt hazavinniük. Az egyik egy lapos lemez volt, amelynek polírozott felszínén még mindig kivehető volt valamilyen háromszögekből álló mintázat. A második egy rovátkákkal ellátott szivar nagyságú kerámiaobjektum volt – mérőeszköz? A harmadik egy körülbelül kilencven centiméter hosszú krómból készült fémhenger, amelybe néhány lyukat fúrtak; lehetett hangszer, gépalkatrész – vagy akár Hilsch-cső. Mindegy, hogy mik voltak, csak az számított, hogy műtermékek.

Amikor a csapat az Átjárón büszkén bemutatta a leleteket, jókora hajcihő kerekedett. Technológiai értelemben egyik tárgy sem látszott nagy áttörésnek. Mindazonáltal, ha ilyen holmikat lehetett találni, akkor biztosan vannak odakint másmilyenek is – mégpedig olyanok, amelyeknek sokkal nagyobb lehet a gyakorlati haszna. Ekkor szökött igazán magasra a csillagközi aranyláz.

Hosszú időre volt szükség hozzá, hogy ismét ráköszöntsön valakire a szerencse. A statisztikák szerint az Átjáróra visszatérő expedíciók ötből négy esetben nem hoznak vissza semmit, csak képeket és mérési eredményeket. A hajók fele vissza sem tér. Húszból egy űrhajó hoz csak kézzelfogható hícsí technológiával kapcsolatos leletet, de az esetek nagy részében ez is inkább csak érdekesség – viszont annak a kevésnek felbecsülhetetlen volt az értéke, amelyek többet jelentettek puszta érdekességnél.

Nem sok ilyen volt és azok is nagyon messziről kerültek ide. A vénuszi tapasztalatok alapján számítani lehetett erre, hiszen ott a többszáz kilométernyi hícsí csatornarendszerből mindössze tucatnyi játékszer került csak elő. Ezek azonban sokat hoztak a konyhára azoknak, akik le tudták másolni őket. Az anizokinetikus kalapács valóságos csoda volt. Az egyik végén megütik, és az ütés ereje oldalt jön ki belőle. Ennél is nagyobb csoda volt, hogy a tudósok rájöttek a működési mechanizmusára, majd az elvét hasznosították a nehéz-és könnyűipar minden ágazatában, de még a háztartásban is. A tűzgyöngyök továbbra is rejtélyt jelentettek; ugyanígy az úgynevezett imalegyezők is.

Természetesen, amikor az emberek rábukkantak az Átjáróra, az ott állomásozó flotta jelentette a legnagyobb kincset mindenekfelett. Az aszteroidán azonban a hajókon kívül semmi sem volt. A hajókban sem volt semmi, csak a vezérlőberendezés. Az egész aszteroida üres volt és majdnem sebészi értelemben steril... mintha a hícsík maguktól hagyták volna ott a hajókat, de előbb gondosan eltávolítottak volna róluk minden más használható dolgot.

Egy húszéves vagy annál is kicsit hosszabb időszak alatt az Átjáró felfedezői nagyjából mindent láttak, amit csak lehetett. Képekkel és történetekkel tértek haza, meg élőlényekkel és ásványokkal, de csak nagyon kevés hícsí műterméket találtak.

Ez volt minden, amiért annyi felderítő belehalt a szegénységbe – vagy magába az útba.

A SZERSZÁMOSLÁDA expedíció

Néhányan gazdagon haltak meg, de nem tudták, hogy gazdagok lettek. Ez történt az egyik legnagyobb lelet esetében is. Sajnos az ötfős legénységből háromnak mindegy volt, mert nem élték túl a küldetést.

Három osztrák – két fivér és a nagybátyjuk – örökségük maradékából jegyet váltott az Átjáróra. Eltökélték, hogy csakis páncélozott hajóval kelnek útra. Mivel az esetükben az egyetlen ilyen járgány egy Ötös volt, ezért az utolsó pillanatban beszerveztek magukhoz egy Manuel de los Fintas nevű dél-amerikait és egy Sheri Loffat nevű jenkit. Elértek egy bolygót, leszálltak rá és nem találtak semmit. A műszerük azonban hícsí fémet jelzett, ezért elkezdtek keresgélni.

Egy leszállóegységre bukkantak. Ott volt elhagyatottan, a jó ég tudja, mióta. Viszont nem volt üres. A kompban a legnagyobb tárgyak azok a hícsí fémből készült hatszögletű dobozok voltak, amelyeknek az átmérőjük félméternyi volt, a magasságuk feleekkora, a tömegük pedig huszonhárom kilogramm. Szerszámosládák voltak. Némelyiknek ismerős volt a tartalma, de a tucatnyi, jóformán haszontalan hícsí imalegyező semmiben sem különbözött azoktól, amelyeknek sokasága szerteszét volt dobálva a vénuszi hícsí járatokban. Emellett azonban voltak a ládákban olyasmik is, mint a csavarhúzó, de ezeknek hajlékony volt a rúdjuk; voltak puha anyagból készült csavarkulcsra emlékeztető tárgyak és elektromos mérőműszereket formázó valamik, amelyekről később kiderült, hogy hícsí gépezetek tartalék alkatrészei. Hatalmas siker volt. Milliomosok lettek – pontosabban azok, akik túlélték.

A leletek ezúttal a bolygó felszínén voltak, de a felderítők egy idő után rájöttek, hogy nem a felszín a hícsí kincsek legvalószínűbb előfordulási helye. A felszín alatt sokkal, de sokkal nagyobb gazdagság van.

A hícsíkről hamar kiderült valami: szerették az alagutakat. A Vénusz felszíne alatti kaptáraik nem bizonyultak egyedieknek.

A tevékenységük után hátrahagyott csillagközi nyomaik is ezt mutatták mindenütt, ahol megfordultak. Magának az Átjárónak a belseje is csatornalabirintus volt és ugyanilyenek voltak a galaxisszerte felfedezett „más” Átjárók is. Csaknem minden bolygón ástak csatornákat, amelyen megfordultak és a járatok falát kibélelték hícsí fémmel. Ahol a felszíni viszonyok kedvezőtlenek voltak (például a Vénuszon), ott a csatornák kiterjedt és bonyolult hálózatokat alkottak, de még a Peggy Bolygójához hasonló kellemes helyeken is fúrtak néhány járatot. Az antropológiát végzett, magukat hícsíológusoknak nevező tudósok szenvedélyesen próbáltak rájönni, milyenek voltak valójában ezek a rég eltűnt lények. Feltételezéseik szerint valamilyen föld alatti fajból alakultak ki és jobban hasonlítottak az ürgékhez, mint az emberekhez. A hícsíológusoknak igaza lett... de még hosszú időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy ez bebizonyosodjon.

A csatornák nagyon hasonlítottak egymásra. Tömör, kemény, fémes belső bevonatuk volt, amely világított a sötétben: ez volt a hícsí fém. Azok a csatornák, amelyekkel az emberek először találkoztak a Vénuszon és magán az Átjárón, halványkék fényt adtak. A hícsí fém az esetek többségében kék volt, de az űrhajók belsejében voltak aranyszínű fémtárgyak is, majd később a felfedezők találtak piros és zöld hícsí fémet is.

Senki sem tudta a különböző színek magyarázatát. A hícsíológusok sem tudtak segíteni. Mindössze annyit közöltek a hícsí fém színének eseti eltéréseiről, ami egyébként is nyilvánvaló volt: a kékszínű járatokban általában sokkal kevesebb a hícsí műtárgy. Az arany-, vörös-és zöldszínű csatornákban szinte mindig több kincset találtak a felfedezők. Természetesen, amíg a földiek meg nem tanulták, hogyan fedezzék fel hícsí űrhajókkal a galaxist, addig az Átjáró és a Vénusz kékes járataira korlátozódtak a lehetőségeik. Ezekben viszont csak meglehetősen ritkán találtak tárgyakat, jóllehet néha ezek is nagyon értékesek voltak. Más bolygókon, a legjobb lelőhelyeken a járatok eleje kék volt, majd ott változott meg a színe, ahol a legtöbb használati tárgy volt felhalmozva. Senki sem tudta az okot... de egyébként sem tudott sokat senki a hícsíkről.

A FŰTŐTEST expedíció

Wu Fengtsét egyszemélyes útra választották ki. Ennek voltak előnyei és hátrányai is. A legnagyobb előny az volt, hogy ha lesz valami ott, ahol kilyukad és azért csak tudományos prémium jár majd, akkor az egész soványka jutalom az övé lehet majd.

Másképpen alakultak a dolgok. Az út végén egy többé-kevésbé földtípusú bolygónál lyukadt ki.

Wu azzal a dilemmával találta szembe magát, amellyel minden más magányos kutató. Ha leszáll a bolygóra, senki sem marad a hajón. Ha valami baj érné odalent, nem lenne, aki segítsen rajta. Teljesen magára volt utalva.

A másik probléma az volt, hogy a „földtípusú” igencsak közelítő jellemzés volt arra a világra, amelyet meg kellett vizsgálnia. „Földtípusú” alatt azt kell érteni, hogy nagyjából akkora volt, mint a Föld; volt légköre és a hőmérsékleti viszonyai mellett előfordulhatott vízpára a levegőjében, folyékony víz a tengereiben és jég a hidegebb területein. Mindamellett nem ez volt a mennyország. Szinte az egész bolygó túl hideg volt, csak az egyenlítőnél volt egy kicsit jobb a helyzet, de ott is olyan volt, mint Alaszkában. Ha volt is valaha valami a felszínén, azt most kilométeres vastagságú jégtakaró borította. Wu nem talált olyan gleccsert, amelyre leszállhatott volna, ezért nem volt rá módja, hogy leásson alá, bármi is legyen a jég alatt. Hosszas keresgélés után talált egy a jégből kiálló kopár szikladarabot és leszállt rá. Eddigre már elfogyott a kezdeti optimizmusa és a környezet sem volt ígéretes – műszerei azonban jobb híreket közöltek vele, mint amilyenekre számított. Volt ott egy alagút.

Wu korábban gyakorolta a behatolást. Ráadásul voltak hozzá szerszámai is. A nagy fúró helyére ráncigálása és a külső levegőtől védő buborékkunyhó felépítése minden erejét felemésztette. A készletei is alaposan megcsappantak, de végül bejutott. Egy kékszínű járatba jutott.

Ettől elpárolgott a jókedve, de ahogy haladt befelé, távolabb más színeket is látott felvillanni. Amikor egy vörös szelvénybe ért, hatalmas gépezetre bukkant – később a tudósok azt sütötték ki az elbeszéléséből, hogy egy alagútkészítő masina lehetett – , de nem volt hozzá elég erős, hogy felemelje vagy szerszámai (és ha már itt tartunk, bátorsága sem) ahhoz, hogy szétszerelje. A járat zöld szakaszában olyan kötegek voltak, amelyeket Wu először ruhaszövetnek nézett, de kiderült, hogy olyan kristályos vászonszerűség-tekercsek, amelyekből az „imalegyezők” készültek. Az aranyszínű részen – ott volt az arany!

Sok-sok halomban kis hatszögű lezárt hícsí fémből készült dobozok sorakoztak. Mindegyik nehéz volt. Wu nem bírta elvinni őket és már fogytán volt az energiája is. Nagy nehezen kettőt elcipelt valahogyan a leszállóegységbe és szilárdan eltökélte magában, hogy visszatér egy Ötössel.

Az Átjárón sajnos kiderült, hogy nincs olyan ötszemélyes hajó, amelyet be lehetne programozni Wu bolygójára. Ugyanígy nem akadt Hármas és másik Egyes sem az összes hajó között, amely a dokkokban várta a legénységét.

Úgy tűnt, hogy kizárólag az ő Egyesével lehet visszamenni a planétára.

Ebből sem lett semmi, mert mielőtt visszakaparinthatta volna, valaki már kirepült vele – és nem tért vissza. Wu mindene a két doboz maradt, de ezeknek a tartalma is elég volt ahhoz, hogy berendezze otthonát Shensi tartományban. Az egyikben fűtőtekercsek voltak. Nem működtek, de annyira nem voltak rossz állapotban, hogy a tudósok ne tudjanak életet csiholni beléjük. (Később nagyobbakat és jobbakat is találtak Peggy Bolygóján, de akkor is Wu volt az első.) A másik dobozban olyan műszereket találtak, amelyekkel a mikrohullámú sugárzást lehetett mérni.

A tudomány emberei nagyon szorgalmasan tanulmányozták a műszereket, de rossz kérdést tettek fel. Azt akarták kipuhatolni, hogyan működnek, de nem mentek velük semmire. Az már nem jutott eszükbe, hogy miért érdekelte annyira a hícsíket a milliméteres hullámhosszú mikrohullámú fluxus, pedig rengeteg embert megkímélhettek volna sok-sok kellemetlenségtől.

Az alagútgyártó gép első példányát tehát egy egyébként nem túl rokonszenves bolygón találták meg. Egy távoli óriási gázbolygó körül keringő, a szovjet Lunákhoz hasonló mesterséges hold egyik járatában egy másik felderítő rábukkant a „kamerára”, melyről kiderült, hogy a „tűzgyöngyök” szolgálnak benne „film” gyanánt. Egy másik hely másik alagútjában Vitalij Klemenkov olyasmit talált, amivel egy teljesen új iparágat hozott létre – miközben ő maga csak nevetséges összeget kapott a felfedezéséért. Klemenkov története nem túl szívderítő. A kis eszközt a tudósok piezofonnak nevezték el. Legfontosabb alkatrésze egy olyan membrán, amely a Vénusz és más helyek járataiban szétszórt „vérgyémántokkal” megegyező anyagból készült. Az anyag piezoelektromos képességekkel bírt: ha összenyomták, elektromos áramot termelt és fordítva. Eddig már rengeteg vérgyémántot találtak, de Klemenkov felfedezése előtt senki sem tudta, hogy ezek a piezoelektromos berendezések gyártásának nyersanyagai. Klemenkov lelki szemei előtt már a mérhetetlen jólét képei lebegtek, de szerencsétlenségére a földi elektronikai laboratóriumok kábeles, telefonos és műholdas kommunikációs részlegeiben a vállalatok kifejlesztettek maguknak egy olyan anyagot a hícsí modell alapján, amelyet maguk is elő tudtak állítani. Klemenkov természetesen bíróságra vitte az ügyet – de ki harcolhat a Föld legnagyobb vállalatainak jogászai ellen? Be kellett érnie azzal kevés jogdíjjal, ami alig volt több, mint egy átlagos uralkodó fizetése.

Volt még egy nagyszerű hely, ahol hícsí kincsekre lehetett bukkanni, de eleinte senki sem tudott róla, pedig az Átjáró példájából ki lehetett volna következtetni. Ezek a hícsí rejtekhelyek valójában csapdák voltak. Egy Patrícia Bover nevű nő jelentette először, hogy rátalált egyre – de mint az oly gyakran előfordul, ő se járt vele jól.

Az ÉTELGYÁR expedíció

Patricia Bover egy Egyessel indult el. Fogalma sem volt, hogy hova lyukad majd ki. Megkönnyebbüléssel töltötte el, hogy viszonylag rövid volt az utazás – hét nap volt az odaút, azaz oda-vissza tizennégy lesz. Mélységesen meglepődött azon, hogy műszerei szerint a hozzá legközelebbi, de még így is kicsinyke és távoli csillag nem más, mint a jó öreg Nap. Az üstökösök Oort-felhőjében, messze a Plútón túl egy olyasmin kötött ki, amit egyértelműen hícsí műterméknek lehetett minősíteni. Jó nagy volt: becslése szerint majdnem kétszázötven méter hosszú és semmi olyasmihez sem hasonlított, amiről más felderítők korábbi jelentéseikben beszámoltak.

Amikor Bover behatolt a dologba és körülnézett, ráébredt, hogy gazdag. A műtárgy valósággal roskadozott a felhalmozott hícsí gépezetektől. Fogalma sem volt, hogy mire voltak jók, de olyan sok volt belőlük, hogy közülük néhány, de lehet, hogy sok, kétségtelenül ér majd annyit, mint a fűtőtest, az alagútgyártó gép vagy az anizokinetikus kalapács. Akkor pattant el a húr, amikor ráeszmélt, hogy képtelen visszamenni az Átjáróra. A hajója meg sem mozdult. Bármit próbált, képtelen volt elindítani. Nemhogy a kiindulási állomására nem tudott automatikusan visszatérni, de egyáltalán sehová sem tudott menni.

Patricia Bover néhány milliárd kilométernyire a Földtől teljes mozdulatlanságra volt kárhoztatva.

Mint kiderült, a műtárgy egy részlege még működött, de Pat Bover sohasem látta ezt a részleget. Félmillió évvel azután, hogy a hícsík itthagyták, még mindig folyamatosan gyártotta az élelmiszert az üstökösökben levő nyersanyagokból – szénből, hidrogénből, oxigénből és nitrogénből, azaz az emberi étrendet és szervezetet felépítő alapelemekből. Ha Pat tudta volna – ha rá tudta volna venni magát, hogy átvizsgálja az üzemet – , egészen sokáig eléldegélhetett volna. (Ahhoz persze ez sem lett volna elég, hogy a keresésére indulók életben találják.)

De nem tudott az élelmiszerről. Csak azt tudta, hogy komoly bajba került. Huszonöt fénynapnyi messzeségből küldött egy hosszú rádióüzenetet a Földre; ebben elmagyarázta, hova került és mi történt. Ezután beszállt a leszállóegységbe és kilőtte magát nagyjából a Nap irányába. Bevett egy tablettát, bekuporodott a fagyasztóba... meghalni. Tudta, hogy nincs túl sok esélye. Egyrészt a fagyasztás sem sikeredett ideálisra, másrészt az sem volt valószínű, hogy valaki rátalál majd a megfagyott testére. Ami azt illeti, valóban nem találták.

Az élelmiszergyár nem az egyetlen hícsí műtárgyféleség volt a világűrben, amely csapdába ejtette a felderítőket. Összesen huszonkilenc hozzá hasonlóan nagy objektumot találtak – ezeket hívták „kollekciós csapdáknak” – szerte a galaxisban. Gyászosan végződő útján Patricia Bover nem az egyetlen olyan leletre bukkant rá, amelyet a hícsík elhagytak, de még működött. Nem is az egyetlen olyan objektum volt, amelynek a megközelíthetősége be volt programozva a hícsí űrhajókba. Volt például egy másik távoli nap körül keringő űrgarázs is, jó messze – majdnem ugyanolyan nagy volt, mint az Átjáró; ezt Átjáró Kettőnek nevezték el. És ott volt Ethel Helye.

Az egyik korai egyszemélyes úton fedezte fel egy nő (akit Ethel Klocknak hívtak). Később újrafelfedezte egy kanadaiakból álló, páncélozott Hármassal kilőtt csapat. Még később az írországi Corkból származó Terrance Horran is felfedezte. A kanadaiak nemcsak a műtárgyat találták meg, hanem Ethel Klockot is, mert ő is ott volt, amikor megérkeztek. Horran mindegyiküket megtalálta és az utána jövők is rendre megtalálták a korábban érkezőket, mert mindenki kénytelen volt ottmaradni. Nem volt visszaút. Minden hajó legénysége veszteséglistára került az odaérkezés pillanatában. Nem tudták elhagyni a műtárgyat.

Ezt valamennyien nagyon kellemetlen fejleménynek találták, pedig Ethel Helye amúgy csodaszámba ment. Nagyjából akkora volt, mint egy nagy óceánjáró hajó, csak éppen képtelenek voltak megtalálni a motorját. Voltak benne ételgyártó gépek, levegő-és vízvisszaforgatók, valamint világítótestek, ráadásul az eltelt évezredek ellenére még mindig minden működött. A hícsí gépeket tartósra építették. Mindezek tetejébe Ethel Helyén rengeteg ugyancsak működőképes csillagászati műszer is volt. A hajótörötteknek bőségesen volt idejük új otthonuk átkutatására. Nem is akadt más dolguk. Az ételgépek ellátták őket táplálékkal és az életük sem volt veszélyben. Egészen elfogadható közösséget alkottak. Létrehozhattak volna egy állandó gyarmatféleséget is, amelyben egymást válthatták volna a telepesek generációi, de mire a kanadaiak odaértek, addigra Klock már túl volt a fogamzóképes életkoron, a később érkezők között pedig nem voltak nők. Hamar rájöttek, hogy Ethel Helye valamilyen obszervatóriumféleség volt.

Azonnal nyilvánvaló volt, minek a megfigyelésére telepítették oda, hiszen a kérdéses objektumok csak öt fénynapnyi távolságnyira volt tőlük. A kettőscsillagok nem különösebben érdekesek, de ezek, ketten együtt különlegesek voltak. Az egyik egy aránylag szabályos nap volt, de már magában is ritkaságszámba ment – egy forró, lüktető, F-osztályú, fiatal és vad szuperóriás. Ez a csillag önmagában is ért volna némi jutalmat – ha be tudtak volna számolni róla – , de a társasága sokkal furcsább volt. Az F-csillag körül volt egy forró gázokból álló ferde korong, amely számos jel szerint a csillaggá alakulás végstádiumához közeledett. A képződmény teljes egészében gázokból állt; de a gázok nem voltak nagyon forrók és egy hatalmas, csaknem átlátszó anyagkorongot alkottak. Minél jobban nézegették, annál furcsábbnak találták. Addig úgy gondolták, hogy a csillagok gömbalakúak. Korongalakú csillagról eddig nem tudtak. A lapos napot egyébként még a hícsí optikával is nehéz volt vizsgálni. Szemre csak egy skarlátvörös foltnak látszott az égen, ráadásul túl hideg volt ahhoz, hogy számottevő sugárzása legyen. A hícsí műszerekkel nem tudták megmérni a hőmérsékletét, mert a készítőik elővigyázatlanul elfelejtették mellékelni hozzájuk a Celsius-, Kelvin-de még Fahrenheit-fokos konverziós táblázatokat is. Klock becslése szerint mintegy ötszáz Kelvinfokos lehetett – azaz például még a Vénusz felszínénél is jóval hidegebb; hidegebb, mint a földi kályhákban égő hasábfa. Rájöttek, hogy akkor lehet a legjobban vizsgálni, amikor az F-típusú csillag előtt van. Mivel Ethel Helye a koronggal ellentétes irányban keringett, ezért sokkal több lehetőségük nyílt a megfigyelésére, mintha a műtermékük valamilyen stacionárius helyzetben lett volna az űrben. Azért így sem tudták túl gyakran vizsgálni. Ethel Klock egy ilyen napfogyatkozást még egyedül figyelt meg nem sokkal a megérkezése után. A következőnek a látványát már a kanadaiakkal és Horrannel is megoszthatta, pedig az már jó húsz évvel később volt.

Ethel Helyének története végül boldogan végződött a hajótöröttek számára – na jó, tűrhetően. Az embereknek végre sikerült rájönniük, hogyan érhetik el, hogy a hícsí hajók odamenjenek, ahová ők akarják. A tudás birtokában hamarosan megérkezett egy jobban irányítható űrhajó, rátalált az öt számkivetettre és végül kimentették őket. Egy kicsit elkéstek. Ethel Klock ekkor már hetvennyolc éves volt és Horran is majdnem ötven. Még csak tudományos prémiumot sem kaptak. Az Átjáró Részvénytársaság régóta nem fizetett ilyesmit, ugyanis az Átjáró Részvénytársaság a régi formájában már nem is létezett.

Akkor sem kaptak volna sokat, ha korábban visszatérnek, mert ezt a kettőscsillag-rendszert már felfedezték. Igaz, talányos karakterisztikája miatt már régóta érdekelte a földi csillagászokat. A rendszer a Szekeres csillagkép Epszilonja volt és a rejtélye sem volt már titok többé. Az asztronómusok saját hagyományos eszközeikkel is megfejtették, amikor az Úr kétezredik esztendejében a hideg korong a Földről nézve F-típusú csillagtársa elé került.

Az első felderítő első „kollekciós csapdára” történő leszállása és az utolsó vendégmarasztaló hícsí műtárgy felfedezése között több mint ötven év telt el. Egy-egy csapda átlagosan nyolc küldetés végét jelentette. Ezekről már nem tudtak visszatérni. A legtöbb helyen voltak élelmiszerüzemek; némelyiken helyben, másokra egy közeli ételgyárból szállította az utánpótlást egy automata űrhajójárat. A hajótörötteknek nem kellett éhezniük és vízben vagy levegőben szűkölködniük. Más helyeken nem volt meg ez a luxus – vagy legalábbis nem volt működőképes. Ezekben az esetekben csak az elhagyott űrhajókat és néhány kiszáradt holttestet találták meg. A hícsíológusok biztosak voltak benne, hogy a „kollekciós csapdáknak” speciális rendeltetése volt – valószínűleg többféle is, de pontosan nem tudták, hogy mik voltak ezek a célok. A közeli bolygók lakói számára elérhetetlenek voltak; a lakott bolygókon a hícsík nem építettek járatokat és egyik közelében sem volt űrhajó nélkül elérhető természeti kincs. Olybá tűnt, mintha a rég eltávozott földönkívüliek intelligenciateszt elé akarták volna állítani az emberiséget. Mintha a hícsík szándékosan magukra utaló jeleket hagytak volna mindenütt, ahol csak megfordultak, de a jeleket nehéz volt megtalálni. Egyetlen intelligens faj sem volt rá képes addig, míg legalább egy primitív, bolygóközi utazásra is alkalmas űrhajót meg nem épített.

A legnagyszerűbb helyeket pedig még a többieknél is jobban elrejtették.

A tényszerűség kedvéért meg kell jegyeznünk, hogy nem valódi felderítő tette az első oda-vissza utat az Ételgyárra. Pat Bover küldetése csak egyirányú volt. A Naprendszerből kifelé tartó spirális pályán hagyományos kémiai rakétával érkezett meg az első olyan expedíció, amely lehetővé tette, hogy a hícsí carbon-hidrogén-oxigén-nitrogén (vagy „CHON”) táplálék a földi éhezőkön is segítsen.

Még ennél is nagyobb dolgot találtak. Az Ételgyár révén tették az Átjáró után második legnagyobbnak számító felfedezést. Megtalálták a Hícsí Mennyországot, a hícsík által készített valaha megtalált legnagyobb műterméket. Nyolcszáz méter hosszú volt, azaz kétszer akkora, mint a legnagyobb óceánjáró, orsó alakja volt (ismerős hícsí divat) és nem volt lakatlan. Itt éldegélt a hícsík által félmillió évvel ezelőtt a Föld felszínén foglyul ejtett australopithecusok leszármazottaiból álló tenyészet, és volt itt egy élő ember is, két felderítőnek a fia, akik az Átjáróról érkeztek a Hícsí Mennyországra – és itt csapdába estek. Emellett itt tárolták az emlékeket (nem egészen jól tárolták, de a berendezéseknek olyan feladatot kellett ellátniuk, amelyet nem emberi agyak viszonyaira szabtak, hiszen elkészítésük idején még nem léteztek emberek), azaz annak a húsznál is több felderítőnek az emlékeit, akik korábban érkeztek csak ide vezető útjaik végén. Minden csodálatos volt...

És még a csodálatosnál is csodálatosabb. Először fordult elő, hogy a hícsí technológiát nemcsak meg lehetett fogni, de meg is lehetett érteni. Legalábbis volt, ami érthető volt... és másolható... és továbbfejleszthető! A kincsek nem csak enyhítő vakarózást hoztak a tudósok kíváncsiságának a viszketésére, és nem csak néhány szerencsés felfedezőjüket juttatták jóléthez. Mindenkinek az életén javítottak. A Hícsí Mennyország emellett nemcsak egyszerű űrállomás volt, hanem űrhajó, méghozzá nagyon nagy űrhajó. Akkora jármű, hogy elegendő lélekszámú telepesközösséget szállíthatott ahhoz is, hogy az emberiség gyötrelmein is valamelyest enyhítsen – egyszerre 3800 kivándorlót volt képes elszállítani tetszés szerinti helyre. Havi egy alkalommal ma is fáradhatatlanul végzi a feladatát.

Az emberi faj számára végre lehetségessé vált a galaxis gyarmatosítása.

NYOLCADIK RÉSZ

Társkeresés

A legnagyobb „tudományos” prémium, amit az Átjáró Tröszt felajánlott, nem is volt a szó szoros értelmében tudományos, hanem inkább emocionális. Ebből is látszott, hogy még a Részvénytársaság vezetőségének tagjaiba is szorultak emberi érzelmek. A jutalom arra a felfedezőre várt, aki felfedez egy eleven, lélegző hícsít. Csinos summa volt: ötvenmillió dollár. Minden sanyarú sorsú felderítő erről álmodott, de a lelke mélyén igazából senki sem számított rá. Lehet, hogy még az Átjáró vezetői sem. Mindenki tudta, hogy a hícsík hátrahagyott jelei sokszázezer évesek. Minden bizonnyal arra is gondoltak, hogy aki felfedez egy élő hícsít, az esetleg nem tud majd visszatérni, hogy meséljen majd a találkozásról. Ugyanezen az érzelmi vonalon más dolgokért is járt jutalom. Nem voltak akkora pénzek, de szép summa volt mindegyik. A legnagyobb az a tízmillió dolláros felajánlás volt, amely bármilyen intelligens földönkívüli faj felfedezéséért járt. Egy idő után könnyítettek a megszorításokon és minden olyan idegen teremtménnyel ki lehetett érdemelni, amely az értelem legkisebb jelét mutatja. Még a kihalt fajokért is járt pénz. Sovány egymilliócskát zsebelhetett be az a kutató, aki rábukkant az első nem hícsí műtárgyra és félmillió körül kaszált az, aki bármilyen „jelet” – pontosabban összetéveszthetetlen nyomot – talált. Ilyenek voltak például az egyértelműen kódolt rádióadások vagy a mesterséges gázok jelenléte egy bolygó légkörében.

Az Átjárón a felderítők kedvenc témája volt az italozás közben folytatott beszélgetéseiken a Kék Pokolban, hogy valahol valaki közülük biztosan talál majd valamit. Ez elkerülhetetlen volt. Mindenki tudta, hogy kell lennie más értelmes fajoknak is. A hícsík nem lehettek az egyetlen intelligens lények az univerzumban, ugye?

Az ötlet nem volt új. A tudósok már a huszadik század közepétől elkezdtek keresni az űrben a más civilizációkra utaló jeleket, és megpróbálták kiszámítani annak a valószínűségét, hogy legalább észlelhetnék-e őket. Egy Steven Dole nevű fickó számításai szerint legalább hatvanhárommillió életet hordozó planétának kell lennie a galaxisban. Később más tudósok komolyabb feltételekkel jelentősen leszorították ezt a számot – de egyikük sem nullázta le a valószínűséget. Abban majdnem mindenki egyetértett, hogy valamennyinek lennie kell – és valóban: az Átjáró felderítői egyre-másra bukkantak olyan bolygókra, amelyeken voltak élő dolgok. Márpedig ha volt valamilyen élet, akkor jó eséllyel lehetett volna fogadni rá, hogy előbb-utóbb valamelyik életforma elindul az értelem felé vezető evolúciós úton... De hol vannak ezek a lények?

Végül néhány szerencsés fordulat révén érdekes fejlemények következtek be, de az ilyen felfedezések nagyon ritkák voltak és nagyon lassan jöttek.

Az első idegen értelem határozott jeleit (természetesen a hícsíket nem számítva) egy háromszemélyes, a Föld Kalifornia államának Pasadena nevű városából származó csapat érzékelte. Útjuk egy ígéretesnek látszó nap mellett végződött (G4-esnek azonosították, azaz típusában és alkalmasságában nagyon hasonlított a Föld Napjára), és hamar észrevettek egy tőle lakható távolságra keringő megfelelő méretű bolygót. A probléma csak az volt, hogy a planétán csúnyán el voltak romolva a dolgok. Az egyik félteke nagy részén csak ütött-kopott, vulkánokkal pettyezett sziklás síkságok voltak, és nagy volt a forróság. Nem voltak óceánok. Komolyabb légkörszerűség sem volt, pedig a tömege és összetétele alapján várható lett volna.

Viszont találtak valamit: egy völgyzáró gátat. Méghozzá jó nagyot.

A gátra a bolygó kevésbé viharvert oldalán akadtak rá, de korántsem volt jó állapotban. Nem volt éppen az építészet magasiskolája – fél kilométernyi hosszan szikladarabokat halmoztak fel egy völgy elzárására, amely valaha kétségtelenül folyómeder lehetett, de egy cseppnyi víz sem maradt benne. Egyébként magából a gátból sem maradt sok, de ami megvolt még belőle, az nem lehetett természetes képződmény. Világosan látszott, hogy valaki határozott céllal odatornyozta a sziklákat.

Martin Scranton és húgai megpróbáltak leszállni a planétára. Le is ereszkedtek, de a hőérzékelőik a leérés pillanatában figyelmeztető süvítésben törtek ki; még a gát körül is magasabb volt a hőmérséklet a víz forráspontjánál. Látni véltek még más kőből emelt képződményeket néhány környező hegytetőn, de nem volt felismerhető formájuk. Beszámolóikból a tudósok arra következtettek, hogy a bolygónak nem volt szerencséje – összeütközött egy nagyjából Callisto méretű kósza égitesttel; a becsapódás energiájától elforrtak a tengerek, a megolvadt kőzet elborította a bolygó felszínét és a hőtől a légkör kipárolgott a világűrbe – ja, és persze minden szerves dolog is elpusztult.

Scranton tehát nem talált intelligens életet. Azzal érvelt, hogy legalább talált egy olyan helyet, ahol egykor értelmes élet létezett, de az Átjáró Tröszt ragaszkodott az eredeti kiírásokhoz és nem akart fizetni. Majd végül... Hosszasan elrágódtak a dolgon, aztán kifizették a prémium felét a biztató próbálkozásért.

Az első élő nemhumán intelligens fajt, amelyet felfedeztek, nem lehetett számításba venni. Nem voltak annyira nemhumánok, emellett túlzottan intelligensek sem. (Voltaképpen nem is az Átjáró hajóinak egyikével találtak rájuk, hanem egy, a Naprendszer határai felé bóklászó primitív földi rakétameghajtású járgánnyal.) A szóban forgó „idegenek” a földi australopithecusok kései leszármazottai voltak, a felfedezésük helye egy nagy hícsí űrhajó (műtárgy) volt, amely a Nap üstököseinek Oort-felhőjében keringett, a neve pedig Hícsí Mennyország.

Persze, mint azt azóta már tudjuk, a derék majomemberek nem a saját jószántukból kerültek ide. A hícsík hozták el őket tenyésztési célzattal a Földön réges-rég tett látogatásuk alkalmával, majd a gépek gondjaira bízták őket – jó félmillió évre.

A második idegen faj már jobb volt. Hosszú ideig kellett keresgélni őket, de legalább igazán értelmesek voltak. Határozottan intelligensek – erre az a bizonyság, hogy maguktól kijutottak a csillagközi térbe! Ezzel együtt egy kis csalódást is okoztak. Semmilyen élvezetet sem okozott velük a társalgás.

Egészen pontosan őket sem az Átjáró felderítői találták meg – az egész Átjáró Alapítvány már meglehetősen közel volt hozzá, hogy bevonuljon a történelemkönyvekbe, amikor ezt a népet felfedezték. Persze még létezett, de az események fő színtere már nem az Átjáró volt, mióta az emberiség lemásolta a hícsí technológia javát és saját erejéből is képes volt kalandozgatni a galaxisban.

Az történt, hogy egy csillagközi űrhajó rutinszerű cirkálás közben ismeretlen járművet vett észre. Kiderült, hogy a jószág egy fotonvitorlás, amely lassan zötykölődik a csillagok között évszázadokig tartó útján.

Ez biztosan nem hícsí technológia volt! Nem is emberi és nem is az australopithecusoké. Végre megtalálták az első tényleg idegen fajt!

Mint kiderült, mások már jóval korábban rájuk akadtak – persze, hogy a hícsík. A vitorlás fedélzetén azoknak a leszármazottai voltak, akiket a hícsík „löttylakóknak” hívtak, és az emberek körében „lusták” néven váltak közismertté. Egyértelműen földönkívüliek voltak, emellett egyértelműen nem voltak hícsík és egyértelműen intelligensek voltak. Ez volt minden, ami mellettük szólt. A lusták iszaplakók voltak.

Egész városnyi népességnek otthont adó óriási vándorló épületekben éltek metán és más, félig megfagyott gázok pempőszerű keverékében. Noha tényleg képesek voltak maguktól kitalálni és elkészíteni fotonvitorlával ellátott űrhajóikat, de ezenkívül nem sok érdemlegeset alkottak. A legrosszabb az volt, hogy szörnyen lassúak voltak. Az anyagcseréjük az éltető közegüket alkotó iszapos kotyvalék kémiai reakcióinak ütemében zajlott és ehhez igazodott a gondolataik és a beszédük sebessége is. Hosszú ideig tartott, mire az első emberi lény valamilyen értelmes párbeszédfélébe bocsátkozhatott a csigalassúságú lustákkal... de mire idáig jutottak, addigra már érdektelenné vált az egész.

BŰZBOMBA expedíció

Ezzel a küldetéssel a négyfőnyi legénység sok időt eltöltött és sok pénzt elköltött rá – a bíróságon. Megpróbálták elperelni az Átjáró Részvénytársaság véleményük szerint nekik járó tízmillió dolláros prémiumát. Úgy vélték, egészen jók rá a kilátásaik.

A bolygójuk nem volt valami nagy szám; vonzónak semmiképpen sem volt nevezhető. Kicsi volt és forró; mindössze negyed fénynapnyira volt a napjától, egy vörös törpétől. Maga a planéta kegyetlenül büdös volt. Innen kapta a nevét.

A bolygó felszínének nagy részét víz borította – nem csillogó trópusi tengerek, hanem sáros, az egyébként is főként metánból álló atmoszférába további metánbuborékokat eregető óceán. A légkör légzésre alkalmatlan volt, de ellenkező estben se lehetett volna ráfanyalodni a bűz miatt, emellett a kevéske szárazföldön nem akadt semmi érdekes. A hajó legénysége persze nem örült, de teljesen nem is sújtotta le őket az újság. Történetesen speciális előkészületeket végeztek, mielőtt elindultak az Átjáróról, ezért a hagyományos leszállás-körbekukkantás projektnél többre is képesek voltak a felszerelésükkel.

A csapat egy szingapúri család tagjaiból állt: Jimmy Oh Kip Fwa, a felesége Daisy Mek Tan Dah és két lányuk, Jenny Oh Sing Dut és Rosemary Oh Ting Lu. Az Oh-család meglehetősen régi családfával büszkélkedhetett Szingapúrban. Víz alatti bányáiknak köszönhetően valaha gazdagok voltak. Amikor viszont Malajzia bekebelezte a szigetet és elrekvirálta a teljes ipari kapacitását, az Oh-ok gazdagsága is odalett, de előrelátóan elég pénzt menekítettek el Svájcba és Jakartába ahhoz, hogy finanszírozni tudják az Átjáróra utazás költségeit és még némi extra apparátust is magukkal vigyenek. A többletfelszerelés víz alatti kutatásokat tett lehetővé. Mint Jimmy Oh szokta volt mondogatni családjának: „az Oh-család valaha sok pénzt szerzett a tengerből; lehet, hogy megint így történik majd”.

A holmijuk miatt csak négyen fértek be az Ötösükbe, azonban természetesen nem is akartak senkit ötödik koloncnak a nyakukba. Amikor meglátták, milyen bolygóra vezényelte őket a jószerencséjük, Madame Mek elrebegett magában egy hálaimát, Jenny pedig megszólat: – Jesszusom, apu, te nem is vagy olyan hülye! Sajnos azonban Oh-ék sem vittek magukkal mélytengeri kutatásokra alkalmas készülékeket, hogy szisztematikusan átkutassák Bűzbomba óceánjainak az alját. A tengerfenék amúgy is túl nagy volt, az idejük pedig véges. Volt vagy féltucat semleges fajsúlyú, ezért lebegőképes gömbjük, és ezeket véletlenszerűen kiválasztott helyeken szépen belehajigálták a globális óceánba.

Ezután visszamentek az űrhajóba és várták a gömbök adását. Amikor a bóják ismét feljöttek a víz színére, Oh-ék mindegyikről letöltötték az összegyűjtött adatokat. A leletek kiábrándítóak voltak. A műszerek sehol sem érzékeltek hícsí fémet. Olyan transzurán és más radioaktív elemek jelenlétét sem jelezték, amelyet – legalábbis elvben – érdemes lett volna kibányászni és elszállítani a Földre.

Az érzékelők azonban felcsippentettek valamilyen elektromos potenciált, amelynek nem tudták azonosítani a forrását. Reguláris volt, de kellemesen irreguláris módon. Szép, kerek hullámokat rajzolódtak ki a képernyőre. Jenny Oh, aki a cetek társas viselkedésének témájában kurzusvezető volt az egyetemen, lelassította a jeleket és lejátszotta őket egy hangkeltő szintetizátorral. Úgy hangzott... mintha élne. Valamilyen nyelv lett volna? És ha igen, akkor miféle élőlényé? Ezen tört ki a pereskedés.

Az Oh-család szerint a nyelv bizonyította az intelligens élet jelenlétét. A Részvénytársaság jogászai azzal érveltek, hogy a csipogás és sípolás még akkor sem nyelv, ha nem akusztikus, hanem elektromágneses az eredete. (A rögzített jelek egyébként jobban hasonlítottak tücsökcirpeléshez vagy madárcsicsergéshez, mint bármilyen artikulált nyelvhez.) Oh-ék erre megkérdezték, hogyan tudnának a tücskök elektromos impulzusokkal kommunikálni, ha nem elég okosak hozzá, hogy rádiókészüléket fabrikáljanak. A jogászok erre kijelentették, hogy nem volt ott semmiféle rádió, csak elektromos impulzusok. Lehet, hogy a teremtményeknek is olyan áramfejlesztő szerveik voltak, amilyenek az elektromos angolnának. Oh-ék erre azonnal lecsaptak, mondván, hogy ezzel ellenfeleik máris beismerték, hogy legalább az idegen életformák felfedezéséért járó jutalom jár nekik, tehát azonnal fizessenek. Az Átjáró jogászai erre közölték, hogy előbb látni szeretnének egy példányt. Vagy a fényképeit. Vagy bármit, ami igazolja, hogy az idegen életforma létezik. Természetesen mindez időben jelentősen el volt nyújtva. Minden egyes válasz hat vagy nyolc hónapos időközökben követte egymást a bizonyítási eljárások, a felek és tanúk meghallgatásának sorozatán keresztül. Három, bíróságon töltött év után a Részvénytársaság végül kelletlenül belement egy negyedmillió dollár kifizetésével járó megegyezésbe, de ez az összeg csak az Oh-család jogászainak díjára volt elég. Évekkel később valaki jobban felszerelkezve megismételte az utazást. Az új, víz alatti szondákat ellátták lámpákkal és kamerákkal. Megtalálták a jelek forrásait. Nem voltak értelmesek. Férgek voltak – tíz méter hosszú szemnélküli giliszták, amelyek a tengeralatti hőforrások kénes szivárgásában éltek. Felboncolták őket, hogy megvizsgálják az áramfejlesztőjüket, de csak azért, mert Oh-ék követelték. Kiderült, hogy ezen kívül nincs rajtuk semmilyen érdemleges. Ezzel együtt is Oh-éknak járt még vagy kétszázezer dollár, mert beigazolódott egy újabb életforma létezése, de nem kapták meg. Nem voltak abban a helyzetben, hogy bármilyen jutalmat felvegyenek, mert nem tértek vissza utolsó küldetésükről.

Meg kell jegyeznünk, hogy az intelligens fajokért kiírt prémium nem maradt kifizetetlen. Két hajó legénysége is bezsebelte a tízmillió dolláros legénységenkénti jutalmat, mert a Részvénytársaság némi jóindulattal hajlandó volt „intelligens” földönkívülieknek tekinteni a felfedezett fajokat. Mindenki egyetértett abban, hogy az Rt. meglehetősen engedékeny volt. Még a szerencsés felfedezők is, de ez a tény nem akadályozta meg őket abban, hogy felvegyék a pénzt. A „vudu-malacok” olyanok voltak, mint valamilyen kékszínű hangyászok és háziasított földi sertések módjára mindenféle dágványokban dagonyázgattak. Azért minősültek „intelligensnek”, mert kialakult náluk valamilyen művészetféleség: kis szobrocskákat készítettek a fogaikkal (vagyis azzal, ami náluk a fog megfelelője volt), márpedig erre egyetlen földi állat sem képes. A Részvénytársaság sztoikus nyugalommal fizetett.

A másik faj a „vicceskék” voltak. Egy távoli bolygó tengerében éltek. Kis uszonyuk volt, nem volt igazi kezük, emiatt nem voltak ügyes kézművesek sem és senki sem tartotta őket technológiai értelemben fejletteknek. Volt azonban határozottan érthető és többé-kevésbé lefordítható nyelvük. Egyértelműen okosabbak voltak mondjuk a földi delfineknél vagy a bálnáknál, persze az embernél már nem – az Átjáró Tröszt ebben az esetben is kifizette a jutalmat. (Eddigre már akkora tőkéje halmozódott fel, hogy megengedhetett magának bizonyos nagyvonalúságot.) Ennyi volt az összes ma is élő faj.

A pontosság kedvéért meg kell jegyezni, hogy találtak letűnt civilizációkra utaló nyomokat. Egyikmásik bolygón még nem váltak egészen az enyészet martalékává a megmunkált fémből készült szerkezetek; máshol látszott, hogy valakik valamikor képesek voltak mesterséges hasadóanyagok felhasználásával szennyezni a környezetüket. Nagyjából ez volt a maximum.

Minél többet találtak, annál jobban csodálkoztak. Hova lettek a régi civilizációk? Hova tűntek azok, akik a földi kultúra fejlettségének fokát már többmilliárd évvel ezelőtt elérték? Miért nem maradtak fenn?

Ez olyan, mintha mondjuk az Amazonas őserdeinek felfedezői csak kunyhókat, tanyákat, falvakat találtak volna, de eleven bennszülöttek helyett csak a holttestüket. Az amazonasi felfedezők is biztos feltették volna a kérdést, hogy mi pusztította el az embereket.

Így voltak ezzel az Átjáró kutatói is. Bele tudtak volna törődni, hogy nem találják meg más intelligenciák nyomait (persze maguk a hícsík mindig kivételt jelentenek). Az emberi nemnek azok a tagjai, akik a szívükön viselték ezeket a dolgokat, már hozzászoktak a gondolathoz, hiszen a SETI-program és más soványka kozmológiai kutatási eredmények felkészítették már őket arra, hogy esetleg magányosak lehetünk a Világegyetemben. Ebben az esetben azonban nyilvánvalóan léteztek már valaha olyan teremtmények, akik képesek voltak legalább ugyanarra a technológiára és ugyanakkora bölcsességre, mint az emberiség. Léteztek, de mára eltűntek.

Mi történt?

Az emberek csak hosszú idő múlva kaptak feleletet a kérdésre, de a válasz korántsem volt szívderítő.

KILENCEDIK RÉSZ

Az aranykor

Miközben az emberiség elkezdte átszőni útjaival a galaxist, a maguk mögött hagyott világ is kezdett megváltozni. Hosszú ideig tartott, de az Átjáró felderítői által hazahordott hícsí csodák végül valóban javítottak a földi emberek körülményein – még a legszegényebbekéin is.

Az egyik kulcsfelfedezés indította el a többit, az emberek ugyanis rájöttek a hícsí nyelv olvasásának a nyitjára. Az olvasható hícsí szövegek megtalálása volt a legnehezebb, mert a hícsík láthatóan nem voltak közelebbi viszonyban az olyan dolgokkal, mint a papír, a ceruza és a nyomtatás. Egyöntetű vélemény volt, hogy volt valamilyen módszerük a dolgok megörökítésére, de mi lehetett az?

A kézenfekvő válasz csak karnyújtásnyira volt: kiderült, hogy a hosszú ideje rejtélyt okozó „imalegyezők” valójában hícsí „könyvek”. Lehullt tehát a földiek szeméről a hályog – csak az volt a gond, hogy néminemű csúcstechnikájú segédlet kellett az olvasásukhoz.

Miután rájöttek, hogy a feljegyzések valójában feljegyzések, a munka hátralevő része a nyelvtudorokra hárult. Nem volt nehéz dolguk. Biztosan nem volt fogósabb feladat, mint mondjuk a krétai „lineáris B” táblák megfejtése, ráadásul további könnyebbséget jelentett, hogy a Hícsí Mennyországban és más helyeken többnyelvű szövegeket is találtak.

Az imalegyező lefordítása után tökéletesen érthető lett néhány addig teljesen megoldhatatlannak tűnő hícsí rejtély. A legkevesebb az volt, hogy rájöttek a fénynél gyorsabb meghajtás titkára. Végre tényleg elkezdődhetett a gyarmatosítás. Erre a célra először a hatalmas „Hícsí Mennyországot” fogták munkára, mert ez már a rendelkezésükre állt. Óriási komphajóként szállította a nincstelen kivándorlók ezreit a Peggy Bolygójára és a hasonló helyekre, de ez még csak a kezdet volt. Öt éven belül újabb űrhajók csatlakoztak hozzá, de ezeket már emberek gyártották – ugyanolyan gyorsak voltak, de még a Hícsí Mennyországnál is nagyobbak. És a szülőbolygón...

Magán, a Földön a CHON-ételgyárak hozták az első nagy változásokat.

Röviden szólva az emberiség számára egyszer és mindenkorra megszűnt az éhezés. A hícsík saját CHON-üzemei az üstökösök övezetében keringtek – természetesen érthető volt már a furcsa vonzódásuk is az Oort-felhőkhöz. Az emberek által készített ételgyár-utánzatokat bárhol el lehetett helyezni – bárhol, ahol rendelkezésre állt a működésükhöz szükséges négy alapvető elem. A végtermékhez már csak egyetlen nyersanyag hiányzott: kicsit meg kellett sózni, hogy fogyaszthatóbb legyen.

Kisvártatva CHON-gyárak sorakoztak az észak-amerikai Nagytavak, az afrikai Viktória-tó partjain és minden más helyen, ahol volt elegendő víz és rendelkezésre állt a négy elem – és ahol az emberek addig a legjobban éheztek. Tele voltak velük a tengerpartok; senki sem éhezett soha többé. Senki sem halt idő előtt éhen – de ahhoz sem kellett sok időnek eltelnie, hogy általában senki se haljon meg. Ennek két oka volt. Az első a sebészetnek és furcsa módon a CHON-ételgyáraknak volt köszönhető. Az emberek már egy ideje tudták, hogyan kell transzplantátumokkal helyettesíteni a lestrapált szerveket. A pótalkatrészeket nem kellett többé hullákból kivagdosni. Ugyanazt a rendszert, amely a CHON-ételt gyártotta, tetemes munkával sikerült továbbfejleszteni úgy, hogy a rászorulóknak személyre szabott egyedi szerveket lehetett előállítani a segítségükkel. (Egyik napról a másikra összeomlott a szervkereskedelem gyászos feketepiaca.) Senki sem halt meg többé elhasznált szív, tüdők, vesék, belek vagy húgyhólyag miatt. Csak le kellett adni az egyéni specifikációkat a CHON-gyárak pótszerv-részlegébe és amint az új szervet kirántották a magzatvízhez hasonló összetételű löttyből, a sebészek máris bevarrták a helyére.

Az összes élettani tudomány felvirágzott. A hícsí ételgyáraknak köszönhetően azonosítani és reprodukálni lehetett a biológiai faktorok ezreit, de teljesen újakat is lehetett készíteni – anti-antigéneket, vírusellenes gyógyszereket, szelektív enzimeket és különféle sejtalkotókat. A betegségek egyszerűen kimentek a divatból. Még az olyan régies kellemetlenségek is történelemmé váltak, mint a fogszuvasodás, a gyerekszülés és a nátha. (Miért szenvedne egy nő a terhességgel és a vajúdással, amikor egy másik szaporodógép – mondjuk egy tehén – is rávehető, hogy befogadja a megtermékenyített petesejtet, kihordja a terhességet, majd végül leszállítsa az ép és egészséges, süvöltő végterméket?)

És ott volt a másik dolog. Ha a felsoroltak ellenére valaki mégis meghalt vagy végképpen elhasználódott, akkor sem kellett teljesen meghalnia.

Volt ugyanis még egy hícsí találmány – ezt is először a Hícsí Mennyországon találták meg – , amely kihúzta a halál másik méregfogát. A halottak elméjének hícsí módszerekkel végrehajtott eltárolása hozta létre az űrhajó „halott emberek” nevű gyülekezetét. Később, a Földön ennek mintájára jött létre a Mindörökkön Rt. nevű vállalkozás; azaz olyan lerakatok világméretű hálózata, amelyekbe csak be kellett vinni a néhai szülőt, hozzátartozót vagy barátot, aztán az emlékeit át kellett tölteni egy számítógép memóriájába, majd a megfelelő engedélyek beszerzése után tetszés szerint lehetett társalogni az elhunyttal – bármikor, az idők végezetéig. Vagy addig, míg valaki fizette az adatállományok tárolási díját. Eleinte persze nem volt egészen olyan, mint valóban élőnek lenni, de még ez is sokkal, de sokkal jobb volt, mint a végérvényes halál.

Persze, amint a technológia érettebb lett (márpedig nagyon gyorsan érettebb lett), úgy az emberi intelligencia gépi eltárolása is egyre könnyebb és egyre jobb üzletté vált. Amikor már javában ment a bolt, váratlan problémák léptek fel. Méghozzá meglepő módon teológiai jellegűek. A földi vallások ígéretei nem a vallási vezetők tervei szerint teljesültek. Az „élet” valójában csak valamilyen nyitányféleséggé vált a „halál” előtt, amely az „örökös mennybéli boldogság” kapuja előtti egyetlen lépcsőfokká degradálódott.

A haldoklás után a végtelen számítógépes hálózatok adatállományainak bithalmazaiban felébredők nem igazán értették, miért ragaszkodtak annyira az élethez, amikor a gépi túlvilág is tökéletesen rendben volt. A halállal semmit sem vesztettek. Még „érezni” is tudtak. A gépekben letárolt embermásolatok annyit ehettek, amennyit csak akartak – az étrend kialakításában nem számítottak többé a költségek és a hozzávalók beszerezhetősége – , és ha arra volt kedvük, hát nyugodtan használhatták a kiválasztószerveiket is. (Cseppet sem volt zavaró, hogy az adatbitek csak szimbolikusan reprezentálták a „halott” által elfogyasztott „ételt”, mert az elhunyt is ugyanolyan bithalmaz volt, így nem érezte a különbséget.) Minden biológiai folyamat szimulálható volt. A „hús öröme” nem hatott deprimálóan. Még szeretkezni is lehetett a kedvessel – feltéve, hogy az ő bitmintáit is ugyanazon a hálózaton tárolták – , vagy a tetszés szerinti kedvesekkel, ízlés szerint ténylegesen vagy képzetesen. Ha a letárolt elme a még élő barátok társaságát kívánta, arra is volt mód, hogy megjelenjen a körükben (gép által vetített hologram formájában), egy jó traccs-vagy kártyaparti erejéig. Lehetett utazni, de valószínűleg az volt a legjobb, hogy dolgozni is.

Elvégre az emberi munka is alapvetően adatoknak a feldolgozása. Nem az emberek ássák ki a felhőkarcolók alapját, hanem a gépek. Az embereknek csak az a dolguk, hogy kezeljék a gépeket, és ezt a feladatot ugyanolyan jól el lehet látni gépi memóriából is, mint hús-vér formában. Az elhunyt minden könyvet elolvashatott, ami életében kimaradt, és jutott idő a játékok, operák, balett-és zenekari előadások élvezetére is. Amennyit csak akart. Amikor csak akarta.

Maga volt a mennyország. A halott élete pontosan olyan volt, amilyennek kívánta. Nem kellett aggódnia amiatt, hogy mit engedhet meg magának „anyagilag” és mi „árthat neki”. Csak a képzelet szabhatott határt. Ha az Égei-tengeren kívánt hajókázni vagy hideg rumos koktélokat akart kortyolgatni egy trópusi standon, csak kívánnia kellett. Az adattárak a valóságosnak megfelelő részletességgel azonnal odavarázsolták az odaillő környezetet. Az egész olyan volt, mintha valaki egy tökéletes videojátékban élne. A valóságot élethűen utánzó szimulációra a „tökéletes” jelzőt használjuk, de ez még annál is jobb volt, mert Tahitin nem voltak szúnyogok, a franciás ízeket az elhízás veszélye nélkül lehetett élvezni, és a leesés kockázata nélkül lehetett hegyet mászni. Az elhunyt síelhetett, úszhatott, ünnepelhetett és minden földi jót megengedhetett magának... mégse lett például sohasem másnapos.

Vannak, akik sohasem boldogok. A halottak között volt néhány, akiket ez nem elégített ki. Ha aperitifeket kortyolgattak a Café de la Paix-ben vagy a Colorado folyón kajakoztak, kételkedve ízlelgették a Camparit és hitetlenkedve nézegették bőrükön a vízcseppeket – „de hát ez igazi?”

Mi valójában az „igazi”? Ha egy férfi szerelmes szavakat suttog a telefonba, akkor „igazából” mit hall a távoli kedves? Nem a szeretett férfi hangját. Az csak a levegő rezgése, melyet a távoli felvevőegység bitek sorozatává alakított, majd a telefon hangszórója ismét előállított. Ez is szimuláció. És ha már itt tartunk, mit hallunk akkor, amikor szeretett személy ajkai csak fülünktől centiméterekre suttogják a szavakat? Nem a suttogást „halljuk”, hanem a levegő rezgését érzékeljük a dobhártyánk és a dobüregben elhelyezkedő hallócsontocskák segítségével. A szemben is csak olyan ingerületek keletkeznek a fényérzékeny vegyületektől, amelyeket az idegek vezetnek az agyba, de csak a látható dolgok kódolt szimbólumait, nem magukat a tárgyakat. Az idegek nem vezethetik a hangot vagy a Mont Blanc látványát, csak az impulzusokat. Ezek semmivel sem valóságosabbak, mint valakinek a hangja a telefonban.

Az agyban lakozó elme feladata, hogy a kódolt ingerületeket információkká, örömmé vagy szépséggé egyesítse. A gépekben lakozó elme is ugyanolyan jól elboldogul ezzel a tevékenységgel.

Összegezve tehát minden szórakozás ugyanolyan „valóságos” volt, amilyen ténylegesen lehetett. Ha meg a szórakozás kezdett unalmas lenni, mondjuk egy vagy két (szubjektív) évezred után, akkor el lehetett kezdeni dolgozni. A korszak néhány legnagyobb zeneművét „szellemek” komponálták és tőlük származott több nagyszerű tudományos elmélet is. Csak az volt a meglepő, hogy még mindig sokan hajlamosak voltak foggal-körömmel ragaszkodni a szerves életükhöz.

A fejlemények igen érdekes szituációhoz vezettek, de eltartott egy ideig, míg a dolog tudatosult.

Amikor az Átjáró pilótái elkezdtek hazaszállingózni a hasznos hícsí technológiákkal, a Földön nem éltek tízmilliárdnál sokkal többen. Természetesen ez csak töredéke annak a lélekszámnak, amely bolygónkon összességében valaha is élt. A becslések szerint nagyjából százmilliárd körül lehetett az idők során megszületett minden emberi lény száma. Ebbe a létszámba mindenki beletartozik. Te magad, a szomszédod és az unokatestvéred fodrásza ugyanúgy, ahogyan az Egyesült Államok elnöke, a pápa és az a sofőr, aki kilencéves korodban vezette az iskolabuszt. Benne vannak az amerikai polgárháború és forradalom, valamint a peloponnészoszi csata áldozatai és túlélői; a Romanovok, a Hohenzollerek, a Ptolemidák; a bűnőzök és a mentálisan retardáltak. Köztük van Jézus Krisztus, Augustus császár és a betlehemi fogadósok; az első törzsek, akik Szibériából a Bering-szoroson átkelve benépesítették az Újvilágot és azok, akik Ázsiában visszamaradtak; „Q” (az első ember, aki tüzet használt), „X” (Q apja) és a legeslegelső Afrikai Ősanya. Mindenkit közéjük kell számítani, aki rendszertanilag az idők kezdete óta embernek minősült és az Átjáró első éve előtt született.

Ez tehát azt jelenti, hogy mint mondtuk (nagyon durva becsléssel), mintegy 100 000 000 000 ember élt és halt meg összességében a Földön.

Ekkor jöttek a hícsík, pontosabban a hícsík által inspirált orvoslás és a dolgok új fordulatot vettek. A hús-vér lakosság száma megkettőződött, majd ismét megduplázódott és a folyamat tovább folytatódott. Ráadásul mindenki hosszabb ideig élt. A modern orvostudománynak köszönhetően addig nem haltak meg, míg nem akartak. Az orvosi háttér bátorításának és a fájdalmas betegségek elmaradásának köszönhetően általában voltak gyermekeik, méghozzá rendszerint jó sok. És amikor „meghaltak”... Na igen, amikor „meghaltak”, akkor tovább „éltek” a gépek memóriájában és a növekvő elektronikus populációban már egyáltalán nem voltak tragédiák.

A valamilyen formában élők száma tehát folyamatosan nőtt, miközben a valóban halottak száma szükségszerűen változatlan maradt és ennek elkerülhetetlen volt a következménye. Mindenkit meglepetésként ért, hogy az emberiség történetében bekövetkezett az a pont, amikor az élő emberek száma meghaladta az összes halottét. A fejleményeknek érdekes hatásai voltak. A zaftos fiatalkoráról pornográf memoárt író nyolcvanéves asszony többé nem jegyezhette le naplójába a filmcsillagok, gengszterek és püspökök neveit – kivéve, ha tényleg megtörténtek velük az indiszkréciók – , mert a filmcsillagok, gengszterek és püspökök még éltek és valamilyen módon azonnal elégtételt követeltek volna.

A legidősebbeknek mindazonáltal nagyszerű lehetőségeket kínált a gépi élet. Az ő esetükben nagyrészt már tényleg meghaltak fiatalkori életük hús-vér kortársai, ezért nem volt, aki megkérdőjelezze a történeteiket.

Nem volt már rossz dolog elevennek lenni. Szinte teljesen megszűnt a szegénység.

A pénz hiányából fakadó szegénység. Még a Földön sem voltak szegények. Mindenkinek volt vagyona. Az összes gyár és okos robot ontotta az ügyes konyhai szerkezeteket, szórakoztató játékokat és a mindenütt használható videotelefonokat; az emberek pedig állandóan használták is ezeket. Hatalmasra nőttek a városok is. A régi Egyesült Államok területén Detroit állt a lista élén háromszáz emeletes újreneszánsz épületmonstrumaival, melyek a Wayne Állami Egyetemtől a folyóig a teljes területet elfoglalták. Százhetvenmillióan éltek ebben a kristály-zikkuratban és mindenkinek volt köztük háromszázcsatornás személyi televíziója, plusz holografikus videója arra az esetre, ha mégsem találtak meg volna valamit a műsorok között. A navahók rezervátumában a (nyolcvanmillió tagot számláló) törzs a Paoli Soleri épületeit idéző, de azoknál jóval hatalmasabb pueblót emelt, melynek alsó negyven szintjén csak a turistáknak gyártották a mirelit diétás ételeket, ruhákat, indián szőtteseket és pokrócokat; a palota többi szintjét a népes navahó családok lakták. A Kalahári sivatag homokján a !Kung törzshöz beköszöntött a bőség és a jólét. Mire Kína lélekszáma elérte a húszmilliárd főt, minden családnak volt hűtőszekrénye és elektromos wokja. Még a moszkvai GUM-áruház polcai is tele voltak rádiós órákkal, játékkártyákkal és szabadidőruhákkal. Többé nem okozott problémát bárki igényeinek a kielégítése. Energia volt bőven; az űrből bőségesen jött a nyersanyagutánpótlás. Végre a mezőgazdaság is ugyanolyan ésszerűen működött, mint az ipar; a mezőket a robotok művelték meg és a termést is a robotok takarították be – a genetikusan átalakított kukoricát szintetikus, ártalmatlan permetezőszerekkel kezelték és agyafúrt, csepegtetős rendszerrel öntözték. Természetesen a hiányzó mezőgazdasági terményeket könnyedén pótolták a CHON-ételgyárak termékeivel.

Ha valaki úgy érezte, hogy a Föld szűk az igényeinek – akkor ott volt a galaxis maradéka.

Ez jutott tehát a hús-vér embereknek. A gépekben tárolt elméknek természetesen még ennél is több. Nekik mindenük megvolt.

Minden, amit csak akartak vagy el tudtak képzelni.

A halál utáni gépi élettel valójában csak egyetlen komolyabb gond volt, mégpedig a relatív idő problematikája. Nem volt rá megoldás. A gépek gyorsabbak az élőlényeknél. A virtuális és a valóságos emberek közti viszonylatban az utóbbiak határozottan hátrányba kerültek. Kétségbeejtően unalmasakká váltak a gépekben tárolt elmék számára. A még élők könnyen beszélhettek az eltávozottakkal (mert az eltávozottak nem távoztak messzebb a legközelebbi számítógépterminálnál), de a terefere nem volt valami szórakoztató. Éppen olyan volt, mint a lusták és az emberek között zajló párbeszéd-próbálkozások. Mire a valóságos ember kinyökögött egy szimpla kérdést, addigra a gépben eltárolt „drága halott” elfogyasztotta a (gépben eltárolt) ebédjét, lezavart néhány menetet a (szimulált) golfpályán és elolvasta a Háború és békét.

A memóriában tárolt elmék gyorsasága bizonyos érzelmi problémákat okozott a hátrahagyott eleven hozzátartozóknak. A jelenség legkifejezettebben rögtön a halál után jelentkezett. Előfordult, hogy a temetés után hazatérő özvegy bejelentkezett az elhunythoz, az pedig addigra már túl volt egy szimulált pihentető tengeri hajókázáson az (ugyancsak szimulált) norvég fjordoknál, megtanult játszani a (virtuális) hegedűn és kötött már néhányszáz gépi barátságot. Az élő arcán még fel sem száradt a könny, a néhai meg már majdnem elfelejtkezett az egész halál körüli hercehurcáról. Ha a gépi elme visszagondolt az eleven korára, nosztalgikus érzés kerítette hatalmába, ennek ellenére inkább örült neki, hogy már túl van rajta – ahogyan az idősödő felnőtt visszaemlékszik saját ügyetlen, zavaros, gyötrelmekkel teli gyerekkorára.

További apró következményként a gépi elmetárolás lényegében lenyugdíjazta a temetkezést, mint iparágat. A gépi elméknek nem kellettek síremlékek. A frissen elhunytak számára még tartottak megemlékezéseket, de ezek jobban hasonlítottak az esküvőre, mint a halottbúcsúztatóra; a megszervezésük nem annyira a temetkezési vállalkozókra, mint inkább a bankettszervezőkre tartozott.

A pszichológusokat egy darabig aggasztotta a dolog, mert ha a halott még (valamiképpen) életben van és elérhető, akkor a hátramaradottak hogyan vezetik le a gyászukat? A döntő pillanatban nyilvánvaló lett a válasz: a gyász nem volt probléma. Nem volt sok gyászolni való.

Sajnos azonban a teli has és a kényelmes élet nem feltétlenül tesz jót az emberi lényeknek.

Ezek a dolgok persze egy kicsit segítenek, de a mindenkiben ott lakozó nagyravágyás és irigység mételye nem elégíthető ki egykönnyen. Már a huszadik században megfigyelték, hogy az a kétkezi munkás, aki a nulláról indult és összegürcölte magának a házat, a videomagnót és a sportkocsit, még mindig irigykedett a szomszédjára, akinek pezsgőfürdője meg tizenöt méter hosszú jachtja is volt.

Az emberi faj attól még nem változott meg, hogy rátette a kezét a hícsí technológiára. Még mindig voltak olyanok, akik eléggé sóvárogtak mások javaira ahhoz, hogy megpróbálják elvenni.

Korábban az ilyeneket úgy rendezték el, hogy büntetőintézetekbe kasztlizták (de a börtönökről bebizonyosodott, hogy ott lehet csak igazán megtanulni a bűnözést), vagy hóhérkézre adták őket (de a gyilkosság akkor is előre megfontolt szándékkal elkövetett emberölés, ha az állam követi el).

Az Aranykornak jobb módszerei voltak. Kevésbé bosszúszomjasak, emiatt lehet, hogy kevésbé elégítették ki a büntetéspártiakat. Viszont működtek. A társadalom végre teljesen védve volt a rebelliseitől. Ha voltak is még börtönök (mert voltak), azokat olyan számítógéppel vezérelt robotok működtették, amelyek sohasem aludtak és nem lehetett őket megvesztegetni. A börtönöknél is jobbak voltak azok a számkivetetteknek fenntartott bolygók, amelyekre a komolyabb bűnelkövetőket kitoloncolták. A vétkest kitették egy olyan helyre, ahol a technikai viszonyok elégségesek voltak a táplálásához és az életben tartásához, de nem volt rá lehetőségük, hogy csillagközi űrhajót építsenek és visszatérjenek a civilizációba. A legkomolyabb bűnözők számára pedig ott volt a

Mindörökkön...

Elméjüket élethűen leképezték a gépi memóriába, a testük pedig már nem számított és ezután már különösebb skrupulusok nélkül ki lehetett iktatni. Ez volt a legfőbb büntetés, de nem voltak depresszív, a véglegességével kapcsolatos hátulütői, mert az ítélet végrehajtása után a bűnözők nem haltak meg. Még mindig éltek – persze egy kicsit megbirizgálták őket – , de ebben a megjelenési formájukban már ártalmatlanok voltak. Ebből a börtönből már senkit sem helyeztek szabadlábra és megszökni sem lehetett.

A történéseknek ehhez a kellemes alakulásához a berendezések működtetésének ismerete mellett mindössze energiára volt szükség.

Ezen a problémán is a hícsí technológia segített. Az ételgyárak energiaellátó egységének tanulmányozása fedte fel a hidegfúzió titkát. Ezekben az erőművekben ugyanúgy két hidrogénatom egyesül héliummá, mint a csillagok magjában, de sokkal alacsonyabb hőmérsékleten. A reakció következtében keletkező hő kilencszáz Celsius-fok alatt tartható – ezen a hőmérsékleten viszonylag kellemesen lehet elektromos áramot előállítani – , és maga a folyamat is biztonságos.

Volt tehát energia is; ráadásul olcsó volt. Be lehetett zárni a soktízezer, olajjal üzemelő hőerőművet, ezért pillanatok alatt megszűnt a széndioxid hatására bekövetkező üvegházhatás okozta felmelegedés és a károsanyag-kibocsátás problémája. A kisebb járművek hidrogénnel üzemeltek vagy a hidegerőművekben előállított és eltárolt energiával. Minden más gép közvetlenül a hálózatról kapta az áramot. Egyre jobban mentek a dolgok a Földön, mert közben az emberi technológia fejlődése sem állt meg. Az emberiség tudományos és technikai felvirágzása nem kizárólag a hícsíknek volt köszönhető, mert a hícsík sohasem jutottak el ilyen messzire a gépezetek számítógépesítésében. Az adatkezeléssel kapcsolatos módszereik merőben különböztek az emberekéitől, és bizonyos vonatkozásokban nem is voltak olyan sikeresek. Amikor a földi tudósok elkezdtek rájönni annak a nyitjára, hogy hogyan lehet a hícsí eljárásokkal feljavítani az emberek által gyártott, amúgy is elég jó gépeket, akkor olyan tudományos robbanás következett be, amelynek köszönhetően a technika az élet minden területén fejlődésnek indult. A kvantumeffektussal működő processzorok már rég lecserélték a nehézkes és pontatlan szilícium-áramköröket, aminek következtében nagyságrendekkel gyorsabbak és jobbak lettek a számítógépek. Nem kellett többé billentyűzeten bepötyögni a parancsokat. Egyszerűen közölték a gépekkel, hogy mit akarnak, azok pedig teljesítették a kívánságokat. Ha az utasítások pontatlanok voltak, a számítógépek megfelelő kérdésekkel tisztázták a helyzetet – egy szemtől szembe történő párbeszédben a gép által generált hologram fogadta az utasításokat.

Hícsí étel, hícsí energia... emberi számítógépek... a hícsí biokémia és az emberi orvostudomány egyesülése... Az emberi világ végre igazán humánus volt minden ember számára, de még így is minden emberi teremtmény többet akart, pedig csak karnyújtásnyira tőle az egész galaxis a lábai előtt hevert.

Még mindig megválaszolatlanok voltak a magukkal a hícsíkkel kapcsolatos égető kérdések.

Olyanok voltak, mint a tünékeny ábránd. Mindenütt láthatók voltak a nyomaik, de eleven hícsít még soha senki sem látott, pedig ez volt minden csillagközi felderítő leghőbb kívánsága és majdnem minden földi ember álmaiban (vagy rémálmaiban) felmerült, hogy milyen lenne találkozni velük. Ádáz viták folytak róluk, de meddők maradtak. Az általánosan elterjedt nézet szerint a hícsík kihaltak valamilyen tragédiában. Lehet, hogy valamilyen katasztrofális háborúban kiirtották a saját fajukat. Lehet, hogy ismeretlen okból egy távoli galaxisba költöztek. Lehet, hogy egy totális járvány végzett velük... vagy visszasüllyedtek a barbarizmusba... vagy egyszerűen csak úgy döntöttek, hogy elegük van a csillagközi utazásokból.

Abban mindenki egyetértett, hogy hícsík már nincsenek. Ebben a dologban azonban mindenki alaposan tévedett.

TIZEDIK RÉSZ

A Mag

Nem volt igaz, hogy a hícsík kihaltak. Fajként semmiképpen sem és megdöbbentően nagy számban egyedileg sem szoktak elhalálozni.

A hícsík meglehetősen elevenek voltak és jól érezték magukat. Egyszerűen azért nem lehetett megtalálni őket, mert nem akarták. Megvolt rá a jó okuk, hogy párszázezer évre kikerüljenek a szükségtelen figyelem középpontjából. A galaxis magjába rejtőztek el, egy irdatlanul nagy fekete lyukba – egy olyan óriásiba, amelybe csillagok voltak bolygókkal, holdakkal és aszteroidák százezreivel együtt bezárva. Olyan kicsinyke térbe voltak belezsúfolva, hogy az össztömegük könyörtelenül beszippantott körülöttük mindent. A néhány milliárdnyi hícsí itt élt a Mag háromszázötven álcázott planétáján.

A rejtekodú elkészítéséhez a hícsík 9733 csillagot tereltek egybe bolygórendszereikkel és összes keringő objektumaikkal egyetemben. Néhány más dologgal együtt így igazán látványos éjszakai égboltot sikerült összehozniuk. A Földről szabad szemmel nézve legfeljebb négyezer csillag látszik a legfényesebb kékesfehér Szinusztól a hatos magnitúdójú napokig, amelyek már éppen csak a láthatóság határán vannak. A hícsíknek több mint kétszer ennyinek látványában volt részük, de jobb helyzetben voltak, mert irgalmatlanul közel voltak hozzájuk – a kékek fényesebbnek látszottak a Szíriusznál, a vörösek meg majdnem olyan fényesek voltak, mint a Hold a Földről nézve. Képzeljék el a százas csillagcsoportosulások sokaságát, amelyekben minden egyes nap tündökölve ragyogott.

Ez a csillagsűrűség persze nem tette lehetővé, hogy a hícsíknek rendes éjszakáik legyenek. Csak akkor volt valamelyest sötétség, amikor planétáikon az eget vastag felhőtakaró borította. Bolygóikon a Mag belsejében ritkán fordult elő, hogy legalább olvasni ne tudtak volna napjaik fényében.

A számos csillagnak köszönhetően bővelkedtek a lakható bolygókban. A hícsík csak elenyészően keveset foglaltak el, de azokat nagyon lakályosan rendezték be. Természetesen a lakóplanéták túlnyomó része egyenletesen meleg volt, kellemes volt a légkörük és tömegük megfelelő gravitációt tartott fenn (mint kiderült, a körülmények meglehetősen hasonlítottak a földiekhez). Nem véletlenül, ugyanis gondosan kiválasztották az állomány javát, mielőtt beterelték a Magba. A bolygókon aztán felépítették a városaikat és gyáraikat, kipakolták a farmjaikat és a tengeri haltartályaikat – ezeknek egyike sem hasonlított emberi megfelelőjére, de mindegyik ugyanúgy bevált, sőt általában még jobban is. Minden épület és termelőegység olyan akkurátusan volt kialakítva, hogy a hícsíknél ismeretlen fogalom volt a károsanyag-kibocsátás és a szemrontó látvány. Éltek, mint hal a vízben. Persze a Mag sem volt teljesen tökéletes, de semmi sem lehet az. Jamaicán is vannak hurrikánok, Dél-Kaliforniában ott a Santa Ana nevű kellemetlen szél és még Tahitin is létezik az esős évszak. A legideálisabb éghajlaton is előfordulnak kellemetlen időjárási viszonyok. A hícsíknek is megvoltak a maguk bosszúságai. Ezeket nem annyira az esők és a szelek, mint inkább a fekete lyuk természetéből fakadó rondaságok okozták. Mindent magába szippantott, ami a közelébe került. Méghozzá olyan hatalmas erővel, hogy a berepülő nagy sebességű dolgok jókora felfordulásokat okoztak. Ez kifelé sugárzásban nyilvánul meg. Kizárólag emiatt a sugárzás miatt képesek érzékelni a földi csillagászok a fekete lyukakat és halálos, ionizáló koronájukat.

A Magban tehát mindenütt állandóan záporoztak a kellemetlen, sebesen repkedő törmelékek, emiatt a hícsíknek pajzsként szolgáló tetővel kellett befedniük a világaikat. A minden planétát körülvevő kristálygömbök megvédték őket a változatos forrásokból keletkező legveszélyesebb sugárzásoktól is. Közben a hatalmas fekete lyuk Schwarzschild-rádiusza megvédte őket valamitől, amitől igencsak féltek.

Éppen emiatt fújtak annak idején takarodót. Vártak valamire.

Természetesen a hícsíknek szükségük volt a bejutást és a fekete lyukból távozást lehetővé tevő eszközre és persze, hogy volt is nekik. Az embereknek is volt ilyen masinájuk az elhagyott hícsí hajók némelyikén, de sokra nem mentek vele, mert nem tudták, hogy mire jó.

Ez egyébként általános probléma volt a hícsí technikával. Amikor az emberek megtalálták a darabkáit, azokkal együtt egy csomó zűrzavar is a nyakukba szakadt. A hícsík nem hagytak kézikönyveket az embereknek. Feliratokat sem helyeztek el a gépeken – legalábbis nem úgy, hogy azokat az emberek a szokásos módszereikkel értelmezhessék. Csak egyetlen módon lehetett kitapasztalni a mütyürök és játékok rendeltetését és működését: a szerkezetük alapján visszafelé kellett gondolkozni és ez többnyire azt jelentette, hogy szét kellett őket szedni apró darabokra. Ezzel viszont az volt a gubanc, hogy a fránya jószágok többnyire felrobbantak a mérnökök kezében az efféle próbálkozásoktól. Az okosabbja ezért egyre óvatosabban bánt a hícsí gépezetekkel, aztán ha nagyon nem jöttek rá, hogy mire való és hogyan működik, akkor egy idő után inkább hagyták a fenébe. Ott volt például az a kristályos megtekert botszerűség, amelyik némelyik hícsí űrhajóban előfordult. Tudták, hogy rendeltetése van, de nem jöttek rá, hogy mi. Ha a Földön valaki sejtette volna, hogy hol vannak a hícsík, sokkal hamarabb is kitalálhatták volna a megtekert kristálybot célját... De mivel senki sem sejtette, ezért az emberiségnek úgy volt a birtokában a fekete lyukakba vezető eszköz, hogy fogalma sem volt róla.

A leírtakból következik, hogy az embereknek sokáig arról sem volt tudomásuk, hogy milyenek a hícsík valójában, pedig könnyű leírni a küllemüket.

Egy hímnemű hícsí átlagosan százötven centiméter magas. Feje az árja ideál szerinti skandináv szögletességgel bír, csak kicsit túlhangsúlyozott a kocka jellege. A bőrük színe korántsem nordikus, a hímek tölgyfakéreg-barnák, a nőstények valamivel világosabbak. A hícsí bőr textúrája olyan, mintha fénylő műanyagból formázták volna. Fejük tetejét sűrű, finom növésű szőr borítja, pontosabban borítaná, ha nem vágnák egészen rövidre. Szalmiákszaguk van, de ezt ők maguk észre se veszik. A szemükben nincs szivárványhártya, ezért nincs valódi pupillájuk sem, csak egy bizonytalan X-alakú rajzolat a rózsaszín szemgolyó közepén. A nyelvük villás és általában olyan a testfelépítésük...

Na igen, ez attól függ, hogy elölről vagy oldalról nézzük őket. Ha egy embert kilapítanának, nagyjából úgy nézne ki, mint egy hícsí. Szemből nézve a hícsík terjedelmesnek látszanak, oldalról meg (a kerekded pocak kivételével) egészen vékonynak. Egészében véve leginkább olyanok (noha nem annyira karikírozottan), mint azok a kartonpapírból kivágott csontvázak, amelyekkel a gyerekek Halloween idején kidekorálják a tantermeket. A hasonlóság különösen a comb és a láb ízületeire volt igaz, mert a hícsí medence struktúrája jelentősen különbözik az emberétől. A lábaik a krokodil végtagjaihoz hasonlatosan a medence két szélső oldalához csatlakoznak, emiatt álló helyzetben tekintélyes rés tátong közöttük.

A hícsík nem hagyják pocsékba menni ezt a rést. Ez a legalkalmasabb hely számukra, amikor cipelnek valamit. Míg az emberek a különféle terheket főleg a karjukban vagy a vállukon viszik, addig a hícsík a lábuk között. És valóban: ezen a helyen minden civilizált hícsí egy hegyes batyut hurcol magával. Ebben két dolog mindig megtalálható: a komfortérzésükhöz elengedhetetlenül szükséges mikrohullámú generátor és az „letűnt ősök” tárolására alkalmas eszköz; az ő elméjüket ugyanis a hícsík ugyanúgy magukkal viszik mindenüvé, ahogyan az emberek a mobiljukat. Emellett a szütyőben megtalálhatók még az emberi golyóstoll és hitelkártya, valamint a közeli hozzátartozókról készült fotók hícsí megfelelői. Ha leülnek, akkor általában a zsákocskájukra telepszenek le.

(Ez a tény egy csapásra elfújta azt a fél évszázados találgatást, hogy miért voltak olyan goromba viszonyban az emberi üleppel a hícsí űrhajókon talált ülőalkalmatosságok.) Noha kemény volt és fényes, a hícsí kültakaró mégsem volt vastag. Átlátszott rajta a csontok mozgása, de még az izmok és az inak játéka is, különösen akkor, amikor a hícsík izgatottak voltak – olyan volt ez náluk, mint valami testbeszéd; olyasmi, mint amikor egy ember mondjuk a fogát csikorgatja. A beszédük valamiért sziszegő volt. A gesztusaik nem nagyon emlékeztettek az emberi mozdulatokra. A nemleges választ például nem fejrázással kísérték, hanem a kezüket laffogtatták.

A hícsík ősei nem a síkságokra leereszkedő fán élő lények voltak, mint az emberek elődei, hanem egy a prérikutyákra emlékeztető faj, és ez számos örökölt sajátosságukban tükröződött. Ismeretlen fogalom volt náluk a klausztrofóbia. Kifejezetten szerették a zárt helyeket. (Lehet, hogy ezért kedvelték annyira az alagutakat és biztosan ez volt az oka annak is, hogy miért szerettek annyira faforgáccsal töltött vászonzsákban aludni.)

Családi életük nem nagyon hasonlított az emberére, de másmilyen volt a hícsí foglalkoztatási rendszer, a politika, a divat és a vallás is. Hozzánk hasonlóan kétneműek voltak és a szexuális vágy néha teljesen elborította az agyukat – mint az embereknél is – , egyébként meg hosszabb ideig nem is törődtek a dologgal – nem úgy, mint az emberek – . Furcsa módon nem alakultak ki náluk az emberi bürokratikus kormányzati struktúrák megfelelői (hiszen kormányaik sem voltak), vagy a financiális gazdasági ágak (hiszen pénzt sem használtak semmilyen értelemben). Az emberek nem értették, hogyan képesek működni nélkülük, a hícsík meg kifejezetten visszataszítónak találták ezeket az emberi intézményeket. Mióta az embereknek több alkalmuk kínálkozott rá, hogy űrbéli kalandozásuk során találkozzanak a hícsíkkel, azóta kiderült az a megdöbbentő tény, hogy míg az emberi faj legtöbb egyede a fehérgalléros szakmákban tevékenykedik, addig a földi mércével a legtöbb hícsí munkanélkülinek számít. Az emberek szociológiaprofesszorai nem azon csodálkoztak a legjobban, hogy a hícsík hogyan tudtak meglenni királyok, elnökök, de legalább valamiféle főnökök nélkül, hiszen még a Földön is anarchisták, liberálisok és filozófusok generációi hirdették, hogy nincs szükség ilyesmikre. Az igazi talányt az okozta, hogy a hícsíknek hogyan sikerült megúszniuk már a kezdetektől ezeknek a vezetői fokozatoknak a kialakulását. Hosszú ideig tartott, mire az embertanászok és a kulturális viselkedéstannal foglalkozó tudósok előálltak valamilyen idevágó magyarázattal. Valószínűleg ennek a jelenségnek is evolúciós gyökerei voltak. A hícsík nem-intelligens elődfajai – akik egyébként a „hícsíoidák” rendszertani nevet kapták – a prérikutyákhoz és a kelepceállító pókokhoz hasonlatosan a földben éltek. Nem alkottak törzsi közösségeket. Tartották magukat az egyének területi határaihoz, emiatt a hícsíoidák között nem dúltak törzsi harcok és trónutódlási viszályok. A hícsíoidák emellett semmilyen belső kényszert sem éreztek arra, hogy egymással konfrontálódjanak – mindaddig, míg tiszteletben tartották egymás egyéni területi határait. Természetesen a magányos, egymás dolgával nem törődő egyedek nem képesek fejlett technológiával rendelkező űrjáró civilizáció kialakítására. Egy ponton azonban a primitív hícsík becsvágya elérte azt a szintet, ahol a továbblépésükhöz már együttműködésre és a képességeik egyesítésére volt szükség. Sohasem alakult ki náluk a patriotizmus, hiszen nemzeteik sem voltak. Voltak viselkedési kódexeik – ha úgy tetszik, „törvényeik” – , és olyan intézményeik („tanácsok”, „bíróságok”, „rendőrség”), amelyek ezeket lefektették és betartatták, de nem mentek tovább ennél a pontnál. A földi kormányok az energiájuk nagy részét arra fordítják, hogy megvédjék magukat más nemzetek kormányainak a támadásaitól – vagy éppen más nemzetek kormányai ellen intézzenek támadásokat. Ha a kölcsönös fenyegetettség fizikai jellegű, akkor a védekezés-támadás katonai formában nyilvánul meg. Ha a veszély gazdasági, akkor az említett törekvések segélyekben, védővámokban és embargókban fejeződnek ki. A hícsíknek nem voltak nemzeti vállalataik, mivel egymással versengő nemzeteik sem voltak.

A hícsík tehát népes Magjukban éldegéltek, jól elvoltak és várták, hogy felfedezzék őket.

Magbéli életük emberi léptékkel nem volt éppen normálisnak tekinthető.

Egy igen jelentős dologban mindenképpen eltértek a humán szabályosságtól. Már jó félmillió éve begubóztak a Magba – nem sokkal azután, hogy meglátogatták a korai állapotban leledző Földet és magukkal vittek egy maroknyi australopithecust, hogy meglássák, mivé fejlődnek a kis bestiák – , de számukra ez nem tűnt hosszú időnek. Albert Einstein azonnal értené, hogy miért, hiszen meg is jósolt valami ilyesmit. A hícsík egy fekete lyukban voltak, ezért rájuk is vonatkoztak a fekete lyukakra érvényes kozmikus törvényszerűségek. Az egyik ilyen szabály az időtágulás törvénye. A külső galaxis ideje fagyos lassúsággal csordogált a Mag belsejében; az arány nagyjából 40 000:1. Ez igen nagy eltérés – olyan nagy, hogy még azok a hícsík is éltek, akik valaha az Átjárón hagyták az űrhajóikat. Persze kicsit idősebbek voltak, hiszen az idő nem állt meg, számukra azonban nem félmillió év telt el, hanem nem egészen tizenhárom év.

Amikor elmentek, álcázott őrszemeket hagytak maguk után, mert volt egy tervük.

A tervben azonban volt egy kockázatos tényező. Nem lehettek biztosak benne, hogy egy másik intelligens űrjáró faj is kifejlődik a galaxisban, mialatt ők odabent vannak, majd ez a faj megtalálja a hátrahagyott műtárgyaikat és használatba is veszi azokat. Ha mindez nem történik meg, a tervük fabatkát sem ér, de reménykedtek benne, hogy így lesz. Reménykedtek, tehát robot-őrszemeket állítottak a galaxis jól álcázott pontjaira.

Amikor az emberek elkezdték fellármázni a galaxist, a figyelők észrevették őket.

A hícsík ekkor használatba vették a kristályos ébenfekete nádjaikat – a „konzervnyitókat” – , segítségükkel kióvakodtak a Magból és megnézték a „kollekciós csapdáikat”, hogy megtudják, milyen fejlemények voltak a galaxisban az utolsó néhány évszázadban (az ő szempontjukból néhány napban). Normális elővigyázatossági rutinból kiküldtek egy előőrsöt, hogy...

De ez már tényleg egy másik történet.

A kötetben szereplő történetek eredeti megjelenései:

A látogatás (The Visit)

– Aboriginal SF, 1990 január-február

A Vénusz kalmárai (The Merchants of Venus)

– Worlds of If, 1972 július-augusztus

Az Átjáró aszteroida (The Gateway Asteroid)

– Aboriginal SF, 1990 január-február

A csillagkeresők (The Starseekers)

– Aboriginal SF, 1990 január-február

A Szülőbolygó (The Home Planet)

– Aboriginal SF, 1990 március-április

Idegen világok (Other Worlds)

– Aboriginal SF, 1990 március-április

Hícsí kincsek (Heechee Treasures)

– Aboriginal SF, 1990 május-június

Társkeresés (Looking for Company)

– Aboriginal SF, 1990 május-június

Az Aranykor (The Age of Gold)

– Aboriginal SF, 1990 május-június

A Mag (In the Core)

– Aboriginal SF, 1990 május-június

Frederik Pohl hícsí-sagája

Frederik Pohl a science-fiction nagy generációjának sokszorosan díjazott írója. Az Egyesült Államokban, 1919-ben született. Gyermekkorában családja sokat költözött, majd egy jónevű brooklyni középiskolában megismerkedett Isaac Asimovval, akivel hosszan tartó barátságot kötött. A gazdasági világválság miatt tizennégy éves korában munkába kellett állnia, így kimaradt az iskolából. Fiatalon rövid ideig támogatta a kommunista mozgalmat (amely a két világháború között, a faji előítéletek, valamint Hitler és Mussolini fenyegető árnyékában egészen mást jelentett, mint ma). Korán elkötelezte magát a science-fiction mellett, íróként és szerkesztőként is hosszú és sikeres pályát futott be. Többször nősült. A hazai olvasók előtt sem ismeretlen: számos novellája (többségük a Galaktikában) és több regénye is megjelent már magyarul.

Írásaiban saját élettörténete, tapasztalatai és a kapitalizmussal, a reklámok vezérelte fogyasztói társadalommal szembeni kritikus és szatirikus világlátása tükröződik; ugyanakkor nyoma sincs bennük politikai aktivizmusnak vagy direkt értékítéletnek. Legismertebb és legnevesebb, mára legendássá vált Átjáró (Gateway) című regénye 1977-ben jelent meg az Egyesült Államokban, és rögtön elnyerte a Nebula-díjat, valamint a Hugót és a John W. Campbell-emlékdíjat. Ez lett a hícsí-sagaként is ismert sorozat nyitó kötete. Az Átjáró Magyarországon 1991-ben jelent meg a Móra Könyvkiadónál a Galaktika Baráti Kör Könyvklub tagjai részére. Egy év múlva, szintén a Móra Könyvkiadónál, a Sci-Fi Mesterei sorozatban jelent meg a folytatás, az 1980-ban írt Túl a kék eseményhorizonton (Beyond the Blue Event Horizon). A második után tudható volt, hogy újabb részek következnek, de ezek magyarul sajnos sokáig elérhetetlenek maradtak. Az Ulpius-ház azonban rövid életű SF-sorozatot indított, így 2004-ben újra megjelent az Átjáró, majd a Túl a kék eseményhorizonton, amelyet rövid időn belül a Találkozás a hícsíkkel (Heechee Rendezvous, 1984) és A hícsík krónikái (The Annals of the Heechee, 1987) is követett. Az Átjáró történetének kezdetekor a közeljövőben – a regény írásának időpontját alapul véve egy alternatív 21. században – , egy végzetesen elszennyezett és túlnépesedett Földön járunk. Főszereplőnk, Robinette Broadhead, fiatal kora óta egy tápanyag-bányában dolgozik, olajpalát fejt. A kitermelt kőzet olajtartalmából algák és élesztőgombák segítségével állítják elő a tömegek élelmezésére szolgáló mesterséges táplálékot. A munka nehéz, rosszul fizetett és egészségtelen. A fiatalok kilátásai szűkösek: a munka után legfeljebb berúgni lehet, na meg egymás barátnőire hajtani. A gazdagok világa, az egészséges lakóhely, a jó ételek, a Teljes Orvosinak nevezett, életmeghosszabbító eljárásokat is magába foglaló ellátás elérhetetlen az itt élők számára.

Broadhead már fiatalon elszenvedi első traumáját. A fiú első barátnőjével való szakítása után mély depresszióba zuhan, pszichiátriai kezelése azonban komoly pénzeket emészt fel, így nem jut forrás anyja tüdőműtétjére, akinek halála soha nem szűnő lelkiismeret-furdalást okoz számára. A kilátástalan életből a véletlen jelent kiutat: Broadhead megüti a főnyereményt, a lottón kétszázötvenezer dollárt nyer. Éppen eleget, hogy jegyet váltson a nemrégiben felfedezett Átjáróra, és még egyszer, utoljára, istenigazából berúgjon a haverjaival. Az Átjáró egy alagutakkal átfúrt aszteroida, amely az ekliptika síkjára merőlegesen kering a Nap körül. A világító fémmel burkolt alagutakat, a Vénuszon találhatókhoz hasonlóan, egy rég eltűnt, az emberek által hícsíknek elnevezett földönkívüli faj készítette lakóhelyül. Az Átjáró ezenfelül kikötőül szolgál még közel ezer hícsí űrhajónak is, amelyeket a legénység lehetséges mérete alapján Egyesnek, Hármasnak és Ötösnek neveznek. Néhány közülük páncélozott. Ide indul tehát Broadhead, sok más kalandkereső álmodozóval, csavargóval együtt. Az Átjárót egy többnemzetiségű konzorcium felügyelte kapitalista vállalkozás, az Átjáró Tröszt üzemelteti: az ide érkezőknek fizetniük kell – nem is keveset – a lakhatásért, ételért, ellátásért. Hogy az összeget előteremtsék, és hogy a szerencséjüket megcsinálják, „feltárókká” válnak, azaz felfedező utakra indulnak a hícsí űrhajókkal. A felfedezések eredményéből, legyenek azok tudományos eredmények vagy hícsí tárgyak, a Tröszt tisztességes jutalmat, a gazdasági hasznosításból pedig jogdíjat fizet. A szerencsére nagy szükségük van a feltáróknak, ugyanis senki nem tudja, hogyan működnek, hogyan irányíthatók a hajók. A zsákbamacska-utak egyaránt járhatnak tragédiával és mesés gazdagsággal is, a legtöbben azonban csak a szűkös megélhetésre valót szedik össze vele. Az ingyenes visszatérést a földi nyomorba mégis kevesen választják.

Az Átjáró élete és különösen a felderítőutak meglehetősen izgalmasak, de a regényben a cselekménnyel egyenrangú helyet kap Broadhead lelki élete is. Bonyolult szerelmi viszonyokba kezd, majd egy út után hatalmas vagyonra tesz szert, de azt is komoly pszichés trauma kíséri: úgy hiszi, önző módon, társai – köztük szerelme, Klara – élete árán menekült meg és lett milliárdos. A külső és belső történések szemléltetését jól szolgálja a két szálon futó történet: az egyes szám első személyű mesélés az Átjárón töltött időt mondja el, míg ezzel váltakozva a meggazdagodott – és így Teljes Orvosira jogosult – Broadhead pszichoanalitikai szeánszainak párbeszédeit olvashatjuk. A két szál végül a férfi utolsó útjáról szóló beszélgetésben találkozik össze. A kezelések egyébként egy – Broadhead által csak Sigfrid von Idegnek gúnyolt – pszichiátriai célú mesterséges intelligenciával folynak, és a férfi lelki sérüléseit próbálják feldolgozni, többnyire sikertelenül. A két történetszál mellett az Átjáróról és a hícsíkről szóló rövid, színes közbeékelődő szövegek, hirdetések, tudományos értekezések részletei találhatók, amelyek úgy mutatják be a hátteret, hogy közben nem törik meg a történetet vagy éppen Broadhead lelki vívódásait. Az így megteremtett sötét, kissé nyomasztó hangulatú világba könnyen belehelyezkedhetünk: logikus, kidolgozott és kozmikus léptéke, technikai megoldásai mellett is teljesen hihető.

A folytatás, a Túl a kék eseményhorizonton megtartja az ismerős hangulatot, de jelentősen kibővíti a felrajzolt világot. A történet nem közvetlen folytatása az Átjárónak: új kérdések, új problémák vetődnek fel, újabb részletek villannak fel a titokzatos hícsíkről. Pohl tovább folytatja a földi társalom bemutatását is, csak most a nyomor helyett a gazdagok kiváltságos világába tekinthetünk be. A második rész szerkezete gyökeresen eltér az első regényben alkalmazott megoldástól: több szálon, de lineárisan halad a sztori, lélektani elemek helyett pedig lendületes, fordulatos cselekményvezetés jellemzi.

Már az első fejezetben egy idegen helyszínen találjuk magunkat, ahol egzotikus szereplőket ismerhetünk meg: egy Wan nevű tizenöt éves fiút, aki rejtélyes kapcsolatot tart fenn a Holt Lelkekkel, és a szintén ismeretlen Vénekről is szó esik. A történet másik szálán egy expedíció közeledik az Oort-felhőben lévő hícsí tápanyaggyár felé, ahol azután meglepetésükre találkoznak Wannal. A tápanyaggyárral a milliárdossá vált Broadheadnek nagyra törő tervei vannak: földközeli pályára állításával kívánja megoldani az emberiség élelmezési problémáit.

A férfi élete alaposan megváltozott utolsó útja óta: sikeres, nagy politikai befolyással rendelkező üzletember; túltette magát korábbi szerelmének tragikus elvesztésén, és feleségül vett egy okos és vonzó orosz nőt, Essie-t. Ennek megfelelően a második részben az író kevésbé foglalkozik Broadhead múltjának boncolgatásával. Sokkal nagyobb teret kapnak a különféle tudományos teóriák, amelyeket – remek narrációs technikát alkalmazva – egy Albert Einsteinről mintázott mesterséges intelligencia és Broadhead közötti beszélgetésekből ismerhetünk meg. Lélektani mélységekkel a történet más elemeiben, például Wan és az őt felfedező expedíció tagjai esetében találkozhatunk, ezek azonban korántsem olyan újszerűek, mint „Sigfrid von Ideg” rendelései voltak.

Az expedíció tagjai a fiú révén rátalálnak egy több ezer fős űrhajóra, a Hícsí Mennyországra. Benne a Wan által csak álmodóheverőnek hívott „érzelmi adó-vevőre” is, ami a rejtélyes „130 napos lázat” okozta. A hajón aztán konfliktus alakul ki a Földről származó australopithechus előemberektől eredeztethető Vénekkel. Később Broadhead is ideérkezik, és a nehézségek kezdenek megoldódni. Az új hajón számos korábban érthetetlen hícsí technológia mibenlétére derül fény: megismerik például a vezérlés és a fénynél gyorsabb haladás módját, valamint a Holt Lelkekről is kiderül, hogy értelmes lények – köztük földi feltárók – letárolt tudatairól van szó. Broadhead persze még gazdagabbá válik, a megismert technológiák pedig a földi életen is javítanak. Az utolsó fejezet teszi azonban a második részt igazán érdekessé és izgalmassá. Itt ugyanis betekintést nyerünk a hícsík civilizációjába és rendkívül magasan fejlett technikai tudásába. A könyv címe is értelmet nyer: a hícsík a tömeg és energia felett nyert hatalmukat arra használják, hogy csillagokat egybeterelve mesterségesen létrehozzanak egy gigantikus fekete lyukat. Az eseményhorizont mögé bújva – és a negyvenezerszeres idődilatáció perspektíváját kihasználva – így viszonylagos biztonságból szemlélhetik az univerzum fejlődését, és benne néhány potenciálisan értelmesnek és ígéretesnek tekintett fajét, köztük az emberét. A hícsík ugyanis felfedezték, hogy egy még hatalmasabb erő a világegyetem összeomlasztására készül, hogy az azt követő új ősrobbanásban a saját igényei szerint állíthassa be az univerzum tulajdonságait megszabó fizikai állandókat. Az anyagi világegyetemtől visszavonult láthatatlan „ők” visszatérésének lehetősége félelemmel tölti el a meglehetősen óvatos és kockázatkerülő hícsíket. Az első két kötet után már van némi fogalmunk a hícsíkről – a második rész végén egy villanásra feltűnik a hícsí „Kapitány” is – , de az igazi randevúra a harmadik részig várnunk kell. Ez azonban már a címében sem köntörfalaz: Találkozás a kicsikkel.

A Hícsi Mennyország felfedezése óta újabb évtizedek teltek el. A több szálon futó történet megértéséhez szükséges háttérinformációkat, magyarázatokat ezúttal az Albert nevű mesterséges intelligenciától kapjuk, egyes szám első személyben. Broadhead legnagyobb gondja immár az öregedés. Aggodalma nem alaptalan: legfeljebb két hónapja van hátra, míg belső szervei felmondják a szolgálatot. A Teljes Orvosi persze friss transzplantációt biztosítana számára, de ezt lelkiismerete nem engedi.

A hícsí hajón talált Wan meggazdagszik az Átjáró Tröszt biztosította jogdíjakból, és elindul megkeresni apját, aki feltáróként tűnt el, és aki hite szerint egy fekete lyuk időtorzulásába merevedve várja megmentőjét. A Földön időközben tovább romlik a helyzet. A Broadhead felesége után S. Ya. Lavorovnára átkeresztelt hícsí hajón ugyan folyamatosan más lakható bolygókra szállítják a kitelepülni vágyókat, de így is szép számmal maradnak kilátás nélküli emberek, akik a terrort választják elégedetlenségük kifejezésére. Az ellenük határozottan fellépő Broadhead is célpontjává válik egy sikertelen merényletüknek. A terroristák szert tesznek egy álmodóheverőre (hivatalos nevén pszichokinetikus adó-vevőre) és egy hícsí hajóra is, így sokáig háborítatlanul tudnak sokkoló „őrülethullámokat” bocsátani a Földre.

A hícsíkkel kapcsolatos események felgyorsulnak. Egy, a kolóniákról a Földre visszatérni igyekvő pilóta véletlenül telepatikus kapcsolatba lép a hícsík által hátrahagyott egyik őrszemmel (egy gázóriásról származó, lassú életű faj, a „löttylakók” által üzemeltetett fényvitorlás legénységével), akik értesítik gazdáikat. A fejlemény érthető aggodalommal tölti el „Kapitányt” és legénységét. Innentől a történet egyik szála már a hícsík között játszódik: betekintést nyerhetünk fajuk és civilizációjuk fejlődésébe, de megismerhetjük a hícsík rendhagyó érzelmi életét is, például azt, hogy a viszonzatlan szerelem valóban halálos lehet. Megtudjuk, hogy a lábuk között hordott fordított gúla („toboz”) biztosítja az életben maradásukhoz szükséges mikrohullámú sugárzást, valamint hozzáférést a halott ősök letárolt tudatához, és nem mellékesen tökéletesen illik a V alakú székek mélyedésébe. Végleg bebizonyosodik, hogy a hícsík által csak Orgyilkosoknak nevezett, ellenséges idegenek fő célja az univerzum összeomlasztása, hogy a születő új világegyetemet a saját, anyagtól irtózó igényeiknek megfelelően hangolják be; addig pedig tiszta energiából álló fekete lyukakban, ún. kugelblitzekben várakoznak.

Wan kutatásai nem várt eredménnyel járnak: az egyik meglátogatott fekete lyukból kimenti Klarát, Broadhead régi szerelmét. A hícsík időközben arra jutnak, hogy az emberek felelőtlen űrutazásaikkal, feketelyuk-látogatásaikkal felriaszthatják az Orgyilkosokat, így Kapitány elindul találkozni az emberekkel, s foglyul ejti Wan és Klara hajóját. Essie zseniális módon Albertbe programozza a történelmi Einstein feltételezett személyiségét. Ez azonban súlyos komplikációhoz vezet: Albert csaknem működésképtelenné válik, mert a történelmi Einstein nem hitte, hogy a kvantummechanika igaz lenne, újrateremtett formájában azonban a földi és a hícsí tudomány alapján el kellene fogadnia, hogy Isten mégiscsak kockázik a világegyetemmel. A pszichés probléma megoldására sikerrel veszik igénybe Sigfrid von Ideg segítségét. Broadhead beteg szervei felmondják a szolgálatot, de Essie – a hícsí személyiségtárolás technikáját továbbfejlesztve – egy mobil memóriatárba menti le férje tudatát. Broadhead, immár letárolva, Albert segítségével – mai kifejezéssel – poszthumánná válik, aki a Holt Lelkektől eltérően nem egyszerűen csak statikus másolat, hanem aktív, cselekvő személyiség. A hícsík közben egy jelentős flottával megérkeznek a Földhöz, ahol szándékaikat félreértve először ellenségesen fogadják őket, ám később az együttműködés kerül előtérbe: a hícsí hajók segítségével gyorsított ütemben folyhat a kolonizáció, csökkentve ezzel a túlnépesedést.

A Földön Broadhead találkozik Klarával, aki előtt felfedi állapotát: mindketten „újjászülettek”, bár más-más értelemben. Klara végleg felmenti a férfit bűntudata alól: az idődilatáció miatt a fekete lyukba zuhanva számára alig telt el idő, csak megrémülni volt ideje, haragudni nem. Broadhead mindenesetre bőségesen kárpótolja, hiszen az eredeti tudományos prémium fele – és annak hozama – másik túlélőként Klarát illeti. A fény sebességével gondolkodó férfi figyelme pedig immár az Orgyilkosok problémája felé fordul. A hícsík krónikái címet viselő negyedik kötet mintegy nyolc év elteltével veszi fel a történet fonalát. Az Átjárót időközben Föld körüli pályára vontatták, és átkeresztelték Szikkadt Sziklára. Itt gyűlnek össze bulizni a volt feltárók és mindazok, akiknek közük volt az Átjáróhoz: letároltak és élők egyaránt. A bulin Broadhead újra találkozik az időközben férjhez ment Klarával, akitől megtudja, hogy végül a szerencsétlen sorsú expedíció minden tagját megmentették, így a férfi kénytelen lesz a többi túlélőt is kárpótolni mesés vagyonából. A kugelblitz mellé az emberek és hícsík közösen egy megfigyelőállomást telepítenek, ahol gyerekek is élnek, közös iskolába járva. Az együttélést kölcsönös előítéletek és gyanakvás nehezítik. A hícsík nehezen fogadják el az emberek között fennálló társadalmi és vagyoni különbségeket, ők ugyanis nem használnak pénzt; az emberek pedig gyávaságnak gondolják a hícsík eltúlzott óvatosságát. A kulturális keveredés azonban előrehaladott: egy riasztás nyomán elrendelt evakuáció miatt egy hícsí és egy ember fiú, valamint egy hícsí tobozt viselő emberlány együtt, barátként kerülnek a Földre. A löttylakókkal először kapcsolatot teremtő Walthers szemén keresztül betekinthetünk a hícsík otthoni világába is.

A gyerekek nem tudják, hogy tobozaikban magukkal vitték az ellenséges Orgyilkosok kémjeit, de a katonai szervezetként működő JAWS (Joint Assassin Watch Service) lefüleli a kugelblitz felé tartó adást. Az emberek pánikszerűen elvágják a gyerekek környezetének energiaellátását, hogy az információ-továbbítást megszüntessék, így azonban egy közeli börtönszigetről megszökhet két régi terroristavezér. A szökevények által túszul ejtett gyerekek végül kiszabadulnak, és létrejöhet az első kapcsolat az emberiség és az Ellenség között: a gyerekek tobozaiban rejtőző kémekkel Broadhead létesít rövid és elsőre értelmezhetetlen összeköttetést. A regény a részletesen kidolgozott cselekmény mellett bővelkedik leírásokban is. A hícsí ősök tudástárként is működnek, így visszaemlékezéseiken keresztül nyomon követhetjük az univerzum felfedezését. Megismerhetjük Tangens, a hős hícsí felfedező útjait, a löttylakók sajátos fiziológiáját és társadalmát, de a vudu röfik félig intelligens életét és más értelmes lényeket is. Megtudhatjuk, hogyan jöttek rá a hícsík a régebbi fajok legendáiból és a vudu röfik faragott bábuiból, hogy egy ősi és idegen életforma fenyegeti az univerzum létét, s hogy miért választották a hícsík az elrejtőzést és várakozást. Nem gyávaságról van szó: a hícsík egyszerűen nem tudták elképzelni, hogyan állíthatnának meg ilyen nagy erőket. Vártak tehát, hogy felbukkanjon egy olyan tényező, amely képes szembeszállni az Orgyilkosokkal. Broadhead feleségével és Alberttel a Föld körüli pályán lévő parancsnokságra, az egykori Magas Pentagonba utazik, ahol sorsdöntő katonai és politikai játszmák zajlanak, majd a Cassata tábornok másolatával és a szintén letárolt Miss Lóval kiegészült társaság a kugelblitzhez indul. Útközben Albert hosszú és részletes, egész fejezeteket felölelő ismertetéseket tart Broadheadnek kozmológiából és húrelméletből. A világ megértésének alapjaiig leásó tudományos beszélgetések fokozatosan a metafizika felé fordulnak: először a „valóságos” kérdését feszegetik, majd „Isten” mibenléte is előkerül. Éppen időben érnek a kugelblitzhez, hogy megfigyelhessék az őket megelőző JAWS hadihajók és a kiáramló ellenséges erők közötti csatát. Az összecsapás egyoldalúra sikeredik: az Orgyilkosok gyorsan bekerítik a földi-hícsí flottát. Minden hadihajó, a megfigyelőállomás és Broadheadék hajója is egy szempillantás alatt eltűnik, hogy aztán Föld körüli pályán bukkanjanak fel. A rendszerek fele nem működik, és Albert is makacsul hallgat, noha programja a vizsgálatok szerint sértetlen.

Albert hallgatása nem ok nélkül való: belső eszmecserét folytat az Ellenséggel, sőt végül részben összeolvadva maga válik a képviselőjükké, szószólójukká. Kiderül, hogy a hícsík Orgyilkos elnevezése téves: az energialények nem irtottak ki senkit, bár értelmes fajokat uszítottak egymásnak a cél érdekében. De az emberek Ellenség címkéje sem pontos: az energiát kedvelők mindeddig fel sem ismerték, hogy valódi intelligencia létezhet az anyaghoz kötve. Broadheaddel és letárolt, valamint virtuális társaival találkozva azonban megértették, hogy az élőlények is elhagyhatják anyagi testüket. Az Ellenség egyszerűen csak Más, igaz, nagyon más. Tervüket azonban nem adják fel, a világegyetem összeomlása után egy, az energialényekre optimalizált új univerzum létrejötte várható – addigra azonban hícsík, emberek és minden értelmes lény továbbléphetnek a létezés magasabb síkjára.

Pohl regényfolyama nem véletlenül kaphatta meg a „saga” nevet: rendkívül nagyívű történetről van szó. Broadhead elveszett, szegény, bűntudattal terhelt emberből előbb a világ sorsát alakító multimilliárdossá, majd a jövő emberiségének egyik első hírnökeként virtuális személlyé lesz. Az emberi civilizáció is szép utat jár be: eltűnik a szegénység és az éhezés (s vele együtt a bűnözés és a terrorizmus is); a kitelepülni vágyók több tucatnyi gyarmatbolygóra utazhatnak biztonságosan – nyoma sincs a gazdagság-vagy-halál típusú feltáró utaknak a szűkös és érthetetlen átjárói hajókkal. Sőt az univerzum sorsát – benne számtalan intelligens fajjal – is nyomon követhetjük a Nagy Bummtól egy új univerzum várható születéséig. Pohl különösen az első kötettel vált a science-fiction olvasók kedvencévé, de a folytatások is tartalmas kikapcsolódást ígérnek a kalandokra vágyóknak éppúgy, mint a tudományos teóriákat kedvelőknek.

Bécsi József

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ A Látogatás

MÁSODIK RÉSZ A vénusz kalmárai

I

II

III.

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

HARMADIK RÉSZ Az átjáró aszteroida

NEGYEDIK RÉSZ A csillagkeresők

A PULZÁR expedíció

FÉNYUDVAR expedíció

A MEZTELEN FEKETE LYUK expedíció

ÖTÖDIK RÉSZ A szülőbolygó

HATODIK RÉSZ Idegen világok

CSINOS MÉREG expedíció.

KIÉGÉS expedíció

HETEDIK RÉSZ Hícsí kincsek

A SZERSZÁMOSLÁDA expedíció

A FŰTŐTEST expedíció

Az ÉTELGYÁR expedíció

NYOLCADIK RÉSZ Társkeresés

BŰZBOMBA expedíció

KILENCEDIK RÉSZ Az aranykor

Mindörökkön...

TIZEDIK RÉSZ A Mag

Frederik Pohl hícsí-sagája

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ A Látogatás

MÁSODIK RÉSZ A vénusz kalmárai

I

II

III.

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

HARMADIK RÉSZ Az átjáró aszteroida

NEGYEDIK RÉSZ A csillagkeresők

A PULZÁR expedíció

FÉNYUDVAR expedíció

A MEZTELEN FEKETE LYUK expedíció

ÖTÖDIK RÉSZ A szülőbolygó

HATODIK RÉSZ Idegen világok

CSINOS MÉREG expedíció.

KIÉGÉS expedíció

HETEDIK RÉSZ Hícsí kincsek

A SZERSZÁMOSLÁDA expedíció

A FŰTŐTEST expedíció

Az ÉTELGYÁR expedíció

NYOLCADIK RÉSZ Társkeresés

BŰZBOMBA expedíció

KILENCEDIK RÉSZ Az aranykor

Mindörökkön...

TIZEDIK RÉSZ A Mag

Frederik Pohl hícsí-sagája