Frederik Pohl

A HÍCSÍK BIRODALMA

Frederik Pohl: The Boy Who Would Live Forever

Fordította: Kóczián János

Borító: Burger István

Ian Ballantine-nak

1.

ISZTAMBULTÓL A CSILLAGOKIG

I

Stan tizenhetedik születésnapján ismét lesújtott az Isten Haragja, mint ahogy nagyjából minden hatodik héten tette. Stan éppen egyedül tartózkodott a lakásban, zöldséget aprítva születésnapi vacsorájához. Amikor hirtelen rátört a már ismerős, de elsöprő erejű, kellemetlen, kanos szédülési roham, tudta, hogy arról van szó, amit mindenki, akit ismer, „az Isten Haragjának” nevez, de az égvilágon senki sem tudja, mire vélje. A kívülről behallatszó sikoltások és autókürtölés azt jelezték számára, hogy Isztambulnak azon a részén mindenki más ugyanezt érezte. Stan a hámozókést ledobta a padlóra, nehogy megvágja magát, aztán leroskadt egy székre, hogy kivárja a végét.

Az emberek úgy tartották, hogy a Harag szörnyű dolog, és ez nagyjából meg is felelt az igazságnak. Bármi is volt valójában az Isten Haragja, egyszerre csapott le az egész világon, és nemcsak azokra, akik még a Földön éltek. Az űrben úszó hajókon, a marsi és vénuszi gyarmatokon és a Naprendszer határain belül, ahol emberi lények tartózkodtak, mindenütt ugyanabban a pillanatban lepte meg őket az őrület, s az ebből származó balesetek és katasztrófák áldozatainak száma igen magasra hágott. A maga részéről Stan nem sokat törődött ezzel. Amit ő érzett, az olyan volt, mintha hirtelen intenzív, magányos, erotikus rémálom kerítette volna hatalmába. Talán akkor érezhetné ilyet, gondolta Stan, ha jól berúgna. Az erotikus rész nem nagyon különbözött bizonyos sóvárgásoktól, amelyek amúgy is elég gyakran elfogták.

A különös állapot nem tartott nagyon sokáig. Amikor elmúlt, Stan megrázta magát, fölvette a padlóra ejtett kést, odakapcsolt a helyi tévé híreire, hogy megnézze, ezúttal hogyan zajlott le az esemény.

Ami azt illeti, elég gyászosan. Tüzek, karambolok: Isztambul agresszív autóvezetői általában villámgyors reflexeikre támaszkodnak, hogy elkerüljék a balesetet, és amikor a Harag lenullázta vezetői képességüket, gyors egymásutánban jöttek a karambolok. A legszörnyűbb eset akkor történt, amikor egy olajtartályhajó betévedt az Aranyszarv-öbölbe. Mivel mind a tankhajó vontatóin, mind a saját hajóhídján hirtelen mindenki cselekvőképtelenné vált, a hatalmas vízi jármű a hullámokat szántva egészen lassan, de ellenállhatatlanul belecsúszott az óvárosi oldal egyik cirkáló-dokkjába, majd hatalmas lángtenger közepette felrobbant.

Ez valóban csúnya baleset volt. Mindazonáltal, mint minden tinédzser, Stan is nagy tűrőképességgel rendelkezett mások balsorsát illetően. Eltátotta a száját, aztán visszatért feladatához, remélve, hogy a zűrzavar nem nagyon fogja késleltetni apját abban, hogy a születésnapi raguhoz való sáfránnyal és kagylóval idejében hazaérjen. Amikor Stan végzett a zöldségekkel, hideg vízzel teli edénybe rakta az egészet, és féltve őrzött régi lemezei közül betett néhányat a készülékbe, hogy lejátssza őket. Ezúttal Dizzy Gillespie, Jack Teagarden és a Firehouse Five Plus Three került sorra. Aztán leült, hogy várjon, miközben hallgatja a zenét, és átlapozott néhány képregény-füzetet, azon elmélkedve, vajon apja ezúttal elég ideig maradt-e józan ahhoz, hogy valamilyen ajándékot vegyen neki születésnapjára.

Ez volt az a pillanat, amikor a hatóság kopogtatott az ajtón.

Ketten voltak: egy férfi meg egy nő, és gyanakvóan néztek körül az ütött-kopott lakásban.

– Itt lakott Walter Avery amerikai állampolgár? – kérdezte a nő, és a múlt időbe tett ige mindent, de mindent elmondott Stan számára.

A hatóságnak nem tartott sokáig, hogy közölje Stannel, miként is történt, hogy a Harag statisztikai adattá degradálta az apját. Walter Avery elesett, miközben átment az úttesten, és egy kótyagos taxisofőr áthajtott rajta. A vezetőt semmiképpen nem lehet felelőssé tenni, mondta gyorsan a nő, hiszen tudja, a Harag... Mindenesetre a sofőr azóta eltűnt, és mellesleg a szemtanúk azt mondták, hogy Stan apja illuminált állapotban volt. Természetesen.

Stan merev, boldogtalan tekintetét látva a férfi sajnálkozni kezdett:

– Legalább nem szenvedett – mondta mogorván. – Azonnal meghalt, nem érzett semmi fájdalmat.

– Azt hiszem, így lehetett – türelmetlenkedett a nő. – Szóval akkor maga értesítve lett. Be kell mennie a hullaházba, hogy még éjfél előtt elvitesse a holttestet, különben a következő napot is fel fogják magának számítani. A viszontlátásra!

Azzal távoztak.

II

Mivel születésnapi vacsorájához sem a kagylót, sem a sáfrányt nem kapta meg, Stan talált néhány szelet maradék sonkát, és berakta őket az edénybe, a zöldségekhez. Amíg ezek lassú tűzön párolódtak, leült, fejét két kezébe temetve, hogy átgondolja, mit jelent amerikai – na jó, félig amerikai – árvának lenni, egyedül Isztambul városában.

Két dolog nyilvánvalóvá vált. Az első, hogy az a régóta várva várt nap, amikor apja egyszer s mindenkorra kijózanodik, visszaviszi őt Amerikába, és ott új életet teremt kettőjük számára, szóval ez a mindig elérhetetlennek tűnő nap most már sohasem fog eljönni. Ebből a tényből következett a második: soha nem fog rendelkezésére állni annyi pénz, hogy jusson belőle egyetemi tanulmányaira, még kevésbé ama álmának valóra váltására, hogy elrepüljön az Átjáró-aszteroidára, és csodálatos kalandokat éljen át. Most már soha nem fog azok közé a hősies Átjárókutatók közé tartozni, akik a galaxis különös bolygóira repülnek. Nem fog felfedezni felbecsülhetetlen értékű tárgyakat, amelyeket a hícsík eltűnt, ősi faja hagyott hátra. És nem lesz belőle sem híres, sem gazdag ember.

Eme új tények közül egyik sem jelentett nagy meglepetést Stan számára. A bennük való hit erősen megkopott benne, mivel tizenhárom éves korában egyidejűleg köszöntött rá a szkepticizmus és a serdülőkor hajnala. De eddig legalább elméletileg lehetségesnek tűntek. Most már egyáltalán semmi nem látszott lehetségesnek.

Ekkor jött el az a pillanat, amikor végre megengedte magának, hogy sírjon.

Miközben ízetlen születésnapi vacsorája után búsan rendet rakott a konyhában, Mr. Ozden kopogtatott az ajtón.

Mr. Ozden hetven körül járhatott. Stannek száznál is többnek tűnt: összeaszott, randa öregember volt, feje búbján megkopaszodva, szúrós bajsza viszont még mindig feketéllett. Stan még soha nem találkozott nála gazdagabb emberrel. Övé volt az a rozoga ingatlan, amelyben Stan lakott, és a másik két szomszédos épület is, továbbá a bordélyház, amely két emeletet foglalt el az egyikben. Mr. Ozden mélyen vallásos ember volt, olyan jámbor az előírások betartásában, hogy nem tűrt meg semmiféle alkoholt épületeiben, kivéve a bordélyt, de ott is csak a nem iszlám hitű turisták számára.

– Fogadd legmélyebb részvétem, Stanley fiam! – zengte meglepően erős hangján, tekintetével automatikusan végigpásztázva minden látható helyet, hátha egy tiltott whiskyspalack nyomára bukkan. (Sohasem talált egyet sem, ebben a tekintetben Stan apja ügyesen járt el.) – Szörnyű tragédia, de Allah útjait nem szabad megkérdőjeleznünk. Megkérdezhetem, mik a terveid?

Stan már odarakta elé a teát, ahogyan apja is mindig tette.

– Még nem tudom pontosan, Mr. Ozden. Azt hiszem, munkát kell keresnem.

– Igen, ez így van – helyeselt az öreg. Kis darab mandulás csókot rágcsált, amelyet Stan tett elé egy csészealjon, s közben a fiút nézte. – Talán az amerikai konzulátuson dolgoznál, mint az apád?

– Talán. – Stan azonban tudta, hogy ebből nem lesz semmi. Ezt már régen megtárgyalták. Az amerikaiak nem alkalmaznak olyan fordítót, aki még nem töltötte be huszonegyedik életévét.

– Ez remek lenne – jelentette ki Mr. Ozden. – Főként, ha gyorsan megtörténne. Amint tudod, holnap esedékes a lakbér, amihez hozzájön még a múlt heti, ami nem lett rendezve, amint az egy héttel korábbi sem. Gondolod, hogy jól fognak fizetni a konzulátuson?

– Ahogyan Allah akarja – felelte Stan olyan átéléssel, mintha komolyan gondolta volna. Az öregember bólintott, oly módon vizslatva Stant, ami szorongással töltötte el a fiút.

– Vagy pedig – mondta mosolyogva, hogy kivillantak méregdrága fogai – beszélhetek az unokaöcsémmel az érdekedben, ha akarod.

Stan hirtelen felegyenesedett: Mr. Ozden unokaöccse is a bordélyház tulajdonosa volt.

– Úgy érti, hogy neki dolgozzak? És mit csináljak?

– Azt, ami jól fizet – mondta ridegen Mr. Ozden. – Fiatal vagy, és gondolom, egészséges. Azt hiszem, abban a szerencsében lehet részed, hogy tekintélyes summát kereshetsz magadnak.

Valami megpezsdült Stan hasában és ágyékában, de nem kellemesen. Időnként látta a Mr. Ozden unokaöccsének alkalmazásában álló kurvákat, amint napoztak a háztetőn, amikor az üzlet pangott, és gyakran egy-két fiú is feltűnt közöttük. Az utóbbiak többnyire még nála is fiatalabbak voltak, főleg kurdok és hegyvidéki anatóliaiak, hacsak nem Algériából vagy Marokkóból jöttek. A fiúk nem tartottak ki sokáig. Stan és barátja, Tan élvezték, hogy messziről kiabálva sértegethették őket. Egyik sem tűnt közülük különösebben szerencsésnek.

– Tudod, nem csak férfiak az unokaöcsém kliensei – folytatta Mr. Ozden, mielőtt Stan megszólalhatott volna. – Gyakran jönnek hozzá nők, időnként tehetős özvegyek, turisták Európából vagy Keletről, akik igen hálásak annak a fiatalembernek, aki olyan gyönyörben tudja részesíteni őket, amire a férjük többé már nem képes. Gyakran előfordulnak nagy borravalók, amelyeknek csaknem a felét unokaöcsém otthagyja a fiúknál, azon kívül, hogy jár nekik az Időszaki Orvosi is, amíg alkalmazásában állnak, valamint az egészen jó szállás és étkezés, ésszerű áron. A női kliensek elég gyakran a legkevésbé sem visszataszítóak. Természetesen – tette hozzá felgyorsult és lehalkított hangon –, lehetnek férfi ügyfelek is. – Fölállt, teájának és mandulás csókjának javát érintetlenül hagyva. – De talán a konzulátus jobb ajánlatot fog tenni számodra. Mindenképpen haladéktalanul fel kell hívnod őket, hogy tudasd velük apád szerencsétlen balesetét. Még az is előfordulhat, hogy van valami fel nem vett fizetése a számláján, amiből kifizetheted a lakbért. Holnap reggel újra jövök.

Amikor Stan felhívta a konzulátust, Mr. Goodpastor nem volt benn, de idős titkárnőjét megindította a hír.

– Jaj, Stanley! Ez a szörnyű Harag! Milyen borzasztó lehet neked! Az apád, nos... nagyon rendes ember volt. – Stan tudta, hogy ez csak feltételesen felel meg a valóságnak. Apja nyájas természetű, nagylelkű, megbízhatatlan szeszkazán volt, és a konzulátus csak azért adott neki munkát, mert amerikai létére egy török béréért dolgozott. És amikor Stan bátortalanul megkérdezte, hogy van-e valami esély a fel nem vett munkabérre, a titkárnő igen tapintatosan reagált:

– Attól tartok, nem, Stanley. Tudod, én foglalkozom a Mr. Goodpastornak szánt utalványokkal, és biztos vagyok benne, hogy nincs köztük ilyen. Ami azt illeti – tette hozzá zavart hangon –, attól tartok, hogy nagy valószínűséggel inkább az ellenkezőjéről van szó. Az utóbbi időben a papád számos fizetés-előleget kapott, úgyhogy a számlája kissé túl van diszponálva. De emiatt ne aggódj, drágám! Biztos vagyok benne, hogy senki sem fog követeléssel fellépni irányodban.

A hír nem jelentett újdonságot Stan számára, de azért mégis tovább élezte a problémát. Lehet, hogy az amerikaiak nem fognak pénzt követelni tőle, de Mr. Ozden biztosan fog. Már meg is tette. És mindent el fog követni, hogy behajtsa. Amikor legutóbb kiebrudaltak valakit az egyik lakásából, Stan a tetőről figyelte a fejleményeket, és látta, hogy Mr. Ozden a lakó minden ingóságát lefoglalja, hogy azok eladásából fedezze a lakbérhátralékot.

Ez arra késztette, hogy kutató tekintettel nézzen szét piciny lakásukban. A fontosabb bútordarabok nem számítottak, mivel eleve Mr. Ozden tulajdonát képezték, akárcsak az ágynemű és a konyhai felszerelések. Apja szegényes ruhatára mindenképen szóba jöhetett. Továbbá saját elaggott zenegépe és régi amerikai jazzlemez-készlete, animációs és számítógéppel átalakított űrkaland-gyűjteménye, iskolai tankönyvei, a polcokon lévő kis mennyiségű élelmiszer – mindez együtt is alig fedezi a lakbért. A mérhető értékkel bíró egyéb dolgai közé tartoztak még a hangszerei: viharvert trombitája és a dobok. Persze Mr. Ozden nem igazán tarthatott igényt a dobfelszerelésre, mert az nem Stané volt; barátja, Tan Kusmeroglu hozta oda és hagyta ott, amikor a szülei nem tűrték el tovább, hogy az ő házukban zenebonáljanak.

Ezzel már lehetne kezdeni valamit. Amikor felhívta őket, Tan anyja vette föl a telefont, és rögtön sírni kezdett, amint meghallotta a rossz hírt. Mrs. Kusmeroglu csak némi idő elteltével tudta elmondani Stannek, hogy Oltan nincs otthon. Dolgozik, de nyomban továbbítani fogja neki a szomorú üzenetet, és ha van valami, amit tehetnek...

Amikor Stan befejezte a beszélgetést, az órára pillantott. Még rengeteg ideje volt addig, amikorra a hullaházba kellett mennie, ezért kinyitotta a fekhelyet, amelyen aludni szokott – apja ágyát valahogy nem szívesen használta volna –, és lefeküdt, arra az esetre, ha netán megint rájön a sírás.

De nem jött rá. Azonnal elaludt, s ez még jobb volt számára. Órákkal később arra ébredt, hogy Tan Kusmeroglu ott áll az ágyánál. Stan hallotta a müezzint, amint imára hívja az igazhitűeket a sarkon lévő kis mecsetből, de kántálását csaknem elfojtotta Tan izgatott hangja, ahogy felrázta álmából barátját:

– Rajta, Stan, ébredj fel! A vén seggfej most éppen imádkozik, én meg kölcsönvettem a főnököm furgonját. Itt a legjobb alakalom arra, hogy elvigyük a cuccodat!

Ez azt jelentette, hogy legföljebb tíz percük van. Stan nem vitatkozott. Még ennyi idő sem kellett, hogy berakják a dobokat, a trombitát, az értékes lemezeket és a zenegépet, meg egy csomó más dolgot a furgonba. Már éppen elhajtottak, amikor Stannek eszébe jutott valami.

– El kell mennem a hullaházba – mondta.

Tan levette szemét a turistabuszról, amely egyik oldalról a másikra kanyargott előttük, meg az árukihordó autóról, amely elég régóta próbált oldalról bevágni, és Stanre pillantott. Különös, csaknem együtt érző képet vágott, kissé elpirulva, amit akkor szokott csinálni, amikor valami új csínytevésre készül.

– Elgondolkodtam rajta – szólalt meg. – Nem kell odamenned.

– De azt akarják, hogy azonosítsam a papám tetemét. Muszáj mennem.

– Nem, nem muszáj. Mi fog történni, ha odamész? Azt akarják majd, hogy fizess a temetésért, és azt hogy fogod megtenni? Nem. Maradj látókörön kívül!

– De hol? – kérdezte egyszerűen Stan.

– Hát nálunk, te gyagyás! Lakhatsz az én szobámban, vagy – tette hozzá kuncogva – a húgommal együtt, ha ez jobban tetszik, de előbb feleségül kell venned.

A Kusmeroglu családban mindenki dolgozott. Az apa segédkönyvelő volt egy üzemben, amely koreai márkájú autókat gyártott exportra. Tan háztartási felszereléseket hordott ki egy tartós fogyasztási cikkeket forgalmazó áruházból. Tizenhat éves húga, Naslan az egyik Boszporusz menti nagy szálloda cukrászdájában tevékenykedett. Még Mrs. Kusmeroglu is dolgozott otthon, amikor éppen nem takarítással, főzéssel vagy a család ruháinak foltozásával töltötte idejét: a turistaipar számára fűzött össze gyöngyöket karperecekké, úgy, hogy Korán-idézeteket formáljanak ki. Noha senki sem mondta neki, de Stan jól tudta, hogy még így, a legszolidabb Alap Orvosival is alig tudnak kijönni keresetükből, és a jövőt illetően állandó félelem kínozza őket. Az, hogy visszamenjen, és befejezze iskolai tanulmányait, Stan számára olyan reménytelenül lekerült a napirendről, mint ahogy Tan esetében is történt. Ám az is elképzelhetetlen volt, hogy hosszabb ideig pumpolja Kusmerogluékat. Valamilyen módon pénzt kellett keresnie.

Ez nem ment könnyen. Rendszeres munkához nem juthatott hozzá, még ha lett volna is, mivel a török jogrendszer értelmében nyilvántartásban nem szereplő, nem létező személynek számított. Persze sokan mások is osztoztak sorsában. A szegénységtől sújtott Isztambulban milliók éltek úgy, mint ő. Nem tűnt valószínűnek, hogy a hatóságok nyomozást indítanának a felkutatására, hacsak nem szerepel a neve valamilyen hivatalos dokumentumban.

Az egészben csak az volt a jó, hogy közeledett a nyár. A város rendes, többnyire szűkölködőkből álló 25 milliós lakossága minden héten két-három millió turistával gyarapodott, néha még többel is. A dolog természetéből adódóan ezeknek az embereknek volt pénzük, amit a legjobban Isztambul látnivalóira, ételeire, régiségeire és lakosaira lehetett elkölteni.

– Lehetne idegenvezető belőled – jelentette ki Mr. Kusmeroglu a vacsoránál. – Hibátlanul beszélsz törökül is, angolul is, Stanley. Jól tudnád csinálni.

– Idegenvezető – ismételte el Stan, udvariasságból vendéglátójára nézve, mintha jó ötletnek tartaná, de még nem lenne meggyőződve róla.

– Persze, hogy idegenvezető – szólt feddően Tan. – Apámnak igaza van. Már megtanultál mindent, amit tudnod kell Isztambulról. Biztosan emlékszel azokra az unalmas történelemórákra, amikor együtt jártunk iskolába. Egyszerűen hagyd el az ottomán-időszakot és koncentrálj azokra az őrült császárnőkre a bizánci korból, amelyről a turisták amúgy is szeretnek sokat hallani! Meg a könyvtárból is kivehetünk neked útikönyveket, hogy áttanulmányozd őket.

– De nincs idegenvezetői engedélyem! – trafált bele a dolgok közepébe Stan. – A hatóság...

– Nem fog piszkálni téged – mondta határozottan Tan anyja. – Egyszerűen csak lófrálj a Topkapi vagy a Nagy bazár környékén. Amikor olyan amerikaiakat látsz, akik nem turistacsoporttal vannak, akkor csak úgy, baráti alapon információval látod el őket. Azt mondod nekik, hogy itt tanuló amerikai diák vagy; ez majdnem igaz, ugye? És ha bármilyen hatóság kérdéseket tenne fel neked, csak angolul beszélj hozzájuk, mondd meg nekik, hogy éppen a szüléidet keresed, és náluk vannak a papírjaid. Mivel szőke, kék szemű gyerek vagy, nem fogják kétségbe vonni szavaidat.

– De nincs is semmilyen amerikai ruhája – szólt közbe Naslan.

– Ezt meg lehet oldani – biggyesztette le ajkát egy pillanatra az anyja, de aztán elmosolyodott. – Te meg én varrunk neki néhányat. Amúgy is ideje, hogy megtanulj varrni.

A nyersanyagot az a kimeríthetetlen készlet szolgáltatta, amelyet a Naslan hoteljében működő talált tárgyak részlege biztosított, a lány és az anyja pedig elvégezték szükséges igazításokat. Stan lett az utazó amerikai egyetemista mintapéldánya: kiszélesedő nadrág, amely úgy festett, mint a legmenőbb pantalló, de nem volt az; rugós talpú futócipő, Dallas Dodgers baseball-sapka, továbbá trikó, elöl azzal a felirattal, hogy „Átjáró vagy bukás”, hátul pedig: „Megbuktam”. A turistatömeget pontosan annyira meg lehetett kopasztani, ahogy előre elképzelték. Nem, még annál is jobban. Azok az amerikaiak, akikre Stan koncentrált, valamennyien olyannak tűntek, mint akiknek több pénzük van, mint amennyivel tudnának valamit kezdeni. Mint a New York állambeli Riverdale-ből az idősebb pár, akiket úgy összezavart az agyoninflálódott török valuta, hogy egymilliárd új lírás bankjegyet erőltettek rá Stanre borravalóként, mert segített nekik tiszta toalettet találni, pedig egy vagy két millió is igen nagylelkű lett volna. És amikor a fiú rámutatott a tévedésre, ragaszkodtak hozzá, hogy – becsületességének jutalmául – tartsa meg a milliárdot. Úgyhogy az első héten Stan többet hozott össze, mint amennyit Tan keresett munkájával, és csaknem annyit, mint Naslan. Megpróbálta az egészet odaadni Mrs. Kusmeroglunak, de ő csak a felét fogadta el:

– Tedd félre a jövődre, Stanley! – okította nyájasan. – Hasznos, ha egy fiatalembernek van némi tőkéje.

– Végül is, lehet, hogy egy szép napon majd meg akarsz nősülni – tette hozzá a lánya.

Természetesen Stan korántsem dédelgetett ilyen terveket, noha Naslan kétségtelenül elég csinosan festett huncut, kerek, karima nélküli kis kalapjában és miniszoknyájában, amit egyenruhaként viselt a cukrászdában. És jó illata is volt. Ezt azoknak a nem teljesen kiürült parfümös és szépítőszeres üvegcséknek köszönhette, amelyeket a hotel hölgyvendégei előszeretettel dobáltak ki a női mosdóban; ennek rendben tartása az ő feladatai közé tartozott. Ez meg is tette a maga hatását Stanre. Néha, amikor a lány közel ült hozzá, miközben esténként a család együtt nézte a tévét, remélte, senki sem veszi észre, hogy valami kínosan kidudorodik az ágyékánál. Végül is hím volt, és tizenhét éves.

De teljesen feldobódott új helyzetétől is, ami abból adódott, hogy jelentős pénzkereső lett belőle. Egész oldalakat magolt be az útikönyvekből, és ezt úgy egészítette ki, hogy időnként a hivatásos idegenvezetők körül lődörgött, ellesve a turistacsoportjuknak tartott kiselőadásokat. Erre a legalkalmasabbnak az olyan látnivalók bizonyultak, mint a Nagy mecset vagy az Hagia Sophia. Ezeken a helyeken összezsúfolódtak a tizenöthúsz fős turistacsoportok és a hat vagy nyolc, egymással versengő idegenvezető mind egyszerre beszélt, vagy fél tucat nyelven. Az ő pletykáik általában érdekesebbek voltak, mint bármi a könyvekben, és mindig sokkal trágárabbak.

A kihallgatásuk azonban némi kockázattal is járt. Egyszer abban a szűk sikátorban, amely a Topkapi palotát egykor kiszolgáló nagy konyhákhoz vezetett, két hivatásos idegenvezetőre lett figyelmes, akik furcsán néztek rá, miközben arra vártak, hogy csoportjuk kiszivárogjon a bemutatóteremből. Amikor mindketten elkezdtek a mobiltelefonjukon beszélni, még mindig őrá nézve, gyorsan elhagyta a helyszínt.

Tulajdonképpen kevésbé félt az idegenvezetőktől vagy a hatóságtól, mint attól, hogy Mr. Ozden megtalálja. Hogy az öregember mit tenne, ha ez így történne, Stan nem tudta. Úgy képzelte, hogy ha minden kötél szakad, kifizethetné a lakbérhátralékot abból a líra-bankjegykötegből, amely a Tannal közösen használt matrac alatt szépen gyarapodott. De ki tudja, hogy hirtelen szökésével milyen törvényt sérthetett meg? Mr. Ozden persze tudná, ezért a fiú messze elkerülte régi lakását.

Stan élete nem csak munkából állt. Ha időben hazaért, a vacsoránál segített Mrs. Kusmeroglunak, aki úgy tett, mintha csodálná a fiú főzőtudományát, ami valójában eléggé sekélyes volt. Azután általában valamennyien együtt nézték a család régi, ezer csatornás tévéjét. Mrs. Kusmeroglu a komolyabb beszélgetős műsorokat kedvelte, amelyekben szakértők olyan különleges események értelmét taglalták, mint a megfoghatatlan Isten Haragja, amely időről időre lesújtott rájuk, vagy hogy mit lehetne kezdeni a ciprusi helyzettel. Mr. Kusmeroglu jobban szerette a zenét, persze nem azt a fajtát, amit a fiúk szoktak játszani. Tan meg Stan az űr-és sportműsorokat kultiválták. Ezek azonban ritkán kaptak kellő mennyiségű szavazatot, mivel Naslan az angol nyelvű csatornák amerikai vígjátéksorozatait kedvelte – boldog, gazdag, jóképű emberek Las Vegasban, Malibuban vagy a Tappan-tavon élvezik az életet –, hogy gyakorolja angol tudását, és ő hathatósabban tudott érvelni, mint bármelyikük. De ez nem számított, mert igazi családként osztoztak a dolgokon. És Stannek, aki csak igen halvány emlékeket őrzött arról, hogy milyen a családi élet, bizonyos fokig ez tetszett a legjobban az egészben.

Noha Kusmerogluék valamennyien határtalanul kedvesen bántak Stannel, tűrőképességük arra már nem terjedt ki, hogy megengedjék a fiúknak, hogy a lakásban játsszanak a dobkészleten és a trombitán. Ezért Stan és Tan egyszer-kétszer elcipelték a hangszereket az iskola tornatermébe, ahol egy unokatestvér éjjeliőrködött, és senki sem törődött azzal, hogy tanítás után ki milyen nagy lármát csap.

Persze ez nem volt ugyanaz. Amikor tizenkét éves iskolások voltak, komoly tervet dédelgettek magukban. A basszushegedűn játszó kurd fiúval és az egy osztállyal alattuk járó, csúnyácska billentyűs kislánnyal kiegészülve zenekart akartak összehozni. Napokig vitatkoztak rajta, míg végül megtalálták a nyerő nevet: „Stan, Tan és a Banda”. Úgy tervezték, hogy kicsiben kezdik: születésnapi bulikon és talán lakodalmakon. Klubokban csak akkor fognak játszani, ha már elég nagyok lesznek. Lemezszerződést kötnek. Aztán majd feltörnek... Ám akkor a kurd srácot kiutasították az országból, mert az apját tetten érték, hogy pénzt ad át a földalatti kurdisztáni mozgalomnak, a kislány anyukája pedig nem akarta, hogy gyermeke bárhogyan is, de annyi időt töltsön fiúkkal együtt.

Ez azonban nem jelentett olyan nagy csapást számukra. Akkorra Stant és Tant már nagyobb álom tartotta bűvöletében: a világűr. A végtelen határvidék, ahol az égbolt nem korlátozza egy fiatalember törekvéseit.

Elszánták magukat arra, hogyha valamilyen módon elegendő mennyiségű pénzre tennének szert, elmennek az Átjáróra vagy esetleg az egyik bolygó-előörsére. Tan a Marsot kedvelte, ahol a gyarmatosítók csaknem Földszerű élőhelyet hoztak létre műanyag kupolák alatt. Stant inkább az az elképzelés vonzotta, hogy az ősi hícsí katakombákban kóboroljon a Vénuszon, ahol – ki tudja? – még mindig lehetnek olyan felfedezésre váró tárgyak, amelyekből csaknem annyira meggazdagodhatnának, mint egy Átjáró-feltáró.

A leküzdhetetlen problémát a pénz jelentette, ami ahhoz kellett, hogy eljussanak valamelyik említett helyre. De talán nem is kellett volna hozzá pénz, mivel más lehetőségek is adódtak. A híres régi felfedezőt, Robinette Broadheadet például rendkívül gazdaggá tette Átjáró jövedelme, és mindig pénzelt különféle űrmissziókat. Mondjuk azt, amelyik éppen most indult évekig tartó útjára az Oort-felhő felé, ahol állítólag valami mesés hícsí tárgy létezik, de máshogy nem lehet eljutni hozzá, csak lassú, emberi rakétaűrhajóval. Az utat Broadhead fizette az önkéntesek helyett, akik elvégzik ezt a fárasztó kutatást. Tannak és Stannek is biztosan szívesen fizetne, ha elég idősek lennének, és ha addigra már nem fedeznének fel mindent, amit csak lehet.

Természetesen ezek gyermeteg elképzelések voltak. Stan többé már nem remélte, hogy ténylegesen valóra válhatnak, de azért még mindig álmodozott róluk.

Addig is végezte idegenvezetői munkáját, és élte életét a Kusmeroglu családdal, s ezek sem voltak rosszak. Az első hónapban több pénzt szedett össze, mint amennyit életében valaha is látott. Egyszer elkövette azt a hibát, hogy Naslan szeme láttára számolgatta bankjegyeit, és a lány rögtön lecsapott rá:

– Miért rakod élére a garast, Stanley? Nem gondolod, hogy ideje volna már egy részét elkölteni?

– Mire? – pillantott rá óvatosan a fiú.

– Valami rendes ruhára, az Isten szerelmére! Figyelj, péntek a szabadnapom. A papa nem engedi, hogy a délelőtti imákat kihagyjam, de mit szólnál ahhoz, ha utána elvinnélek vásárolni?

Így aztán pénteken délelőtt Stannek és Naslannak az volt az első dolga, hogy busszal elmenjenek a nagy szuperbazárokba, és a fiú hozzálásson első felnőtt ruhatárának összeállításához. Minden sokkal többe került, mint amennyit Stan fizetni akart, de Naslannak jó orra volt ahhoz, hogy kiszimatolja az alkalmi vételeket. Persze mindenből hat variációt is felpróbáltatott a fiúval, mielőtt hagyta, hogy megvegye valamelyiket. Miután már minden csomag a kezükben volt, amit cipelniük kellett, és Stan fél vagyona elúszott, éppen a buszra vártak, amikor egy autó állt meg előttük.

– Hé, te! – kiáltott egy férfihang.

A konzulátus autója volt, makulátlan fekete ajtaján az Amerikai Egyesült Államok aranyozott címerével, és a sofőr az ablakon kihajolva élénken mutogatott Stanre:

– Nem te vagy Stan Avery, Walter Avery fia? Hát persze, hogy te vagy. Ide figyelj, Mr. Goodpastor már tűvé tette érted az egész várost! Hol bujdokolsz, az Isten szerelmére?

Stan olyan pillantást vetett Naslanra, mintha tőrbe csalták volna.

– Hát, hmm, a barátaimnál tartózkodom.

Az álló autó mögött fél tucat másik vesztegelt, és valamennyiben erősen nyomták a dudát. A vezető obszcén mozdulattal intett feléjük, aztán parancsoló hangon szólt Stanhez:

– Nem maradhatok itt. Nézd, Mr. Goodpastornak van valamije számodra. Legalább meg tudod mondani a címedet?

Míg Stan valami választ próbált kiötleni, Naslan mézes-mázos hangon megszólalt:

– Még nem tudod biztosan, hogy mi lesz a címed, ugye, Stan? Éppen arra készül, hogy a saját lakásába költözzön – tájékoztatta a sofőrt. – Miért nem küldik el, bármi is az, a munkahelyére? Ez az Eklek Fehérnemű Szolgáltató Cég. Zincirlikuyuban van, a Kaya Aldero Sok 34/18 alatt. Tessék, leírom magának.

Amikor a konzulátus sofőrje végre a forgalmi dugót megszüntetve elhajtott, a lány kedvesen így szólt:

– Ki tudja, mi lehet az, Stan? Lehet, hogy pénzt akarnak valamiért, talán a papád temetéséért? Mindenesetre van ennél a cégnél egy művezető, aki kedvel engem. Gondoskodni fog róla, hogy megkapjam, bármi is az, és nem fogja elmondani senkinek, kinek adta oda.

Amikor azonban Naslan hazahozta a konzuli pecséttel ellátott, vastag borítékot, nem számla volt hozzátűzve, hanem egy szűkszavú üzenet Mr. Goodpastortól.

Kedves Stanley!

Amikor ellenőriztük a dossziékat, kiderült, hogy apád rendelkezik életbiztosítási kötvénnyel, amelynek te vagy a kedvezményezettje. A kifizethető összeg indexálva van, úgyhogy elég szép summát tesz ki. Remélem, segíteni fog neked abban, hogy megfelelő életkörülményeket teremts magadnak!

Stan egyik kezében az üzenetet, a másikban a vaskos borítékot tartotta, amihez korábban az üzenet volt oda tűzve, és elképedten nézett Mr. Kusmeroglura.

– Mit jelent az, hogy „indexálva”?

– Azt, hogy a kötvény kifizethető összege a megélhetési költségekhez van kötve, ezért a summa az inflációval együtt emelkedik. Nyisd ki, Stanley! Jó sok pénz lehet benne.

Amikor azonban Stan kivette a borítékból a hivatalos amerikai utalványt, a számok keserű csalódással töltötték el.

– Nahát – szólalt meg, és próbált mosolyogni, miközben megmutatta a családnak –, mit kezdjek ezzel? Vegyek rajta egy családi méretű pizzát?

De Naslan szeme élesebb volt az övénél. Kikapta a papírt a kezéből.

– Te idióta – szidta le, félig nevetve – hát nem látod? Ez nem líra, hanem amerikai dollár! Gazdag lettél, Stan! Azt teszel, amit akarsz. Vedd meg magadnak a Teljes Orvosit! Házasodj meg! Vágj bele valami vállalkozásba! Akár kezdj új életet Amerikában!

– Vagy – tette hozzá Tan – finanszírozhatod az utadat az Átjáró-aszteroidára.

Stan rápillantott, aztán még egyszer, sokkal figyelmesebben az utalványra. Amit Naslan mondott, igaz volt. Rengeteg pénz virított rajta, bőven elegendő az Átjáróra teendő útra, sőt sokkal több, mint amennyibe az kerül.

Stan továbbgondolta a dolgot, és remegő hangon szólalt meg:

– Ami azt illeti, ez elég kettőnek is. Megcsináljuk, Tan? Elmegyünk az Átjáróra?

2.

HŐSÖK NYOMÁBAN

I

Stannek az Átjáró-aszteroidán legelőször az tűnt fel, hogy mivel testsúlya ott gyakorlatilag egyenlő volt a nullával, a fel szó voltaképpen elveszítette értelmét. Teste egy módon tudta ezt kezelni: erős rosszullét tört rá. A mai d’espace[1] teljesen meglepetésszerűen érte a fiút. Soha nem szenvedett még tengeri-vagy légi betegségben, igaz, nem is tehette, hiszen az aszteroidára tett utazása előtt nem ült még soha hajón vagy repülőgépen. A váratlan, szédítő örvénylés éppen úgy kiütötte, mint az utána következő gyors és kiadós öklendezés. A recepció őrszemei nem lepődtek meg.

– Új hús – sóhajtotta egyik a társának, aki gyorsan papírzacskót kapott elő Stan számára, hogy abba fejezze be a hányást.

Szerencsére nemcsak ő járt így. A csoportjához tartozó másik két idegen férfi ugyanolyan hevesen öklendezett, mint ő. Az egyetlen nő – sápadt, törékeny, fiatal teremtés, akinek valahogy igen szerencsétlen volt a kinézete: az arca bal fele rövidebbnek tűnt, mint a jobb – szemmel láthatóan szintén rosszul érezte magát, de eltolta magától a felkínált zacskót. Tannak nem volt semmi baja, ezért ő szedte össze cuccaikat – dobokat, trombitát, kottákat és még valamiket –, és regisztráltatta magát meg Stant. Aztán azzal is megbirkózott, hogy az Átjáró útvesztőszerű lejtőin és folyosóin keresztül bevonszolja Stant, a poggyászt meg mindent a kijelölt kamrájukba. Stannek sikerült belebújnia hálózsákjába, nyomorultul lehunyta szemét, és már aludt is.

Arra ébredt, hogy Tan ott magasodik fölötte, egyik keze egy rögzítőkampón, a másikkal egy gumiszerű zacskóban kávét hozva.

– Nehogy kilöttyentsd! – figyelmeztette. – Gyenge, de azért kávé. Gondolod, hogy le tudod nyomni?

Stan megbirkózott vele, sőt hirtelen az éhség is rátört. A szédült, zuhanó érzés már nem volt olyan rossz, mint korábban, de azért még maradt elég kellemetlenség ahhoz, hogy kényelmetlenül érezze magát.

Tan mentes maradt minden bajtól.

– Amíg aludtál, én szorgosan tevékenykedtem, öregfiú – jelentette be szeretetteljesen. – Megtaláltam, hol étkezhetünk és hol vár ránk némi szórakozás. Úgy tűnik, hogy Isztambulból senki sincs az Átjárón, viszont találkoztam egy másik mohamedánnal. Tarsis a neve. Iráni síita, de elég rendes gyereknek látszik. Utánanézett, és azt mondta, elég lóvénk van ahhoz, hogy tizennyolc napig maradjunk, addig kiválasztunk magunknak egy küldetést. Sajnos, valamilyen oknál fogva nem sok a betervezett küldetés, de azért találni fogunk valamit. Muszáj. Ha a pénzünk már azelőtt elfogy, egyszerűen ki fognak toloncolni bennünket.

– Aztán elmosolyodott. – Beszéltem azzal a fiatal nővel is, aki velünk jött fel. Azt hiszem, hozzá lehet szokni ahhoz, hogyan fest az arca. Ha szerencsém van, nemsokára közelebbről is meg fogom ismerni.

– Gratulálok! – mondta Stan. Egy rögzítőkampóba kapaszkodva nagy nehezen kiszabadította magát a hálózsákból. Rájött, hogy a súlytalanságot többnyire el lehet viselni, de újabb problémája akadt. – Azt is felfedezted, hol lehet pisilni? – kérdezte.

– Persze, majd megmutatom neked. Aztán elkezdhetjük tanulmányozni a küldetések listáját. Nincs értelme, hogy itt lődörögjünk, amikor megcsinálhatjuk a szerencsénket.

Stan tudta, eljön majd az ideje, amikor az Átjáróra érkezett minden bátor vagy elszánt önkéntesnek választania kell egyet a húsz titokzatos hícsí űrhajó közül. Az ember abba száll be, amelyiket kiválasztott magának. A furcsa kinézetű vezérlőtárcsákat úgy állítja be, ahogy akarja, mivel az égvilágon senki nem rendelkezett semmilyen támponttal arról, hogy mely utak a „rendesek”. Megszorítja az indítókart. És akkor – gyorsabban haladva a fénynél, noha senki sem tudta, hogyan – máris elindul a kaland és a mesés vagyon felé. Vagy pedig a csalódás és kudarc felé, amennyiben a véletlen kiválasztotta rendeltetési hely semmi érdemlegeset nem tartogatott számára. Vagy, elég gyakran, a szörnyű halálba... de ez az a kockázat, amit egy ilyen nagy jutalom kedvéért vállalni kell.

Ez volt akkor, de mostanra változott a helyzet. Az évek során az űrhajók közül, amelyek merészen útra keltek, csaknem kétszáz soha nem tért vissza. Másik néhány tucatot azok közül, amelyek az aszteroidán maradtak – különösen a nagyobb hajók, az Ötösök és a Hármasok – egyrészt szállítási feladatra használtak, olyan élhető világokra fuvarozva a gyarmatosító csoportokat, mint a Valhalla vagy Peggy Bolygója, másrészt arra, hogy felderítsék velük a használható hajók másik rejtekhelyét, amely az Átjáró-Kettőn helyezkedett el. Amikor a fiúk átnézték a listát, csalódás érte őket. Mindössze háromnégy küldetés maradt, ráadásul mindegyik Egyesben – vagyis egyszemélyes hajóval lehetett teljesíteni –, amelyek hasznavehetetlenek voltak két olyan fiatalember számára, akik mindenképpen együtt akartak elhajózni.

Nem elégedtek meg annyival, hogy a monitoron nézzék a tájékoztatást, hanem elmentek magához a diszpécserhez, egy Hector Montefiore nevű, dagadt és bárdolatlan brazilhoz. Hogy eljussanak az irodájába, végig kellett menniük az Átjáró legkülső héján, ahol a küldetésre váró hajók kilövőállásukban fészkeltek. Némelyik állás üresen tátongott, külső nyílásuk az űr vákuuma miatt zárva volt, a hozzájuk tartozó hajók nyilván Kinn tartózkodtak. A fiúk még megnézték, mennyi van a számlájukon, aztán félrelökték a függönyt Montefiore irodájának ajtaján, és beléptek.

A diszpécser éppen tétlenül bámulta a szórakoztatóképernyőt, s közben rágcsált valamit, ami nem az Átjáró kantinjából származott. Egy futó pillanatig hallgatta őket, aztán megrázta a fejét.

– Csesszétek meg, srácok – javasolta –, nem tudok segíteni. Nem én osztom ki a küldetéseket, hanem a nagykutyák. Amikor egy repülés mellett döntenek, a számítógép fölrakja a hirdetőtáblára, én csak tudomásul veszem a jelentkezők nevét. Hogy mikor lesz a következő? Honnan a fenéből tudhatnám?

Stannek kedve íett volna vitatkozni, de Tan kituszkolta az irodából. Kinn, a folyosón Stan rámordult barátjára:

– Egészen biztosan tud valamit, ugye?

– Talán igen, de tuti, hogy nem fogja az orrunkra kötni. Meg kellene kenni...

– Mivel? – nevetett keserűen Stan.

– Hát ez az, Stan. Tűnjük el innen!

Visszamentek az Átjáró központi orsójának közös helyiségébe, amelyet Kék Pokolnak neveztek, hogy néhány csésze drága, de vizezett kávé mellett fontolóra vegyék választási lehetőségeiket. De nemcsak kávét ihattál itt. Amúgy az alapétkezésekért nem kellett fizetned, ezek árát – akárcsak a vízét, amit megittál, a kamráét, amelyben laktál és a levegőét, amelyet belélegeztél – napi lakbéred fedezte. De ha ennél többet akartál, akkor a Kék Pokolba kellett elmenned. Ott aztán volt finom étel, ha meg tudtad fizetni, és mindenféle ital, meg persze szerencsejáték, amelyről a hely a nevét kapta. A fiúk irigykedve szaglászták a pompás sült húsokat, amelyeket a náluk gazdagabb fazonok mohón faltak, és figyelték, hogyan pörög körbe a mágneses rulettgolyó. Stan mély lélegzetet vett.

– Hé, haver! – bökte meg Tan vállát. – Az Átjárón vagyunk! Legalább nézzünk szét egy kicsit a közösségi helyeken!

Így is tettek, csaknem elfeledkezve arról, hogy pénzük már fogyóban, viszont a küldetés, amiért ideutaztak, még mindig nem jött össze. Elmentek a Central Park nevű részre, ahol gyümölcsfák és szederbokrok nőttek, de csak akkor szedhettél róluk, ha megfizetted az árát. Megnézték az Átjáró nagy víztartályát, amely az aszteroida-kagyló alakjával együtt kunkorodott, őket azonban leginkább Isztambul nagy, föld alatti tárolómedencéire emlékeztette. Aztán tisztelettudóan elmentek az Átjáró múzeumába.

Minden, amit ott láttak, a gyerekkorában olvasott Átjáró-történetekből félig ismerősnek tűnt Stan számára. Magában a múzeumban lenni azonban más volt. Teljesen beborították a különböző küldetések által visszahozott hícsí tárgyak: imalegyezők, tűzgyöngyök és mindenféle kacatok. Látni lehetett a meglátogatott bolygókról készült hologramokat: a fiúk megcsodálták Peggy Bolygóját, széles, megművelt földjeivel, mutatós erdőivel, megborzongtak a Valhallánál, amelyet a hatóságok lakhatónak nyilvánítottak, de inkább Szibériára emlékeztetett, mint az Édenkertre. Még rosszabbnak tűntek a tönkretett bolygók hologramjai, azoké a rejtélyes planétáké, amelyek egykor civilizációkat hordoztak, de nem maradt belőlük más, csak romhalmaz. Hogyan? Miért? Senki sem tudja. A fiúk csöndesen szemlélték őket, aztán továbbmentek.

Gyakorlati szempontból a legérdekesebbek a hícsí űrhajók különböző modelljeinek holói voltak, vagyis az Egyeseké, a Hármasoké és az Ötösöké. (Az átjáró emberi lényei így nevezték őket, annak megfelelően, hogy hány fős legénységet tudtak befogadni. Hogy maguk a hícsík miként nevezték őket, senki sem tudta megmondani.)

Egynémely űrhajót olyan felszerelésekkel láttak el, amelyek látszólag nem csináltak semmit, különösen az a néhány, amely hícsí fémből készült kupolával rendelkezett; ezeket néhány baleset után már senki sem merte felnyitni. Sok űrhajó páncélozott volt, különösen a Hármasok és az Ötösök. Csaknem valamennyi rendelkezett emberek által felszerelt külső érzékelőkkel és kamerákkal, úgyszintén élelmiszertartókkal, oxigéntartályokkal, újralélegeztetőkkel, egyszóval mindazokkal a dolgokkal, amelyek lehetővé tették a kutatók számára, hogy amíg repülnek, életben maradjanak. Ha maguknak a hícsíknek volt is valamikor bármilyen felszerelésük, már rég eltűnt.

Miközben a fiúk ezeken a dolgokon elmélkedtek, köhintést hallottak a hátuk mögül. Megfordultak, és azt a felemás arcú lányt látták maguk előtt, aki velük jött a Földről. Estrella Pancorbónak hívták. Most sokkal kevésbé látszott sápadtnak.

– Jól nézel ki – lepődött meg Stan. Gondolatban még hozzátette: eltekintve attól a ténytől, hogy az arcod úgy fest, mintha ülne rajta valaki.

A lány kutató pillantást vetett rá, s meghajtotta fejét, hogy méltányolja a bókot.

– Minden nap jobban, köszönöm. Bolondot csináltam belőlük – tette hozzá sejtelmesen, de nem mondta meg, kiket értett „belőlük” alatt. Nem akarta folytatni a társalgást sem: csak annyit mondott, hogy tanulmányoznia kell a dolgokat, és nyomban elkezdte végigjárni az űrhajó-hologramokat, sűrűn jegyzetelve.

A fiúk még ácsorogtak egy kicsit, azután távoztak, hiszen látták, hogy egyedül akar maradni, ám Estrella még így is megtette a maga hatását Stanre, aki Naslan óta nem élvezte vele egyidős lányok társaságát.

– Kíváncsi vagyok, hogy megy a soruk az otthoniaknak – tűnődött kifelé menet Tan.

Stan bólintott. Érezte, hogy barátjából a honvágy beszél. Egy kicsit még magát is féltette tőle, noha vajmi kevés tapasztalattal bírt arról, milyen az igazi otthon.

– Írhatnánk nekik levelet – javasolta.

– És fizessük a továbbítási díjat? – rázta meg a fejét Tan, és társára mosolygott. – Én nem, Stan. Amúgy sem vagyok nagy levélíró, azonkívül miről is írhatnánk? Inkább igyunk még abból a pisiszerű kávéból.

II

Az a nap elmúlt, akárcsak a következő. A küldetés-monitoron csak néhány Egyes jelent meg, semmi jobb, de még azokra is azonnal lecsaptak a kevésbé válogatós felderítők. A fiúk egyre több időt töltöttek azzal, hogy a Kék Pokolban lődörögtek, azon tűnődve – de egymást nem kérdezgetve róla –, hogy mit fognak tenni, ha elfogy a pénzük.

Jó tanácsban nem szenvedtek hiányt. A régi Átjáró-fazonok, akik közül többen is karkötőt viseltek, amely azt mutatta, hogy már jártak Kinn, gyakran hajlandók voltak megosztani velük ismereteiket. A legbarátságosabban egy elcsigázott arcú, virgonc, középkorú angol nő viselkedett, aki rendíthetetlen nézeteket vallott arról, hogy milyen feladatot kell felvállalni.

– Tudjátok, hogy milyenek a hícsí vezérlőtárcsák? Nektek olyan beállítású kell, amelyik az első tárcsán két sávot mutat a pirosban, a másodikon pedig egyet sem a sárgában – oktatta a fiúkat.

– Miért? – kérdezte Tan a nő szavain csüngve.

– Azért, mert ezek a biztos beállítások! Ezekkel még egyetlen küldetés sem veszett oda! Megbízhattok bennem, én tudom. – Amikor végzett a kávéjával, amelyet tőlük tarhált, és odébb állt, Tan lebiggyesztette ajkát.

– Lehet valami igazság a szavaiban – állapította meg.

– Az égvilágon semmi – ellenkezett Stan. – Megszámoltad a karkötőit? Kilenc volt! Kilencszer volt már kinn, és még egyetlen csésze kávé árát sem kereste meg. Nem, Tan. Nekünk olyasmi kellene, ami kevésbé biztos, de jövedelmezőbb.

Tan vállat vont, elfogadva barátja álláspontját.

– Mindenesetre az igaz – mondta higgadtan –, hogy ha bármelyikük tudná, hogy mit kell tenni, akkor meg is tenné, és nem nekünk szövegelne róla. Na, menjünk kajálni!

– Rendben van – egyezett bele Stan, de aztán eszébe jutott valami, és a fejét rázta. – A francba a kajálással! Nem vagyok éhes. Meg aztán jobb ötletem támadt. Ha már idecipeltük magunkkal a hangszereket, miért nem zenélünk egy kicsit?

– Itt? – pislantott rá Tan. – Kidobnának bennünket.

– Akkor menjünk olyan helyre, ahol senkit nem zavar a gyakorlásunk! Talán a Central Parkba?

Stanek igaza lett, nem volt ott senki. Kiválasztottak egy rögzítőkampókkal bőven ellátott sarkot, és elhelyezkedtek.

Stan könnyen boldogult a trombitájával, amint biztonságosan odakampózta egy fali tartókonzolhoz. Tan dobjaival nehezebben ment a dolog. Egymáshoz és néhány kampóhoz kellett kötöznie őket, aztán meg arról panaszkodott, a gyenge gravitáció miatt a dobverők nem pattannak vissza a kellő mértékben. Mindazonáltal sikerült úgy-ahogy eljátszaniuk a When the Saints Come Marching int, és valamivel jobban az A String of Pearlst. Stan éppen a St. James Infirmary Bluest cifrázta, amikor Tan abbahagyta a dobolást, és megragadta a karját.

– Odanézz!

Tarsis robogott feléjük a tó pereme mentén. Amint közelebb ért, Tan odakiáltott neki:

– Túl nagy lármát csapunk?

Tarsis megfogott egy fali konzolt, és megállt, lihegve az izgalomtól.

– Lármát? Nem! A most érkezett hírekről van szó. Nem hallottátok még? A Herter-Hall-féle csapat elérte az Oort-felhőben lévő objektumot! Hatalmas hícsí tárgy, s még mindig működik!

Az Átjárón évek óta nem lett úrrá ekkora izgalom. A Her-ter-Hall-küldetés – a Broadhead finanszírozta emberi építésű rakétaűrhajó, amely oly régóta rótta útját az Oort-felhő felé, amennyire csak Stan vissza tudott emlékezni – valóban talált valamit, ami megérte a fáradságot. Nem kevesebbre bukkantak kinn a messzeségben, mint egy üzemképes, óceánjáró méretű hícsí űrállomásra, amilyet még soha senki nem látott! A dolog tehát nem meddőn keringett pályáján, hanem élelmiszert gyártott! CHON-tápanyagot, ahogyan nevezték, mivel többnyire az Oort-felhő üstököseiben található alapelemekből – C (szén), H (hidrogén), O (oxigén), N (nitrogén) – állították elő. És ez az ősi hícsí műremek évezredek százai óta még mindig végezte dolgát. Ha Föld körüli keringési pályára tudnák állítani, ahogyan Herter-Hallék próbálták megtenni, és ha üstökösekkel meg egyebekkel táplálhatnák, amint belépnek a Naprendszerbe, egy szép napon talán az éhínséget is meg tudnák szüntetni a Földön!

Irigykedve tanakodtak azon, hogy mennyit érhet meg ez a Herter-Hall családnak és magának Robinette Broad-headnek, az expedíció támogatójának.

– Milliárdokat – jelentette ki határozottan Stan, mire Tan gúnyos pillantást vetett rá.

– Csak milliárdokat? Egy olyan dolog, mint ez?

– Milliárdokat amerikai dollárban, te ökör! Sok milliárdot valamennyiüknek, úgyhogy Robinette Broadhead további milliárdokkal növelheti meglévő vagyonát. Most már érted, öregfiú, hogy mire képes egyetlen szerencsés lelet?

Tan értette, és ugyanúgy mindenki más is. Amikor megnézték a listát, látták, hogy azt a néhány megmaradt küldetést is elhappolták előlük.

– Még egyetlen Egyes sem maradt! Egyáltalán semmi – siránkozott Tan. – És mégis minden nap leveszik a számlánkról a pénzt, akkor is, amikor nincs semmi számunkra, amire feliratkozhatnánk.

De azért tovább csinálták, így telt el egyik nap a másik után. Megszállottan figyelték a küldetés-listákat. Egyetlen Egyes jelent meg, aztán két másik Egyes, és amint feltűntek, el is keltek. Tan felnyögött, amikor látta, hogy a harmadik űrhajó is elkelt, mivel a barátja, Tarsis nevét látta kiírva.

– Azt reméltem, hogy mi hárman együtt hajózhatunk – dühöngött. – De nem tudott várni!

Stan nem hibáztatta. Sőt, már azzal a gondolattal is eljátszott, hogy maga vesz ki egy Egyest, egyedül hagyva Tant. De most már Egyesből sem jelent meg több, úgyhogy az ezzel járó lelki feszültséggel szerencsére nem kellett megbirkóznia.

A másik irányból alig mutatkozott valami közlekedés, mindössze két-három hajó csellengett vissza küldetéséből, valamennyien Egyesek, és valamilyen módon többnyire sikertelenek. De aztán egy méltóságteljes Ötös is visszatért, amely már sikerrel járt. Hát, bizonyos sikerrel. Nem olyan szédítően naggyal, de azért nem volt rossz. Eljutottak valami levegő nélküli holdra, amely egy óriási, beazonosítatlan gázbolygóhoz tartozott. De azért akadtak rajta hícsí tárgyak. Egy kupolás hícsí fémépítményt láttak, a közelében pedig olyan dolgokat, amelyek valamiféle vontatójárműveknek tűntek, de csak megnézni tudták őket, megérinteni nem. Űrhajójukon ugyanis nem volt olyan felszerelés, amely lehetővé tette volna számukra, hogy kiszálljanak és vákuumban mozogjanak. Az általuk készített fényképek azonban elég nyereségrészesedést hoztak nekik ahhoz, hogy visszavonuljanak Cincinnatibe, Johannesburgba, Madridba, Nizzába, illetve Mexikóvárosba, és így Ötösük szabadon állt bárki számára, aki el akarta foglalni.

Természetesen nem azonnal. A kilenc kinn-karpereces, középkorú angol nő izgalomtól szédülten kapta el Tant és Stant, amint a kantinból igyekeztek kifelé:

– Itt van a legjobb esélyetek, kispofáim! Ki fogják takarítani, feltöltik friss készletekkel, aztán visszaküldik ugyanoda, hogy felszedje a leleteket, de most űrruhákkal és fedélzeti kezelőeszközökkel. Beletelik némi időbe. Úgy gondolom, vagy két hétbe, de várjátok ki! Jó a szín is, de nem akarjuk, hogy mindenki megtudja, úgyhogy ne felejtsétek el: halkan, halkan, mint a néma gyerek – fejezte be suttogva, majd boldogan elviharzott, hogy egy kávé áráért bárki másra is rábízza a titkot.

Természetesen a titok nem is ért többet ennél, különösen a két ifjú embernek, akiknek nem volt elvesztegetnivaló két hetük.

Aztán váratlanul egy Ötös bukkant föl a listán, ez azonban semmi jót nem hozott Stannek és Tannak. A lajstrom ugyanis akkor jelent meg, amikor ők még aludtak, és mire meglátták, a legénységi listát már betöltötték.

Az egészet az tette még rosszabbá, hogy a még hátralévő néhány nap mindegyikén friss hírek érkeztek azokról az emberekről, akik igazán nagy sikert értek el: Herter-Hallékról, no meg az Oortban lévő tápanyaggyárról. Ez a csapat ionrakétákat szíjazott az objektumra, hogy kizökkentsék keringési pályájáról, és a Föld felé irányítsák. Majd újabb hírek jöttek: az objektumot nem lehetett kizökkenteni, mert valahogy ellenállt az alkalmazott erőnek, de azt nem tudták megmondani, hogyan. Aztán olyan jeleket észleltek, hogy valaki az űrállomás fedélzetén tartózkodik. És csodák csodája, találkoztak ezzel a személlyel: egy embergyerekkel, akinek neve Wan volt. Úgy tűnt, saját hícsí űrhajóval rendelkezik, amelyet arra használ, hogy ingajáratban közlekedjék a tápanyaggyár és egy még nagyobb, bonyolultabb hícsí jármű között. Az utóbbi hatalmas volt, tele mindenféle hícsí gépezetekkel, és még mindig működött!

Tan berágott az irigységtől, és Stannél sem volt sokkal jobb a helyzet. Ingerülten szóltak rá egymásra, letanyázva a küldetés-monitor elé, felváltva mentek el pisilni, alvásról pedig szó sem lehetett.

– Az éppen most következőt – fogadkozott Tan. – Hármas vagy Ötös, mi rajta leszünk!

– Hogy a fenébe ne lennénk! – lelkesedett Stan. – Lehet, hogy mi nem fogunk trilliókat keresni, mint ezek az emberek, vagy milliárdokat sem, de ki fogunk hozni belőle valamit, és nem hagyjuk, hogy bármi is eltérítsen bennünket ettől a monitortól...

De aztán valami mégis megtette.

Mint akit hirtelen megütöttek, Stan elhallgatott fogadkozása közepén. Szeme égett, torkát egyszerre gyötrő fájdalom járta át. A feje rázkódott, és alig kapott levegőt.

Megint az Isten Haragja sújtott le. Nem pontosan úgy, mint korábban. Rosszabbul. Stan úgy érezte, egész teste lánggal ég. Rosszul lett. Tan sem járt jobban: hangosan sírva halántékához szorította a kezét, összegömbölyödött, mint a magzat az anyaméhben, és elfeledkezve a kampóról, tovalebegett. Ez azonban nemcsak rosszullét volt. A gyengélkedés mögött ott rejlett a szokásos, kétségbeesett szexuális vágyakozás, a magányosság, a nem célirányos, keserű düh...

És egyre csak folytatódott...

Aztán váratlanul elmúlt.

Stan kinyúlt, hogy elkapja Tan hadonászó karját, és visszahúzza egy kapaszkodóhoz.

– Jézusom! – nyögte ki.

– Hát ez nagyon ciki volt – értett egyet vele Tan, aztán sürgetően felkiáltott: – Stan, nézd!

Stan a küldetés-monitorra meredt. Az Átjáró számítógépei, amelyek nem zavartatták magukat attól, ami minden embert átmeneti őrültségbe hajszolt, tovább végezték beprogramozott feladatukat. Éppen valami új jelent meg a képernyőn:

2402-ES KÜLDETÉS

PÁNCÉLOZOTT HÁRMAS, AZONNALI INDULÁSSAL

– Kapjuk el! – üvöltötte Tan.

– Hát persze – mondta Stan, már be is jelentkezve. Egy pillanat múlva nevük megjelent a listán:

2402-ES KÜLDETÉS

PÁNCÉLOZOTT HÁRMAS, AZONNALI INDULÁSSAL

STANLEY AVERY

OLTAN KUSMEROGLU

A két fiú elragadtatottan csapkodta egymás karját és vállát.

– Sikerült! – kiáltotta Tan.

– És éppen idejében – mondta nyomatékosan Stan. – Nézz oda! – Pár másodperccel később újabb név tűnt föl:

2402-ES KÜLDETÉS

PÁNCÉLOZOTT HÁRMAS, AZONNALI INDULÁSSAL

STANLEY AVERY

OLTAN KUSMEROGLU

ESTRELLA PANCORBO

lista teljes

III

Az álom valóra vált. Stanley Avery valóban egy valódi hícsí űrhajóban ült, hogy kövesse azoknak a halhatatlan Átjáró-hősöknek a nyomát, akik dacoltak a csillagközi utazás veszedelmeivel, és hihetetlen vagyonra tettek szert, vele olyan hírnévre, amely korszakokon keresztül fenn fog maradni...

– Vagy – morgott Tan, amikor Stan bátorkodott ezt elmondani neki – valami igen kellemetlen halál várt rájuk. Nem tetszik nekem ez a szaros kis űrhajó. Miért páncélozott?

A kabin másik végén Estrella Pancorbo felnézett, miközben holmija elhelyezésével foglalatoskodott.

– Hogy ezt az utat egyáltalán el tudjuk viselni – szólalt meg –, jobb lenne, ha csak angolul beszélnétek, amikor én is jelen vagyok.

Tan összeszorította ajkát.

– És mikor nem leszel jelen ebben a fülkében, amelyben élnünk kell? – érdeklődött, mire Stan gyorsan közbeszólt:

– Igaza van – mondta Tannak. – Megpróbáljuk nem elfelejteni – szólt aztán a nőhöz. – A barátom csak azon tűnődött, hogy űrhajónk miért van annyira felpáncélozva.

– Természetesen azért, mert olyan célpontokra is felkészítették, amelyek károsíthatják a páncél nélküli űrhajókat. De ne féljetek! Az ilyen célpontok igen ritkák, ez a mi Hármasunk négyszer járt Kinn, de egyszer sem ilyen veszélyes helyen. Nem ismerkedtetek meg a részletes leírásával? Minden működő űrhajó adatai a nyilvántartásban vannak – fejezte be a lány.

A feddés mit sem javított Tan hangulatán.

– Én nem félek, Estrella – förmedt rá sértődötten, keresgélve valami sértőt viszonzásul. Meg is találta. – Miért néz így ki az arcod? – érdeklődött.

A lány hosszasan rámeredt. Stan észrevette, hogy a bal szempillája alacsonyabban lóg, mint a másik.

– Azért, mert egy bölény rátaposott – mondta végül. – Azt hiszem, ez nagyon hosszú utazás lesz – tette hozzá.

Az a kérdés, hogy mennyi ideig fog tartani az út, mindig a fejükben járt. Estrella kutatásai némi információval látták el őket.

– Ez a Hármas egyik irányban sem ment tizennyolc napnál tovább – tájékoztatta őket. – Több mint hatvanra elég a készletünk. Ennél nem szabad többnek lennie. A fordulópontnál meg fogjuk tudni.

Így fog történni. Stan jól tudta ezt, mint ahogy mindenki más is. Az Átjáró-feltárók minden éber percükben állandóan a furcsa kinézetű meghajtó-tárcsán tartották szemüket, mivel ez hordozta az élet vagy halál titkát. Amikor színt változtat, akkor járnak a fordulópontnál; a finom mikrogravitáció, amely addig a jármű hátsó része felé húzta őket, megváltozik, s attól fogva enyhén a hajó orra felé sodródnak. Ekkor jön el az ideje annak, hogy számoljanak. Ha addigra levegőjük, vizük és készleteik egynegyedénél nem használtak el többet, akkor elegendő mennyiséggel rendelkeznek ahhoz, hogy a kifelé tartó szakaszon és a visszaúton kitartson. Ha többet használtak el, akkor nem.

Mindhárman ott éltek, étkeztek és aludtak ugyanabban az apró térben, amely nem volt nagyobb annál az igen kicsi fürdőszobánál, amelyet Stan használt Mr. Ozden lakásában. Az, hogy olyan meghitt közelségben van egy lánnyal, aki többé-kevésbé az ő korosztályához tartozik – nem hitte, hogy nála idősebb lenne –, kínos élményt jelentett Stan számára. A szituáció igen intim volt, de nem lehetett rajta változtatni. Amikor Tan a toalettre ment, Stan elfordította tekintetét Estrelláról, mivel Tan ürítése hangosan és tisztán hallatszott. Mindhármuknak hozzá kellett szoknia egymás szagához is, amely igencsak terjengett a fülkében. Egy Hármason nem sok lehetőség adódott a testedzésre, ezért az Átjáró vezetősége magas rosttartalmú étrendet biztosított számukra. Stan megpróbálta feltűnés nélkül kiereszteni a szelet, de Tan nem: még vigyorgott is, amikor szellentett. Estrella rá se hederített.

A furcsa csak az volt, hogy Stan minél többet nézte a lány sérült arcát, amely ritkán került ki látóköréből, annál kevésbé látta torznak. Tanra is hatással volt. Egyszer-kétszer, amikor Estrella átmenetileg többé-kevésbé hallótávolságon kívül tartózkodott – a klotyón vagy alvás közben – valami homályos és buja megjegyzést motyogott Stan fülébe, természetesen törökül. A Hármason nem létezett olyan hely, ami igazán hallótávolságon kívülre esett volna, kivéve a leszállóegységet, amely a hajó alján lapult rekeszében, de az senki számára sem volt elég kényelmes ahhoz, hogy hosszabb ideig tartózkodjék benne.

Ideje java részében Estrella egy kis zsebképernyőről olvasgatott ezt-azt, a harmadik nap után azonban engedte magát rábeszélni arra, hogy együtt kártyázzék a fiúkkal. Amikor Tan már a harmadik nagy tétet veszítette el vele szemben, gyanakvóan pillantott rá:

– Mintha azt mondtad volna, nem tudod, hogyan kell pókerezni – mormogta.

– Nem is tudtam, de igen egyszerű játék – csicseregte meggondolatlanul, aztán rájött, hogy megsértette érzéseiben a fiút. – Azt akartam mondani neked, hogy meg vagyok lepve, milyen jól megbirkózol az angollal, Tan – próbált meg hízelegni. – Egész jól beszéled.

– Miért ne beszélném? – vonta meg a vállát. – Hatéves koromtól angol nyelvű iskolába jártam, egészen addig, amíg tizennégy évesen munkába nem kellett állnom. – Azért kissé lecsillapodott, és vidámabban folytatta: – Ott találkoztam Stannel. Gyorsan barátok lettünk, mert ugyanazok a dolgok érdekeltek bennünket. Már kisgyerekként is, a szünetben kiszaladtunk a mérleghintához, felültünk rá, le-föl billegettük egymást, és úgy tettünk, mintha egy Átjáró-űrhajón lennénk.

– És senki sem lepődött meg jobban nálam, hogy végre itt vagyunk – tette hozzá mosolyogva Stan. – A te életed milyen volt, Estrella?

Alany felvette a kártyát, és egy pillanatig kevergette, nem szólva semmit.

– Én mészáros voltam – közölte aztán röviden. – Ki a soros az osztásban?

Mire eljött a hetedik nap, mindhármuknak nehezére esett, hogy levegyék szemüket a tárcsáról. De az nem változott.

– Hát – mondta élénken Estrella –, lehetséges, hogy ez a Hármas azon mesterkedik, hogy új rekordot állítson fel magának. Még mindig jól állunk a készletek tekintetében, és különben is, holnap talán változni fog.

De nem tette, hasonlóképpen a nyolcadik és a kilencedik napon sem. A tizenegyediken Tan felsóhajtott, félrelökte a kártyát, és így szólt:

– Most már szembe kell néznünk a tényekkel. Lehet, hogy örökké ebben a repülő patkánylyukban fogunk utazni.

– Túl könnyen adod fel, Tan – simogatta meg a karját Estrella.

– Honnan tudod? – nézett barátságtalanul a lányra. – Korábban is megestek már ilyen dolgok! Nem hallottad annak az öreg kutatónak a történetét, a nevére nem emlékszem, aki csak úgy tudott hazakerülni, hogy felfalta a társait?

– Ne veszekedjetek! – könyörgött Stan. Ám Estrella már felhúzta magát:

– Miért is szegődtem el két török tinédzserrel, na jó, egy törökkel meg egy féllel, akik nem riadnak vissza a kannibalizmustól sem? Gondolom, már eldöntötted, hogy melyikünket eszed meg először, ugye, Tan? Engem? Azért, mert ti erősek vagytok, én meg a legkisebb? Figyelmeztetlek benneteket, hogy...

Hangja elcsuklott. Sérült arca először meglepettnek, aztán angyalinak tűnt. Stan is érezte, amint a kis űrhajóban a lenn finoman átcsúszik fennbe, és a tárcsa felragyog.

Végre elérték a fordulópontot. Ezek szerint nem fognak meghalni, legalábbis nem ilyen módon.

Amióta úgy állt a helyzet, hogy életben maradnak, a légkör sokkal nyugodtabb lett. Tan szélesen rámosolyodott Estrellára, Stannek pedig ezt mormogta törökül:

– Talán így is eszünk majd belőle, csak más módon. Estrella meghallotta, és arckifejezése még a pillanat mámorában is fagyossá vált.

– Tan, én nem tudok törökül – kezdte –, mégis teljesen megértem abból, ahogyan nézel, amikor kimondod. Tüskék merednek előre a szemedből, Tan. Tartogasd ez valaki más számára. Én szűz vagyok. Az maradtam, amikor nehezebb volt megtartani, mint itt, és szűz is maradok egészen addig, míg férjhez nem megyek.

– Hogy a francba! – sóhajtozott Tan. – Azt hittem, csak a mohamedán lányok zárják össze a térdüket, nem pedig a szabad szellemű amerikaiak.

– Akkor most valami újat tanultál meg az amerikai nőkről – jelentette ki barátságosan. – Most kártyázzunk még, vagy menjünk aludni?

IV

Tan csaknem egy teljes napig morcos és csöndes maradt, de aztán ismét barátságosan viselkedett. Végül is útban voltak a közös, nagy kaland felé. Stan észrevette, hogy barátja változtat az Estrellával szembeni magatartásán. Rendben van, nem lesz belőle szerető, csak valamiféle lánytestvér, és Tan nagy gyakorlattal rendelkezett abban, hogy egy lánytestvérrel lakjon együtt.

Abban viszont egyáltalán nem volt gyakorlata, hogy szűk helyre legyen korlátozva, ahol semmit sem lehet csinálni.

– Legalább elhoztuk volna azokat a nyomorult hangszereket – mordult rá Stanre, aki megvonta a vállát.

– Nincs hely – szögezte le. Estrella felnézett tányérjából:

– Játszhatnánk néhány parti pókért – javasolta. Tan szorosan összepréselte ajkát, és megrázta a fejét.

– Vagy – tette hozzá a lány – csak úgy beszélgethetünk. Sok mindent nem tudok még rólatok, fiúk. Oltan, milyen volt az életed Isztambulban?

A fiú nem hagyta felvidítani magát.

– Az volt a munkám, hogy egy furgont vezettem – mondta kedvetlenül. – Anyámmal, apámmal és a kishúgommal, Naslannal laktam, és öt, tényleg öt állandó barátnőm volt, akik mind imádtak és rendkívül szolgálatkészek voltak. Mi mást mondhatnék még?

Estrella jóváhagyólag bólintott, mintha kielégítő választ kapott volna, és Stanhez fordult:

– Nálad mi a helyzet?

Stan mindent megtett, hogy a lány kedvében járjon.

– Apám segédkönyvelő volt az amerikai konzulátuson, jól fizető állásban, amikor megismerkedett anyámmal. Ő török volt, de keresztény: metodista, mint apám. Én Ankarábanjöttem világra, a követség kórházában, amely amerikai terület, úgyhogy amerikainak születtem, akárcsak te.

Ez mosolyra fakasztotta a lányt.

– Inkább, mint én.

– A jól fizető állásra gondolsz? Ez csak addig tartott, míg kicsi voltam. Hétéves koromban anyám meghalt, és azután... – vonta meg a vállát, befejezetlenül hagyva a mondatot, nem lévén kedve ahhoz, hogy elmesélje neki, hogyan hanyatlott apja egyre lejjebb, egészen az iszákosságig.

Tan türelmetlenül hallgatta, majd fölegyenesedett, és odébb lökdöste magát.

– Pisilnem kell – magyarázta.

Stan utána pillantott, aztán pedig Estrellára.

– És te? – kérdezte a klotyóból hallatszó csobbanó hangoktól kísérve. – Azt mondtad, hogy mészáros voltál?

– A balesetig igen – kezével megérintve félreálló bal oldali arccsontját. – Montanában. Én is keverék vagyok, Stan. Apám jórészt baszk volt, anyám pedig nagy termetű, erős navajo indián, némi hopi beütéssel. A Four Corners-ben[2] nem lehetett munkát találni, ezért felmentek Montanába, hogy a karámokban dolgozzanak. Ismered az amerikai bölényfarmokat?

– Hát, csak bizonyos fokig. Amikor kicsi voltam, olvastam róluk különböző történeteket. Mielőtt az Átjáró lett volna a nagy szám, úgy gondoltam, hogy nagyszerű volna, ha elmennék cowboynak, és esténként a tábortűz körül üldögélnék, meg bölényeket terelgetnék a prérin.

– A bölényt nem terelgeti az ember, Stan – nevetett Estrella, most már harsányan. – Nem engedi meg nekünk. Hagyod, hogy szabadon vándoroljanak, mivel a préri füvén kívül másra nincs szükségük. Aztán, amikor elég öregek már a vágáshoz, csinálsz nekik egy csapást valamiből, amit még jobban szeretnek, mint a füvet. Ez egyenesen beviszi őket a karámokba, amelyek háromméteres acéllap-kerítéssel vannak körbevéve, mivel a bölény mindent át tud ugrani, ami ennél kisebb. Gyorsan tudnak futni is, óránként száz kilométeres sebességgel. És aztán a hajtók, mint a szüleim, egyenként beengedik őket a vágóhídra vezető járatba. Aztán jönnek a fegyveresek, akik fejbe lövik a bölényeket egy nagy puskával, amelynek egyfajta dugattyúja van, ami egyenesen az agyba megy be, aztán kijön, készen a következőre. Amikor már kimúltak, a futószalag hozzám szállítja őket, hogy elvágjam a torkukat. Aztán hozzáerősítem őket a fejem fölötti sínekről lelógó kampókhoz, amelyekkel felhúzzák őket, hogy jól kivérezzenek, aztán a hűtőkbe kerülnek, és csak azután vágják fel őket pecsenyévé és rostélyossá. A bölénynek csaknem ötven liter vére van, ami a lenti tartályba megy, kivéve azt, ami rám fröccsen.

Tan kijött a toalettről, a ruháját gombolgatva, miközben a kiselőadást hallgatta.

– Igen, Estrella – vitatkozott vele – de azt mondtad, hogy egy bika taposott rád, és törte össze a fejedet. Hogyan taposhat rád egy döglött bölény?

– Az nem volt döglött – felelte a lány kurtán.

– De ha egyszer a fegyveres fejbe lőtte...

– Ezúttal csak a vállán lőtte meg, és nagyon is élt, amikor rám támadt, és igencsak bőszült volt.

– Úgy hangzik, mint valami csúnya baleset – szólt közbe Stan.

– Nem, ez nem volt baleset. Szándékosan tette valaki. Ő is hím volt, tüskékkel a szemében, Tan, és amikor nem bújtam ágyba vele, megleckéztetett.

Huszadik nap. Huszonegyedik nap. Többé már nem kártyáztak, mert nem tudtak rá odafigyelni. Még csak nem is beszélgettek sokat. Már minden elhangzott, amit reményeikről mondhattak egymásnak, félelmét pedig egyikük sem akarta nagydobra verni. Idegeik megfeszültek, azzal a bizsergessél, amit a szerencsejátékos érez, ha a ló amelyre fogadott, meglódul a célegyenesben, de lehet, hogy nem eléggé. Végül Estrella határozottan kijelentette:

– Nincs értelme, hogy itt idegeskedjünk. Annyit kell aludnunk, amennyit csak tudunk.

Stan tudta, hogy a lány bölcsen szólt. Minden erejükre és éberségükre szükségük volt, hogy azt tegyék majd, amit tenniük kell, amikor eljutnak... oda. Bárhol is legyen ez az „oda”.

A bölcs tanácsot azonban nehéz volt követni. Stan számára már az is nehéznek bizonyult, hogy álomba ringassa magát, hát még az, hogy meg is maradjon ebben az állapotban. Gyakran fölébredt, percenként számolva az időt, amint a huszonegyedik nap elmúlt, és a huszonkettedik elkezdődött.

Aztán már egyáltalán nem tudott aludni egyikük sem. Minden pár másodpercben az időt nézték. Hevesen vitatkoztak azon, hogy hány órakor és perckor jön el a visszafordulás helye, és így hány órakor és perckor fognak megérkezni...

Aztán megérkeztek. Ezt onnan tudták, hogy a tárcsa villogni kezdett.

Ekkor hirtelen az űrhajó minden műszere vad táncra perdült. Lehetetlen értékeket mutattak. Azt olvasták le róluk, hogy Hármasuk valami ködös, a Napnál forróbb plazmában merült el, átitatva mindenféle halált hozó sugárzással, és akkor Tan megértette, miért páncélozott az űrhajójuk.

Ez nem olyan bolygónak tűnt, amely elárvult hícsí kincseivel gazdaggá tette volna őket. Még a csillag sem volt elég közel ahhoz, hogy számítson valamit.

– Tűnjünk el innen a francba! – üvöltötte Tan.

– Nem, először olvassuk le az állásokat! Csináljunk képeket! Végezzünk megfigyeléseket! – visította Estrella.

Ám azon túl, amit a műszerek már elmondtak nekik, nem volt semmi más megfigyelnivaló. Amikor Stan megszorította az indítókart, Estrella már nem ellenkezett, csak sírdogált.

A visszaút nem tartott ugyan tovább, mint az odaút, de véget nem érőnek tűnt. Alig várták már, hogy vége legyen, de amikor ez megtörtént, rossz hírek vártak rájuk.

Az idős keleti asszony, aki űrhajójuk dokkolása után nyomban feljött a fedélzetre, csak fél füllel figyelt oda a történetükre. A mérőműszerek állása érdekelte, de azért szórakozottan válaszolgatott kérdéseikre:

– Igen – bólogatott –, maguk egy szupernóva-maradványba léptek be. A hí csíkét rendkívüli módon érdekelték azok a csillagok, amelyek robbanás előtti állapotot mutattak; sok röppálya vezetett olyan helyekre, ahonnan megfigyelhettek ilyeneket. De természetesen az azóta eltelt idő alatt némelyik ezek közül valóban fölrobbant. Mint a maguké. És nem maradt más belőle, csak túlhevített gázokból álló csillagköd. Szerencséjük van, hogy a maguk hármasa páncélozott volt.

Estrella az alsó ajkát harapdálta.

– Gondolja, hogy legalább tudományos jutalmat kapunk majd?

– Talán – mérlegelt az öregasszony. – Meg kell kérdezniük Hector Montefiorétől! De akkor sem valami nagyot. Rengeteg adatot szedtünk már össze az ilyen égitestekről.

Mindhárman szótlanul néztek egymásra, aztán Stan szája mosolyra húzódott:

– Hát, gyerekek – szólalt meg –, az van, amit az apám valamikor régen mondogatott: Ha leesel a lovadról, a legjobb, amit tehetsz, hogy azonnal visszaülsz rá.

– Mi ez a szöveg a lóról? – meredt rájuk az asszony.

– Úgy érti – magyarázta Estrella –, hogy az első lehetséges alkalommal valamennyien ki fogunk hajózni egy újabb küldetéssel.

– Jé – mondta meglepődve az öregasszony –, maguk kinn voltak, amikor ez történt, ugye? Akkor még nem hallották. A helyzet az, hogy közben megoldották a vezérlési problémát. Nincs több küldetés, az Átjáró-felderítőprogramot megszüntették.

V

Megszüntették! Az Átjárót megszüntették? Nincs több küldetés? Nincsenek többé rémült, ám merész Átjárókutatók, akik mindent kockára téve mágikus, rejtélyes utazásokra repülnek, hogy átválogassák az őrjítőén izgató maradványokat, amelyeket az ősi hícsík hagytak hátra, amikor elmentek, bármikor és bárhová mentek is?

Megint csak Robinette Broadhead mesterkedése állt a háttérben. Miközben Estrella és a fiúk kinn jártak, a tápanyaggyárban, amelyet az ő emberei fedeztek fel és több, a közelben tartózkodó, mesés hícsí űrhajón a dolgok fejük tetejére álltak. Broadhead odarepült egyedül, hogy elsimítsa a dolgot, és sikerrel járt. És közben a hícsí csodák mesés, új rejtekhelyével nemcsak már eleve hihetetlen vagyonát növelte felfoghatatlan magasságokba, hanem rájött a hícsí űrhajó vezérlésének titkára is.

A másik tette az volt, hogy szellemi tespedésbe taszította magát az Átjárót. Nem létezett több vaktában történő repülés Isten tudja, hová. Nem létezett több vaktában történő repülés egyáltalán sehová, amíg a nagy koponyák, akik kitalálták az Átjáró-küldetéseket, el nem döntik majd, hogyan kell felhasználni az új adatokat. Közben egyáltalán nem történt semmi, ideiglenesen minden le lett állítva. A leendő felderítők tucatjainak nem akadt semmi tennivalója, csak a fogukat csikorgathatták, és próbára tehették türelmüket.

A kantinban Tan zord képpel majszolta ételét.

– Akkor most mi legyen a tervünk? – érdeklődött.

– Várunk – nyelt le Tan egy falat vegetáriánus lasagnát. – Mi mást tehetnénk? Ez nem tarthat örökké. Az űrhajók még ott vannak! Előbb vagy utóbb újra fogják kezdeni, és akkor talán lesz esélyünk arra, hogy egy másfajta küldetésre menjünk. Valami jobbra! Ahol tudjuk, hogy hová megyünk, mielőtt elindulnánk! Sőt tudjuk, hogy életben fogunk maradni, hogy visszajöhessünk!

Tan körbenézett a kantinon: a néhány tucatnyi leendő kalandoron ugyanolyan levert hangulat lett úrrá, mint rajtuk.

– Talán – mondta.

– Legalább nem éljük fel a tőkénket – mutatott rá Stan. Az Átjáró Tröszt ugyanis úgy döntött, hogy megmutatja, van szíve. További értesítésig nem számolnak fel napidíjat, úgyhogy legalább nem futnak ki az időből.

– Megengedhetik maguknak a szemétládák – morgolódott Tan.

Természetesen a szemétládák megengedhették maguknak. Az Átjáró Részvénytársaság ugyanis minden felfedezett hícsí kincsből sápot húzott. Papíron a Részvénytársaságot a világ kormányainak konzorciuma tulajdonolta, ám nagyjából éppen annyi joggal lehetett volna azt is mondani, hogy a világ kormányai voltak az Átjáró Rt. tulajdonában. Kellő mérlegelés után a Részvénytársaság úgy határozott: akár azt is megengedheti magának, hogy erőfeszítésükért valami kis összeget adományozhat Tannak, Stannek és Estrellának.

Ez akkor jutott a tudomásukra, amikor érdemlegesebb tennivaló híján Tan és Stan gyönge, de többé-kevésbé iható kávét szopogattak a Kék Pokolban, figyelve, hogyan játssza el többé már nem szükséges napidíját a többi felfedező. Estrella mellettük kuporgott, szokása szerint nézegetve valamit kis zsebképernyőjén. Stan csodálkozva látta, hogy ezúttal valami kottát tanulmányoz, és olvasás közben mozgatja az ujjait.

– Te játszol valami hangszeren? – kérdezte meglepődve.

– Egy kicsit – vörösödött el. – Fuvolán.

– Akkor miért nem szóltál? Akár együtt is játszhatnánk így, hármasban. Mit szólsz hozzá, Tan?

Tan nem figyelt oda, csak könyökével megbökte barátját.

– Itt jönnek a fejesek – mondta, miközben kíséretének két-három állandó tagjával bevonult Hector Montefiore. Szemmel láthatóan hatáskeltésre törekedtek, és Stannek nem tetszett, hogy Montefiore feléjük tart. Ki nem állhatta a diszpécsert, annak meg végképp nem örült, hogy neki a vállára csapott, Estrellát pedig fenéken paskolta.

– Gratulálok! – zengte. – Látom, készültök az ünneplésre.

– Mi ünnepelnénk? – érdeklődött Tan.

– Természetesen a tudományos prémiumotokat – nézett rá meglepődve a dagi. – Nem tudtátok? Hát járjatok utána, az Isten szerelmére! Ki tudja, hátha lelazultok majd, és meghívtok egy italra!

De azért ezt nem várta meg, hanem kuncogva odébbállt, miközben mindhárman Estrella készüléke fölé hajoltak, míg a lány a helyzetjelentésre kapcsolt.

És igen, ott szerepelt a nevük.

– Nem rossz – mondta Tan, amikor meglátta az összeget. Estrella a fejét rázta.

– De hármunk között felosztva nem is különösebben jó – mérlegelte gyakorlatiasan. – Hajlandók vagytok ilyen kevés pénzzel beérni?

– Ez a kevés pénz elég lenne nekem arra, hogy hazamenjek, és vegyek magamnak egy furgont, hogy végre saját üzletet indíthassak – mondta kimérten Tan.

– Hát, ha neked ez kell! Mert nekem nem – szögezte le Estrella. – Nem azért jöttem el erre az útra, hogy életem hátralévő részében egy egyszobás öröklakásban vegetáljak, Alap Orvosival és jövő nélkül. Különben Hector azt mondja, hogy rövidesen biztosan lesznek új küldetések. Méghozzá másfajták, ahol tudni fogjuk, hogy hová megyünk.

Stan jelentőségteljesen nézett rá.

– Honnan tudod, hogy mit mondott Hector? – kérdezte, és önmagát is meglepte hangjának tónusa, amely csaknem féltékenynek tűnt.

– Kedvel engem – vonta meg a vállát, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Ő mindenkit kedvel – mosolygott gúnyosan Tan. – Legyenek fiúk, lányok vagy birkák, mindegy neki, amíg lyuk van rajtuk.

Estrella egy pillanatig szótlanul bámult rá.

– Az enyéim közül egyikbe sem jutott be – mondta végül. – Beszéljünk értelmesen! Mit akartok tenni? Fogjátok a részeteket, és hazamentek? Vagy vártok valami érdemlegesre?

Vártak. És közben figyelték a híradásokban kibontakozó történetet arról, hogy mit fedezett fel Robinette Broadhead.

És mit nem! Különös, félig emberi teremtményeket, akikről óriási izgalommal eleinte mindenki azt gondolta, hogy maguk a hícsík, de nem ők voltak. (Úgy tűnt, hogy azoknak az Australopithecusoknak nevezett előembereknek a leszármazottai, akiket a hícsík évezredekkel korábban fogtak el a Földön, és tanulmányozás céljából egyik előretolt mállásukra szállították őket.) Ott volt egy fészekalj nyi túlélő – vagy inkább túlélőféle –, elveszett Átjárókutató is, akiknek az volt a szerencséjük, hogy a vonzóerő az űrállomásra vitte űrhajóikat, eltávozni azonban már nem tudtak. Az ottrekedt kutatók mostanra már többé-kevésbé halottak voltak, ugyanakkor legalább annyira élők is: valami bizarr hícsí masinéria konzerválta őket. Aztán ott volt még a Wan nevű, félvad, élő embergyerek, más Átjáró-számkivetettek leszármazottja, aki valahogy – valamilyen hícsí ördöngösség révén, ami az egész Naprendszerbe kivetíti vágyait és gyűlölködését – az Isten Haragjának forrása. (Egy fiú nedves álmai, amelyek annyi emberéletet követelnek!) És – a végső titok, amelyről Broadhead értesült – most már azt is tudta, hová repültek el a hícsík! Beásták magukat a galaxis Magjában megbúvó, kolosszális fekete lyuk belsejébe, és még mindig ott vannak, valamennyien!

Egyik csoda jött a másik után. Mindenki erről beszélt, kivéve Estrellát, legalábbis Stannek így tűnt. Valamilyen oknál fogva egyre több időt töltött az állandó személyzettel, és egyre kevesebbet régi hajóstársaival. Stan nem értett egyet ezzel.

– Nem kellene ezt csinálnia – mondta komolyan Tannak. – Semmi jóra nem számíthat tőlük.

– Attól függ, mit gondolsz te „jónak” – nevetett harsányan Tan. – Montefiorénak megvan a maga elképzelése. De ne aggódj Estrella miatt! – tanácsolta. – A fickó piszkosul fog vigyázni a szüzességére.

Stan azonban aggódott. Mondogatta ugyan magában, hogy amit a lány tesz, az nem tartozik rá, de ahogy múltak a napok, igen sokat gondolt rá.

A kilenc karpereces angol nő épen és egészségesen tért vissza Egyesében, és nemcsak újabb karkötőt érdemelt ki, hanem végre egy díjat is. Ugyanis bebarangolt valami alagutat egy olyan világban, amely nem sokkal mutatkozott barátságosabbnak, mint a Merkúr, és noha űrruhája ellátta levegővel, az alagút falaiból sugárzó hőséget már nem tudta kivédeni. Mindent megtett, amit csak lehetett, hogy átkutassa a folyosókat, míg végül talált valamit, de senki sem tudja biztosan, hogy mit. Valószínűleg játék volt, valami olyasmi, mint a go háromdimenziós változata. Vagy valamilyen számolómasina lehetett, mint a golyós számológép, vagy akár valamiféle hangszer. Mindenesetre jutalma elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy haza tudjon menni, és csöndes visszavonultságban éljen egy kis sussexi faluban, ahonnan származott. Még kávéra is meghívta a fiúkat, mielőtt eltávozott, figyelmesen hallgatva rájuk, amikor elmesélték neki azokat a meglepő dolgokat, amelyek azalatt történtek velük, amíg ő távol volt.

– Hej – mosolygott rájuk annak az embernek a mosolyával, akinek többé már nem kell aggodalmaskodnia efféle dolgok miatt –, úgy hangzik, hogy jó mulatság, jó szórakozás volt, ugye? Hát, sok szerencsét nektek! Ne adjátok fel! Sohasem tudhatjátok, hátha mégis kifogtok egy jót.

Tan kedvetlenül nézett utána, azt figyelve, hogyan fizeti vissza a nő a rundokat, megvendégelve egy itallal mindenkit, aki korábban meghívta őt.

– Kétlem – mormogta alig hallhatóan Tan.

– Egyfolytában kételkedsz, amióta csak idejöttünk – reagált ingerülten Stan, noha tény és való, hogy már maga is kezdett kételkedni. Könnyen komoly vita kerekedhetett volna belőle, de akkor a bejáratnál megjelent Estrella, őket keresve.

A lány nem habozott: amint meglátta őket, az ajtófélfától egy nagy, pontos elrugaszkodással kilőtte magát irányukba. Tan elkapta, amikor a közelükbe ért, de ő megfogott egy kampót, és kiszabadította magát. Torz arca morcosnak látszott, viszont nagyszerű hírekkel rukkolt elő. Körbenézett, aztán suttogva mondta:

– Úgy néz ki, hogy lesz egy küldetés, méghozzá jó nagy. Stan szíve repesni kezdett, Tan azonban tartózkodó maradt:

– Egy ilyen garantált újfajtáról van szó, ahol a profit oroszlánrészét a Tröszt vágja zsebre?

– Igen is, meg nem is – válaszolta Estrella. – A rendeltetési helyet ismerik, de ez minden, amit tudnak. Nem tudják, mennyi ideig fog tartani, úgyhogy egy páncélozott Ötös lesz, egyike azoknak, amelyek különleges, senki által nem értett felszerelésekkel vannak ellátva, de Broadhead úgy nyilatkozott, hogy ehhez az úthoz nélkülözhetetlenek. Az űrhajót jól fel fogják tölteni készlettel meg eszközökkel, hogy igen hosszú repülésre is elég legyen, ezért csak két embert tud elvinni. Én leszek az egyik, és még egy másik számára van hely.

Egyik fiúról a másikra nézett, de főleg Stanre.

– Nekem nem kell! – jelentette ki határozottan Tan. – Nincs kedvem újabb rejtélyes útra menni valami tragaccsal.

Stan tudomást sem vett róla.

– Azt mondtad, hogy ismerik az úti célt? Estrella mély lélegzetet vett.

– Oda fog repülni, ahová a hícsík mentek. Oda, ahol jelenleg is rejtőzködnek: a galaxis Magjába.

Stan görcsösen nyelt egyet. Eljöttél az Átjáróra, nagy fogásban reménykedve, de ilyen nagyban?

Nem a hícsík által hátrahagyott limlomokkal bíbelődni, hanem egyenesen elmenni magukhoz az eltűnt szuperlényekhez?

És ezért vajon miféle jutalom jár?

Nem gondolkodott.

– Én megyek! – hallotta magát, szinte még azelőtt, hogy meghozta volna döntését. Aztán Tanhoz fordult: – Nézd, csak kettő számára van hely, úgyhogy legyen tiéd az én jutalmam is! Menj haza, és legyen jó életed! Vedd meg Naslannak a legcsinosabb menyasszonyi ruhát, amit csak talál magának! – Aztán még hozzátette: – De mondd meg neki: ne várja, hogy visszamenjek!

VI

Egy hícsí Ötöstől azt várta volna el az ember, hogy sokkal nagyobb legyen, mint a Hármas. De nem, ez semmivel sem bizonyult tágasabbnak. Belső terének egyik teljes sarkát a különös, titokzatos eszköz foglalta el, amely Broadhead szerint nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy belépjenek a Magba. Újabb néhány köbmétert azok a dolgok töltöttek be, amelyekről azt mondták nekik, hogy a hícsíknek viszik őket: Átjáró-felderítések és hícsí leletek listája, háttéranyag az emberi fajról, mindenféle csip-csup dolgok, továbbá a hícsíknek szóló rögzített üzenet, ami azt világította meg, hol tart az emberi faj. Mindehhez jött még a maguknak szánt egyévi készlet, úgyhogy kettőjük számára nem maradt sok hely a jövés-menésre.

Ami Estrellát illette, nem kellett neki sok hely. Nem sokat mozgott, és Stanhoz is keveset beszélt. Amint fölszálltak, egyenesen a hálózsákjába bújt, ott is maradt, és csak azért jött ki, hogy egyen vagy vécézzen, és egyik esetben sem támadt kedve beszélgetni. Amikor Stan megkérdezte, van-e valami baja, csak ennyit mondott:

– Igen.

Amikor arról faggatta, hogy tehetne-e érte valamit, a lány megrázta a fejét, és így szólt:

– Ezen magamnak kell túljutnom.

Amikor azt kérdezte tőle, mit jelent az „ezen”, mindössze annyit közölt vele:

– Módot kell találnom arra, hogy ismét szeressem magam. – Aztán ismét visszament alvópadkájára, és ott maradt három teljes napig, miközben Stan csak tűnődött és emésztette magát.

Aztán a negyedik napon a fiú felébredt, és látta, hogy a lány őt tanulmányozza. A kényelmetlen, villás hícsí pilótaülésen gubbasztott, és úgy tűnt, hogy már régóta ott van.

– Hello? – mondta próbaképpen, kérdőjellel a végén.

Egy pillanattal tovább bámult a fiúra, mélyen elgondolkozva, aztán felsóhajtott:

– Bocsáss meg! – mondta, és ismét eltűnt a toalettben. Jó ideig ott is maradt. Amikor előjött, úgy tűnt, azért tartózkodott ott, hogy rendbe hozza magát. Megmosta a haját, és még nedvesen megfésülte. Új sortot és felsőrészt vett föl. Újabb hosszú, rejtélyes pillantást vetett a fiúra.

– Stan, mondanom kell valamit neked – szólalt meg. – Azt hiszem, hogy sokáig leszünk majd együtt, és jó volna, ha nem lenne feszültség közöttünk. Akarsz szeretkezni velem?

– Még sohasem szeretkeztem szűz lánnyal – mondta ki a meglepődött Stan az első dolgot, ami eszébe jutott.

– Ez nem probléma – nevetett a lány, de nem vidáman. – Stan, többé már nem vagyok szűz. Mit gondolsz, hogyan szereztem ezt a küldetést?

Stan egyetlen korábbi párosodása, amikor nagy nehezen elég pénzt szedett össze ahhoz, hogy Mr. Ozden unokaöccsének egyik kevésbé költséges nőcijét megengedje magának, nem sokat tanított meg neki a szerelem művészetéről. Estrella sem tudott sokkal többet, mint ő, de nem a tapasztalatlanság jelentette az egyetlen problémát. A hícsí Ötöst nem dugásra tervezték. Amikor először próbált behatolni a lányba, szépen tovalebegtek a kapaszkodóktól.

De a kísérletezés már önmagában véve is élvezetes volt, és végül rájöttek, hogy úgy megy a legjobban, ha Stan hátulról hatol belé, miközben Estrella az övé fölé kulcsolja bokáját, Stan pedig mindkét kezével megfogja csuklóját, így elég egyszerűen ment a dolog.

Aztán amikor befejezték és még meztelenek voltak, megfordultak, hogy egymásra nézzenek és így lebegjenek ott, egymás köré fonódott karral, de szótlanul. Stan igen kényelmesnek találta ezt a pozíciót. Arca a lány füléhez nyomódott, orra a még mindig nedves és édes illatú hajához. Kisvártatva, még mindig ugyanabban a helyzetben, Estrella megkérdezte:

– Barátok leszünk, Stan?

– Ó, igen – felelte. És azok lettek.

Most, hogy barátok lettek, méghozzá olyan barátok, akik dugtak, Ötösük többé már nem tűnt olyan zsúfoltnak. Gyakran megérintették egymást, mindenféle módon: szeretetteljes paskolások, alkalmi egymáshoz dörgölőzések, futó csókok, édes cirógatások, amelyek elég gyakran újabb kefélésbe torkollottak. Úgy tűnt, hogy Estrella eléggé kedveli a dolgot, Stan pedig még inkább.

Beszélgettek is: arról, milyen lehet a Mag, a hícsí fajról, amely talán még mindig ott van (vagy már nincs). Meg arról, hogy milyen lesz az, amikor visszatérnek, és felveszik a kétségtelenül hatalmas jutalmat, ami járni fog nekik.

– Milliárdok lesznek! – sóvárgott Stan. – Elegendő egy vízparti birtokhoz, amilyen Robinette Broadheadé, szolgákkal és gondtalan élettel. Rengeteg időnk lesz arra is, hogy kiélvezzük, mert meglesz a Teljes Orvosink.

– Teljes Orvosi – suttogta Estrella, osztozva a fiú álmában.

– Okvetlenül! Mi nem leszünk öregek negyvenévesen és halottak ötvenöt évesen. Hosszú, hosszú életet fogunk élni, és... – nyelt egyet, tudatában annak, éppen elkötelezettséget készül vállalni – és ezt együtt fogjuk leélni, Estrella. – Ez természetes módon vezetett újabb gyöngéd csókolózáshoz és nem annyira gyöngéd szexhez.

Sok mindenről beszélgettek, beleértve addigi életük fejezeteit, amelyek a korábbi táviratszerű áttekintésekből kimaradtak. Amikor Stan az anyja haláláról beszélt, meg arról, hogyan hatott ez az apjára, Estrella megfogta a kezét, és megcsókolta. Amikor isztambuli életéről mesélt, a lány érdeklődve figyelte, és még inkább akkor, amikor magáról a városról regélt: a hatalmas keresztény város, Konstantinápoly évszázadairól, a keresztes lovagokról, akik szintén keresztények voltak, de mohón vágytak valamilyen zsákmányra, ezért elhatározták, hogy mindenképpen kifosztják a várost, Justinianus császárról meg az ő Theodórájáról és Bizáncról, az igaziról, a bizánci udvarról. Mindez elbűvölte a lányt. Semmit sem tudott a szent Római Birodalomról, csak keveset magáról Rómáról, cézárjairól, hódításairól, világuralmi évszázadairól. Számára mindez izgalmas mítoszokat és legendákat jelentett, pedig igazak voltak. Vagy legalábbis annyira igazak, amennyire Stan memóriája ezt lehetővé tette.

A fiú persze még kevesebbet tudott arról az Amerikáról, amelyet a bennszülöttek népesítettek be, mielőtt a fehér ember leigázta volna őket, és az azóta eltelt időkről. Az iskolában nem ezt az amerikai történelmet tanulta, és apjától sem azt hallotta. Estrella elmondta neki, hogy anyai ágon az ő népe saját, külön történelemmel rendelkezik. Valamikor még pompás városokat építettek, mint Machu Picchu, a délen fekvő, hatalmas maja építmények és az anasazik rejtélyes erődítményei családja otthonának közelében. Vágyakozással vegyes büszkeséggel ecsetelte, hogy ez csak addig tartott, amíg az európaiak megérkeztek, és elvették földjeiket, elég gyakran az életüket is, és rezervátumokba kényszerítették őket, továbbá végtelen, örökös visszavonulást eredményező csatákba, majd végül vereségre.

– Nem sok maradt meg számunkra, Stan – tette hozzá.

– Az egyetlen jó dolog az, ha ezt egyáltalán annak lehet nevezni, hogy most már a legtöbb jenki is olyan szegény, mint mi.

Ez egy megoldatlan rejtélyt juttatott Stan eszébe.

– De te nem voltál annyira szegény, ugye? Úgy értem, személyesen. Mármint akkor, amikor megtörtént veled, hmm, a baleset? Ha ez Tannal történt volna, vagy szinte bárki mással, akit ismerek, nem részesültek volna nagy kártérítésben, hogy abból utazzanak el az Átjáróra. Teljes Orvosid volt, vagy valami más?

– Egyáltalán nem rendelkeztem semmiféle orvosival – nevetett fel meglepődve Estrella. – Viszont ott volt a bátyám. – Aki, amint azt a lány elmondta, közhírré tette, hogy elmegy és kinyírja azt a bizonyos bölényölőt, akinek a sógora írnokként dolgozott a vágóhíd könyvelési osztályán. Ez utóbbi meghamisította a számlakönyveket, hogy ki tudjon fizetni egy nagyobb pénzösszeget Estrellának, csak hogy megmentse sógora hitvány életét.

– Állítólag a halálesetre járó juttatást kaptam meg, de átvertem őket, mert élek. Aztán, amikor már elég jól voltam ahhoz, hogy elutazzak, fogtam a maradék pénzt, és abból jöttem el az Átjáróra.

Olyan szomorúan nézett, amikor ezt elmesélte, hogy Stan akaratlanul is megcsókolta, ami nemsokára újabb kellemes szeretkezéshez vezetett. És miért ne? Végül is valóban egyfajta nászúton vettek részt, nemde?

A napok múltak: tíz, tizenkettő, húsz. Úgy aludtak, hogy szorosan átölelték egymást, és úgy tűnt, hogy ebbe soha nem fáradnak bele. Az biztos, hogy kissé szoros volt, de a szabványos méretű hálózsákot úgy tervezték meg, hogy elég nagy legyen egy nyúlánk maszájnak vagy egy testes bengálinak, és a girhes Stan meg a karcsú Estrella szerelmesekhez illően jól bele tudott együtt férni. Időnként közösen muzsikáltak: Stan trombitája és Estrellának a zsákból előszedett fuvolája igen különös kombinációt alkotott. Időnként beszélgettek, kártyáztak, olvastak, vagy csak barátságosan, szótlanul üldögéltek együtt. És néha Stan elővette a hícsíknek szánt, rögzített üzenetet – ez volt a fő oka annak, hogy elindultak erre az útra –, és lejátszották maguknak, azon tűnődve, vajon a hícsík (ha léteznek), mit fognak megérteni belőle.

Ezt az üzenetet sietve hozták össze Isten tudja kicsodák; kétségtelen, hogy az Átjáró Tröszt nagy koponyái, és az is kétségtelen, hogy Robinette Broadhead ott állt mögöttük. Semmi szöveget nem tartalmazott, mivel nem valószínű, hogy a hícsík bármilyen emberi nyelvet megértettek volna. Kizárólag zene hangzott el róla: először Csajkovszkij komor Patetikus szimfóniája, teljes egészében, aztán, hogy megmutassák, hogy az emberek nemcsak egyetlen zenei hangulatot ismernek, Prokofjev mókás, eleven Klasszikus szimfóniája.

Azonban az üzenetet többségében képek alkották: az üres hícsí alagutak a Vénuszon, a csaknem ugyanolyan üres folyosók az Átjárón, amikor az emberi lények először odakerültek, egy kutatókból álló kis csapat, amint óvatosan beszáll egy korai Ötösbe, újabb, utazástól koszos legénység, amint egy Hármasból száll ki, imalegyezőket és egyéb hícsí cókmókokat cipelve, egy kép a tűzkerék formájú galaxisról, fentről láttatva, egy nyíllal, amely a Föld helyzetét mutatja az Orion-karban, magának a Földnek lassan forgó glóbusza, földi városok – New York, Tokió, Sao Paolo, Róma – gyors felvillanásai, felvételek emberekről, amint különféle tevékenységeket végeznek: tájképet festenek, traktort vezetnek, teleszkópba néznek, maszkban állnak egy kórházi szülőágy körül, ahol éppen baba jön a világra. Aztán olyan dolgok jöttek, amelyeket sem Estrella, sem Stan még soha nem látott: volt egy képsorozat egy óriási, lebegő műtárgyról, majd egy hatalmas, orsó alakú, kék, hícsí fémfalú kamráról, amelynek közepén különös, terjedelmes gépezet trónolt vontatótalpakon.

– A tápanyaggyár és az a másik dolog, amit Broadhead fedezett fel – találgatta Estrella. Képek következtek a műtárgy belső járatairól, hícsí fémfalairól, amelyek számos színben tündököltek, és – mindkettejüknek elállt a lélegzete – egy különös, szőrös teremtmény-párról, amely csaknem emberinek tűnt, ám bizonyára azok a primitív lények voltak, akikre Broadhead ott bukkant rá. És végül ismét a galaxist ábrázoló felvétel, egy hícsí Ötös apró képével, ami valószínűleg az ő saját űrhajójuk lehetett, amint az Orion-kartól lassan vándorol a Maghoz.

Amikor a bemutató véget ért – már a negyedik vagy ötödik alkalommal –, Stan elgondolkodva dörzsölgette azt a helyet, ahol korábban gyér bajsza díszelgett, mígnem Estrella addig szekálta, hogy inkább leborotválta. Úgy nézték az üzenetet, hogy karjuk egymáson nyugodott. A fiú ásított egyet, mire a lány is ugyanazt tette, mivel mindketten kezdtek elálmosodni. Látván, hogy Stan felhalmozott készleteiket bámulja, Estrella kissé elmozdult, hogy jobb testhelyzetbe kerüljön, de továbbra is szorosan a fiú mellett maradt.

– Mi van, Stan?

– Ma van a harmincötödik napja, hogy úton vagyunk? – kérdezte elmélázva.

– Igen, valami ilyesmi – számolgatta ujjain a lány. – De lehet, hogy a harmincnegyedik. Mi van vele?

– Csak az, hogy ez hosszú repülésnek tűnik – sóhajtott fel. – Nem tudom, elmente már valaki ilyen messzire.

– Néha a rövid utak sok időbe telnek, de ennek az ellenkezője is ugyanúgy igaz – próbálta megnyugtatni. – A hícsí űrhajóknál ezt sohasem tudhatod.

– Én is azt hiszem – mondta, elfordítva a fejét, hogy úgy csókolja fülön, ahogyan a lány szerette. Estrella kedvesen vonaglott, és kinyitotta ajkát, ami többet ért, mint bármilyen szóbeli biztatás.

Stan boldog volt Estrellával, aki nemcsak hogy megosztotta vele a hálózsákját, de mindvégig szó nélkül hagyta azt is, hogy ő még csak tinédzser korban van. Stan álomittasan gondolkodott el ezen. Soha életében nem volt boldogabb, mint ebben a pillanatban. Akkor miért aggódjék amiatt, hogy milyen hosszú ideig fog tartani az utazás? Nem akarta, hogy egyáltalán véget érjen, akkor lett volna elégedett, ha valóban nagyon hosszú ideig tartott volna...

De nem tartott.

Még aznap véget ért, csaknem abban a pillanatban, amikor a csókolózás átment dédelgetésbe, de még azelőtt, hogy elkezdték volna levetkőztetni egymást; és ijesztő módon ért véget.

A nagy meghajtó-tekercs nem adott semmiféle figyelmeztetést. Ezt a másik dolog tette meg, a zömök, domború eszköz, amelynek rendeltetéséről semmilyen értelmes felvilágosítást nem kaptak. Felnyílt, és egy kristályos, dugóhúzószerű dolog nyúlt ki belőle, ami motyogni és ragyogni kezdett, aztán morgott, ami aztán egyre emelkedő hangú sikoltásba ment át, egészen addig, amíg többé már nem hallották, miközben a ragyogás egyre fokozódott. Terebélyes, néma szikrák záporoztak rájuk; meglepetésükben visszahőköltek, nem a fájdalomtól, mivel a szikrákat nem lehetett érezni. Majd a tekercs végre működésbe lépett: egyre jobban ragyogott, majd szemkárosító fehérizzássá fényesedért, élénkpiros és krómsárga, körben forgó sávokkal. Aztán remegni kezdett, vagy talán az űrhajó rázkódott, Stan nem tudta megmondani, melyik, mivel ő maga is rázkódott, méghozzá oly módon, ami ijesztően különbözött bármitől, amit valaha is átélt. Miközben egymásba kapaszkodtak, már nem érzett semmi álmosságot...

Aztán váratlanul minden abbamaradt.

Estrella kiszabadította magát, és a külső szemhez fordult.

Mögöttük egy ijesztő, márványszerű, halványkék, nyílt térség látszódott, előttük pedig temérdek, valószínűtlen, igen fényes csillagokkal teleszórt égbolt. És igen közel egy terjedelmes, fém dodekaéder: tizenkét szimmetrikus oldal, mindegyik közepén kis mélyedéssel. Űrhajójuk nyaktörő sebességgel száguldott az egyik mélyedésbe, és ott kényelmesen megállapodott. Mielőtt Stan és Estrella megmozdulhatott volna, kívülről felnyitották a fedélzeti nyílást.

Szőrös, eleven csontváznak tűnő lény nézett rájuk ellenségesen.

– Szerintem ez biztosan egy hícsí – suttogta kábultan Estrella.

Valóban az volt. És ekkor kezdődött el Stan életének leghosszabb, valószínűtlenül hosszú napja.

VII

Eddigi tizenhét életévében semmi sem tanította meg őt arra, hogyan kell egy másik bolygóról való idegen teremtményt köszönteni. Visszatért gyerekkorának képregényemlékeihez. A feje fölé emelte két kezét, és így szónokolt:

– Békével jöttünk!

A képregényekben ez elég jól működött, ebben a valódi világban azonban nem. A hícsí fejvesztve meghátrált. Miközben megfordult és elfutott, mély, huhogó nyögés hagyta el furcsa formájú száját.

– A francba! – mondta gyászosan Stan, a lény után meredve.

– Jól megijesztettük – kulcsolta át a karját Estrella.

– Nagyon remélem, mert ő egyenesen halálra rémített engem!

– Igen, de nekünk kell kimutatnunk, hogy barátságosak vagyunk. Talán le kellene játszani nekik az üzenetet?

Ez jó ötletnek hangzott. Legalábbis Stan nem tudott jobbat, de míg megpróbálták elindítani a felvételt, a hícsí visszafutott, ezúttal valamennyi társát magával hozva. Vagy fél tucat teremtmény jött vele, zubbonyba öltözve; girhes lábuk között különös, hüvely formájú tárgy lógott. Extra méretű szuszpenzor? Strapabíró gumióvszer? Stan nem tudta kitalálni. Miközben a lények beözönlöttek az űrhajóba, izgatottan zagyváltak egymás között. A legmagasabb közülük csaknem a fiú álláig ért, míg a kisebbek alig a köldökéig. Nem vesztegették az időt: egyikük félrecsapta Estrella kezét a lejátszó készülékről, a többiek közül pedig néhányan megragadták Stant. Meglepően erősek voltak, és fegyvert is viseltek. Többé-kevésbé viseltek, legalábbis néhányan közülük: különböző, élénk kék fém-vagy aranykéseket, egyik-másik afféle görbe halef volt, és mindegyik igen veszélyesnek látszott. Különösen akkor, amikor az egyik hícsí úgy tartott egy rendkívül hegyes végű kést, hogy csaknem hozzáért vele Stan jobb szeméhez, és a kijárat felé vonszolta.

– Ne ellenkezz velük! – kiáltotta Estrella, akit hasonlóképpen ejtettek foglyul.

A fiú nem ellenkezett. Hagyta, hogy egy piros erezetű, kék fémfalú, nagyobb kamrába hurcolják, ahol azonosíthatatlan gépezetek és bútordarabok feküdtek szanaszét szóródva. A mennyezet igen alacsonyan volt. Amikor átlépték a küszöböt, Stan beverte a fejét az ajtónyílásba és megbotlott, mert váratlanul érte testsúlyának hirtelen visszatérése. Ismét hatott rájuk a gravitáció, talán nem olyan erősen, mint a földi, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy tántorogva foglyul ejtőjének dőljön. Éppen idejében kapta el fejét a pengétől, hogy elkerülje szemének kiszúrását. A kést a kezében tartó hícsí figyelmeztetően rikoltott, de Stan nem akart hadakozni vele. Még akkor sem, amikor Estrellát a falhoz vonszolták, és kezét-lábát szétfeszítve odaláncolták valamihez, ami ruhafogas, szobor vagy bármi más lehetett, de elég erős volt ahhoz, hogy megtartsa mindkettőjüket.

A dolgok kezdtek forrpontra jutni. Újabb hícsík érkeztek rohanva, valamennyien izgatottan hadartak, a tőlük telhető legerősebb hangon. Míg egyik csoportjuk eltűnt az Ötösben, mások arra kezdték használni különféle késeiket, hogy levagdossák a foglyokról ruháikat.

– Mi a francot műveltek itt? – hőbörgött Stan, de amennyire meg tudta mondani, a hícsík még csak meg sem próbálták megérteni, hogy mit beszél. Még azt sem hagyták abba, amit éppen csináltak. Amint mindegyik ruhadarabot levágták, fehérneműt meg mindent, teljesen a csupasz bőrig, az egészet átkutatták, átszimatolták és elvitték valahová, hogy tovább tanulmányozzák.

Még javában munkálkodtak, amikor a váratlan ijedségtől Estrella felsikoltott, mivel az egyik kés megvágta a combját. A hícsí, aki a késsel bánt, döbbenten hátraugrott.

– Óvatos légy vele! – kiáltotta Stan, de azok még csak rá sem néztek. A késes lény valami parancsot rikácsolt, egy másik kis fémkelyhet kapott elő, és felfogott vele egy vércseppet, amely Estrella sebéből szivárgott.

– Jól vagy? – kiáltotta Stan, és hangjában hirtelen több düh és féltő gondoskodás érződött, mint félelem.

– Csak egy karcolás – nyugtatta meg a lány, majd nyugtalanul hozzátette –, de pisilnem kell.

Úgy tűnt, semmiképpen sem tudják ezt a sürgető helyzetet fogva tartóik tudomására hozni, feltéve, hogy a hícsík törődtek volna vele, ha sikerül nekik. Őket azonban a foglyok semmilyen szükséglete vagy kívánsága nem érdekelte. Egyre több lény zsúfolódott be a szobába, szünet nélkül óbégatva egymással. Amikor újabb hícsí jelent meg, aki cifrább, aranysávos és selymes fényű zubbonyt viselt, mint a többiek, pillanatnyi csönd keletkezett, de aztán mindenki egyszerre kezdett beszélni hozzá. Az újonnan érkezett tikkadt tekintettel nézett körül, úgy, mint az, akit éppen a legszebb álmából ébresztettek fel valami igen kellemetlen hírrel. Csak egyetlen pillanatig hallgatta, mit mondanak neki, majd csendet intett. Úgy rivallt rájuk, hogy az parancsnak hangzott, aztán keskeny ajkához emelte egyik csontvázkezét, és beszélni kezdett valamibe, ami úgy festett, mint egy méretes ujjgyűrű.

Közben a teremtmények egymás után jöttek ki az Ötösből, különböző dolgokat hozva magukkal: tartalék ruhákat, élelmiszeres zacskókat és igen óvatosan Stan trombitáját. Locsogtak róla valamit egymás között, miközben átnyújtották annak, aki a gyűrűmikrofonnál állt. Az szemlélte egy pillanatig, aztán további parancsokat osztogatott. Újabb hícsí törtetett előre valamivel, ami úgy festett, mint egy sztetoszkóp, és itt, ott, mindenütt hozzáérintette a trombitához, gondterhelten fülelt, és jelentett a főnöknek.

Ekkor váratlan lamentálás hallatszott az Ötös belsejéből, és Stan egyszer csak Csajkovszkij Hatodik szimfóniája nyitóütemeinek ismerős trombitaszóját hallotta.

– Figyelj, Stan, bekapcsolták az üzenetet! – kiáltotta örömmel Estrella. – Talán most már minden rendben lesz!

De nem így történt. Egyáltalán nem lett jobb semmivel sem. Ha a hícsík meg is értettek valamit az üzenetből, ami nem tűnt valószínűnek, attól még semmivel sem viselkedtek barátságosabban.

Hogy mennyi ideig lógtak ott úgy, hogy közben bökdöstek, tapogatták, vizsgálgatták őket, Stan nem tudhatta. Igen hosszú időnek tűnt. A jó gondolat, az egyetlen jó gondolatot, amit Stan fel tudott magában idézni, az volt, hogy otthon, az Átjárón az emberek már biztosan kezdenek aggódni értük. Akár még arra is gondolhatnak, hogy mentő-csapatot küldjenek ki. Ha ezt nem is, de legalább mindenképpen gondolnak Stan Averyre és Estella Pancorbóra.

Nem mintha ez segítene most rajtuk.

Stan aggódott magáért, de még inkább Estrelláért. Időnként üres biztatásokat kiáltott feléje. Alany bátran válaszolt:

– Alakulni fog a helyzet, Stan – mondta, és aztán más hangszínnel: – Ó, afrancba!

Stan látta, mi a baj. Noha Estrella annyira összeszorította térdét, amennyire csak tudta, húgyhólyagjának többé nem lehetett nemet mondani. A vizelet lecsorgott a lábán. A hícsík között ez újabb nyugtalansági hullámot váltott ki, és egyikük elfutott egy másik kehelyért, hogy tanulmányozás céljából felfogjon belőle néhány cseppet.

Szerelmesének kínos helyzete miatt a fiút szégyenérzet fogta el, és hirtelen heves dührohamot kapott a durva, barátságtalan hícsík miatt, akik az egészet okozták. Ezzel végződött Stan igen hosszú napjának első órája.

Aztán minden látható ok nélkül a dolgok javulni kezdtek, méghozzá rohamos gyorsasággal.

Az aranyhímzésű zubbonyt viselő hícsí már korábban eltávozott, hogy azt tegye, amit egy hícsí főnöknek tennie kellett. Most visszatért, fontoskodóan feszítve, miközben minden irányban parancsokat osztogatott. Amikor közel masírozott Estrellához, Stan valami újabb ördöngösségre számítva nekifeszült láncainak. De nem történt ilyesmi. A hícsí felnyújtotta a lányhoz egyik széles, ferde ujjú kezét – erőlködnie kellett, hogy meg tudja tenni –, és megpaskolta az arcát.

Vajon ezt megnyugtatásnak szánta? Stan látta, hogy egyértelműen annak, mivel több hícsí rohant feléjük, hogy leszedje láncaikat, közben a főnök hícsí egyfolytában csevegett nekik. Stan nem hallgatott oda. Kissé támolyogva – a láncok elzárták a vérkeringést, és testsúlya is kevesebbet nyomott itt, mint amennyire számított – kinyújtotta kezét Estrelláért. Úgy, ahogy voltak, meztelenül átölelték egymást, míg a hícsík jóindulatú elragadtatással bámulták őket.

– Most mi lesz? – kérdezte Stan a levegőtől. Nem várt választ, és nem is kapott, hacsak az nem tekinthető annak, ami ezután következett. Két hícsí sietett feléjük, az egyik tönkretett öltözékük néhány maradékát hozva, mintha bocsánatot kérne, vagy magyarázkodna, a másik pedig pótlás gyanánt két hícsí zubbonnyal, mutogatva, hogy vegyék fel őket.

A ruhák nem illettek rájuk valami jól. Az emberi lények sokkal testesebbek voltak, mint a töpörödött testű hícsík. Ami nekik laza zubbony volt, az Stan számára leginkább fűzőnek érződött. Mindazonáltal attól, hogy már nem meztelenül kellett mutatkozniuk eme különös lények előtt, Stan valamivel bizakodóbbá vált.

Arra azonban továbbra sem tudott rájönni, hogy mi történik. A hícsík mindent megpróbáltak, hogy megmagyarázzák: csacsogtak, mutogattak, minden eszközzel próbálván megértetni velük valamit. Ám közös nyelv híján nem jutottak messzire.

– Legalább már nem vagyunk úgy összeláncolva, mint valami gályarabok – vélekedett bizakodóan Estrella, erősen szorítva Stan kezét. Valóban nem voltak, sőt, szabadon járkálhattak a szobában, és a különböző megbízásokat teljesítő, szorgos hícsík bocsánatkérően kikerülték őket.

– Kíváncsi vagyok, vajon vissza fognak-e engedni bennünket a járgányunkra – mondta Stan az űrhajó belseje felé kémlelve. Két hícsí éppen újra lejátszotta az üzenetet, valami kamerafélét tartva, hogy felvegyék, amit látnak. Stan már ott állt a bejáratnál, amikor egy másik lény bátorítólag veregette meg a vállát.

A fiú ezt engedélynek vette.

– Próbáljuk meg! – javasolta, és elindult. Senki sem avatkozott közbe, de Estrellának elállt a lélegzete, amikor meglátta, hogy mit műveltek Ötösükkel. A mozdítható dolgok többségét elvitték, és két hícsí éppen a toalett rögzített tartozékaival bíbelődött.

Estrella bekeményített.

– Kifelé! – parancsolta, karjával mutatva, hogyan érti. A hícsík egy pillanatig zagyváltak egymás között, aztán vonakodva engedelmeskedtek.

Ez már nagy különbséget jelentett. A toalettet részben már szétszerelték, de azért még működött, akárcsak a fali mosdókagyló. Stan és Estrella most már kissé tisztábban és sokkal kellemesebben következő szükségletüket vették sorra: éhesek voltak. Az ételkészítő berendezést nem lehetett használni, mert azt már darabjaira szedték, de az Ötösből kihurcolt, csip-csup dolgok között egy csomag kétszersültre bukkantak, amelyet úgy, ahogy volt, meg lehetett enni, és két zacskó ivóvízre. A hícsík minden mozdulatukat érdeklődéssel és jóváhagyólag figyelték.

Aztán visszajött a főnök hícsí, nyomában fél tucat segítővel, akik egy képernyőnek látszó dolgot vonszoltak magukkal. Egyikük megérintett valamit, mire kép jelent meg a kijelzőn.

Egy hícsí férfit láttak, aki izgatottan – és természetesen érthetetlenül – beszélt hozzájuk. Úgy tűnt, hogy mögötte egy hícsí űrhajó belseje látható, de nem olyané, amilyet Stan valaha is látott. Ez sokkal nagyobb volt, mint akár az Ötös, és az egyetlen felismerhető dolgot az a különös, gömb alakú gépezet jelentette benne, amely őket is elhozta a Magba.

Aztán a képernyőről beszélő hícsí egy kézmozdulatot tett. A kép kiszélesedett, és ekkor megláttak valami mást, ami ismerősnek tűnt.

– Szent Isten – suttogta Estrella. – Ez nem Robinette Broadhead?

Csakugyan ő volt. Szélesen mosolygott, és éppen üdvözölte a képernyőn látható hícsít, kézfogásra nyújtva kezét, amit az esetlenül elfogadott.

A mellette ülő hícsí főnök kacska kezével lelkesen veregette Stan vállát. Bocsánatkérő gesztusnak tűnt, és Stan vonakodva viszonozta. A hícsí válla meleg volt, de csontos, és lapos, ugyancsak csontos arcán olyasfajta kifejezés ült, amit valami mosolyfélének szánhatott.

– Nahát ? – csodálkozott el Estrella. – Úgy fest a helyzet, hogy most már mindannyian jó barátok vagyunk. – És ezen a leghosszabb napon így ért véget a második óra.

Jó volt barátságban lenni ezen teremtményekkel, mégjobb, hogy lehetőségük nyílott evésre, ivásra és felfrissülésre, de a legjobban azt evezték, hogy szabadok voltak. Stan nagyra értékelte eme dolgokat, ám leginkább arra vágyódott, hogy aludjék egy keveset. Úgy tűnt azonban, hogy erre nem sok esély kínálkozik. Valamennyi hícsí – egyedül vagy csoportosan – megállás nélkül karattyolt hozzájuk zagyva és nyers nyelvükön, amelyből ők egyetlen kukkot sem értettek. Amikor a főnökük Stan hangszerét hozva kíváncsian közeledett feléjük, a fiú azonnal vette az üzenetet:

– Ez trombita – jelentette ki. Néhányszor megismételte a nevet, megérintve a hangszert, azután feladta. – Na jó, hadd mutassam meg! – Fújt egy skálát, aztán pedig a St. Louis Blues Cab Calloway-féle változatának néhány nyitóütemét játszotta el. Valamennyi hícsí hátrahőkölt, aztán mutogatással nógatták, hogy játsszék tovább.

De ennél többet Stan nem volt hajlandó megtenni. Megrázta a fejét.

– Fáradtak vagyunk – közölte velük, úgy érzékeltetve a dolgot, hogy becsukta a szemét, arcát pedig összekulcsolt kezére fektette. – Aludni. Arra van szükségünk, hogy pihenjünk.

Estrella közbelépett. Intett a legközelebbi hícsínek, az Ötös bejáratához vezette, rámutatva a most üres alvópadkákra. Némi zagyválás után úgy tűnt, hogy a hícsík megértették, miről van szó. Ketten előresiettek, és a főnök jelzett Stanéknek, hogy kövessék őket. Maguk mögött hagyták a tágas helyiséget, amely eleddig az egyetlen volt, amit a hícsík kétségtelenül nagyszámú és változatos világaiból megismertek, és egy rövid folyosón keresztül követték az előttük járót. Stannek úgy tűnt, hogy a járat falai itt is hícsí fémből készültek, de – hasonlóan némelyikhez azon a hatalmas hajón, amelyre Robinette Broadhead bukkant rá –, a szokásos kék helyett rózsaszín erezettel. Egy kamránál megálltak. Az ott várakozó hícsí megmutatta nekik saját hálózsákjuk maradványait, azután sokat ígérően mutatott befelé. A padlón két halomféle feküdt egymás mellett. Ágyak? Mindenesetre a hícsí rájuk zárta az ajtót, és Estrella nyomban elterült az egyiken. Amikor Stan követte példáját, inkább úgy érezte, hogy egy száraz levélhalmon fekszik, mint valami hagyományos ágyon. De nem érezte kényelmetlennek, és a legjobban az tetszett neki benne, hogy a fekhely laposan és vízszintesen helyezkedett el, azonkívül itt senki sem kiabált vele.

Hálásan nyújtózott el, és lecsukta szemét... De csak annyi időre, ami nem tűnt többnek egy pillanatnál.

Fölébredt, mivel az ajtót ismét kinyitották. A főnök hícsí tette, izgatottan halandzsázva és erőteljes kézmozdulattal gesztikulálva.

– A francba! – motyogta Stan. Ezen a helyen elég gyorsan követték egymást az események; a két ember felkelt és követte a főnököt. Ezúttal messzebbre, előbb rózsaszín, majd élénk arany erezetű folyosón keresztül. Ahhoz hasonló kamránál álltak meg, mint ahová először beléptek, itt azonban fél tucat hícsí csevegett, és a légzsilipre mutogatott.

– Azt hiszem, azt akarják közölni velünk, hogy másik űrhajó érkezik – mondta Estrella.

– Jó, jó – morogta Stan –, de azért hagyhattak volna még egy kicsit aludni bennünket.

Nem kellett sokáig várniuk. Az ajtón túlról a fémnek ütköző fém erőtlen hangja hallatszott. Az egyik hícsí, aki a bejáratnál figyelte valaminek a színes kijelzőjét, várt egy pillanatig, aztán kinyitotta az ajtót. Két hícsí jött be, izgatottan beszélgetve hasonlóan zaklatott társaikkal, akik fogadásukra siettek, őket pedig két emberi lény követte.

Emberi lények!

Stannek tátva maradt a szája, és hallotta, hogy Estrella kapkodja a levegőt mellette. Az emberek is beszéltek, méghozzá a hícsík nyelvén. Amikor az egyik ember megpillantotta Stant és Estrellát, tágra nyílt a szeme.

– Jézusom – nyögte ki hitetlenkedve –, ki a fenék maguk?

Hogy ki a fene volt maga a férfi? Egy Lon Alvarez nevű egyed, Robinette Broadhead egyik személyi asszisztense, és amint Stan megmondta kettőjük nevét, Alvarez csettintett az ujjával:

– Ó, Istenem, igen! A fiatalok, akik közvetlenül a felfedezés után szálltak fel az Átjáróról. Hát persze, emlékszem, hogy hallottam magukról. Azt hiszem, mindenki úgy hitte, hogy maguk már hullák.

– Hát, azok nem vagyunk – szólalt meg Estrella –, csak hulla fáradtak.

Stant hirtelen bűntudat fogta el. Mindenki úgy hitte, hogy halottak? Akkor el kellene mondaniuk Tannak és Naslannak, hogy ez nem igaz.

– Érintkezésbe tudna lépni az Átjáróval? Mert ha igen, szeretnék azonnal üzenetet küldeni nekik.

Lon Alvarez értetlenül, kétkedve nézett a fiúra.

– Kinek küldene üzenetet?

– Természetesen az Átjáró hatóságainak – förmedt rá Stan. – Várják, hogy halljanak rólunk valamit.

Alvarez a hícsíkre pillantott, aztán vissza Stanre.

– Nem hiszem, hogy különösebben várnák, Mr. Avery. Ugye, tudja, hogy maguk egy fekete lyukban vannak?

– Fekete lyukban? – pislogott a férfira Stan, és hallotta, hogy Estrella halkan felnyög mellette.

– Pontosan így van – bólintott Alvarez. – Tudják, ez az, ahol a Mag elhelyezkedik. Nagy fekete lyuk, ahol egykoron a hícsík elrejtőztek, és a fekete lyukon belül időtágulás lép fel. – Stanre nézett, hogy tudja-e követni, de a fiú zavaros tekintete nem tűnt biztatónak. A férfi felsóhajtott. – Ez azt jelenti, hogy a fekete lyukon belül lassabban mennek a dolgok. Tudják, ebben a mienkben a tágulás nagyjából negyvenezer az egyhez arányban valósul meg, tehát rengeteg idő telt el Odakinn, amíg maguk itt tartózkodtak. Hogy mennyi? Hát, amikor eljöttünk, lássuk csak, mintegy tizenegy év lehetett.

VIII

Amikor Stan és Estrella már nem tudott több hírt megemészteni, visszatántorogtak azokba a különös hícsí ágyakba. Nem szóltak egymáshoz, mert félelmetesen sok olyan dolog volt, amiről beszélgetniük kellett volna, és azt sem tudták, milyen sorrendben kezdjenek hozzá.

Estrella nyomban álomba merült, de nem úgy Stan. Feje nyüzsgött a számításoktól, és valamennyi eredmény ijesztő értéket mutatott. Alvarez azt mondta: negyvenezer az egyhez! De hiszen ez azt jelentette, hogy itt, a hícsí Magban eltelt minden egyes perc több mint egy hónapnak felel meg a külső világban! Egyetlen óra pedig öt évnek! Egy nap több mint egy évszázad lenne, egy hét pedig...

Ám a fáradtságnak többé nem lehetett nemet mondani. Szorongó álomba zuhant, de ez nem tartott sokáig, mert túl sok dolog háborgatta álmát. Amikor azonban már eléggé fölébredt, és kinyújtotta kezét Estrelláért, fekvőhelye üresnek bizonyult: a lány elment.

Stan feltápászkodott, és a keresésére indult. Nem tűrt halasztást, hogy megkeresse kedvesét. Még sürgetőbben jelentkezett azonban az egyetlen dolog, amit igazán kívánt: az, hogy ők ketten azonnal visszamenjenek Ötösükbe – persze ha mindazok után, amit a hícsík tettek vele, még mindig működőképes –, és elinduljanak hazafelé... mielőtt mindenki, akit ismert, visszavonhatatlanul eltávozna az élők sorából.

Estrellát nem találta az előcsarnokban, noha rengeteg hang szűrődött be oda valahonnan. Nem volt abban a helyiségben sem, amelybe beléptek, jóllehet rengeteg hícsí tartózkodott ott, akik igen elfoglaltnak látszottak, de hogy mivel, Stan nem tudta megmondani. Egyiküknek megesett a szíve rajta, és kedélyesen csevegve, számos, biztató vállveregetés kíséretében egy másik zsilipkamrához vezette a fiút. Ez volt az eddigi legnagyobb és legzsúfoltabb, mivel a nyíláson keresztül a hícsík tömege áramlott oda-vissza a kamra és a vele összekapcsolódott űrhajó között. A lény az ajtóhoz kalauzolta Stant, és gyöngéden belülre taszigálta.

A legnagyobb űrhajóba lépett be, amit életében látott, és tele volt, mind földiekkel, mind hícsíkkel. Amikor az egyik ember felnézett, a fiú felismerte benne Estrellát, aki éppen két hícsível beszélgetett – igen, nyilvánvalóan beszélgetett. Intett Stan felé, valami barnát tartalmazó flaskát tartva fel a kezében.

– Ez kávé, Stan – szívélyeskedett. – Remek konyhájuk van a bevándorló-űrhajón. Kérsz belőle?

– Hát persze – felelte szórakozottan, az egyik hícsíre meredve. Oda nem illő módon a teremtmény texasi sombrerót viselt, továbbá melegítőfelsőt, Isten hozta Houstonban felirattal, és valamit, ami úgy nézett ki, mint valami piros-arany, bőr cowboy-csizma. Udvariasan Stan felé nyújtotta kezét.

– Milyen nagyszerű újra látni önt, Mr. Avery – mondta, méghozzá angolul! – Éppen a kedves feleségét mutatom be felderítő-pilótánknak, Teljesítőnek. Arra készül, hogy egy igen fontos küldetésben kihajózzék, és most éppen a körülményekről tartunk neki eligazítást. – Stan értetlenül meredt rá, ezért a hícsí bocsánatkérően folytatta: – Ja persze, ön nem emlékszik rám, ugye? A nevem Lejtő. Amikor ön és Ms. Pancorbo megérkezett, én voltam az ügyeletes kapuőr a belépőzsilipben – újságolta, majd büszkén hozzátette: – Én is tagja voltam az első különítményünknek, amely kihajózott, amint láttuk, hogy mi történik.

– Örülök, hogy újra találkoztunk – mondta alig hallhatóan Stan. – Ön, hmm, nagyon jól beszél angolul.

A kapuőr helytelenítő mozdulatot tett csontvázkezével.

– Négy évet töltöttem az önök bolygóján, úgyhogy rengeteg időm volt megtanulni. Aztán amikor ez az űrhajó elindult, hogy az önök emberei közül néhányat a Magba hozzon, hazajöttem velük. – Ekkor valaki sürgetően szólt hozzá hícsí nyelven. Röviden válaszolt, aztán felsóhajtott: – Jobb, ha visszamegyek dolgozni. Teljesítő indulni készül, és be kell fejeznem az eligazítást. És már alig várom azt is, hogy meglátogassam a kedves barátaimat. Számomra hosszú idő telt el... noha ők nem is tudják, hogy elmentem!

IX

Később, amikor Stan megpróbált visszaemlékezni erre az igen hosszú napra, erre a negyvenezer nap egy napban időszakra, annak eseményei és felfedezései olyan vadul cikáztak fejében, mint a feldühödött méhek, amikor megbolygatják kaptárukat. Túl sok meglepetésben részesült, és túl nagyszerűekben. A nagy űrhajón tartózkodó emberek nem foglyok vagy betolakodók voltak, hanem bevándorlók. Azért jöttek a Magba, hogy pár nap vagy hét (azaz évszázadok!) erejéig meglátogassák a hícsíket. Aztán ugyanaz az űrhajó egyenesen visszament a Földre további emberekért. Az Ajtó – a lebegő dokk, amelyhez megérkeztek – már nyüzsgött a korábbi űrhajókkal érkezett más emberektől, akik még mindig azokra a hajókra vártak, amelyek majd elviszik őket valamelyik bolygóra, ahol az elbűvölt hícsík jól meg fogják bámulni őket. A jövevények – egyikük-másikuk az Átjáró Tröszttől vagy a Föld valamelyik országából érkezett méltóság – azért jöttek, hogy a hícsík Magjában felavassák az emberi faj itteni követségeit. Némelyik egyszerűen olyan ember volt, aki nem kedvelte földi életét, és fejest ugrott abba a lehetőségbe, hogy új életet kezdjen a Magban.

– Akárcsak mi, Stan – állapította meg Estrella, miközben a fiú próbálta felfogni az egészet. – Mint mindenki, aki az Átjáróra jött, és a dologban az a csodálatos, hogy itt meg is fogják kapni azt, amit kívánnak. A hícsík lelkesen várják, hogy találkozzanak velünk, Stan. Minden emberi lény, aki idejön, úgy fog élni, mint valami király. – Aztán gondterhelten hozzátette: – Idd meg a kávédat, szívem! Azt hiszem, tettek bele valamit, hogy ébren tartson bennünket. Szükséged lesz rá.

Valóban tettek bele, és szükségük is lett rá. Amikor Stan a második ílaskányit nyelte le belőle, a fáradtság elszállt, és elméje szárnyalni kezdett.

– Mit értesz az alatt, hogy úgy élni, mint valami király? – érdeklődött.

– Azt, amit mondtam – mondta türelmesen a lány, vagy nem is annyira türelmesen: ő is felpörgött, szeme oly módon szikrázott, ahogyan Stan addig még sohasem látta. – Szívesen látnak bennünket, Stan. Mindent hallani akarnak az emberi fajról. Elbűvöli őket a gondolat, hogy nekünk különböző nemzeteink és kultúráink vannak, meg minden. Amikor a bölénycsordákról beszéltem a kapuőrnek, könyörgött nekem, hogy menjek el az ő bolygójára, és meséljek róla. Úgy látszik, ezt kihagyta, amikor a Földön járt. Azt mondta, hogy saját otthont biztosítanak nekünk, méghozzá csodálatosat, és... és nem hiszem, hogy bármit is tudnának Isztambulról vagy az emberiség történetéről, és mindezt tőlünk akarják hallani...

Stan azonban a fejét rázta.

– Erre nem lesz időnk – jelentette be.

Estrella hirtelen megtorpant, lustán mozduló szempillája alól meredve a fiúra.

– Miért ne lenne? – kérdezte hirtelen alábbhagyó lelkesedéssel.

– Azért, mert ott kell lennünk az űrhajón, amikor visszamegy, Estrella! Oda kell mennünk, amíg újdonságnak számítunk, az első embereknek, akik visszatértek a Magból. El tudod képzelni, hogy mennyit fog ez érni? Nem csak a jutalmat... lefogadom, hogy hatalmas lesz..., de híresek is leszünk! És gazdagok, Teljes Orvosi meg minden! – Kifogyott a szuszból, és a lány képébe bámult, próbálván arckifejezéséből olvasni. – Nem látod, hogy mit mulasztanánk el, Estrella?

– A Teljes Orvosit, meg a hosszú, gazdag életet. A Földön – mondta elmélázva a lány.

– Pontosan! – biccentett nyomatékosan a fiú. – És az idő múlik felettünk. Vissza kell mennünk!

Estrella megfogta a fiú kezét, és saját arcához szorította.

– Miért? – kérdezte egyszerűen.

– Hogy érted azt, hogy miért? – pislantott a lányra.

– Nézd, Stan – mondta ésszerűen –, semmi okunk a sietségre, nemde? Mi miatt kellene visszamennünk, amit itt nem kapunk meg?

– A barátaink... – kezdte a fiú, de a lány a fejét rázta. Megcsókolta a fiú kezét, aztán elengedte, és így szólt:

– Tudod, hogy mennyire múlik az idő, drágám? A barátaink már megöregedtek, vagy akár meg is haltak mostanra. Hosszú, nagyon hosszú ideig akartál élni. Most éppen azt tesszük. – Megesett a szíve a fiú elszontyolodott arcán, és szorosan átölelte. – Azonkívül – folytatta rábeszélően – megtettük ezt a nagy utat. Ameddig itt vagyunk, akár meg is nézhetnénk, milyen ez a hely.

– De meddig? – találta meg végül a szavakat Stan.

– Nem sokáig, ha éppen ezt kívánod. Egy hétig vagy kettőig...

– Estrella! Ez alatt... mennyi is? Ezer év vagy még több telik el a Földön!

– És akkorra talán érdemes lesz visszamenni – bólintott a lány.

3.

VADÁSZNI A VADÁSZOKRA

I

Mielőtt Estrella és Stan egyáltalán eljutott volna a Magba – tulajdonképpen jóval azelőtt, hogy egyáltalán megszülettek, ha az ember beleveszi számításaiba azt a kolosszális, 40 000 az i-hez arányt –, a Teljesítő nevű hícsí űrpilóta már ott volt. Azért történt így, mert ő ott élt. Egész életét a Magban töltötte, és semmiféle vágyat nem érzett arra, hogy valaha is elhagyja. Teljesítő tudta, hogy számos rendkívül érdekes dolog létezik Odakinn. Ugyanakkor azt is tudta, hogy milyen veszélyesek lehetnek azok az érdekes dolgok, ezért nem vágyódott arra, hogy megnézze őket magának, mint ahogy a többi hícsí tette. (Nem mintha úgy gondolt volna magára, mint „hícsíre”. Ez emberi szó volt, és Teljesítő akkor még nem is hallott róla, és amikor meghallotta, egyáltalán nem tetszett neki.)

Azt a repülést, amelyre Teljesítő éppen készült, nem arra szánták, hogy Odakintre vigye őt, noha furcsa módon űrhajója történetesen a hícsí flotta ama ritka járgányai közé tartozott, amely ténylegesen megtehette volna az utat. Ugyanakkor az egyik legnagyobb űrhajónak számított, ezért bármelyik korai Átjáró-kutatót elképeszthette volna, ha valaha is meglátja. A korai kalandorok által használt Egyesek, Hármasok és Ötösök bármelyike könnyedén elférhetett volna valamelyik rakodóterében.

Teljesítő küldetése éppen a rakományról szólt. Arra készült, hogy annak a bolygónak a gyáraiból, amely körül űrhajójával keringett, alapvető készleteket szállítson az Ajtó nevű, szabadon lebegő űrállomásra. Már több mint harminc alkalommal megtette ezt a kiruccanást, baleset vagy komoly késedelem nélkül. Ezért a teljesítményéért Teljesítőt előléptették. Új titulusát valahogy így lehetne lefordítani: „Pilóta, aki kielégítően alkalmas és óvatos ahhoz, hogy engedélyezzék számára és megköveteljék tőle mások oktatását”, és új státuszának kézzelfogható bizonyítéka ott állt előtte. Szellőnek hívták, és ez a lány lett a legelső pilótatanuló, akit Teljesítő kijelölt maga mellé, hogy kiképzésben részesítse.

Jóllehet Teljesítő korábban még soha nem oktatott senkit, tudta, mit várnak el tőle.

– Mondd csak, Szellő – szólította meg a lányt szívélyes hangon, de azért érzékeltetve, hogy ő az, akinek jogában áll kérdezni –, mit tennél, ha éppen megközelítenél egy olyan objektumot, mint az Ajtó, és nézőlapod közelképről hirtelen panorámalátásra váltana?

– Először ellenőrizném a nézőlapon az egyenestől való eltérést, és korrigálnám, ha kellene – válaszolt habozás nélkül a lány. – Ha ez nem működne, aktiválnám a készenléti lapot. Ha az is működésképtelen lenne, törölném a dokkolást, parkolópályára állnék, és szétszedném a nézőlapot, hogy megjavítsam. Akarod, hogy elmondjam, hogyan fognék hozzá a rendszer hibaelhárításához?

A férfi legyintett a csuklójával, ami az emberi fejrázásnak felelt meg.

– Még ne! Először azt szeretném hallani, miért nem engednéd egyszerűen, hogy az automata rendszer tegyen le.

– Bolygóra való landolás esetén természetesen ezt tenném, föltéve, hogy már túljutottunk a bolygó sugárvédő pajzsán, Teljesítő, de te olyan rendeltetési helyet határoztál meg, mint az Ajtó. A dokkolásnál már egy kis sebességtúllépés is rést üthetne az Ajtó borításán, ami belső nyomásvesztéssel járna. Ezt a kockázatot nem vállalnám. Most már szeretnéd, ha elmondanám a hibaelhárítást?

A férfi valóban akarta. Figyelmesen hallgatta a lány válaszát és az egyéb műszaki problémákkal kapcsolatos kérdéseire adott feleleteit. Valamennyi kielégítőnek bizonyult. Megdicsérhette volna, de nem tette, hanem egyszerűen csak így szólt hozzá:

– Fejezzük be azzal, hogy felvisszük a szállítmányt a fedélzetre, oké?

Ekkorra az emberi nő, Estrella már megszületett szülei új-mexikói farmján, innen igen nagy távolságra. Miközben Szellő aktiválta a kezelőkarokat, és a szállítmány a leszállóegységekből kezdett átkerülni magába az űrhajóba, Ankarában, az amerikai követség kórházában a hímnemű ember, Stan szintén világra jött, a Robinette Broadhead nevű ifjú pedig morcosan tűnődött azon, vajon adódik-e számára valamilyen lehetőség arra, hogy megmeneküljön a wyomingi tápanyagbányákban végzett, élethosszig tartó rabszolgamunkától.

Az említett személyek valamennyien emberi lények voltak. Természetesen Teljesítő még soha nem hallott egyikről sem.

Amikorra a rakodás befejeződött, Teljesítő rájött, hogy kedveli Szellőt, nem valamiféle szexuális értelemben, hanem egyszerűen azért, mert okos, szorgalmas és készséges.

Ezt különösnek tarthatta volna bármelyik fiatal, emberi férfi, aki csinos, fiatal nő társaságában tartózkodott. Teljesítő nem talált semmi különöset benne. Még az is csak alig hatolt el tudatáig, hogy Szellő megnyerőén széles vállal és karcsú derékkal rendelkezik, míg lágy, szürke, göndör hajzata a nyakán illendően simára van kefélve. Mindezek a dolgok kellőképpen fedték az igazságot, ám azt is tényként lehetett elkönyvelni, hogy Szellő nemi szervei még nem értek meg a közösülésre, ezért a lány vonzó tulajdonságai aligha számítottak.

Ismert tény, hogy a hícsík meglehetősen hasonlítanak az emberekhez abban, hogy némelyikük időnként előszeretettel hódol olyan szexuális szokásoknak, amelyeket mások vélhetőleg „perverznek” tartanak. De azért nem voltak annyira perverzek. Igen kevés hícsí férfi süllyedt odáig, hogy olyan nővel kívánjon közösülni, aki még nem került az ivarérettség állapotába.

Teljesítő a sajátja melletti ülésre intette Szellőt.

– Ideülhetsz – tájékoztatta a lányt a Cselekvés nyelvén, de aztán már kevésbé hivatalosan, az Érzés nyelvén tette hozzá: – Úgy gondolom, ezen a ponton nekem kell elkezdenem az utazást, de később valószínűleg meg fogom engedni neked, hogy kezeld a vezérművet.

– Köszönöm, Teljesítő! – hálálkodott a lány, elhelyezve tobozát az ülőhely oldallapjai közötti térben, és élénken figyelve. Az igazság azonban az, hogy korábbi gyakorlatai során már sokszor megtapasztalta a pályabeállítást, ahogyan azt a férfi is nagyon jól tudta.

Teljesítő a bütykös vezérlőkormányra tette ferde ujjait. Ettől azon nyomban színes fényű kijelzés jelent meg, ami zavarba ejtette volna bármelyik embert, mint ahogyan emberek ezrei zavarba is jöttek tőle az ősi Átjáró-napokban, amikor minden egyes feltárónak szembesülnie kellett azzal a ténnyel, hogy azok az érthetetlen beállítások az élet és halál közötti különbséget jelenthetik számára.

Teljesítő nagy hozzáértéssel beállította a pályát, várt egy kicsit és megkérdezte:

– Mi a véleményed a hőmérsékletről, nedvességről, nyomgázokról, mindezekről a paraméterekről? Én rendszerint hagyom, hogy a beállítások alapértelmezetté váljanak, de neked vannak különleges választásaid?

– Az alapértelmezés elfogadható – biztosította a lány. – Általában én is ezt szoktam tenni. Néha csodálkozom azon, miért bíbelődünk más beállításokkal.

Teljesítő szimatolás-szerű hangot hallatott, részben szimpátiából, részben humorosnak szánt szemrehányásból.

– Igen, az ember elcsodálkozhat. Ám ha egy szép napon olyan utasod lesz, aki orvosi problémával küszködik, vagy olyan szállítmányod, ami károsodhat, ha a beállítások rosszak, akkor rá fogsz jönni, hogy miért olyan fontosak.

A megszégyenített Szellő szótlanul figyelte, hogy a férfi megszorítja az indítóművet. Valamennyi kiegészítő irányítómű az alapértelmezett beállításhoz kúszott, és az űrhajó elindult.

A hícsí flottában található legnagyobb hajóktól eltérően Teljesítő járgánya indulás után nem igényelt kézi vezérlést. A férfi hátradőlt, és mereven nézte a gondjaira bízott személyt.

– Nem tehetek róla, de észrevettem – mondta barátságosan –, hogy érdeklődést mutatsz űrhajónk különleges jellegzetessége iránt – mutatott a megtekert kristályrúd felé, amely a vezérlőhelyiség közepén emelkedett.

– Én a te tanításodra figyeltem, Teljesítő.

– Természetesen arra figyeltél – helyeselt a férfi –, de azért mindenképpen észre kellett venned, ugye? Talán azt hitted, hogy valami áthatoló eszköz, hogy a planetáris sugárvédő ernyőkön keresztülvigyen bennünket?

– Nem úgy néz ki, Teljesítő.

– Hát nem – egyezett bele. – Nem olyan. Talán még sohasem láttál ilyet, ez ugyanis egy rendszer-romboló.

Valami reakciót várt rá, ami egy pillanat múlva meg is érkezett:

– Ó – csodálkozott a lány, aztán még egyszer: – Ó!

– Igen – mondta a férfi, megrándítva a vállát, ami a hícsíknél az egyetértő bólintásnak felelt meg. – Ez az az eszköz, amelyet szüleink generációja arra használt, hogy behatoljon a központosított rendszerekbe. (Azaz, emberi kifejezéssel, a fekete lyukakba, noha a hícsík nem tekintették őket lyukaknak. Igazság szerint még az embereknek is be kellett volna ismerniük, hogy figyelembe véve a behulló anyagból származó sugárzást, nem nagyon lehetne feketének sem nevezni őket.) – Nem kell megijedned – tette hozzá Teljesítő. – Természetesen nem fogjuk erre a célra használni. Mindazonáltal érdekes tény, hogy teljesen működőképes.

Szellő most már feszült figyelemmel szemlélte az eszközt.

– Semmi ilyesmit nem láttam egyetlen űrhajón sem, amelyen tanultam – jelentette ki, szinte neheztelően.

– Persze, hogy nem. Itt nincs szükség ilyen dolgokra, mivel a Magban nincsenek központosított rendszerek, természetesen magán a Magon kívül. A visszavonulás idején egyet sem hoztak be a külső galaxisból. Éppen ezért egyetlen újabb űrhajónkon sincs semmi ehhez hasonló, kivéve azt az igen kisszámú felderítő hajót, amelyek időről időre a külső galaxisban járőröznek. Ez a mi űrhajónk meglehetősen öreg, tudod. Amúgy biztosan kiváló állapotban van, különben nem bízták volna rá azt a fontos feladatot, hogy ellássa az Ajtót, de történetesen még azelőtt építették, hogy őseink idevándoroltak. Ez a járgány tele van történelemmel, Szellő. Valószínű, hogy amikor ez a rendszer-romboló, amit magad előtt látsz, új volt, a visszavonulás előtti napokban sok Schwarzschild-korláton hatolt át – fejtegette Teljesítő, és persze nem a „Schwarzschild” szót használta, de mindenképpen a fekete lyuk körüli, a fényt csapdába ejtő héjról beszélt, amelyet az emberek ezzel a szakkifejezéssel illettek. – A berendezést érintetlenül hagyták – folytatta a férfi –, ahogyan magad is láthatod, egyszerűen azért, mert semmi értelme nem lett volna annak, hogy leszereljék. Én mindenesetre örülök, hogy még mindig itt van a hajónkon. Minden pilótatanulónak meg kellene ismernie, hogy ez a rendszer-romboló modell hogyan működik, arra az esetre, tudod, hogyha egyszer majd eljönne az idő, amikor ismét fontos lenne.

Teljesítő helyeslően figyelte a lány arcának minden rezdülését. Nyomát se látta már holmi idegességnek, noha már maga a puszta gondolat, hogy áttörnek annak a hatalmas fekete lyuknak a külső határán, amelyben élnek, még mindig ijesztőnek tűnt bármelyik hícsí számára. Aztán gyakorlatiasan így szólt:

– Most pedig ellenőrizzük még egyszer a rakományunk betárolását!

Szellő jóváhagyólag vállat vont, és megérintette a vizuális vezérlőket. Az először megjelenő jelek a folyékony atmoszferikus gázok tartályaira vonatkoztak, amelyek az Ajtó levegőkészletének újratöltéséhez kellettek, mert jóllehet az űrállomás csaknem gázbiztosan üzemelt, de mindig előfordult valami szivárgás. Más jelek az Ajtó állandó személyzetének helyzetét jelezték, megint mások pedig a víz-és a fűtőanyag állását mutatták meg.

– Valamennyi biztonságos, Teljesítő – jelentette a lány.

– Kívánsz még valami mást ellenőrizni?

A férfi vékony ajkához érintette ujjhegyeit, ami náluk egyet jelentett az ásítással.

– Azt hiszem, nem, legalábbis nem most. Mivel azonban ketten vagyunk, javaslom, hogy egyikünk maradjon mindig a vezérlőteremben.

– Szükséges ez, Teljesítő? – hökkent meg Szellő.

– Hogy szükséges-e? Talán nem, de én így kívánom.

– Megelégedve látta, hogy ezzel lezárta az ügyet a lány számára, aki első tanítványaként kreditpontokat fog hozni neki. – Én vállalom az első váltást, Szellő – folytatta a férfi. – Te aludhatsz vagy készíthetsz magadnak valami ételt, tápanyaggyárunk egészen jól működik. Vagy talán szeretnéd igénybe venni az űrhajó könyvtárát, amelynek legyezőit személyesen válogattam ki. Úgy vélem, kellemesen tudsz majd ott olvasgatni. Melyiket részesíted előnyben?

– A legjobban azt szeretném, Teljesítő – felelte némi mérlegelés után Szellő –, ha egyszerűen itt maradnék, és egy ideig figyelnélek téged. Másképp hogyan tudnék tanulni?

Jobb választ keresve sem találhatott volna. Teljesítőnek ismét nagy örömére szolgált gyakornoka, és ez így maradt egész műszakján keresztül. Persze a lány számára elég kevés figyelnivaló akadt: az űrhajó magától repült. Ám miközben a férfi olvasott, evett vagy tanítványával beszélgetett, fél szemét – minden eshetőségre felkészülve – mindig a monitoron tartotta, és ez nagyon imponált Szellőnek.

Később, amikor eljött a pihenőideje, a férfi bemászott alvófű-csomagjába; ez persze nem valódi fűből állt, mivel a valódi növényzet pollent bocsát ki, ami szennyezte volna az űrhajó levegőjét. Az alvófű-csomagokat úgy készítették, hogy ugyanúgy nézzenek ki és ugyanolyan érzést keltsenek, mint a fű, amit a hícsí faj primitív ősei leszakítottak és magukra tekertek, amikor találtak egy pillanatot arra, hogy megpihenjenek. Teljesítő azonban nem hagyta, hogy a fű az arcát is beborítsa: Szellőn tartotta a szemét. Jól megy neki a tanulás, gondolta megelégedetten.

És ugyanígy vélekedett az újabb váltásban, és az utána következőben is.

Egészen addig, amíg már csaknem célállomásuknál jártak, nem történt semmi, ami nyugtalanította volna. Az alvócsomagjában tartózkodott, és ezúttal mély álomba merült, amikor megszólalt a sürgős üzenetet jelző csengő.

Valójában nem csengő volt, és nem is csörgött, hanem morgott, de ez mit sem számít. Hangja azt jelezte, hogy valami valahol nagyon balul ütött ki. Teljesítő praxisában eddig még soha nem szólalt meg, és csaknem azelőtt sikerült kimásznia alvócsomagjából, hogy a csengő elnémult. De Szellő még így is megelőzte. A kommunikátor gyorsan és ijesztően kezdett villogni, élénkzöld színben, ami sürgős üzenetet jelentett, és ugyanebben a pillanatban ugyanezt tette minden ilyen készülék az egész Magban.

Szellő olyan képpel pásztázta az üzenő-képernyőt, ami valahol az elképedés és a rémület között ingadozott.

– Mi az? – érdeklődött Teljesítő, és a lány zavarodottan nézett rá.

– Látogatók érkeztek – mondta, és minden izma egyszerre kezdett el vonaglani bőre alatt. – Most az Ajtónál vannak, de nem hícsík. Látogatók, akik kívülről érkeztek, és más fajhoz tartoznak, nem a miénkhez.

II

Teljesítő nem ment vissza aludni, és Szellő sem aludt. Mint ahogy nem tették azok a hícsík sem, akik annak a több száz lakott bolygónak az éjszakai oldalán tartózkodtak, amelyek a Mag több ezernyi foglyul ejtett napjához tartoztak. Látogatók? Odakintről? Nem, egyetlen hícsí sem aludt sokat az után, hogy ez a hír elterjedt. Mindannyian valami olyasmit éreztek, ami közel járt a rémülethez. Amikor a képernyők az említett betolakodók tényleges képmásait mutatták, a rémület gyomorforgató viszolygással párosult. Ha csak ránéztek az idegenekre, rosszullét fogta el őket. A dagadt, szőrös, teljesen ocsmány teremtmények a hícsí testalkat szörnyű paródiáit testesítették meg.

Szellő és Teljesítő repülésének hátralévő része rövid ideig tartott. Amikor űrhajójuk összekapcsolódott az Ajtóval, rájöttek, hogy közben a helyzet még súlyosbodott. Az Ajtó különítményének tagjai összevissza rohangáltak, és úgy tűnt, hogy minden percben nyugtalanító, friss hírek érkeznek. Újabb űrhajó érkezett kívülről! Nem, most már két idegen hajó volt... nem, három! És az egyik nemcsak hogy még többet hozott ezekből az „emberekből”, ahogyan magukat nevezték, hanem két hícsít is, akik egy felderítőhajón járőröztek Odakinn.

Az ebből eredő kíméletlen zűrzavar – a hícsíkre nem jellemző módon – teljessé vált. A leszállódokknál nem voltak kezelőkarok, hogy elvégezzék Teljesítő szállítmányának kirakodását. Ami még rosszabb, a diszpécser tiszttől sem kaptak semmilyen utasítást visszarepülésükről. Ezért Teljesítő otthagyta Szellőt az űrhajóban, és elment megkeresni a diszpécsert, de amikor eljutott a szolgálati helyére, nem találta ott. Hogy hová lett, azt senki sem tudta megmondani, hiszen ebben a bolondokházában ki tudhatta volna, hogy bárki is hol tartózkodik? Mert a hely csakugyan bolondokházává változott. A fegyelmezett nyugalom, ami általában az űrállomás munkavégzését jellemezte – valóban mindig ez fémjelezte a hícsí faj csaknem valamennyi tevékenységét, az idők kezdetétől eddig a pillanatig – szertefoszlott: lerombolta a hír, amely váratlanul érte az egész hícsí fajt. Kívülről ritkán érkezett bármilyen hír, és ez a mostani borzasztó volt!

Másrészről, gondolta magában Teljesítő, miközben átverekedte magát a kusza tömegen, talán nem kellett volna ennyire meglepődniük. Végül is mindig tudták, hogy egy napon váratlanul megjelenhet kívülről valaki. Ugyanúgy tudták ezt, mint azt, hogy egyszer meg fognak halni, és csatlakoznak a Tömörített Agyakhoz, vagy hogy az a rosszul megválasztott F-osztályú csillag, amelyet magukkal hoztak a Magba, egyszer instabillá válhat, és ha ezt tenné, akkor a körülötte lévő űr tekintélyes méretű részében hatalmas károsodást okozna. De arra semmiképpen sem számítottak, hogy ez a látogatás most fog megtörténni. Éppen most!

Természetesen a jó az benne, hogy a hír sokkal, de sokkal rosszabb is lehetett volna. Ezek a kívülről és váratlanul érkezett, dagadt testű és lottyadt képű, ocsmány teremtmények egészen rémesen festettek ugyan, de semmiképpen, a legkevésbé sem lehetett egy lapon említeni őket azokkal az „Orgyilkosoknak” vagy „Ellenségnek” nevezett, testetlen energialényekkel, akik még a visszavonulás előtt tizedelték meg a galaxis lakosságát. A mostani, új idegeneket undorító külsővel verte meg ugyan a sors, de nem romboltak le semmit.

Teljesítő minden tőle telhetőt megtett, hogy bátorítsa magát. Az ilyen problémák megoldására rendelkezésére állt egy soha nem hibázó forrás, és most eljött az ideje, hogy konzultáljon vele.

Talált egy sarkot, ahová behúzódott, és segítséget kért a Letárolt Agytól, aki abban a tobozban tanyázott, ami girhes, szétálló combjai között lógott.

– Ősi Agy – kezdte, azon igyekezve, hogy hangján ne érződjék semmi izgatottság –, ébredj fel és segíts nekem! Mifélék ezek a teremtmények?

A Letárolt Agy, aki voltaképpen nőnemű lény volt, csak kisvártatva válaszolt.

– Egy pillanat, Teljesítő – szólalt meg rosszkedvűen.

A férfi nem is számított többre ettől a különös őstől, akit már régen letároltak, és szerinte ez már kezdett meglátszani rajta. Néhány érzékelhető másodperc telt el, míg a válasz megérkezett:

– Bocsáss meg, Teljesítő, de éppen pihenek – hangzott az ős fáradt hangja. – Most más Letárolt Agyakat faggatok kérdésed természetéről... – Aztán egyfajta csuklás kíséretében a hang hirtelen tónust váltott. – Teljesítő! – mondta hangosabban. – Azok valóban Odakintről érkeztek! A Letárolt Agyak között nagy zavarodottság uralkodik ebben a kérdésben! Megkísérlek egyetértést teremteni. – Hangja meglepettnek, sőt nyugtalannak tűnt, noha a Letárolt Agyak sohasem tűntek meglepettnek és főleg nem nyugtalannak, mivel többé már semmi miatt nem kellett aggódniuk.

Amikor ismét megszólalt, hangja kevésbé nyugtalanul, de ugyanolyan zavartan szólt:

– Ez eléggé rejtélyes, Teljesítő. Ezek az új idegenek egy bizonyos, a dolgokat előre megérző lény távoli leszármazottai lehetnek a hátrálás előtti időkből; talán, azt mondják, annak a szőrös, kétlábú fajnak a leszármazottai, amelyre egyik felderítőhajónk bukkant rá az egyik nem különösebben érdekes bolygón, még a visszavonulás előtt.

– Nem olyan szőrösek – vetette ellene Teljesítő.

– Hosszú idő telt el számukra Odakinn. Kifejlődtek, és úgy tűnik, hogy most már civilizáltak, legalábbis bizonyos fokig. – Aztán hangszíne ismét megváltozott. – Teljesítő, nem kellene segítened abban, hogy megbirkózzunk ezzel a dologgal? Hiszen csak tétlen kíváncsiságban töltöd idődet!

Teljesítő tudomásul vette a megrovást, és megszakította az összeköttetést. De azt nem tudta megállni, hogy ne gondolkodjék továbbra is az idegenekről, még akkor sem, ha folytatta a diszpécser keresését. Civilizáltak? Igen, annak lehet nevezni őket, gondolta. Ami azt illeti, még műszakilag is elég fejlettnek tűnnek, ha a csillagközi repülést saját erejükből tudták megvalósítani...

Hát nem, nem egészen erről van szó, helyesbítette magát. Nem a saját erejükből tették. Azt beszélik, hogy eleinte teljesen hícsí építésű űrhajókkal repültek, kétségtelenül azzal a maroknyival, amelyet valamikor régen még ők hagytak hátra.

Ez tűnődésre késztette Teljesítőt. Hiba volt ez? Nem lett volna jobb, ha hagyják, hogy a primitív emberek maguk fedezzék fel a dolgokat?

Teljesítő nem akart ilyen gondolatokon rágódni. Ez már közel járt ahhoz, hogy valami hiba elkövetésével vádolja meg a Letárolt Agyakat. Ez nemcsak méltánytalan lett volna, de minden eddig elsajátított ismerete szerint teljesen lehetetlen is. A Tömörített Agyak sohasem tévedtek.

Teljesítő örült, amikor a diszpécser a hozzá könyörgő hícsík tömegéből végre előkerült, a karjába kapaszkodó három elmaradhatatlan beosztottjával, akik sürgős kérdéseikre követeltek választ tőle. Amikor meglátta Teljesítőt, lerázta mindegyiket.

– Te! – kezdte el. – A te hajód a harmadik aranysárga dokkban van. Éppen kirakodás alatt áll, hogy felkészítsük a kutatóutadra.

Kutatóút? Teljesítő szája szólásra nyílt, hogy megkérdezze, milyen kutatóútról beszélt a diszpécser, de az már indult is tovább.

– Nézz utána – folytatta –, hogy befejezték-e már a kirakodást és hogy saját készleteidet olyan gyorsan rakják fel a fedélzetre, amennyire csak lehet! Ugye, van társpilótád, aki tehermentesít, ha szükséges? Jó. Amint a hajód készen áll, bevársz egy utast, akinek kiegészítő felszerelése lesz, amit el kell helyezni. Aztán azonnal felszállsz!

– Igen, föltétlenül – mondta Teljesítő, és hasizmai megvonaglottak a buzgó lelkesedéstől. – De hová fogok indulni?

A diszpécser kétkedő pillantást vetett rá, aztán megrázta a fejét.

– Mit gondolsz, hová küldünk téged? Természetesen Odakintre. Mi másért választottuk volna a te hajódat?

Gyorsan mentek, egyenesen föl és kifelé, keresztül a héjon, amely magába foglalta a Magot. Az űrhajó vadul rázkódott, nekilökve őket az üléstámlának, a csavart kristályrúd pedig szikrazáport lövellt, amely nem égetett, nem maradt meg, egyáltalán nem tett semmit, csak azt a tényt jelezte, hogy mennek kifelé. Teljesítő még soha életében nem tapasztalt ilyet. A Szellőtől érkező, alig hallható, csaknem nyüszítő hang azt mondta neki, hogy a lányt is olyan erősen érintette a dolog, mint őt magát. Szellő arca sötétlett – no nem a rémülettől, nem, de legalábbis a komoly aggodalomtól. És amikor a testes szikrák szétfröccsenve elhaltak, a zötykölődés abbamaradt, és mindhármán a nézőlapra meredtek, Szellő szólelt meg elsőként:

– Milyen sok... mennyi csillag van – mondta.

Csakugyan rengeteg csillag ragyogott odakinn, olyan sok, hogy szinte beleolvadtak egy hatalmas, opálszerű csillagfény-ködbe. Még utasuk sem tágított a laptól.

– Nem reméltem, hogy életemben még egyszer gyönyörködhetek ebben a látványosságban – mondta halkan, inkább magának, mint a pilótáknak.

Teljesítő elfordult a nézőlaptól, hogy szemügyre vegye harmadik társukat. Az utas, akit Csillogásnak hívtak, idős volt, idősebb, mint szinte bárki, akivel Teljesítő valaha is találkozott. Haja már nem szürkében játszott, hanem piszkosfehérbe fordult. De azért egészsége még mindig jól szolgált. Viszonozta Teljesítő merev tekintetét, aztán legyintett a kezével.

– Talán szeretnétek a saját szemetekkel látni – javasolta. – Egy pillanat, és megmutatom nektek.

Kiintette Teljesítőt a pilótaülésről, és elfoglalta a helyét. Gondosan új beállításba helyezte a vezérlőtárcsákat. A nézőlapon tarka rátét kelt életre: először egy apró, narancsszínű, pályajelző buborékok-vonal, horgokkal és nyílhegyekkel, amelyek navigációs tereptárgyakat jelentettek. Csillogás rámutatott csontos kezével.

– Ezen a pályán fogunk haladni, amit beállítottam, amíg messzebbre nem jutunk a Magtól – magyarázta. – Aztán látni fogjátok, a csillagok sokkal ritkábbak lesznek, és könnyű lesz optikailag megfigyelni őket. Van valami kérdésetek?

Csillogás a lányra nézett, de a kérdésre Teljesítő válaszolt:

– Igen, van egy kérdésem. Most már Odakinn vagyunk. Nincs még valami, amit el akarsz mondani nekünk?

Az idős férfi gondosan végigpillantott rajta, szélesebbre nyitva száját a gondolkodástól. Aztán döntésre jutott:

– Természetesen jogotok van tudni. Azért jöttünk ki a külső galaxisba, hogy elvégezzünk egy olyan kutatást, ami nagyon fontos egész fajunknak, sőt, valamennyi értelmes élőlénynek, bárhol is éljenek. Azt kutatjuk, hogy jelenleg hol tartózkodik az Ellenség.

III

Amikor megéheztek, ettek. Amikor elfáradtak, aludtak, mindkét pilóta egy időben, de mindenki a saját fészkében, szóba se hozva Teljesítő korábbi elképzelését, hogy valaki mindig legyen a vezérműnél. Csillogás nem tűnt fel újra a fedélzeten.

Ami rengeteg időt hagyott nekik arra, hogy elgondolkodjanak az általa mondottak jelentésén, és mérlegeljék következményeit.

Ha az a gondolat, hogy az Orgyilkosoknak vagy a néha egyszerűen csak Ellenségnek nevezett teremtményeket hajszolják, megrémítette Teljesítőt, emiatt nem kellett szégyenkeznie. Annyi bátorság szorult belé, mint bármelyik más hícsíbe a Magban, azaz nem nagyon sok, kivéve az olyan rendkívül ritka alkalmakat, amikor a merészség abszolút szükségletként jelentkezett.

Úgy tűnt, hogy ez most egy olyan alkalom. Ha megfelelt a valóságnak, hogy nyomába erednek az Ellenségnek, a gonoszság eme arctalan, alaktalan megtestesülésének, amely minden hícsí rémálmaiban kísértett, akkor Teljesítőnek jó adag bátorságra lesz majd szüksége. Ugyanakkor több információval is kell rendelkeznie annak a borzalomnak a természetéről, amelynek megpróbálnak a nyomába eredni. Mivel Csillogást nem tudta megkérdezni, más források után nézett: az űrhajó könyvtárának polcairól egymás után húzta le a kristálylegyezőket, amelyek a hícsíknél a könyveknek feleltek meg. Amint egyenként betáplálta őket az olvasógépekbe, először azoknak az intelligens galaktikus fajoknak a lajstromát kereste meg, amelyekről a hícsí felderítők azt állapították meg, hogy hirtelen és erőszakkal kihaltak, ez vezetett el aztán eme pusztulás okozóinak felfedezéséhez, és röviddel ezután a hícsíknek a Magba történő visszavonulásához.

Miután azonban Teljesítő alaposan szemügyre vett minden dokumentumot a témában, továbbra sem kapott választ az elméjében nyüzsgő valamennyi kérdésre, ezért a Letárolt Agyhoz fordult, aki abban a tobozban tanyázott, ami girhes, szétálló combjai között lógott. Amint megérintette a toboz medalionját, elkezdett a levegőbe beszélni, de tudta, hogy az agy hallja őt:

– Ősi Agy, nincs valami újabb információ erről a fajról? A Letárolt Agy egy másodperc múlva válaszolt, de még akkor is bosszúsan és zavartan.

– Egy pillanat, Teljesítő – mondta, majd kisvártatva hozzátette: – A dosszié, amit most tanulmányoztál, azoknak a kétéltű, gyíkszerű lényeknek a fajával foglalkozik, akiknek sikerült személyszállító rakétákat küldeniük a hozzájuk közeli űrbe, amelynek teljes népességét aztán egyik napról a másikra megsemmisítették. További anyagot keresel róluk?

– Pontosan – felelte Teljesítő.

– Nincs semmi sem – közölte a Letárolt Agy, és elnémult. Teljesítő lehangoltan nézte meg az idő állását, ami azt mutatta, hogy nem ártana, ha újra aludna egyet, és Csillogásnak még mindig semmi nyoma nem mutatkozott. Ahogy bemászott fészkébe, kedvetlenül gondolt arra, hogy hátha rájön majd az álmatlanság, mert ha el tudna aludni, kellemetlen álmok gyötörnék.

De nem így történt. Azonnal elaludt, és ha álmodott is valamit egyáltalán, az nem jutott el a tudatáig.

Amikor Teljesítő felébredt, azt tette, amit minden hícsí szokott tenni felkeléskor: eltávolította a tobozt, amely régi ősét tartalmazta, hogy kiürítse székletét és vizeletét; amikor ezzel végzett, visszatette a tobozt, és tisztára kefélte magát; friss zubbonyt vett fel, a régit pedig a mosógépbe dobta; az ajtó fölött termő szőlőről hajtásokat csippentett le, egy pillanatig rágta, aztán kiköpte őket, így fogai már kellőképpen olajosak lettek; reggeli menüt rendelt a tápanyaggéptől, és bekebelezte. Struktúrái és aromái be voltak tárolva a gépbe, mint olyanok, amelyeket előnyben részesít, és olyan örömmel fogyasztotta el, mint bármelyik közönséges napon. Ami azt illeti, cselekedeteiben semmi sem utalt arra, hogy ez a nap bármi módon rendkívüli volna.

Teljesítőből nem szállt el csak úgy a félelemérzés, hanem egyszerűen eljutott oda, hogy elfogadja ezt az állapotot. Mivel nem tudott megszabadulni a félelemtől, azt tette, amit a legjobbnak tartott: eltökélte, hogy együtt él vele, és összhangba hozza az életével.

Amikor belépett a vezérlőterembe, Szellő ott gubbasztott a pilóta-pihenőhelyen, kezében két olvasó-legyezővel, morcosan meredve a nézőlapra. A férfi Érzés nyelven üdvözölte a lányt, majd hozzátette:

– Ugye mindent elolvasol az Ellenségről?

– Természetesen, ezt már meg is tettem – nézett rá Szellő csaknem dühösen –, de nem volt sok megtanulnivaló, ugye? Értelmes fajokat gyilkoltak le, és őseink azt gondolták, ha megtalálnak, meg fognak ölni bennünket, ezért elrohantunk a Magba, hogy elrejtőzzünk. Van még valami más?

– Nem sok – ismerte be Teljesítő.

– Így gondoltam én is. Így aztán elhatároztam, hogy valami hasznosabb dologgal töltöm az időmet, ezért utánanéztem, milyen pályára állított Csillogás bennünket, hogy legalább legyen valami fogalmam arról, hová megyünk.

Teljesítő érezte, hogy feje hátulján a sűrű szőrzet felborzolódik a megdöbbenéstől. Hát persze! Világos, hogy ez volt a legértelmesebb dolog, amit tenni lehetett, és miért nem gondolt ő maga erre?

– És mit találtál? – kérdezte.

Alany ingerlőén megrándította hasizmait, majd megérintette a vezérlőállványt. Azon nyomban megjelent a galaxis háromdimenziós térképe.

– Tessék – mondta. – De ez semmit sem mond nekem.

Teljesítő tanulmányozta a helyszínrajzot. Mérethű modell volt, ami azt jelentette, hogy szinte semmilyen részletet nem mutatott. Narancsszínű, fényes húrt látott – pályajelző buborékok alkották, amelyek úgy festettek, mint egy játéknyaklánc gyöngyszemei –, amely a galaxis központjának vastag csillagfénysávjában kezdődött. Nagyjából az első negyede érdektelen volt, egyenesen kifelé haladva a sűrű galaktikus központból. Aztán a tucatnyi, kanyargó, egymástól viszonylag sivár térségekkel elválasztott galaktikus karból háromnégy körül hurkot formált, mígnem az egyik karon kívül, egy ponton véget ért.

– Ha ez a vonal a mi pályánk – mondta lassan Teljesítő –, akkor úgy tűnik, hogy csinos kis kerülő úton fogunk eljutni rendeltetési helyünkre.

– Így van, Teljesítő – szólalt meg mögüle egy másik hang. – Megpróbálnád kitalálni, hogy miért?

Mindkét pilóta megfordult, és látta, ahogy Csillogás belép a vezérlőterembe. Kipihentnek és nyugodtnak látszott.

– Nos, Teljesítő? – biztatta. – Vagy te, Szellő?

– Keresünk valamit, ami el fog vezetni bennünket az Ellenséghez – mondta a lány, egy ütemmel azelőtt, hogy az idős férfi kimondta volna ugyanezt a feltevést.

– Remélem, hogy ez nem igazán vezet összetűzéshez – mondta savanyú képpel Csillogás –, de különben ez az általános terv. Mindazonáltal, mielőtt egyáltalán elkezdhetnénk, bizonyos távolságra ki kell jönnünk a Magból. Vagyis addig, ahol már vannak élőlények. Az élet csak kijjebb fejlődhet ki, Szellő, ahol a csillagok messzebbre vannak egymástól. Itt, a galaxis központjában semmi organikus nem létezik. A sugárzás túlságosan erős ahhoz, hogy a szerves élet megmaradjon.

– Nem gondoltam volna, hogy az Ellenség a szerves élet körébe tartozik – nézett rá zavartan Szellő.

– Nem, ők nem, csak az áldozatuk.

Az öreg Teljesítőre pillantott, aki éppen fölegyenesedett, bőrszerű arcán tanácstalanság tükröződött.

– Van valami problémád? – kérdezte tőle az öreg.

– Nincs. Azaz van. Úgy értem, most jutott eszembe valami. Nem azt állapították meg a felfedezők, hogy az Ellenség egyfajta központosított rendszerben bújt meg, amely gyakorlatilag a galaxison kívül helyezkedik el?

– De igen, illetve mi állapítottuk meg, mivel magam is a felfedezők közé tartoztam. Az Ellenségre az ilyen rendszerek egyik fénynyalábjában bukkantunk rá, éppen a galaktikus fényudvaron kívül.

– Akkor most mit keresünk? – érdeklődött Teljesítő.

– Meg akarunk győződni arról, hogy még mindig ott tartózkodnak – mondta komoran Csillogás. Egy pillanatig elgondolkodva nézett, aztán hasizmai hullámzani kezdtek, ami ugyanaz, mintha megvonaglottak volna. – Gyertek be mindketten a fülkémbe! Hadd mutassam meg, hogy min dolgozom!

A Csillogás által a fedélzetre hozott, kisebb, nem azonosítható műszerhalmok mostanra már szintén azonosíthatatlan, de masszívabb műszerhalmokká álltak össze. Az egyik falnál egy csomó kéken ragyogó doboz volt egymásra rakva, a legfelsőn olyan nézőlappal, amilyet a vezérlőteremben is használtak, csak ezen nem látszódott semmi. Egy másik falon csillogó ezüstkalitka lógott, benne csipkézett szélű gyémánttal. Csillogás megérintett egy bütykös tárcsát, és a fali nézőlap kivilágosodott, szemcsés, szürke képmezőt mutatva.

– Jó volna, ha lenne itt valami segítségem – mondta –, ezért megtanítalak benneteket, hogyan kell ezt csinálni. Figyeljetek! – Ahogy igazított a tárcsán, a szürkeség áttűnt, és a férfi meg a lány a központi galaxisnak ugyanazt a külső színhelyét látták. Nem, helyesbítette magát Teljesítő, nem egészen ugyanazt. Ez a nézőlap szűkítette a képmezőt és növelte a nagyítást: most már egyedi csillagokat is meg lehetett figyelni, és sok közülük valódi korong alakot formált.

– Tudjátok – adta a professzort Csillogás –, hogy a miénkhez hasonló, nagy sebességű űrhajók minden egyes útja egyfajta nyomot hagy maga mögött az űrben?

– Igen, ezt tanították nekem – mondta Teljesítő, és Szellő helyeslően bólintott.

– Akkor hadd mutassam meg nektek, milyenek ezek a nyomok! – Újabb igazításokat hajtott végre. A nagyítás ismét növekedett, míg maguk a csillagok kissé elhalványultak. Szellőnek elállt a lélegzete, és aztán Teljesítő is meglátta. A csillagok között, mint rózsaszínben ragyogó szalmakötegek, képek mutatkoztak. Leginkább arra hasonlítottak, amit a földi tudósok Feynman-diagramoknak hívtak. Mivel a hajón még soha senki sem hallott Richárd Feynmanről, sem a valószínűségek összegzésének grafikai bemutatásáról, egyszerűen „potenciális színhelyek ábrázolásának” nevezték őket.

– Ezek a fénysebességnél gyorsabb utazások jelzései – folytatta Csillogás. – Történetesen a mi űrhajóink azok, amelyek olyan különösen beazonosítható jelet hagynak, mint amilyeneket most láttok: ezeket a nyomokat ismert hajók áthaladása hagyta hátra, valamennyi a miénk. Az Orgyilkosok űrhajóinak jelei teljesen mások. Amennyiben – korrigálta magát – rendelkeznek egyáltalán bármiféle űrjárművel; nem világos, hogy milyen erőforrásokat alkalmaztak az űrutazáshoz. Mindenesetre azok a mesterségesen előidézett jelzések léteznek. Vagy legalábbis léteztek, mivel a visszavonulás idején fedezték fel meg és azonosították őket. Némelyiket én magam pillantottam meg. Az ilyen mesterségesen keltett dolgok csak több ezer év alatt enyésznek el, és én éppen ezeket keresem.

– Értem – mondta Teljesítő, és aztán neki kellett helyesbítenie magát: – Azaz, van egy pont, ami nem világos számomra. Te néhány ezer évről beszéltél, de mi már sokkal régebben vagyunk a Mag belsejében. Nem lehetséges, hogy mostanra már valamennyi felszívódott?

– Ó, remélem, hogy nem – mondta komoran Csillogás. – Mert ha a nyomok eltűntek, akkor olyan helyeken kell kezdenünk a keresést, amelyeket nem kívánok meglátogatni.

IV

Ahogy múltak a napok, a nézőlap kijelzései ritkultak. Amit korábban alig kivehető, fehéres ködnek láttak, az most számtalan különálló – fehér vagy aranyszínű, élénk-rikító kék vagy sötéten izzó vörös – csillaggá vált. Meg tudtak különböztetni közülük sajátos fajtákat, sőt, olyanokat is, amelyek bolygókkal bírtak, noha nem látszott valószínűnek, hogy a Teljesítő által észlelt keringő világok valamelyikén is megszületett volna az élet.

– A bolygók elég gyakoriak – biztosította legénységét Csillogás –, de az élet nem. – Ami, gondolta Teljesítő, tovább súlyosbítja az Ellenség ősi bűntetteit: ha az élet ritka, mennyivel szörnyűbb annak erőszakos kiirtása?

Teljesítő mindegyik megfigyelés kezdetén gondoskodott róla, hogy megjelenítse űrhajójuk pályadiagramját, hogy nyomon tudják követni haladásukat; a kijelzésen útjuknak a már megtett részét halványrózsaszín jelezte, a hátralévőt pedig feltűnően élénk narancsszín. De milyen lassan növekedett a rózsaszín vonal, és milyen nyomasztóan hosszú maradt a narancsszín!

Amikor régebben Teljesítő rajtakapta magát, hogy olyasmire gondol, ami a Magon kívül lehet – ez nem történt meg olyan gyakran, mert a kelleténél többet kellett törődnie a Nagymértékben Nedves Három Holdú Bolygón folytatott mindennapi életével, továbbá állandó munkájával, ami abból állt, hogy ide-oda röpdösött más csillagok olyan bolygói között, amelyek rendszeres úti céljait képezték –, szóval amikor Teljesítőnek egyáltalán eszébe jutott az egész, talán a rendszer-rombolóról szóló leckék hatására, amelyekről azt remélte, hogy sohasem kerülnek alkalmazásra, vagy amikor arra gondolt, milyen lenne igazán Odakinn lenni, az az egyetlen dolog tűnt a legfurcsábbnak számára, hogy a Magon kívül milyen hihetetlen sebességgel zajlottak az események.

Most azonban valóban Odakinn volt, de ez egyáltalán nem tűnt szokatlannak. Útitársai nem rohangáltak izgatottan körülötte, hanem úgy mozogtak, ahogyan általában a hícsík szoktak: nyugodtan és semmiképpen sem nagyon gyorsan. Nem siettek a műszereik által észlelt a planéták sem, amint kábultan keringtek napjuk körül. És nem tették ezt maguk a csillagok sem, amelyek változó korukban hunyorogtak, amikor pedig szuperóriásokká váltak, akkor sem fúvódtak fel és haldokoltak látható módon.

De személyes szinten az időmérték különbsége elég valódi volt, és ez morcossá tette Teljesítőt. Néha, amikor a váltás végén beásta magát hálófészkébe, az jutott eszébe, hogy tucatnyi alkalommal elalszik, felébred, dolgozik és újra elalszik majd, annyi idő alatt, amennyit otthon, a saját bolygóján egyik szívének egyetlen dobbanásával lehetne mérni.

Nemcsak az volt a baj, hogy az idő nem múlt gyorsabban a megszokottnál, hanem néha úgy tűnt, minta teljesen megállt volna. Ez mindig akkor történt, amikor Teljesítő olyan munkanapra ébredt, amelyik semmilyen tekintetben nem különbözött az előzőtől. És amikor végre történt valami, ami korábban nem fordult elő már tucatnyi alkalommal, az egy előre nem látott fejlemény volt.

Szellő éppen ételt hozott neki, élénken újságolva, hogy Csillogás már megint visszautasította a saját adagját.

– Tisztára monomániás – mondta Teljesítőnek, amint megosztották egymással fűszeres proteinjeiket és édes szénhidrátjaikat, amelyek a lány kiválasztotta, tetszetős pasztellszínekben pompáztak. – Szerintem azt kívánja, hogy bárcsak még mindig valahol a galaxisban kóboroljon az Ellenség. Én az ő helyében nem így gondolkodnék. Azt remélném, hogy sohasem mozdultak ki rejtekhelyükről.

Teljesítő mérlegelte a dolgot, aztán produkált egy gyomor-vonaglást, ami náluk a vállvonogatásnak felelt meg.

– Feltételezem, hogy tudja, mit csinál.

– Én is – helyeselt a lány. – De eléggé nyugtalannak tűnt. – Rágott egy pillanatig, aztán elgondolkodva így szólt: – Képzelődöm, vagy ez az étel most szokatlanul ízletes?

– Milyen meglepő! – kiáltott fel a férfi. – Éppen erről a megfigyelésemről akartam veled beszélni. – És a legmeglepőbbnek mindkettőjük azt találta benne, hogy a CHON-táplálék ízén nem lehetett változtatni. Bármelyik formájának az íze évről évre ugyanaz maradt, hacsak meg nem változtatták a paramétereket, amit Szellő elutasított. Elszórakozva a gondolaton, Teljesítő nagyobbra nyitotta a száját, ami a hícsíknél a mosolynak felelt meg. Észrevette, hogy a lány visszamosolyog rá, bájosan. Csaknem csábítóan... Csábítóan?

Az arcizmok hirtelen megmerevedtek Teljesítő bőre alatt. Leesett nála a tantusz: hát persze! Az étel nem volt szokatlanul ízletes, Szellő mosolya sem különbözött a korábbiaktól. Egyszerűen a feromonok tüntettek fel mindent más színben számára, sőt, számukra.

Amint ez a gondolat átcikázott elméjén, meglátta azt, amit korábban nem vett észre. Szellő bőrének színe érzékelhetően megsötétedett, és bizonyos helyeken – a garatüregében, a szempilláján – csaknem lilában játszott.

A lány váratlanul a szexuális érettség stádiumába lépett.

A hícsík közösülési szokásai teljesen civilizáltak voltak. Amikor a férfi és a nemileg fogékony nő közel került egymáshoz, nem kezdtek el nyomban párosodni. Az eljárás időt igényelt. A fogékonyság elérésének első jeleitől az aktus csúcspontjáig ritkán telt el egy teljes napnál rövidebb idő, néha pedig – különösen, ha a nő fiatal volt – tíz nap, vagy akár még több is kellett hozzá. És Szellő még egészen fiatal volt, ezért ebben a korai szakaszban nem jelent meg a szexualitás kettejük között. Legalábbis nyíltan nem, rejtve viszont annál inkább. Amikor Szellő végzett a menü világoskék és rágcsálós részével, Teljesítő kicsomagolta és átnyújtotta neki az édes, nyúlós következő fogást. Amikor a lány átvette, hagyta, hogy girhes mutatóujja egy pillanatra megpihenjen a férfi csuklójának hátulján.

A dolgok tovább juthattak volna – némileg –, de Csillogás éppen ezt a pillanatot választotta arra, hogy csatlakozzék hozzájuk. Arcán olyasmi tükröződött, amit Teljesítő nem tudott mire vélni. Szomorúság? Igen, talán így is le lehetett írni, de ugyanakkor megviseltebbnek és nyugtalanabbnak tűnt, mint rendesen. Arcizmai izgatottan mozogtak, de hirtelen megállt az ajtónál, kíváncsian szimatolva.

Noha a féltékenység nem különösebben jellemző hícsí vonás, valótlanság lenne azt állítani, hogy Teljesítőnek nem tűnt fel Csillogás viselkedése. De az idős férfi nyilvánvaló nyugtalansága számottevő volt, másrészről viszont szomorúságát az táplálhatta, gondolta magában Teljesítő, hogy bizonyára már csaknem túljutott életének leginkább szexuális szakaszán. Csillogás aggodalmai azonban felülírták Szellő feromonjait.

– Döntésre jutottam – mondta szigorúan. – El kell fogadnunk a tényt, hogy az Orgyilkosoknak nincsenek újabb keletű nyomai.

Teljesítő figyelme nem terelődött el teljesen új problémáiról, mégis zavartan pillantott Csillogásra.

– De biztos, hogy ez üdvözlendő hír? – kérdezte tőle.

Az öreg kivárt, szemmel láthatóan mérlegelve a kérdést, és Teljesítő úgy gondolta, hogy sokkal hosszabb ideig, mint amennyi ésszerűnek látszott. Csillogás hosszasan kilélegzett az orrán keresztül.

– Talán jobb hír annál, mintha arra találtunk volna bizonyítékot, hogy kijöttek rejtekhelyükről – mondta tűnődve –, de ez azt jelenti, hogy nektek és nekem meg kell tennünk bizonyos dolgokat, amelyeket jobb szerettem volna elkerülni. Kettőnek közülünk szemügyre kell vennie azt a helyet, ahol az Ellenség megbújt, és meg kell győződnie róla, hogy még mindig ott vannak.

Átment a helyiségen a nézőlaphoz, és megérintette bütykös kapcsológombját. Azonnal különböző foltok jelentek meg rajta, amelyek az Ellenség rejtekhelyét jelezték.

– Ott van a Kugelblitz – közölte, persze nem a „Kugelblitz” kifejezést használta, mivel ezt a szót az emberek adták neki, amikor megtudták, hogy egyáltalán létezik. De Csillogás magyarázata nagyon emlékeztetett arra, ahogyan egy földi tudós leírta volna a dolgot: – Az Orgyilkosok olyan teremtmények, akik energiából vannak, nem anyagból. Mindazonáltal az energia is rendelkezik tömeggel. Következésképpen az a hely, ahová visszavonultak, a saját központosított rendszerük, amit mi „fekete lyuknak” neveznénk. Olyan hely, amit éppen az az energiasűrűség hozott létre, amit magába foglal.

Úgy tűnt, hogy Szellőt inkább felvillanyozza a hír, mint elijeszti, még az után is, hogy az idős ember hozzátette:

– A mi látogatásunk nem egyszerű „megnézem és eltávozom” lesz – komorodott el. – Nem, annak a kettőnek, aki ezt megteszi, jelentős ideig ott kell maradnia, talán egy évig, talán még tovább, hogy amennyire csak tudják, meggyőződjenek róla, hogy az Ellenség a rejtekhelyén tartózkodik. Teljesítő, van kérdésed?

– Azt mondtad, hogy ketten közülünk. Mi van a harmadikkal?

– Ahogyan bizonyára te is tudod – fordította el a tekintetét –, a visszavonulás idején számos kis űrhajót hagytunk hátra a galaxis különböző helyein. Az egyik búvóhelyüket felfedezte és az ottani hajókat használatba vette az a másik faj, amely éppen most látogatott meg bennünket. Természetesen mindegyik űrhajó felvételt készít valamennyi repüléséről. Mindegyik ilyen lemezt ellenőrizni kell, hogy lássuk, tartalmaznak-e bármilyen adatot az Orgyilkosokról. Ezért egyikünknek oda kell mennie, és át kell néznie minden rendelkezésre álló anyagot, míg a másik kettő elmegy, hogy megfigyelje az Ellenség helyét. – Teljesítőre pillantott, aki már azelőtt tudta, hogy mit fog hallani, mielőtt a szavak elhangzottak volna. – Az a személy, aki ott marad, te leszel, Teljesítő.

4.

HÁROM NAP AZ AJTÓN

I

Íme, mire jött rá Stan és Estrella: jó dolog volt a legelső kívülről érkezett látogatóknak lenni, akik valaha is rázúdultak az elképedt hícsíkre. Egészen mást jelentett viszont kettőnek lenni egy tucatból... aztán húszból... aztán csupán egy apró töredéknek annyi látogató áradatából, amennyit sem a fiú, sem a lány már nem tudott számon tartani. Különösen, amikor a többiek sokkal több érdekességet tudtak mondani, mint ők.

Egészen azért nem hanyagolták el őket. Hébe-hóba némely különösen rendes hícsí az Ajtó egyik részéről a másikra haladván megszakította útját, hogy érdeklődjék, vajon szükséget szenvednek-e ételben, italban vagy olyan helyiségben, ahol könnyíthetnek húgyhólyagjukon. Ám ha a válasz nemleges volt, ezzel le is zárult a dolog: az a bizonyos hícsí elment, és soha többé nem látták.

– Vagy lehet – mondta kedvetlenül Stan –, hogy ugyanaz jön mindig, mert miként tudnád megkülönböztetni őket?

Estrella nem felelt semmit a kérdésre, mert egyetlen választ sem tudott rá. Előzékeny módon némelyik hícsí gondoskodott arról, hogy legyen valami szokatlan a ruházatában – váratlan színű zubbony, valami mütyür a vékony nyakuk körül, egy meglepő minta a nyolcoldalú medalionon, amelyet nevetséges lábközi batyujukon viseltek –, amit Estrella észben tudott tartani egy ideig, de általában nem sokáig.

Ez a hely, amelyet „Ajtónak” hívtak, egyre zsúfoltabb lett. Az űrhajó-közlekedés mindkét irányban erősnek tűnt: rengeteg hícsí hajó haladt kifelé, a nagy külső galaxisba, de még több jött befelé. Ez utóbbiak néha olyan hícsíkkkel tértek vissza, akik sietve megtekintették a külső világokat, de a második naptól már egyre gyakrabban emberi legénységgel ellátott hajók futottak be. És mindezek csak azok az űrjárművek voltak, amelyek egyik vagy másik irányból keresztülcsúsztak a Schwarzschild-határon. A helyi közlekedés még ennél is nagyobb léptékben zajlott. Űrhajók jöttek a Magba az egész galaxisból, vagy azért, mert valami olyan hícsí tervhez kellettek, amit Estrella el sem tudott képzelni, vagy egyszerűen azért, mert az Ajtó számított annak a helynek, ahol jelen volt az izgalom. A rendkívüli izgalom. Ami azt illeti, nagyjából az egyetlen igazi izgalom, amelyet a hícsí fajnak az a teljes generációja élt át, amely azóta élt, amióta elrejtőztek a Magban.

Nem csoda, hogy szinte a hícsí népesség fele ide akart jönni, hogy részesüljön belőle.

Miután annyi unalmas és magányos napot töltöttek el megpiszkált Ötösük kényelmetlen belső terében, Stan és Estrella elfogadott némi társaságot. Persze nem okvetlenül ezeket a lényeket, a maguk tök kopasz fejével és laposra nyomott testével. Az idegen lények tömege feszélyezte őket. Amint ezen a bizarr, új helyen töltött második napjuk átment a harmadikba, a probléma kezdett akuttá válni. Ama rengeteg nap során, amikor a spártai Ötösben utaztak, Stan ritkán szenvedett az unalomtól, mert ha már minden más ki is merült, még mindig maradt egy mindig élvezetes, sohasem gyengülő szórakozási forma kettejük számára.

De az akkor volt, ez pedig most. Estrella mosf már akadékoskodott, valahányszor Stan barátságosan megsimogatta, mert mindig megvolt annak az esélye, gyakran nagyon jó esélye, hogy valamelyik hícsí beront, és éppen valami intim pillanatban találja őket.

Aztán a rossz helyzet még rosszabbá vált.

Ahogy a zsúfoltság növekedett, a két embernek már nem lehetett saját, külön helyet biztosítani. Szobájukon osztozniuk kellett két, három vagy esetleg több lakótárssal, méghozzá hícsíkkel, akik úgy néztek ki, mintha mélyen aludnának álnövényzetből készült halmukon, de alighanem ki-kikukucskáltak az idegenekre.

Legalábbis Estrella úgy gondolta, hogy ezt teszik, és ez éppen olyan rossz volt. Úgy tűnt – lévén egy szobában azokkal a csontvázszerű horkolókkal –, hogy még csak összebújni sem kívánt. Stan még ennél is kellemetlenebbnek érezte azt, hogy Estrella, aki útjuk során éppen annyira belemerült a szeretkezésbe, mint ő, látszólag nem bánja a hiányát. A lányt most inkább a hely újdonsága izgatta. Megpróbált néhány szót megtanulni hícsí nyelven, de sikertelenül. Szerencsére érkeztek olyan emberek, akik beszéltek ezen a nyelven, és csodálatos módon még néhány hícsí is beszélt angolul. Úgy tűnt, hogy Estrella megismerkedett közülük egy-kettővel.

Helyesebben szólva: összebarátkozott valakivel.

Stan akkor jött rá erre, amikor az előcsarnokban álldogált, ide-oda lesve, hogy megnézze, ezúttal hová tűnt Estrella. Egy hícsí közeledett felé céltudatosan, magasabb és testesebb a többinél, de Stan szinte biztosan tudta, hogy nő.

– Te vagy Stan személy? – kérdezte, szerencsére angolul! – Engem név szerint Sónak hívnak, és van meghívásom számodra. Azaz meghívás, hogy eljönni házamba, Fénylő Csillámkő-hegyek alatti völgybe, amely Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygóján van. Éghajlat tetszésedre lesz. Napi ciklus ugyanaz. És ott fajtámból sokan már alig várják, hogy találkozzanak fajod személyeivel. Hogy ott éljetek velünk. Ha úgy kívánod, egész életedben.

– Szó sem lehet róla – felelte azonnal Stan, erre az eléggé utálatos javaslatra gondolva, mi szerint élete hátralévő részét az ilyen kíváncsiskodó madárijesztők bolygójának látványosságaként élje le, de csaknem azonnal meggondolta magát, mivel ez sokkal jobbnak tűnt, mint amivel eddig itt, az Ajtón előálltak számukra. – Úgy értem, hogy, hmm, szóval meg kell erről kérdeznem Estrellát, mielőtt akár így, akár úgy nyilatkozhatnék. Elment valahová, nem tudom, kivel...

– Velem volt – vágott közbe Só. – Beleegyezett, döntésedtől függően. Most rajtad múlik.

II

Só mintegy tizennyolc hónapot töltött el Odakinn, többnyire Peggy Bolygóján, mondta neki Estrella, amikor visszajött.

– Ott tanult meg angolul. Látsz valami újat rajtam? Csinált egy piruettet előtte, válaszra várva. A fiú nem tudott mit mondani, ezért a férfiak szokásos kibúvójával próbálkozott:

– Csinosabb vagy, mint valaha, drágám.

– Úgy értem, nem rajtam, hanem a ruhámon – mondta rezignáltán Estrella. – Só segített nekem, mert ki kellett ereszteni. Egy emberi lény ruhája, amit Peggy Bolygójáról hozott haza. Tetszik?

– Hát persze, hogy tetszik – mondta Stan, mindent megtéve, hogy elfogadhatóan viselkedjék –, de most éppen erről akarunk beszélgetni?

– Nem, ha te nem kívánod. Tudod, csak arra gondoltam, hogy még sohasem láttál rendes ruhában. Sónak rengeteg van ezekből. Megnézheted őket az űrhajón.

Stannek nem is kellett kérdeznie: Mir értesz azalatt, hogy az űrhajón? Miféle űrhajón? Látszott a képén, mi jár a fejében, és Estrella ugyanúgy válaszolt, minta hangosan kimondta volna:

– Természetesen azon, amelyeik a Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygójára megy. Biztosa vagyok benne, hogy tetszeni fog nekünk. – Szünetet tartott, aztán eszébe jutott a másik dolog, amit a fiúnak kívánt mondani. – Ja igen. Só azt mondja, hogy ez nagy hajó. Elég nagy ahhoz, hogy mi ketten külön kabint kapjunk benne.

Az űrhajó csakugyan nagy volt. Stan biztos lehetett ebben, noha az űrjármű külsejéből csak azt a fém hajóorrot láthatta, amely úgy nyúlt ki dokkoló kamrájába, mint a leszállóegység egy Átjáró-űrhajón. Ez azonban nem tűnt leszállóegységnek. Amikor beléptek a kabinba, orsó lakú helyiségben találták magukat, ahol különféle dolgok vonták magukra a figyelmüket: elszórtan elhelyezett hícsí fekvőalkalmatosságok, három különböző kutatófülke, bütykös vezérlőtáblával és képernyővel, továbbá kettő, két méter magas oszlop, tele tartókkal, amelyeken – ha hiszik, ha nem –, olyan összegöngyölt, kristályszerű dolgok díszelegtek, amiket az Átjáró-népség imalegyezőnek hív. Az egyik vezérlőtábla előtt fiatal hícsí férfi gubbasztott. Amikor beléptek a helyiségbe, felnézett, és bosszúsan mondott valamit Sónak, aki békülékenyebb hangon válaszolt neki, de látható siker nélkül. A lány ekkor Stanhez és Estrellához fordult:

– Ő, vagyis Sötét Füst azt akarja, hogy ti ketten menjetek el.

– Miért? – kérdezte Stan, de Estrella megfogta a kezét.

– Gyerünk! – suttogta. – Nem akarunk bajt keverni.

– A fiú duzzogva hagyta rávenni magát arra, hogy visszainduljanak a külső dokkoló kamra felé, de a hícsí nő, aki hátat fordított a férfinak, észrevette, miben sántikálnak.

– Azonnal megálltak! – mondta. – Hová akartok menni? – És aztán, amikor Estrella próbálta megmagyarázni, hogy el akarják hagyni az űrhajót, ahogy parancsolták nekik, így szólt: – Nem, ne tegyétek ezt! Most ez nem kívánt dolog. Sötét Füst nem rendelkezik kellő felhatalmazással ahhoz, hogy megtagadja tőletek áthaladást. Várni fogtok, amíg megbeszélem vele.

A két hícsí megbeszélte a dolgot, sokkal hosszasabban, mint ami Stan szerint ésszerű lett volna. Egy harmadik társuk jelent meg a bejáratnál, és nyomban csatlakozott a vitához. Nem kiabáltak egymásra, ahogyan ezt Stan annak alapján várhatta volna, ahogyan a földiek szokták vitás ügyeiket elintézni, de mindhárman egészen állhatatosnak tűntek, ahogyan egymásra, a földi párra és a helyiség végén lévő egyik ajtó felé mutogattak.

Aztán a vita véget ért, mintha valami láthatatlan rendező elvágta volna, és Só visszatért az emberekhez.

– Most elvezetlek benneteket külön fülkébe – mondta.

– Ti követni fogtok.

– Mi volt a probléma, Só? – maradt egy helyben Estrella.

– Nincs probléma. Most már nincs probléma – korrigálta magát a hícsí lány. – Ti mentek fülkébe. Mi elindítjuk űrhajót. Ti később kijöttök, ha úgy akarjátok. Csak egy dolog. Ha az Erdős Bolygóra utazáson különös ruhában férfit láttok, aki szintén utas, ne szóljatok hozzá! Teljesen elege van ti fajtátokból.

5.

OTTHON A VÉNEK SZÁMÁRA

I

Hadd meséljem el, hogy tulajdonképpen mi történt ezzel az alkalmatlankodó fiatalemberrel! A határtalanul szemtelen pasas bejött a rezervátumba, miközben javában dolgoztunk valamin. Ő nem tartozott oda, és amint lett volna egy szabad pillanatom, megmondtam volna ezt neki. De akkor túlságosan belemerültünk a munkába ahhoz, hogy sok figyelmet szenteljünk rá. Éppen averziós tréninget tartottunk egy leopárdkölyöknek.

Ez mindig igénybe veszi minden figyelmünket. A szóban forgó egyed egészséges kis hím volt, nem idősebb egy hetesnél. Ez kissé fiatal kor az averziós tréning elkezdéséhez, de már egy ideje nyomon követtük az anyát, a megfelelő lehetőségre várva, mivel annak a jeleit kezdte mutatni, hogy rövidesen meg fog kölykezni. Amikor aznap rátaláltunk az anyára, éppen egy alkalmas helyen szendergett, egy bokorcsoport szélén, amely nem volt olyan nagy, hogy elrejtsen egy másik leopárdot. Úgyhogy kissé előrehoztuk az akció időpontját. Légpuskával elkábítottuk az anyát, és amíg aludt, kölcsönvettük a kölykét.

Ez olyan munka, amelyhez mindhárman kellünk. A kis leopárdot Shelly szedte fel, aki teljesen be volt burkolva egy gázbiztos, izzasztó, izoláló kezeslábasba, hogy a kölyök ne őrizzen semmi emléket a kellemes emberi szagról. Brudy az anyát tartotta szemmel, nehogy valami kellemetlen meglepetésben részesítsen bennünket. Az anya különben már régen átesett saját averziós tréningjén, de ha felébred, és meglátja, hogy a kölykével szórakozunk, áttörhetett volna a belénevelt reflexeken.

A fővadőr én voltam, mivel én rendelkeztem a legjobb „szakmai önéletrajzzal”, amikor alkalmaztak bennünket. Szó, ami szó, az állatorvosi tudományok doktora voltam. Noha a Véneket nem lehetett egészen állatoknak tekinteni, nem voltak teljesen emberek sem, ezért az állatorvos megfelelő személynek tűnt a munkára. Mint főnök, én kezeltem az averziós tréning képmásait. Ezek egy Vén, egy ember és egy hícsí háromdimenziós szimulációi voltak, egyik a másik után, és mindegyikhez szagkoktél tartozott, amit akkor bocsátottunk ki, amikor megmutattuk a képeket. Minden alkalommal egy éles kis elektrosokkot is alkalmaztunk, amitől a kölyök nyüszíteni és kapálódzni kezdett Shelly karjaiban.

Az averziós tréning tulajdonképpen nem nehéz munka. Négy-öt alkalommal végezzük el minden kölyöknél, hogy biztosra menjünk, de még bőven a tréning befejezése előtt az állatok mindent megtesznek, hogy amilyen gyorsan csak tudnak, elmeneküljenek bármelyik képtől vagy szagtól, legyen az szimuláció vagy valódi. És éppen ez az, amit elvárunk tőlük.

Egyáltalán nem bánom, hogy leopárdkölykökkel kell foglalkoznom. Elég tiszták, mivel az anya egész nap nyalogatja őket. Ilyenek a gepárdok is. A bébihiénák viszont kegyetlenül bűzlenek, ezért bárki is fogja őket, örül annak, hogy a gázbiztos öltözék mindkét irányban működik. Ami a többi ragadozót illeti, az oroszlánok és a vadkutyák már rég kihaltak a Rift Valleynek ezen a részén, úgyhogy a leopárdok, hiénák és gepárdok az egyetlen húsevők, akik miatt a Véneknek aggódniuk kell rezervátumukban. No meg a kígyók. De a Vének elég okosak ahhoz, hogy elkerüljék a kígyókat, amelyek valószínűleg nem fognak a nyomukba eredni, mivel a Vének túl nagyok ahhoz, hogy megegyék őket. De meg kell még említenem a krokodilokat is. Őket nem tudjuk eléggé megbízhatóan tanítani, tehát nem számíthatunk arra, hogy eliszkolnak az ellenkező irányba, ha egy Vén a közelükbe kerül. Csak azt tehetjük, hogy magukat a Véneket tanítjuk meg arra, hogy tartsák távol magukat eme veszedelmes ragadozóktól.

Ebben az segít bennünket, hogy a Vének szinte genetikailag irtóznak a nyílt víztől, amivel egészen addig soha nem akadt dolguk, amíg ki nem szedték őket abból a nagy, régi űrhajóból, ahol a hícsík jóvoltából tartózkodtak, és ide nem hozták őket. A Vének csak azért mennének egyáltalán a vízhez, mert szomjúság kínozza őket, és inni szeretnének. Mi azonban nem hagyjuk, hogy ez megtörténjék. Úgy oldottuk meg ezt a problémát, hogy fúrt kutakat létesítettünk, és kis, napenergiával működő ivókutakat állítottunk fel az egész rezervátum területén. A kutakból nem ömlik erős sugárban a víz, de azért egyenletesen áramlik mindegyikből, körülbelül egy deciliter másodpercenként, és a Vének semmiképpen sem igényelnek sok vizet. A fürdés például nem nagyon érdekli őket. Az ember hozzáér egy igazi, vadszagú Vénhez, amit időnként meg kell tennünk, amikor valamelyikük komolyan megbetegszik vagy megsérül, és azt kívánja, bárcsak elcserélhetné egy hiénakölyökre.

A látogató érkezéséről akkor kaptuk az első jelzést, amikor éppen négy vagy öt averziós sokkot adtunk a kis leopárdnak. A kölyök hirtelen elkezdett bőszen viaskodni Shelly karjaiban, belekapva gázbiztos öltözékébe, és még akkor sem nyugodott meg, amikor már véget ért a sokkolás. Ez nem volt normális dolog.

– Engedd el! – adtam ki az utasítást. Amikor egy köly-kön úrrá lesz a nyugtalanság, nincs más választásunk, mint lefújni az aznapi programot. Nem arról van szó, hogy sérülést okoznának annak, aki fogja őket, mivel a gázbiztos kezeslábasok nagyjából harapásbiztosak is, hanem ez maguknak a kölyköknek rossz. A vadállatok is kaphatnak szívrohamot.

Hátrébb léptünk, szemmel tartva a mamát, amint a kicsinye vinnyogva eliszkolt, hogy becsússzon a hasa alá, és elkezdjen szopni. Nem tudtam rájönni, hogy mi zsongatta be a kölyköt. Aztán meghallottam: messziről motor-és propellerzajok hallatszottak, és egy pillanat múlva légpárnás autó jelent meg egy akácfapagony mellett. Hát persze, a leopárdkölyköknek jobb a hallásuk, mint az embereknek. A jármű valósággal megrohamozott bennünket, aztán farolva megállt, a gyors megállás érdekében a vezető jócskán belevájta a fékezőtuskókat a talajba, mit sem törődve azzal, mekkora port ver fel, és mekkora kárt tesz az úttestben.

A férfi, aki kiszállt belőle, amikor a buboréktető kinyílt, girhes, langaléta, kreol bőrű volt és egészen fiatalnak tűnt, jelentsen ez bármit is, hiszen napjainkban szinte mindenki egyaránt fiatalos. Az illető egészen különösen festett, mert komplett városi ruházatot: hosszúnadrágot és hosszú ujjú inget viselt, valamiféle kis szőrmefodrokkal a mandzsettáján, továbbá gallért. (Szőrmegallért az Egyenlítői Afrikában!) Gyors, elutasító pillantást vetett Brudyra, Shellyt és engem pedig alaposabban végigmért, és rendelkezett:

– Vigyenek a Vénekhez!

Micsoda arrogancia! A kijelzőmre pillantottam, ami nem jelzett semmilyen engedélyt a jármű számára, tehát először is jogtalanul tartózkodott a rezervátumban, lett légyen bárki is. Brudy figyelmeztetően mozdult feléje, mire a jövevény hátrált egy lépésnyit. Brudy arckifejezése nem volt különösebben fenyegető, csakhogy meglehetősen nagydarab ember. Lévén legnagyobbrészt maszájok, valamennyien elég magasak vagyunk, különösen Brudy. Szórakozásból bokszolni szokott, ahányszor csak talál valakit, aki kiáll vele hat menetre, és ez meglátszik rajta.

– Hogyan jutott be ide? – vonta kérdőre egy leopárd morgására emlékeztető, erőteljes bariton hangján. Hogy éppen ezt juttatta eszembe, az azért történt, mert pont akkor maga az anyaleopárd egyenetlen, erőtlen kis ébredő morgást hallatott.

– Ébredezik – figyelmeztetett Shelly.

Brudy nagyon bízott averziós tréningünkben. Még csak rá sem nézett az állatokra.

– Kérdeztem valamit – mondta az idegennek.

A légpárnás járműből kiszállt férfi a nyakát nyújtogatta, hogy lássa, hol van a leopárd.

– Hogy miként jutottam be, az nem tartozik magukra – mondta most már kevésbé magabiztos hangon. – Azt akarom, hogy amint lehetséges, vezessenek a Vénekhez!

– Aztán a leopárdra pislantott, amely most sikertelenül próbált lábra állni. – Veszélyes ez az állat?

– Arra mérget vehet. Egyetlen pillanat alatt darabokra téphetné magát – közöltem vele, és nem is hazudtam, hiszen elméletileg megtehetné, ha korábban nem részsült volna averziós tréningben. – Jobban teszi, uram, ha eltűnik innen!

– Különösen azért, mert mindenekelőtt nincs engedélye – tette hozzá Shelly.

– Miféle „engedély”? – kérdezte zavartan a férfi.

– Egy rádiókód a járműve számára. Nairobiban, a központban lehet átvenni. Ha nincs ilyenje, nem engedhetjük be a rezervátumba.

– „Engedhetjük” – mosolygott gúnyosan – Kik maguk, hogy bármit „megengedjenek” nekem?

– Ennek a rezervátumnak a vadőrei vagyunk – köszörülte meg a torkát Brudy –, és amit mi mondunk, annak úgy kell lennie. Vitatkozni akar velem?

Brudy igazán meggyőző tud lenni, ha akarja. Az idegen úgy döntött, hogy törvénytisztelőén viselkedik.

– Jó, rendben van – mondta, visszafordulva járművéhez; bekapcsolva hagyta a légkondicionálót, és hallottam, hogyan nyöszörög, amint derekasan próbálja lehűteni az egész vadont.

– Ez a piti bürokratikus szarakodás bűzlik, de visszamegyek Nairobiba, hogy megszerezzem azt a rohadt belépőt.

– Vagy megkapja, vagy nem – mondta Shelly. – Nem akarjuk, hogy a Véneket háborgassák, úgyhogy alaposan meg kell indokolnia számukra a dolgot.

A férfi már éppen felkapaszkodott a járműbe, de megállt egy pillanatra, hogy megvető pillantást vessen kolléganőmre.

– Megindokolni? Hogy meglátogassam a Véneket? Miért kell megindokolnom, amikor az én tulajdonomban vannak?

II

Másnap reggel nekünk, vadőröknek valamennyien munkához kellett látnunk, mert megjött az ételes kamion. Brudy és Carlo a kis élelmiszercsomagokat osztotta ki, amelyek a Mombasa deltájában működő tápanyaggyárból érkeztek, mi pedig a Vénekre felügyeltünk.

Bár nem tudom, hogy miért kellett azzal törődnünk, hogy szófogadóan viselkedjenek, mert jóllehet a legtöbb ember csupán végszükségben fanyalodik az ételgyári cuccra – hacsak nincs feljavítva, mely esetben aligha lehet megkülönböztetni a valódi ételtől –, a Vének azonban minden teketória nélkül, vidáman elrágcsálják az eredeti gyári eledelt. Ez természetes. CHON-ételen nőttek föl, még akkor, amikor kinn, az Oort-felhőben lebegtek körbe-körbe. A Vének futva érkeztek a szélrózsa minden irányából, amikor meghallották a kamion ételcsengőjét. Most már valamennyien a jármű körül tolongtak, mind az ötvennégyen, maximális hangerővel követelve, hogy „nekem, nekem!”, miközben a legfinomabb darabokért versengtek.

Amikor a rezervátumba jöttem dolgozni, még csak képeken láttam a Véneket. Tudtam, hogy valamennyien szakállt viselnek, férfiak és nők egyaránt. Akkor még nem volt tudomásom róla, hogy a kisbabák is, legalábbis akkor, amikor elég idősek ahhoz, hogy valamilyen szőrzetet növesszenek, és arról sem tudtam, hogy milyen szagot árasztanak.

Az idős nő, akit mi „Pacának” hívtunk, csaknem a legrosszabb szagú, ugyanakkor nagyjából a legokosabb volt közöttük, és körülbelül annyira tartózkodó, amennyire azt a többiek megengedték vezetőjüknek. És persze afféle jó barátnak számított. Amikor meglátott, könyörgő pillantást vetett rám. Tudtam, hogy mit akar. Segítettem neki, hogy az általa legjobban kedvelt rózsaszín-és fehér csomagokból összeszedjen egy féltucatnyit, aztán kikísértem a tömegből. Vártam, amíg befalja az első két adagot, majd megveregetve a vállát, így szóltam hozzá:

– Szeretném, ha velem jönnél, kérlek! Természetesen ezt nem így mondtam. Valamennyi Vén felcsípett néhány angol szót, de még Paca is bizonytalankodott olyan dolgokban, mint a nyelvtan. Tehát így mondtam neki: „Te” (őrá mutattam) „gyere” (magam felé intettem) „hozzám” (megérintettem a mellkasomat).

Folytatta a rágást, s olajos küllemű, színtelen ételmorzsák pottyantak ki szája két sarkából, miközben gyanakvóan nézegetett.

– Minek? – kérdezte végül.

– Mert ma van a napja a krokodilundorod felfrissítésének – mondtam neki pontosan ezekkel a szavakkal. Tudtam, hogy nem fogja megérteni mindegyiket, de a központban úgy kívánták, hogy amennyire csak tudunk, teljes mondatokban beszéljünk velük, abban a reményben, hogy ezzel is tanulják a nyelvet. Hogy nyomatékosítsam a folyamatot, megfogtam aszott csuklóját, és odébb vonszoltam.

A „krokodil” szót mindenképpen megértette, mert nyöszörögni kezdett, és megpróbálta kiszabadítani a kezét. Ez nem tett jót neki. Húsz kilóval nehezebb és tizenöt centiméterrel magasabb voltam nála. Még hagytam rá időt, hogy felkapjon néhány ételcsomagot, aztán betettem a Vének furgonjába, abba, amely örökké az ő szagukat árasztja, ezért soha nem használjuk semmi másra. Csak úgy találomra kiszúrtam még öt másikat a Vének közül, beintettem őket, és be is szálltak simán. Vagyis követték Pacát, mivel ő volt a vezér. Persze nem tetszett nekik a dolog, és valamennyien egyszerre karattyoltak reménytelenül érthetetlen nyelvükön, míg én a folyóhoz mentem a furgonnal.

Szép napunk volt. Természetesen forró, és az égbolton egyetlen felhő sem mutatkozott. Amikor leállítottam a motort, síri csend állt be, egyetlen hang nélkül, kivéve ama űrgondola alkalmi klikk-klakkját, amely alacsony föld körüli pályán jött, hogy a távoli, Nairobi melletti Lofstrom-hurokban aztán majd elkapják. Mély lélegzetet vettem. Még a levegő is jó szagú volt: tüskefű és akác száraz illatát ontotta. Ilyenkor mindig örülök annak, hogy vadőr lettem, és nem jogász vagy orvos, ahogyan a szüleim szerették volna.

A folyónak azt a részét, ahol a vízilovak tanyáznak, nagy kanyarnak hívjuk. A folyam itt csaknem derékszögben kanyarodik el, és a túloldalon húzódó part minden esős évszakban alámosódik. A kanyar pangó vizében szinte mindig tizenöthúsz víziló csinálja azt, amire éppen kedve szottyan, főleg úszkálnak, néha a víz alatt, hogy aztán feljöjjenek levegőt venni. És szinte mindig ott dekkol a parton egy-két krokodil, arra várva, hogy valamelyik vízilóbébi elég messzire elbitangoljon a nagyoktól ahhoz, hogy ebédül szolgáljon számukra.

Ezúttal három krokodil lapult ott mozdulatlanul a forró afrikai nap alatt. Úgy feküdtek, hogy hosszú, fogakkal teli állkapcsuk tátva volt, látni engedve szájuk sárgás belsejét; azt hiszem, így védekeznek a túlhevülés ellen, akárcsak a kutyusok meleg időben. De azért úgy tűnt, arra várnak, hogy valami ehető jöjjön a felségterületükre. Ami, úgy gondolom, szintén megállta a helyét, ezért is hatalmasodik el rajtam mindig egyfajta belső remegés, valahányszor meglátok egyet. Akárcsak a Véneken. Ott nyűgösködtek a furgonban, úgyhogy szinte már úgy kellett kirugdosnom őket belőle. Aztán olyan messzire a folyókanyartól, amennyire megengedtem nekik, valamennyien összebújtak, remegve és ijedten gagyarászva egymással.

Szerencsére nem kellett sokáig várniuk, mert Geoffrey közvetlenül mögöttünk jött a teherautóval, amely a kecskekilövőt hozta.

Ez Geoffrey saját találmánya volt. Mielőtt idejöttem, élő kecskéket használt, de ezt leállítottam. A kecskéket étkezési célból tenyésztettük, és nem szoktam azon érzelegni, hogy levágják őket, de gondoskodtam róla, hogy azok, amelyeket az averziós tréninghez használunk, már kimúlt egyedek legyenek.

Amíg ő felállította a készüléket, engedélyeztem magamnak egy percet arra, hogy megcsodáljam a vízilovakat. Mindig szórakoztatóak, a nagyobbak elérik furgonunk méretét, a kisebbek viszont nem nagyobbak egy disznónál. Nekem olybá tűnnek, mintha jól éreznék magukat, és milyen gyakran lát az ember igazán boldog nagycsaládot? Biztos vagyok benne, hogy a nagyobbak tudtak jelenlétünkről, és kétségtelenül még inkább a parton várakozó krokodilokéról, de nyugodtnak látszottak. Különösebben nem is erőszakosak, hacsak nem kerül az ember az útjukba. Ha úgy alakulna a helyzet, szívesen együtt úsznék egyszer velük, persze a krokodilok nélkül.

– Oké, Grace – kiáltott Geoffrey, kezét már a szerkezet ravaszán tartva.

– Tüzelhetsz, ha kész vagy – mondtam neki. – Figyeljetek! – kiáltottam a Véneknek, és ők rémülten, de megigézve bámulták, ahogyan a kecskehulla felszárnyalt a kilövőállványról, bele a vízbe, kellő távolságra a vízilócsaládoktól, a vízfolyás irányában, nehogy valami baleset történjék.

Az ember nem is gondolná, hogy a krokodil milyen gyorsan tud futni, azokkal az elterpeszkedő lábaival és hatalmas farkával. Márpedig ezt teszi. Mielőtt a kecske belecsapódott a vízbe, már mindhárom krokodil sebesen futott végig a folyó mentén. Amikor a vízbe értek, eltűntek, de egy pillanat múlva vagy fél tucat kis vízörvény keletkezett a lebegő kecske körül, és az esetenként csapkodó farkak jelezték, hogy mi történik a pirossá váló vízfelszín alatt. A műsor nem tartott sokáig: egy perc múlva a kecske már a múlté volt.

A vízilovakra pillantottam. Úgy tűnt, hogy oda sem figyelnek, de észrevettem, hogy a nagy példányok most már a csorda folyásirányú oldalán őrködnek, míg a kicsinyek a másik oldalon tartózkodnak, tisztes távolságra a krokodiloktól.

– A műsornak vége – közöltem a Vénekkel. – Vissza a furgonba! – mutattam a járműre, hogy biztosan megértsék, amit mondtam. Nem késlekedtek. Valamennyien remegtek, amint felsorakoztak, hogy egyenként visszakapaszkodjanak. Már éppen magam is be akartam szállni, amikor hallottam, hogy Geoffrey a nevemen szólít. Megfordultam, már félig a furgonban, és odakiáltottam neki:

– Mi baj van?

– Éppen most hívott Shelly – mutatott a kommunikátorra. – Emlékszel a fickóra, aki azt állította, hogy a Vének az ő tulajdonában vannak? Visszajött!

Visszafelé az egész út alatt egyik kezemet a kormányon tartottam, a másikat pedig saját kommunikátoromon, egyeztetve Shellyvel (igen, a szemétládának ezúttal volt engedélye), és aztán Nairobival, hogy megtudjam, miért adták meg neki. A központban egy Bertie ap Dora nevű pasi vette fel a telefont. Ő a főnököm, és igen zavartnak tűnt.

– Persze, Grace – mondta –, megadtuk neki az engedélyt. Nem volt más választásunk, érted? Az illető ugyanis nem más, mint Wan.

Egy pillanatra elnémultam, aztán így szóltam hozzá:

– Atyaisten! Csakugyan ő? – És amikor Bertie megerősítette, hogy a rejtélyes idegen valóban Wan (személyazonosságát ellenőrizték, és rendben találták), minden a helyére került.

Ha ő az, akkor igazat mondott, legalábbis kis híján. Voltaképpen nem volt a Vének tulajdonosa, de érvelhetnének úgy, hogy elég közel járt hozzá, mert jog szerint ő talált rájuk.

De ennek az érvelésnek valójában nem sok értelme van a könyvemben. Ha visszagondolnak rá, magára Wanra a Herter-Hall-csapat bukkant rá, akárcsak a Vénekre. Mindazonáltal nem is kell hogy legyen értelme. Az Átjáró Tröszt így kormányzott – megadták neki a megtalálónak járó tulajdonosi részt abban az objektumban, ahol a Vénekre rábukkant, és minden másban, ami még ott volt –, és határozataival senki sem vitatkozott.

A helyzet a Vénekkel úgy állt, hogy egy távoli,nap körül keringő hícsí objektumon találták meg őket, és maguk a hícsík tették oda őket, több százezer évvel ezelőtt, amikor eljöttek, hogy közelről vizsgálják meg naprendszerünket.

A hícsík intelligens fajokat kerestek, hogy összebarátkozzanak velük, de csak a Vének őseire bukkantak rá, vagyis az australopithecusoknak nevezett bárgyú, szőrös kis hominidákra. Ez nem volt sok, de a Földön ők álltak a legközelebb a hícsík által akkoriban keresett intelligens fajhoz, úgyhogy elvittek némi australopithecus-tenyészállományt, hogy tanulmányozzák. És aztán, valamivel később, amikor annyira beijedtek, hogy elmenekültek, és ahány milliárdnyian csak voltak, mind elrejtőztek a Magban, hátrahagyták a földi hominidákat. Teljesen azért nem voltak magukra hagyatva. A hícsík otthagyták nekik a tápanyaggyárat, amelyben laktak, úgyhogy sohasem kellett éhezniük. Így aztán ott maradtak, egyik nemzedék a másik után, több százezer éven át, amíg végül az emberi lények eljutottak az Átjáróra és elhagyott hícsí űrhajójára. És, folytatódott a történet, az egyik emberi lény azon a hatalmas, régi objektumon – az egyetlen közülük, aki elég sokáig életben maradt ahhoz, hogy megmentsék – a Wan nevű kölyök volt.

Amint odaértem a házcsoporthoz, megláttam őt. Már kinőtt a kölyökkorból, de azért könnyen fel lehetett ismerni. Termete elárulta, noha nem tűnt sokkal magasabbnak, mint némelyik Vén, akik közül most jó tucatnyi összecsődült, és lanyha érdeklődéssel szemlélte őt. Jobban öltözködött, mint a Vének, sőt, ami azt illeti, nálunk is jobban. Volt annyi esze, hogy megszabadult a szőrmegallértól, és most afféle sok zsebbel ellátott, szafaridzseki-szerű cuccot viselt, amiért a turisták annyira odáig vannak. Ez azonban tiszta, természetes selyemből készült. Ráadásul egy lovaglóostort hurcolt magával, noha ötszáz kilométeres körzetben egyetlen lovat sem lehetett volna találni. (A zebrák nem számítanak.)

Amint észrevett, felém lódult, kezét kinyújtva, arcán széles, „én megmondtam” mosollyal.

– Wan vagyok – szólalt meg. – Azért a tegnapi dologért már nem hibáztatom magát.

Nem éreztem ugyan vétkesnek magam, de annyiban hagytam a dolgot.

– Grace Nkroma fővadőr – ráztam meg a kezét. – Mit kíván?

– Azt hiszem, maga nosztalgiának nevezné – ült ki még szélesebb mosoly arcára. – Ez a megfelelő kifejezés? Egyfajta szentimentalizmust érzek a Véneimmel kapcsolatban, mert többé-kevésbé ők gondoskodtak rólam, míg felnőttem. Azóta szándékozom látogatást tenni náluk, mióta ide helyezték át őket, de annyira elfoglalt voltam... – rándította meg kecsesen a vállát, jelezve, hogy mennyire elfoglalt volt.

Aztán jóindulatúan végignézett a Véneken.

– Igen – bólogatott –, azt hiszem, sokat felismerek közülük. Nézze, milyen boldogok, hogy viszontlátnak. – Hát, talán azok voltak. Az, akit mi Gyönyörűnek hívtunk, éppen egy piszkos tüskét szúrt fia, Bigyó karjába, hogy a szokásos förtelmes tetoválással lássa el. A többiek fele-fele arányban megoszlottak: egyik felük Gyönyörűt nézte, a másik pedig Want, aki, úgy tűnt, nem ellenezte ezt.

– Csodálatos ajándékokat hoztam nekik – mondta, s közben hüvelykujjával a járművére bökött. – A maguk dolga, hogy kipakolják őket. Egy ideje már az autóban vannak, és be kellene dugni őket a talajba, amilyen gyorsan csak lehet. – Azzal karon fogott kettőt a Vének közül, látszólag nem törődve azzal, mennyire bűzlenek, és odébbállt, ránk hagyva, hogy teljesítsük parancsát.

III

Wan mintegy negyven „ajándékot” hozott korábbi családja számára, és kiderült, hogy ezek kis, zöld palánták, összepréselt termőföldet tartalmazó virágcserepekben. Carlo rájuk nézett, aztán rám.

– Mi a fenét csináljunk ezekkel? – tudakolta.

– Megkérdezem – válaszoltam, és ismét kapcsolatba léptem Bertie Dórával.

– Azok áfonyabokrok – tájékoztatott a főnök védekező hangon. – Ez valamiféle vadon termő gyümölcs, amit a Vének eszegettek, amikor Odakinn voltak. Állítólag imádják az áfonyát. Tulajdonképpen elég figyelmes ajándék, nem gondolod?

Én nem úgy gondoltam.

– Sokkal figyelmesebb lenne, ha saját maga ültette volna el ezeket a vackokat – keltem ki magamból. – Egyébként mi van ezzel a hapsival? Mindig ilyen?

Meglehetősen költői kérdés volt, de Bertie úgy döntött, hogy válaszol rá. Egy pillanatig gondolkodott rajta, aztán gyöngéden így szólt:

– Wan hébe-hóba csinált jó néhány, hmm, meggondolatlan dolgot. Némelyik kisebb bajt okozott. Sőt, rendőrségi bajt.

– Úgy érted, hogy bűnöző?

– Ugyan már – mondta elhárítóan –, soha nem kapott semmilyen börtönbüntetést. De hogy is kaphatott volna, olyan ügyvédekkel, akiket meg tud venni a pénzével? – Aztán témát váltott: – Egy dolgot el kell mondanom neked. Azok az áfonyabokrok állítólag rengeteg vizet igényelnek, ezért gondoskodj róla, hogy az ivókutak közelében ültessék el őket, rendben van? És hallgass rám, valahogy akadályozzátok meg, hogy a zsiráfok lelegeljék a palántákat, mielőtt kifejlődnek.

– De hogy a fenébe csináljuk? – kérdeztem, csakhogy Bertie már megszakította az összeköttetést. Természetesen, hiszen ő a főnök. Ismerik a történetet a hadnagyról, az őrmesterről és a zászlórúdról? Van egy nyolc méteres zászlórúd, de a hadnagy csak hat méteres kötéllel rendelkezik. Ez nagy probléma. Hogyan teszi mégis a helyére a rudat? Egyszerűen. „Állítsa fel azt a zászlórudat!”, szól az őrmesternek, és lelép, hogy megigyon egy sört a tiszti klubban.

Ami Bertie-t illeti, én vagyok az őrmestere. De nem kellene annak lennem. Bertie folyton azzal nyaggat, hogy menjek be, és foglaljam el a szektorfőnöki posztot a nairobii irodában. A pénz is több lenne, de akkor a nagyvárosban kellene élnem. Azonkívül ez azt jelentené, hogy többé nem állnék közvetlen kapcsolatban a Vénekkel.

Azt gondolhatnák, hogy összességében ez nem hangzik olyan rosszul, de – a francba, be kell ismernem – én tudtam, hogy minden rossz szaguk, bárgyúságuk ellenére is hiányoznának. Nem tűntek ki okosságukkal vagy tisztaságukkal, mégis többnyire kedveltem őket, ám csöppet sem voltam biztos abban, hogy ők is kedveltek engem. De szükségük volt rám.

Amikor Wan már harmadik napja tartózkodott nálunk, kezdtük megszokni, hogy ott van. Nem mintha sokszor láttuk volna. Napközben általában elment a légpárnásával, és társaság gyanánt magával vitt néhányat a Vének közül, a hűtőszekrényéből elővett szorbettel és limonádéval traktálva őket, vagyis olyasmikkel, amelyek tulajdonképpen nem használtak nekik, de be kell ismernem, hogy egyszer-kétszer egy emberöltő alatt nem is nagyon ártottak. Amikor besötétedett, mindig visszatért a telepre, ám még akkor sem vegyült el közöttünk. Ott maradt a járművében, szappanoperákat és rajzfilmeket nézve, szintén néhány Vén társaságában. És aztán ott is aludt.

Amikor végül megkérdeztem Wantól, hogy mennyi időt szándékozik nálunk tölteni, ismét rám villantotta híres mosolyát.

– Nem tudom, Gracie – mondta. – Jól érzem itt magam.

– Ne hívjon Gracie-nek – figyelmeztettem, de már hátat fordított nekem, hogy újabb Véneket szedjen össze az esedékes sétakocsizáshoz.

Úgy tűnt, hogy Wan élete semmi másról nem szól, csak a szórakozásról. Saját űrhajóján már bejárta az egész galaxist, mielőtt visszajött, hogy meglátogasson bennünket. (Felfogták ezt? Saját űrhajóján!) No de megengedhette magának. A tápanyaggyárból származó hícsí cuccokért kapott tiszteletdíj, ahogy elmesélte nekünk, a galaxis nyolcadik leggazdagabb emberévé tette, úgyhogy szinte mindent megengedhetett magának, ami csak eszébe jutott. Arról is gondoskodott, hogy mindezt a tudomásunkra hozza, és ezzel a személyzet java részénél távolról sem kedveltette meg magát, különösen Carlónál.

– Idegeimre megy ezzel az örökös, istenverte felvágásával – panaszkodott nekem. – Nem zavarhatnám el a nyomorultat?

– Addig nem, amíg nem csinál bajt – válaszoltam. – Hogy álltok a palántázással?

Voltaképpen elég jól haladtak. Mindössze egy kis lyukat kellett vájni a talajba, néhány méterre valamelyik kúttól, és bele kellett tenniük az egyik kis virágcserepet. Ennyiből állt az egész. Mivel minden nap amúgy is több őrjárat cirkált az egész rezervátum területén, elefántok vagy illetéktelen személyek behatolásának nyomait kutatva, mindenütt, ahol megálltak, néhány perc alatt elvégezték ezt a munkát.

Aztán Wan hirtelen otthagyott bennünket.

Amint éppen el akartam aludni, úgy tűnt, hogy az ő járműve propellerének a hangját hallom. Föl akartam kelni, hogy megnézzem, mi történik, de – a fenébe vele! – abban a pillanatban a párna vonzóbbnak tűnt, mint Wan, ezért a másik oldalamra fordultam, és elfelejtettem az egészet.

Vagy csaknem elfelejtettem. Azt hiszem, hogy a tudatalattim – amely okosabb, mint minden más porcikám – intézte úgy, hogy nyugtalanul aludjak. És úgy a negyedik-ötödik alkalommal, amikor félig felébredtem, meghallottam a Vének hangját, amint halkan, de izgatottan motyognak, éppen az ablakom alatt.

Ez aztán teljesen fölébresztett. A Vének nem bírják a sötétséget, régi otthonukban soha nem volt részük benne.

Felvettem egy sortot, és kitámolyogtam. Paca ült ott a hátsó fertályán, Állattal és Feketeszemmel együtt; mindhárman felém fordultak, és rám meredtek.

– Mi baj van? – érdeklődtem.

Paca éppen valami CHON-ételdarabot rágcsált.

– Grace – udvariaskodott, tudomásul véve jelenlétemet. – Ő. Elment. – Söprögető mozdulatot tett, hogy biztosan megértsem, mi történt.

– Ó, a francba! – reagáltam rá. – Hová ment?

– El – tette meg ugyanazt a kézmozdulatot.

– Igen, tudom, hogy el – mordultam rá. – Mondta, hogy mikor jön vissza?

Nyelt egyet, majd kiköpött egy darab csomagolópapírt.

– Nincs vissza – motyogta.

Azt hiszem, még elég álmos lehettem, mert nem vettem azonnal a lapot.

– Hogy érted azt, hogy „nincs vissza”?

– Elment – mondta csöndesen. – Szintén Gyönyörű, Póni, Bigyó. Ők is.

IV

Fölkeltettem Shellyt meg Carlót, és felküldtem őket ultrakönnyű kis repülőgépünkben, hogy ellenőrizzék az egész rezervátumot, de nem vártam a jelentésükre. Még fel sem szálltak, de már hívtam a központot. Természetesen Bertie nem tartózkodott az irodájában – az éjszaka közepén jártunk, és a központ dolgozói a hivatalos munkaidő szerint dolgoztak –, úgyhogy otthon ugrasztottam ki az ágyából. Úgy tűnt, mintha nem akarna hinni a fülének.

– Mi a francnak rabolna el bárki is néhányat a Vének közül? – akarta tudni.

– Ezt attól a szarházitól kérdezd! – mordultam rá. – De előbb meg kell keresned. Hármat rabolt el közülük: Gyönyörűt és kétéves kicsinyét, Bigyót. Meg Pónit, aki valószínűleg a kölyök apja.

– Rendben van – mondta ingerülten. – Először is a Vének személyleírására lesz szükségem, nem, elnézést – kapott észbe. Hogyan is írhatná le az ember őket? És miért is kellene? – Ezt a részt felejtsd el! Ettől kezdve én veszem át az ügyet. Garantálom, hogy Wan nem fogja elhagyni a bolygót. Tíz perc múlva ott lesznek a zsaruk a Huroknál, és általános riadót fogok elrendelni mindenhol. Aztán...

– Nem, Bertie – fojtottam belé a szót. – Nem annyira te fogod ezt tenni, inkább mi. Találkozzunk a Huroknál, és engem nem érdekel, mennyire gazdag ez a szemétláda, ha elkapjuk, be fogok húzni neki egyet. Aztán majd meg fogja látni, hogyan fest egy börtön belseje.

A lapokat azonban nem így osztották le.

Beszálltam kétszemélyes légpárnásunkba, amely csaknem olyan gyors, mint a kis repülőgép. De ahogyan én repesztettem vele, talán még kissé gyorsabb is. Mire a Lofstrom-hurok látótávolságbakerült, a néhány kilométerrel északabbra elterülő Nairobi ragyogó buborékával együtt, már látni lehetett az égbolton keresztbe-kasul cikázó rendőrségi gépeket; egyszer-kétszer lejjebb ereszkedtek, hogy jól megnézzenek maguknak, de aztán elégedetten elviharzottak.

Éjszaka a Hurok ki van világítva, ezért úgy fest, mint egyfajta több kilométeres hullámvasút-pálya. Már jóval azelőtt hallottam forgó mágneses kábeleinek süvítését, hogy a terminálhoz értem. Nem láttam sok űrgondolát, sem jönni, sem menni – talán csak azért, mert a világnak ezen a részén éjszaka volt –, ezért úgy kalkuláltam, hogy nem lesz annyi utas, hogy Want és foglyait ne lehetne észrevenni. (Mintha bárkinek is nem tűnne fel három Vén.)

Ebben az éjszakai órában voltaképpen alig várakozott egy-két utas a terminálon. Bertie már korábban megérkezett, fél tucat városi rendőrrel, de nem sok tennivalójuk akadt. Nekem sem, kivéve, hogy ostoroztam és átkoztam magam azért, hogy hagytam őt elmenni.

Aztán a kommunikátort kezelő zsaru odahallgatott valamire, visszamorgott valamit, majd szégyenkező képpel elindult felénk.

– Nem fog idejönni – közölte Bertie-vel. – Amikor lejött, akkor sem a Hurkot használta, hanem a saját leszállóegységét, és úgy néz ki, ahhoz is azt használta, hogy felszálljon, mert a járgány eltűnt.

És vele együtt ő is.

Mire a dühöngő Bertie kapcsolatot tudott teremteni bármilyen hatósággal, amelyik keringési pályán tartózkodott, Wannak rengeteg idő állt rendelkezésére ahhoz, hogy összekapcsolódjék űrhajójával, és fénysebességnél gyorsabban induljon el útjára, bárhová is vezessen az. És soha életemben nem fogom látni többé sem őt, sem az eltűnt Véneket.

De azért hallottam róla. Lefogadhatják, hogy hallottam róla. Mindenki más is, hiszen mindenki szeret komisz, elkényeztetett, gazdag kölykökről olvasni, és ez a Wan tökéletesen megfelelt ennek a leírásnak.

Az egész ügy valahogy mellbe vágta az embert. Azért hozták a Véneket Afrikába, hogy biztonságba helyezzék őket, de ezt szemmel láthatóan nem tudták elérni. Vajon legközelebb mit fognak csinálni velük?

6.

AKI UTÁLTA AZ EMBEREKET

I

Az a külön hely, amelyet Estrellának és Stannek az űrhajón felajánlottak, egy liftszekrény méretével vetekedett. Eredetileg kétségtelenül arra szánták, hogy csak egyetlen személy foglalja el. Azaz csak egyetlen hícsí személy, mivel nyilvánvalóan alkalmatlan volt arra, hogy emberek lakjanak benne, számuktól függetlenül. A bútorzat jól tükrözte ezt. Volt benne egy kettéágazó ülőke, amilyenen a hícsík szoktak gubbasztani, egy zsák gazféle, amelyet alvásra használtak, és egy gyermekíróasztal-szerű, falba épített polc, rajta virágcserép formájú dolog, amilyennel Stan már korábban is találkozott, de az égvilágon semmi hasznát nem látta. Volt még ott, szembetűnően a szabad levegőn, egy hasított nyiladékú, csillogó tartály a testi végtermékek számára. Nagyjából ennyi, nem számítva azt a kollekciót, ami tizenöthúsz kristályszerű dologból állt, amelyeket az első Átjárófelderítők „imalegyezőknek” neveztek el, és amelyek, ahogy Estrella mondta neki, beleillettek a virágcserépbe.

– Olyanok, mint a könyvek – mondta a lány. – Láttam, hogy Só hogyan csinálja. Be kell tenni őket a leolvasóba – mutatott a virágcserép formájú dologra. – Az ott az olvasógép.

– Mi? – értetlenkedett a fiú, az egyik legyezőt forgatva kezében. Ez kevésbé érdekelte, mint az idő múlása. Azt kívánta, bárcsak lenne órája, hogy lássa, mennyi ideig várakoztatják őket, azt kívánta, hogy a hícsí nő jöjjön vissza, és közölje velük, hogy kimehetnek ebből a lyukból, és még jobban kívánta, hogy valaki sürgősen adjon nekik enni, mert már nagyon hosszú idő telt el az előző étkezésük óta.

Azzal próbálkozott, hogy leül az írópolchoz, de nem bírt sokáig ott maradni, mert eltérően a régi Ötösükben találhatóktól, ezt a hícsík tervezte ülőkét nem igazították hozzá az emberi hátsó formájához. Végül Estrellához fordult, aki az alvófű-kötegen ücsörgött.

– Kölcsönvehetem egy pillanatra? – kérdezte, és az írópolchoz vonszolta a köteget. Amikor begyömöszölte a szék V alakú lapjai közé, olyan ülést kapott, ami nem volt ugyan kényelmes, de legalább nem érezte úgy, hogy farral előre csusszan bele az átkozódás halálos bűnébe.

Amikor újra elkezdett az imalegyezővel és tartójával babrálni, Estrella, aki most már mellette állt, és érdeklődve figyelte, így szólt:

– Nehogy eltörd, Stan, drágám! Nem tudom, mennyire értékesek ezek a dolgok... – És aztán, teljesen más hangon: – Ó!

Ez arra késztette Stant, hogy körbenézzen, és észrevette, hogy már nincsenek egyedül. Egy hícsí férfi állt a nyitott ajtóban, klinikai érdeklődéssel szemlélve őket.

– Van egy legkiválóbb jó tanácsom – szólalt meg elfogadható, de különös kiejtésű angolsággal. – Ti ketten jobban teszitek nem babrálni nem megértett dolgokkal.

Stan számára az ajtóban álló hícsít bőrszín, arcforma vagy testalkat alapján nem lehetett megkülönböztetni a többi férfi egyedtől, de volt valami vele kapcsolatban, amit még Stannek is észre kellett vennie: a feltűnő ruházat. A hívatlan látogató élénkzöld sportcipőt – emberi sportcipőt – viselt ferde hícsí lábán, egy skót szoknya társaságában, amely deréktól bokáig befedte, talán azért, gondolta a fiú, hogy elrejtse azt az univerzális, elmaradhatatlan combközi tobozt. Fején emberi sportsapka éktelenkedett, amelyet teljesen a szemébe húzott.

Stan rögtön tudta, hogy ez lehet a „különleges ruházatú” férfi, akivel kapcsolatban Só figyelmeztette őket, hogy ne álljanak szóba vele. De most már nem dönthettek úgy, hogy távol tartják magukat tőle, mivel ott állt, és beszélt hozzájuk.

– Hello! – üdvözölte őket. – Add ide azt egy pillanatra! – Stan felé lépett, és kivette a kezéből az imalegyezőt, meg sem várva, hogy engedélyt adjon rá. – Ti ketten, most figyeljetek rá, amit hallani fogtok! – parancsolta.

Szakavatott módon zsonglőrködött a legyezővel: egyetlen, kiálló szélét kihúzva kinyitotta. Amikor elengedte, a legyező vékony, fémes, csaknem dallamos, susogó hangot hallatott, amint visszacsúszva ismét felvette fagylalttölcsér formáját.

– Milyennek hangzik eme hang? – kérdezte.

Stan tátott szájjal nézett rá, aztán zavarában Estrellához fordult. Végül a lány válaszolt.

– Valamiféle gépé? – kockáztatta meg.

Az idegen száját olyan hang hagyta el, ami akár emberi kuncogás is lehetett volna, vagy annak a kísérlete.

– Igen egy gépé, egyetértek ezzel – mondta. – Úgy hangzik, mint egy gépé, mert pontosan az. Megegyeztünk? Igaz? Most figyeljetek eme másik hangra. – Babrált valamit a legyező alapzatánál, aztán gyöngyszerű kis gömböt húzott ki, és feltartotta. – Ezt üzemanyag-billentyűnek hívják, amelyet ti, emberi származékok „tűzgyöngynek” neveztek. Megint figyeljetek. – Girhes hüvelykujjával megdörzsölte, mire az erőtlen, sziszegő susogást produkált. – Most már hallottátok. Éppen ezért mondjátok meg ezt nekem. Olyan hangot ad ki akár egyik vagy másik, mint eme emberi nyelven mondott hícsí szó?

Mindketten megrázták a fejüket.

– Egyeseknek közületek bizonyára úgy hangzott – morcoskodott az idegen –, mert így neveztek el bennünket. Hícsínek. Az után, amilyennek eme hangok szerintük hangzottak. Tudjátok, hogy már magam is hallottam, amint egyesek közülünk is ugyanezt használják, önmagukra vonatkoztatva?

Stan ismét gyors pillantást vetett Estrellára, aztán mindkettejük nevében válaszolt:

– Sajnálom, ha ez kellemetlenül érint téged. De nem mi találtuk ki ezt a nevet. Mi nem is voltunk ott.

– Nem – ellenkezett a férfi. – Úgy pontos, hogy ti nem is voltatok ott, ti ketten. – Tetőtől talpig végigmérte mindkettejüket, olyan arckifejezéssel, amit Stan nem tudott megfejteni. Aztán megfordult, hogy eltávozzék, de az ajtóban várt egy kicsit. – Számomra igen érdekes, hogy ti népeteknél senki sem vállal felelősséget azért, amit mások tettek. – Újabb kis várakozás, aztán az orrlyukán keresztül lenézően kifújta a levegőt, mondván: – Titeket egyfajta hősnek tartanak Átjárón. Természetesen nincs túl sok olyan emberük, akikre tényleg büszkék lehetnek, így van?

II

Amikor ismét egyedül maradtak, Stan és Estrella egymást váltva ültek le. Először a fiú ücsörgött a növénykötegen, amit már levettek a hícsí székről, a lány pedig mindent elkövetett, hogy kényelembe helyezkedjék az ülőke szétágazó lapjain. Aztán fordítva. Aztán egyikük állt, a másik pedig megpróbált kényelmesen feküdni a szalmafélén. Aztán mindketten ácsorogtak, vagy pontosabban szólva járkáltak, mivel egyre éhesebbek lettek, és egyre jobban belefáradtak abba, hogy ebben a lyukban kínlódnak, és egyre dühösebbek lettek, nemcsak vendéglátóikra, hanem egymásra is, újra meg újra feltéve azokat a kérdéseket, amelyekre sehogy sem tudtak választ adni: Ki az a vicces öltözékű csodabogár? Mikor szándékozik az űrhajó felszállni? Mit ért a csodabogár azon, hogy ők hősök az Átjárón, és mindenekelőtt mi a fenét tud egyáltalán az Átjáróról? Miért nem jön már be Só azon az ajtón, hogy kivezesse őket erről a helyről? Nem lenne már ideje, az Isten szerelmére, hogy kapjanak valamit enni?

Stannek a fürdőszobába is kellett mennie. Dacára a hosszú, bizalmas viszonynak, ami az Ötösön állt fenn közöttük, vonakodott attól, hogy a lány szeme láttára használja a vécét. Amikor hólyagjának nyomása már a gyomrában érzett sóvárgással vetekedett, de a kettő nem hatálytalanította egymást, elege lett.

– A francba vele! – dühöngött, és az ajtóhoz sietett, elszántan arra, hogy valamilyen módon kinyitja, bármilyen körmönfont hícsí zárószerkezetek is működtetik, vagy legalábbis addig dörömböl rajta, míg valaki odajön és kiengedi őket.

A probléma azonban magától megoldódott. Abban a pillanatban, amikor hozzáért, az ajtó csöndesen elcsúszva kinyílt. Stan kinézett a folyosóra, amelyen át bejöttek, és amely abban a nagy, orsó alakú helyiségben végződött. Estrella szorosan ott állt mögötte.

A jellegzetes, enyhe ammóniaszag elárulta a fiúnak, hogy mi fog a szeme elé tárulni, mielőtt meglátta volna. Jó csomó hícsí tartózkodott a teremben, néhányan halkan beszélgettek egymással az egyik kutatófülkében, mások elmélyülten keresgéltek a legyező formájú könyvek között, hogy valamelyiket beletegyék az egyik olvasógépbe. A többiek, legalább féltucatnyi, annál a néhány asztalnál eszegettek vagy iszogattak, amelyek a semmiből tűntek elő. Az itt tartózkodók, akik közül egyik sem látszott annak, aki meglátogatta őket a kabinban, bármit is csináltak, valamennyien abbahagyták, hogy Stant és Estrellát nézzék.

Pillanatnyi habozás után a Só nevű nő felkelt az asztaltól, és odament hozzájuk.

– Ti személyek kívántok csatlakozni hozzánk evésben? – kérdezte. – Csaknem végeztünk vele, mi többiek. Nem tudtuk, mit tegyünk, mikor evés kezdődött, mert nem akartuk zavarni egyedüllétet.

– Ó, igen, szeretnénk enni valamit – mondta mohón Estrella, és Stan hozzátette: – Én is. Föltétlenül. De adj nekem egy percet, hogy, hmm, előbb felfrissítsem magam.

Amikor a hícsík látták, hogy Stan és Estrella megpróbál elhelyezkedni az ülőkén, némelyikük sorozatos tüsszentéseket hallatott, ami talán a nevetésnek felelt meg. Amikor Estrella elmesélte Sónak, hogyan oldották meg ezt a problémát a saját kabinjukban, élénk megbeszélés kezdődött hícsí nyelven. Aztán gyorsan növénykötegeket hoztak be, hogy kitöltsék az oldallapok közötti helyet. Aztán ételt szolgáltak föl nekik.

Természetesen hícsí táplálék volt, és semmiképpen sem lehetett elkerülni, hogy megegyék, mivel az űrhajó, amelyen tartózkodtak, nem tudott mással szolgálni. Stan vonakodva próbálta ki számos változatát. Az étel furcsa struktúrájú, bizarr színű, leírhatatlan ízű volt, az utóbbit a fiú biztosan tudta, mert miközben ette, próbálta meghatározni magának, de nem sikerült. Ez a rózsaszín, rostos anyag talán menta ízesítésű akart lenni? Biztosan valami aromás volt, mentásabb, mint bármelyik karácsonyi nyalóka. Azok a sötétbarna kavicsok pedig, amelyek darabokra törtek a fogai alatt, egyáltalán nem emlékeztették semmiféle ízre. Mindazonáltal, mondta eltökélten magában, ezek is ételek, és úgy tűnt, hogy csakugyan kitöltik azt a belső űrt.

Elmulasztották az űrhajó felszállását, mondta nekik Só.

– Nem ereztétek hogyishívják, átmeneti megdőlést? Kis rázkódást? De már elég hosszú időben úton vagyunk. Remélem, volt jó alvás nektek.

– Ó, mi nem aludtunk – mondta Estrella. – Tudod, látogatót kaptunk.

Ez arra késztette Sót, hogy abbahagyja ötletszerű rágcsálását, amelyet – Estrella biztos volt benne – főként azért csinált, hogy velük maradhasson.

– Minimális megértés – motyogta. – Miért mondasz ezt? Biztos vagyok, hogy senki tőlünk nem zavarogni.

– Egy mégis megtette – korrigálta Stan, szája tele valamivel, ami keserű volt és ragacsos állagú, mint az orvosi ziliz. – Vicces öltözéket és vicces sapkát viselt, és igen jól beszélt angolul.

Szavai döbbenetes hatást gyakoroltak Sóra. Feje két oldalán a szőrzet felborzolódott, arcizmai kígyókként vonaglottak a bőre alatt, a szája tátva maradt. Úgy tűnt, hogy csak nehezen tudja felfogni a dolgot.

– Személy belépett magánkabinotok magányába? – hitetlenkedett.

– Be bizony – bólintott Stan.

– De hát ez... – kezdte, aztán félbeszakította magát. Szemmel látható aggodalmában csapdosott egyet a csuklójával, aztán a teremben tartózkodókhoz fordult, hogy beszéljen velük. Hogy mit mondott, azt Stan és Estrella még csak nem is ejthette, mert Só a saját nyelvén beszélt, de az megtette a maga hatását. Úgy tűnt, hogy hirtelen valamennyi hícsí egyszerre gagyarászik, csontváz-karjukkal csapdosva, koponyaszerű fejüket rázva, csontos ujjukkal mutogatva a két emberre, és az indulattól az enyhe ammóniaszag egyre erősebb lett.

Stan lenyelte az utolsó rostos falatot, és Estrellához fordult.

– Bajban vagyunk? – kérdezte.

– Só megmondta nekünk, hogy ne álljunk szóba vele – vonta meg idegesen a vállát. – Bár nem tudom, hogyan kerülhettük volna ezt el. Ő jött be hozzánk, hogy beszéljen velünk.

És aztán csodálatos módon, amikor már minden hícsí elmondta a véleményét, a legtöbbjük többször is, Só nagyjából ugyanezt mondta a két fiatalnak:

– Ti nem sértettetek szabályt – közölte velük. – Személy mentbe és szólt veletek. Ti nem mentetekbe és nem szóltatok vele. Így nincs hiba nálatok. Ez nem fog ismétlést kapni, mert személy most már saját fülkében van, felelős idős kísérővel, neve Enyhén Keserű. Akinek először is – tette hozzá morcosan – megengedni nem lett volna szabad ilyen látogatást. – Egy pillanatra elhallgatott, aztán folytatta: – De teljesen meglepő nekünk, hogy ő tette eme dolgot, hogy kereste ti társaságotok. Tudjátok, nagyon utál titeket.

III

Estrella tudni akarta, miért utálja őket. („Miért utálna bennünket? Soha életében nem találkozott velünk!”) Stan meg arra volt kíváncsi, hogy ez a személy vajon mit tenne velük, ha annyira utálná őket. Miután Só egyénenként vagy fél tucatszor sikertelenül próbált válaszolni a kérdésekre, lemondóan csapkodott csuklójával, és elejéről kezdte az egészet.

Látogatójuk (akinek nevét, ahogy Só mondta, hícsíből valahogy így lehetne lefordítani: „Aki Sokat Teljesít”) egy felderítő csapat legénységéhez tartozott. Összesen hárman voltak, és azt a feladatot kapták, hogy kutassák fel az „Orgyilkosoknak” nevezett értelmes, űrutazó fajt.

Amikor Estrella tudni szerette volna, hogy miért hívják így őket, Só zavartnak tűnt.

– Mert azok voltak, orgyilkosok – magyarázta. – Régi napokban, visszavonulás előtt eme Orgyilkosok megöltek mindenkit, akit találtak, teljesen. Egyöntetűen. Mi másnak nevezni lehetne őket? Noha – korrigálta magát – néha „Ellenségnek” is mi hívjuk őket, mert ők azok nekünk.

– Értem. Ez a fickó azt hitte, hogy mi vagyunk az Orgyilkosok? – kockáztatta meg a kérdést Stan.

Só a hícsí nevetésnek megfelelő fuldokló hangot hallatta, aztán udvariasan leállította magát.

– Egyáltalán nem eme dolog van. Kérlek, engedjétek meg befejezni magyarázatot!

A fiú beletörődve mondta neki, hogy magyarázzon csak tovább, és ő így is tett. Az a három hícsí felderítő beutazta az egész galaxist, az Orgyilkosok jeleit keresve, de minden siker nélkül. Stan nem egészen tudta kihámozni, milyen „jelekről” beszél Só, de annyit azért ki tudott venni szavaiból, hogy űrhajójuk a galaxis különböző sarkaiban szimatolt, azt remélve, hogy valahol a galaxis lakatlan vidékein rábukkan a bujkáló Orgyilkosok szagára. Szó szerint a „szag” kifejezést használta.

– De az űrben nem erezhetsz semmiféle szagot – vetette ellene. – Ne törődj vele! – tette aztán hozzá a fejét rázva.

– Folytasd, ahol abbahagytad!

A felderítők nem találták meg űzött vadjukat, de ekkor új taktikát választottak. Olyan helyre vitték az űrhajót, ahol a visszavonulás előtt a hícsík számos hajójukat otthagyták, vagyis egy aszteroidára, amely egy elég kicsi, sárgás csillag körül keringett...

– Jézusom! – kiáltott fel Stan.

– Az Átjáró – suttogta Estrella – Te az Átjáróról beszélsz.

– Így nevezte helyet, igen – csóválta meg egyetértően az állkapcsát. – Négy évig volt ott. – És aztán nehézkesen elmagyarázta, mit csinált ott az a személy négy éven át. Ennek volt valami köze az Átjáró-űrhajókhoz. Egyenként elemezte a feladatterveket, amelyeket minden hajó letárolt, arra az esetre, hátha abban a viharos időszakban, mielőtt az egész hícsí faj bemenekült a Magba, valamelyik űrhajó nyomára bukkant az Orgyilkosoknak. És ezt csinálta négy éven keresztül.

– Ez idő alatt – mondta Só megfontoltan – személy egyedül volt. Sok száz, sőt sok ezer emberi személlyel, igen, de teljesen egyedül különben.

– Na, várj egy percet! – mondta Stan. – Néha biztosan odament más hícsí is.

– Nem sok most már. Nem olyan sok akkor sem. Csak néhány látogatott oda. És nem sokáig ama kevés sem.

– De mégsem volt egyedül, ugye? – szólt közbe Estrella.

– Hiszen hárman indultak útnak.

– Ja, nem mondtam? Nem ez eset van. Eme személy, Teljesítő űrhajó felvételeket vizsgált, mindig. Másik kettő elment más célra, míg ő maradt aszteroidán, folytatva felvételek átnézését. És éppen ezért... – habozott, mintha vonakodna kimondani a továbbiakat. Aztán fejest ugrott a dologba: – Csak ő, érted? És sokan, sokan közületek. Vége felé már látni sem bírt újabb emberi személyt. Nem volt választása. Tovább kellett látni őket. Most ő kap kikapcsolódást és rendbe hozást Fénylő Csillámkő-hegyekben, Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygóján. Ez, értitek, ugyanazon hely, amire meghívtalak titeket.

Stan és Estrella egy pillanatig gondolkodott ezen.

– Miféle kikapcsolódást és rendbe hozást? – kérdezte aztán Estrella.

– Nehéz magyarázni. Ez pihenés. Társasági élet – csapkodott kínjában csuklójával. – Nekem nincsenek megfelelő szavak ti nyelveteken. Talán pontosan olyanok nem léteznek – nézett bánatosan. – Tulajdonképpen legszomorúbb dolog, nem tudjuk pontosan, mit kell tenni. Kívánatos megszabadítani teljes gyűlölettől ti fajtátok iránt. Köztetek ezt hívják...?

Itt megállt, de Stan kitöltötte a hézagot:

– Az őrültségre gondolsz?

– Azt hiszem, talán úgy, igen – mondta vonakodva Só.

– Vagyis értelem hiányossága, szokatlan és ártalmas cselekedetekre vezetve. Köztünk ilyen dolog soha nincs. Ezért nem tudjuk, hogyan kezeljük.

– Nálatok ilyen dolog soha nincs? – kételkedett Estrella.

– Nem, soha – jelentette ki nyomatékkal Só. – Nyomában sincs mi személyeinknél, eme hiányosság.

– Akkor mit fogtok csinálni vele? – kérdezte Estrella, még mindig kétkedve.

– Elhelyezzük bizonyos helyen őt Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygóján – válaszolta, és az izmok gondterhelten vonaglottak arcbőre alatt. – Hely ama célból van, hogy kikezeljük hiányosságokat. Például e helyen öregek vannak, közel halálhoz. Tudjátok, többé nem irányítják megfelelően testműködéseket és így tovább. – De minél jobban igyekezett megmagyarázni a rendeltetését ennek a szanatóriumnak, vagy bármi is lett légyen az, annál nehezebben ment. – Arra való... – kezdte volna, aztán szünetet tartott, elég hosszút, mielőtt folytatta. – Egyes személyeket Letárolt Ősökké tesznek, e hely az. De eme személyt nem.

– Újabb hosszú szünet. – Vagy hasonló, mondjuk egyik személy zubbonyt visel, de nem sajátját? Engedély nélkül? Szóval ott szükséges rendbe hozásokat tesznek személynek, hogy ne tegye újra, értitek? – Stan és Estrella azonban nem értették. Végül Só megadóan feléjük legyintett csuklójával.

– Hely nem pontosan jó ennek személynek, nem – ismerte el. – De ez minden, ami van nekünk.

7.

A FŐNIX-HADMŰVELET

I

A nevem Gelle-Klara Moynlin, és talán nincs is szükségem további bemutatásra. Ha mégis, akkor önök nem figyeltek oda eléggé, mert elég gyakran szerepelek a híradásokban.

Amikor kereszteztük a Rák szupernóváról eredő hullámfrontot, mintegy fél napnyira voltunk kinn a Földtől. Az átkelés nem indított be semmilyen riasztót. Nekem fel sem tűnt volna, de fedélzeti robotagyamat, Hüpatiát úgy programozták, hogy észrevegyen olyan dolgokat is, amiket én nem, ha úgy gondolja, hogy érdekesek lehetnek számomra, így aztán megkérdezte, akarok-e egy pillantást vetni a dologra, és én akartam.

Természetesen szimulációban már két-három alkalommal láttam, ahogyan az a halálra ítélt, régi csillag felrobbant, de mint hús-vér emberi lény jobban szeretem a realitást, mint a szimulációt, az esetek nagy részében mindenképpen. Hüpatia már bekapcsolta a hícsí képernyőt, de az nem mutatott semmit, csak a szemcsésen szürke, homályos képmezőt, ahogyan a hícsík a jó alapértelmezést elképzelik. Hüpatia tudott olvasni ebben, de én nem, ezért a kedvemért változtatott a fázison.

Aztán csillagmezőt láttam, amely pontosan úgy festett, mint bármelyik más csillagmező. Meg kellett kérdeznem tőle:

– Melyik az?

– Még nem láthatod – válaszolta. – Nem olyan erős a nagyításunk, de tartsd nyitva a szemed! Várj egy pillanatot! Még egyet. Most már ott van.

Ezt mondania sem kellett volna. Saját szememmel láttam. Hirtelen fénypont jelent meg, s egyre erősebben és erősebben ragyogott, egészen addig, míg minden mást túlragyogott a kivetítésen. Csak úgy hunyorogtam tőle.

– Ez elég gyorsan történik – jegyeztem meg.

– Hát, nem annyira gyorsan, Klara. A csillaghoz viszonyított vektorsebességünk sokkal nagyobb, mint a fényé, úgyhogy felgyorsítjuk a dolgokat. Éppen felzárkózunk a hullámfronthoz is, ezért az egészet fordítva látjuk. Rövidesen el fog tűnni.

És egy pillanat múlva meg is történt. Miután a csillag elérte maximális fényességét, úgy festett, mintha fel sem robbantotta volna magát. Ismét közönséges csillag lett belőle, annyira jelentéktelen, hogy meg sem tudtam különböztetni a többitől. A hozzá tartozó bolygók, ahogyan mondták nekem, ismét pörzsöletlen állapotban voltak, lakosságuk, ha létezett egyáltalán, még nem lobbant plazmává.

– Rendben van – mondtam némiképp megilletődve, de visszafogottan, mert nem akartam, hogy Hüpatia meglássa rajtam –, kapcsold ki a vetítést, és térjünk vissza a munkánkhoz!

Hüpatia szimatolni kezdett. Az emberi viselkedések teljes skáláját beépítette magába, mindezt teljesen a saját szakállára, mert én soha nem programoztattam be ilyesmiket számára.

– Jobban tennénk – komorult el –, ha kifizetnénk az összes számlát, amelyek ezzel a dologgal kapcsolatosak. Van fogalmad arról, hogy mennyibe került?

Természetesen ezt nem gondolta komolyan. Vannak ugyan problémáim, no de én Gelle-Klara Moynlin vagyok, és az, hogy ki tudjam fizetni számláimat, nem tartozik közéjük.

Nem voltam mindig ilyen fizetőképes. Amikor a pokolnak azon a jókora, kiégett darabján gyerekeskedtem, amit Vénusz bolygónak neveznek, egész nap egy turistajárgányt vezetve megpörkölt, sivár felszínén, és azzal próbálkozva, hogy egész éjszaka semmit sem költsék el fizetségemből, akkor a legjobban azt kívántam, hogy legyen pénzem. Nem rengeteg pénzben reménykedtem, csak annyit akartam, hogy megengedhessek magamnak egy Teljes Orvosit meg olyan lakóhelyet, ami nem bűzlik a megavasodott tengeri halaktól. Nem dédelgettem semmilyen nagyra törő álmot.

De a dolgok másképp alakultak. Soha nem rendelkeztem annyi pénzzel. Eleinte szinte semmivel, de még reménnyel sem, hogy egyszer majd gazdag leszek. Aztán sokkal, de sokkal több jött össze annál, és kitaláltam valamit, hogy rengeteg pénzem legyen. Amikor az ember azt a fajta pénzt birtokolja, amit úgy betűznek, hogy P-É-N-Z, az olyan, mint amikor cica van a házban. A pénz azt kívánja tőlem, hogy játsszam vele. Megpróbálhatod békén hagyni, de ha megteszed, belekúszik az öledbe, és az álladat birizgálja, hogy figyelj oda rá. Nem muszáj beadnod a derekad annak, amit a pénz akar. Félrelökheted, és mehetsz a dolgodra, de ha így teszel, akkor Isten tudja, milyen baj leselkedik a pénzedre, és különben is, akkor hol marad annak az élvezete, hogy a birtokodban van?

Így aztán a Főnix Rt.-re tartó utazásunk nagy részében Hüpatia és én a pénzemmel játszottunk. Azaz én játszottam vele, Hüpatia pedig jegyezte az eredményt. Ő jobban emlékszik rá, hogy mi van a tulajdonomban, mint én – hiszen arra tervezték, hogy ezt tegye –, és folyton javaslatokkal bombáz, mondván, melyik befektetést kell ejtenem vagy megtartanom, vagy milyen új vállalkozásokba kell belefognom.

A hangsúly itt a „javaslatokon” van. Nem kell megtennem, amit Hüpatia mond. Néha nem is teszem meg. Általános szabály, hogy öt esetből négyszer követem javaslatait. Az ötödik esetben valami mást teszek, csak hogy tudassam vele, itt én hozom meg a döntéseket. Tudom, hogy ez nem okos dolog, és általában veszítek rajta, amikor ezt csinálom, de ez így van rendben. Rengeteg pénzem van, amit nélkülözni tudok.

De azért van egy határa annak, milyen messzire vagyok hajlandó elmenni abban, hogy csiklandozom a pénz hasát. Amikor nagyjából eljutottam erre a pontra, Hüpatia letette mutatópálcáját, és elhessentette a grafikonokat. Láthatóvá tette magát, hogy a kedvemben járjon (mert szeretem látni azt a személyt, akihez beszélek), ötödik századi köntösét, durván csiszolt rubintokkal ékesített koronáját meg mindent viselve, s kutató pillantást vetett rám.

– Készen állsz egy kis szünetre, Klara? – kérdezte. – Kívánsz valamit enni?

Nos, készen álltam és kívántam. Ezt nagyon jól tudta, hiszen folyamatosan pásztázta testemet, mert ez is ama dolgok közé tartozott, amiért létrehozták, ugyanakkor szeretem azt is, ha érvényesíteni tudom szabad akaratomat.

– Ha jól meggondolom – válaszoltam –, inkább innék valamit. Hogy állunk az idővel?

– Pontosan terv szerint, Klara. Mintegy tíz óra múlva ott leszünk. – Nem mozdult, azaz a szimulációja nem mozdult, mégis hallottam a jég koccanását, amint a hajókonyhában a pohárba esett. – Kapcsolatba lépjek a Főnix Rt. hajóagyával, meg akarod nézni, mi történik?

– Tedd azt! – válaszoltam, de ő már tette is. Ismét intett egyet (persze ez tiszta színház, de Hüpatia tele van ilyesmivel), és nyomban új grafikonsorozat tárult elénk. Mire a kis szervizkocsi begördült és pontosan a jobb kezemnél megállt, mi a Főnix Rt. saját vizuális rendszerén keresztül egy tányér alakú, sűrű fémhálózatot szemlélünk. Apró dolgok mászkáltak rajta.

Nem tudtam valódi képet kialakítani méretéről, mivel semmi nem volt körülötte az űrben, amihez viszonyítani lehetett volna. De nem is kellett viszonyítgatnom: tudtam, hogy hatalmas.

– Igyál egyet te is! – mondtam, fölemelve poharamat. Türelmes, bosszantó pillantást vetett rám, és átsiklott fölötte. Néha azt színlelte, hogy elfogyaszt velem egy szimulált italt, miközben én valódit iszom, de ezúttal tanárnői üzemmódját részesítette előnyben.

– Amint láthatod, Klara – tájékoztatott –, az optikai tüköralkatrészek szállítmánya megérkezett, és a távirányított robotok éppen a helyükre teszik őket a parabolatányéron. Az első jelzőfényt úgy nagyjából egy óra múlva fogják megkapni a bolygóról, de nem hiszem, hogy ezt meg akarnád nézni. Amíg mindent össze nem raknak, addig rossz lesz a képfelbontás, és ez mintegy tizennyolc órát fog igénybe venni. Akkor majd optimális képfelbontással figyelhetjük meg a bolygót.

– Négy napig – állapítottam meg, kortyolva egyet a poharamból.

Most másképpen pillantott rám, még mindig tanárnősen, de úgy, mint aki kénytelen elviselni egy különösen bosszantó nebulót.

– Nohát, Klara. Tudtad, hogy nem lesz sok megfigyelési idő. Különben sem én találtam ki, hogy egészen idáig kijöjjünk. A szigetedről is láthattuk volna az egészet.

Lenyeltem a lefekvés előtti itókámat, és felálltam.

– De én nem onnan akartam látni – perlekedtem vele. – Veletek, szimulációkkal az a baj, hogy nem értékelitek, milyen a valóság. Egy órával azelőtt, hogy odaérünk, kelts fel!

Ezzel elindultam luxuskabinomba, ahol nagy, kör alakú, ám annál üresebb ágy várt rám. Épp akkor nem volt kedvem Hüpatiával csevegni. Főként azért dolgoztattam olyan sokáig azzal, hogy pénzügyi tanácsokat adjon, mert így megakadályoztam, hogy ugyanezt tegye más témákban is, például abban, amire mindig megpróbált rábeszélni. Vagy abban a másik, komoly dologban, amelyben elhatározásra kellett volna jutnom, de nem tudtam.

Amikor Hüpatia fölébresztett, a kocsi a feketekávémmal és frissen préselt narancslémmel – a frissen préseltet persze idézőjelbe téve, de robotagyam túlságosan jól végezte a munkáját ahhoz, hogy különbséget tudjak tenni – már odagördült az ágyamhoz.

– Kilencven perc az összekapcsolódásig – vidámkodott –, és nagyon jó reggelt kívánok neked. Beindítsam a zuhanyodat?

– Aha – ébredeztem. Kilencven perc éppen elegendő idő nekem ahhoz, hogy leüljek, kávét igyak, kibámuljak az űrbe, és aztán valami olyan dinamikus dolgot műveljek, hogy beállok a zuhany alá. Ám amikor az ágy melletti falitükörbe pillantottam, nem tetszett, amit láttam, és úgy döntöttem, hogy egy kicsit ki fogom csípni magamat.

Soha nem voltam az, akit csinos nőnek tartanak. Először is a szemöldököm túlságosan bozontos. Az évek során egyszer-kétszer levékonyíttattam divatmodell méretűre, hogy lássam, segíteni fog-e valamit. Nem segített. Még a csontszerkezetemmel is vacakoltam: több arccsont, kisebb állkapocs, hogy megpróbáljak kevésbé férfias lenni. Ettől viszont beesett arcú lettem. Pár évig szőkén virítottam, egyszer vörös hajjal próbálkoztam, de mielőtt eltávoztam volna a szépségszalonból, jól megnéztem, és visszaváltoztattam. Ez mind tévedésnek bizonyult, hiszen egyik sem vált be. Bármit is tettek a kozmetikusok és orvos-szépítészek, valahányszor ránéztem magamra, mindig a külszín mögött rejtőző, régi Gelle-Klara Moynlint láttam. A francba az egésszel! Aztán egészen rövid idővel ezelőtt átmentem természetesbe.

Legalábbis eléggé természetesbe. Nem akartam ugyanis öregnek kinézni.

Persze nem is néztem ki annak. Miután megfürödtem, megfésülködtem és belebújtam egyszerű ruhámba, amely kivillantja valóban eléggé tűrhető lábamat, olyan jól festettem, mint valaha.

– Majdnem ott vagyunk – szólalt meg Hüpatia. – Jobb, ha belekapaszkodsz valamibe, mert össze kell hangolnom a sebességeket, és ez kényes dolog. – Dühösnek tűnt, mint általában mindig, amikor valami komoly tennivalót bízok rá. Persze elvégzi, csak sokat panaszkodik. – Tehetem fénynél gyorsabbra, tehetem fénynél lassabbra, de amikor azt mondod nekem, hogy hozzam összhangba a sebességet valakivel, aki pontosan c állapotban van, akkor meglehetősen vad következményeknek vagy kitéve, ezért... jaj, sajnálom!

– Sajnáld is – hagytam rá, mert az utolsó lódulástól csaknem kilöttyentettem harmadik csésze kávémat. – Hüpatia? Mit gondolsz, a gyöngysort vagy a kámeát?

Két-három pillanat álszünetet tartott, mintha egyáltalán bármennyi időre is szüksége lenne, hogy elhatározásra jusson, aztán közölte velem döntését:

– Én a kámeát választanám. Napközben csak szajhák viselnek gyöngysort.

Úgyhogy természetesen a gyöngysort raktam föl. Sóhajtott, de nem tett semmilyen megjegyzést.

– Rendben van – közölte, kinyitva a nyílást. – Összekapcsolódtunk. Ügyelj a lépteidre, én kapcsolatban maradok veled.

Biccentettem, és a tömítőgyűrűn át beléptem a Főnix Rt. anyaűrhajóba.

Nem tettem egyetlen valódi „lépést” sem, viszont a saját űrhajómon élvezett, kényelmes egy g-ből a másik űrjármű gravitáció nélküliségébe történő éles átmenet kissé megviselt. Gyomrom gyors kis rángásokat produkált tiltakozásul, de én megfogtam egy kapaszkodórudat, és körülnéztem.

Nem tudom, mire számítottam, talán olyasmire, mint a régi Átjáró aszteroida. A Főnix Rt. sokkal pazarabbul adta elő magát nála, és azon kezdtem el tűnődni, vajon nem voltam-e kissé túlságosan bőkezű a finanszírozásban. Ez a hely biztosan nem árasztott olyan szagot, mint az Átjáró, hanem annak savanyú, ősi áporodottsága helyett a melegház nedvesen illatozó szaga terjengett benne. Ezt annak köszönhette, hogy az egész helyiségben kúszónövények, páfrányok és virágok nőttek virágcserepekben, a zéró gravitációs környezet miatt minden irányban terjedve, és ha már korábban gondoltam volna erre, akkor nem szoknyát veszek föl. A közelben egyetlen emberi lényt lehetett látni: egy magas, csaknem mezítelen fekete férfit, aki fél lábbal lógott le egy falikarról, egy olyan fémrugós eszközzel gyötörve izmait. (Humphrey Mason-Manley – suttogta a fülembe Hüpatia –, az archeológus-antropológus pasi a British Museumból.) Humphrey bosszús pillantást vetett rám, egyetlen pillanatra sem esve ki a ritmusból.

– Mit keres itt, kisasszony? Látogatók nem léphetnek be, mert ez magánterület, és...

Aztán jobban megnézett, és arckifejezése megváltozott. Nem pontosan vendégszeretőre, csak olyanra, amit kelletlenül megigézettnek neveznék.

– Ó, a kutyafáját! – álmélkodott. – Ön Gelle-Klara Moynlin, ugye? Így kissé már más. Isten hozta a fedélzeten, véleményem szerint.

II

Nem ez volt a legszeretetreméltóbb üdvözlés, amiben valaha is részesítettek, amikor azonban Humphrey Mason-Manley a kedvemért fölébresztette a főmérnöknőt, ő sokkal udvariasabban viselkedett. Neki sem kellett volna. Noha én adtam az indulótőkét a projekt elindításához, a Főnix Rt. nonprofit társaságként jött létre, amelyet senki más nem birtokolt, csak saját maga. Én még csak igazgatósági tag sem voltam.

A főmérnöknő neve, súgta Pythia, June Thaddeus Terple, azaz Doktor Terple volt. Nem igazán kellett emlékeztetnie rá. Terple és én már találkoztunk korábban, noha csak képernyőn keresztül. A valóságban magasabb volt, mint gondoltam. Nagyjából olyan korúnak látszott, mint amennyinek magam is látszottam, azaz némi jóindulattal harmincasnak. Afféle zsinór-bikinit viselt, plusz kis zsebekkel ellátott munkásövet a dereka körül, hogy tudja miben tartani a dolgokat. Bevezetett az irodájába, ami egyfajta ék alakú helyiségnek tűnt, amelyben semmi mást nem lehetett látni, csak fogantyúkat a falakon és még többet azokból a virágzó növényekből.

– Sajnálom, hogy nem voltam ott, hogy fogadjam önt, dr. Moynlin – szólalt meg.

– Egyetlen doktori címem van, az is csak tiszteletbeli, és szólítson csak Klárának.

– Egyébként természetesen bármikor szívesen látjuk itt – biccentett a fejével. – Gondolom, saját szemével akarja látni, hogyan haladunk.

– Hát igen, ezt szeretném. Továbbá azt, hogy megszervezzek valamit, ha nincs ellene kifogása – viszonoztam iménti szívességét, bármennyire is szükségtelen volt ez mindkét irányban. – Tudja, hogy ki Wilhelm Tartch?

– Nem – válaszolt pillanatnyi gondolkodás után. Ennyit az ő galaxis-szerte élvezett hírnevéről.

– Bill afféle vándortudósító – magyaráztam. – Olyan munkája van, ami az égvilágon mindenre kiterjed, még a Magban lévő hícsíkre is. Ezek egyfajta úti beszámolók. Érdekfeszítő és színpompás helyekre látogat el, és tudósít róluk az otthonlévőknek. – Ő volt a jelenlegi fő szeretőm is, de semmi okom nem volt arra, hogy ezt Treple orrára kössem; magától is elég gyorsan rá fog jönni.

– És írni akar a Főnixről?

– Ha nincs ellene kifogása – ismételtem meg. – Már tisztáztam az igazgatótanáccsal.

– Szóval tisztázta – vigyorgott rám –, de ez valahogy elkerülte a figyelmemet. Most állítjuk csatarendbe a tükörépítő robotokat, úgyhogy eléggé elfoglaltak vagyunk. – Egyébként – rázta meg magát – Hans azt mondja, hogy idefelé jövet a hajóagya megmutatta önnek a tényleges szupernóva-robbanást.

– Igen, így történt. – Hüpatia a fülembe susogta, hogy Hans az ő hajóagyuknak a neve, mintha nem jöttem volna rá magamtól is.

– És feltételezem, most már tudja, milyennek látszik ez a Földről?

– Hát, mondjuk rá.

Láttam rajta, hogy azt mérlegeli, vajon a „mondjuk rá” mit akar jelenteni, és arra a döntésre jutott, hogy tapintatos lesz a pénzeszsákhoz.

– Nem ártana még egyszer megnézni. Hans! Teleszkópos képet a Földről, légy szíves!

Az iroda egyik vége felé nézett. Az eltűnt, és a helyén homályos fényfoltot láttunk.

– Ez az. Rák csillagködnek hívják. Persze még azelőtt nevezték el így, hogy valóban tudták volna, mi az, de láthatja, honnan vették a nevet. – Egyetértettem abban, hogy úgy festett, mint valami eltorzult rák, és Terple folytatta: – Maga a csillagköd olyan gázok és anyagok halmaza, amiket a szupernóva dobott ki magából, de vagy ezer évvel későbbi állapotban. Nem tudom, látja-e, de van egy kis folt a közepében, ez a Rák pulzár. Ez minden, ami a csillagból maradt. Most nézzük meg, milyen volt azelőtt, hogy szupernóva lett belőle! Mostantól valós az idő.

Hans félresöpörte a csillagködöt, és most ugyanabba a mély, fekete űrbe néztünk bele, amelyet Hypathia már megmutatott nekem. Ugyanaz az iszonyú mennyiségű csillag lebegett ott, de amint a robotagy közelebb hozta a képet, egy rendkívül fényes csillag jelent meg. A „fényes” nem igazán illett rá, mivel valójában lángolóan aranysárgának, de különösképpen elmosódottnak látszott. Nem volt igazán forró. Nem is lehetett, hiszen csak optikai szimulációt láttunk, ám mégis csaknem a bőrömön éreztem melegét.

– Nem látok semmilyen bolygót – elégedetlenkedtem.

– Ó, majd látni fog, ha valamennyi optikai szelvény a helyén lesz. Elfelejtettem megkérdezni – szakította félbe magát –, kér egy csésze teát vagy valamit?

– Köszönöm, nem. Pillanatnyilag semmit sem. – A csillagot bámultam. – Azt hittem, fényesebb lesz – állapítottam meg némi csalódottsággal.

– Ó, az lesz majd, Klara. Ezért építjük fel ezt az 500 kilométeres tükröt. Jelenleg csupán a gravitációs fényelhajlást vesszük a fekete lyuktól, amellyel foglalkozunk, ugyanis egy kis kamera van a tükörben. Nem tudom, mennyire ismeri a fekete lyukakat, de... a francba – szakította félbe magát hirtelen. – Ismeri őket, ugye? Úgy értem, miután bennragadt egyben harminc vagy negyven évre.

Olyan képet vágott, minta akaratlanul is nagy fájdalmat okozott volna. Nem okozott. Az emberek ritkán hozták fel a fekete lyukak témáját jelenlétemben, ama vezérelv alapján, hogy akasztott ember házában nem illik kötélről beszélni. Ám az az idő, amikor én csapdába estem az egyikben, már a régmúlt homályába veszett. A fekete lyuk időtágulása miatt egyetlen villanásként múlt el az egész, bármennyi év is telt el Odakinn, és már nem érzékenykedtem miatta.

Másrészről viszont nem lelkesedtem azért sem, hogy még egyszer eszmecserét folytassak róla.

– Az a fekete lyuk nem így nézett ki – jelentettem ki. – Hátborzongatóan világoskék volt.

Terple gyorsan összeszedte magát.

– Az Cserenkov-sugárzás lehetett – bólintott bölcsen egyet. – A magáénak olyannak kellett lennie, amit csupasz szingularitásnak hívnak. Ez azonban más. A saját ergoszférájába van beburkolva, ezért semmit sem lehet látni belőle. A legtöbb fekete lyuk erős sugárzást bocsát ki, nem magából, hanem az általa elnyelt gázokból és anyagokból, ez azonban már mindent elnyelt maga körül. Mindenképpen. – Szünetet tartott, hogy rátaláljon gondolatmenetére, aztán bólintott. – Beszéltem neked a gravitációs elhajlásról, Hans?

Nem mondta, mit akar Hanstól, de az nyilván magától is rájött. A csillagok eltűntek, és egyfajta ködös, fehér fal jelent meg előttük. Terple itt-ott rábökött az ujjával, kis képet rajzolva ki számomra:

– Az a kis pont a bal oldalon a Rákász bolygó, amelyet tanulmányozni akarunk, a kör pedig a fekete lyuk. A jobb oldali ív a mi tükrünk, ami éppen a konvergencia-pontban van, ahol a fekete lyuk miatti gravitációs elhajlás a legélesebb képet adja nekünk. És a mellette lévő kis pont mi vagyunk, a tükör Cassegrain-fókuszában. A Rákász napot nem mutattam, a helyzet ugyanis az, hogy nem szabad ráirányítanunk a kamerát, mert kiégetheti optikai eszközeinket. Eddig érthető?

– Eddig igen – bólintottam.

Újabb vizslató pillantást vetett rám, aztán így folytatta:

– Lényegében úgy fogjuk végezni a megfigyeléseinket, hogy a tükör felé nézünk. De ott is láthatatlanná kell tennünk magát a csillagot, különben egyáltalán nem fogjuk látni a Rákász bolygót, de különben ez is ama dolgok közé tartozik, amelyeket be fogunk szabályozni. Tulajdonképpen homlokegyenest ellenkező irányba nézünk a bolygóhoz képest, éppen azért, hogy meg tudjuk figyelni.

Már Hüpatiánál sem tudtam ellenállni a kísértésnek, és most így történt ez June Terple-nél is.

– Négy vagy öt napig – mondtam a legbarátságosabb hangomon.

Úgy látszik, mégsem hangzott eléggé barátságosnak. A főmérnöknő bosszúsnak látszott.

– Figyeljen ide, nem mi raktuk oda azt a rohadt fekete lyukat, ahol van! Kétévi keresésünkbe került, hogy a megfelelő pozícióban találjunk egyet. Van egy neutroncsillag, amelyet használhattunk volna. Pályaív szempontjából jobb választásnak tűnt, mert csaknem nyolc év megfigyelési időt biztosított volna nekünk, de az csak egy nyamvadt neutroncsillag. Semmiképpen sem adta volna meg ugyanazt a nagyítást, mivel a neutroncsillag egyszerűen közel sem rendelkezik akkora tömeggel, mint a fekete lyuk, így a gravitációs elhajlás sokkal gyengébb lett volna. Ebből a fekete lyukból sokkal több részletet fogunk látni. Egyébként – tette hozzá – ha egyszer innen már megfigyeltük, ezt az egész tákolmányt elvisszük a neutroncsillaghoz, ahol bármilyen további adatot megkaphatunk, úgy értem, hmm, ha ez ajánlatosnak tűnik, megtesszük.

Ez alatt azt értette, hogy ha hajlandó lennék fizetni érte. Nos, talán az lennék. A lényeges költségek már ki voltak fizetve. Ez csak azt jelentené, hogy vagy újabb nyolcvan évig rajta lennének a fizetési listámon, és egyikük sem szakított le nagy pénzeket. Hüpatia utánanézett a dolognak.

Én azonban nem álltam készen arra, hogy vállaljam ezt az elkötelezettséget. Hogy eltereljem Terple figyelmét róla, így szóltam:

– Azt hittem, hogy csaknem harminc napunk lesz a megfigyelésre erről a helyről.

– Rádiójeles megfigyelésre – nézett rám morcosan.

– Ezért építettük a hálószerű tányért. De kiderült, hogy a Rákász bolygóról nem mesterséges rádiójelek érkeznek, ezért tükörüveglemezeket kellett szereznünk, hogy át tudjuk alakítani őket optikaivá. Ez három hetünkbe került, ezért veszítettünk el annyi megfigyelési időt.

– Értem – hagytam rá. – Nincsenek rádiójelek. Akkor lehet, hogy nincs is ott semmiféle civilizáció, amit megfigyelhetünk.

– Határozottan tudjuk, hogy van ott élet – harapott az ajkába. – Vagy mindenesetre volt. Ez az egyik olyan bolygó, amelyet a hícsík valamikor régen szemrevételeztek, és akkor fejlődésben lévő élő szervezeteket találtak ott, persze eléggé kezdetlegeseket, de föltétlenül úgy festettek, mintha lehetőségük lenne arra, hogy fejlődjenek.

– Lehetőség arra, hogy fejlődjenek, pontosan. De hogy ezt tették-e, vagy nem, azt nem tudjuk.

Erre nem válaszolt, csak sóhajtott egyet.

– Ha már itt van, szeretne körülnézni? – kérdezte meg végül.

– Ha nem leszek láb alatt – egyeztem bele.

Természetesen láb alatt voltam. June Terplen ez nem látszott meg, ám a többiek közül néhánynak még annyi udvariasság is nehezére esett, hogy felnézzen, amikor bemutattak bennünket egymásnak. Összesen nyolcan voltak, olyan nevekkel, mint Júlia Ibarruru, Mark Rohrbeck, Humphrey Mason-Manley, Oleg Kekuskian és... szerencsére nem kellett észben tartanom valamennyiüket, mert szükség esetén Hüpatia súgott. Júlia egy hevederben lebegett, tizenöthúsz háromdimenziós képpel körülvéve, amelyekre szorgosan rábökdösött, aztán haragosan nézte őket, újra rájuk bökdösött, engem pedig egy gyors és semmitmondó pillantásnál nem méltatott többre. Ha nevem jelentett is valamit neki vagy a többieknek, a legkisebb jelét sem adták annak, hogy bármilyen hatást gyakoroltam volna rájuk. Különösen Rohrbeckre és Kekuskianra nem, mivel mélyen aludtak hevederjükben, amikor bekukkantottunk hozzájuk, és Terple az ajkára tette az ujját.

– Harmadik műszak – suttogta, amikor rázártuk a fedőlemezt hálófülkéjükre, és odébbálltunk. – Nemsokára fölkelnek majd a vacsorához, de most még hagyjuk őket aludni. És már csak egy van hátra közülük. Menjünk és keressük meg!

Útban a legénység egyetlen további tagjához, Hüpatia életrajzi adatokat suttogott a fülembe. Kekuskian már eléggé idős, biszexuális asztrofizikus volt, Rohrbeck pedig az egészen fiatal és mélyen depressziós programozó, akinek házassága éppen most jutott el fájdalmas befejezésig. És az egyetlen hátralévő személy...

Egy hícsí volt.

Ezt mondani sem kellett volna nekem. Ha már egyszer látott az ember hícsít, tudta, hogy néznek ki: csontvázszerűen laposak, csaknem négyszögletesek, arcuk koponyaszerű, adattoboz lóg a lábuk között, ahol, ha férfi volna, a heréknek kellett lenniük, ha pedig nő (mint ahogy az erről kiderült) akkor egyáltalán semmi másnak nem kellett lennie. Terple elmondta, hogy a neve Csillagőrző, és amikor beléptünk kamrájába, éppen saját ikonsorozatán dolgozott. De amint meghallotta nevemet, félretolta őket, és hozzám lebegett, hogy kezet rázzon velem.

– Maga igen híres a személyek között a Magban, Gelle-Klara Moynlin – tájékoztatott, támaszték gyanánt belekapaszkodva a kezembe. – Tudja, a Moynlin Polgár Nagykövetek miatt. Amikor az a Rebecca Shapiro személy eljött a Magba, találkoztam vele. Igen informatívnak mutatkozott az emberi lényekkel kapcsolatban; voltaképpen őmiatta jelentkeztem azonnal önkéntesnek, hogy kijöjjek. Ismeri őt?

Próbáltam emlékezetembe idézni Rebecca Shapirót. Mióta megalapítottam a programot, jó csomó újoncnak ajánlottam fel pénzadományt, és ő az egyik legkorábbi lehetett közülük. Csillagőrző látta bizonytalanságomat, és megpróbált segíteni.

– Fiatal nő. Igen szomorú. Olyan zenét énekelt népünknek, amit a maguk már elhunyt Wolfgang Amadeus Mozartja komponált, és amelyet már csaknem képes vagyok élvezni.

– Ó, igen, az a Rebecca – mondtam nem igazán őszintén. Akkorra már legalább két vagy háromszáz olyan Rebeccának, Carlosnak vagy Jane-nek fizettem ki a menetdíjat a Magba, akik önként jelentkeztek Polgár Nagykövetnek a hícsíkhez, mivel életük romokban hevert. Ez adott dolog volt. Ha nem ilyen lett volna az életük, miért akarták volna otthagyni azokat az embereket és lakhelyeket, akikhez, illetve amelyekhez soha nem térhettek vissza?

Mert természetesen a Magban, mint bármelyik fekete lyukban, időtágulás áll fenn.

Tudtam, hogy mit jelent ez. Amikor az ember időtágulásban él a Magban, ahol minden nappal pár évszázadnyi külső idő telik el, a hátrahagyott problémák igen gyorsan elavulnak. Az időtágulás többet ér az öngyilkosságnál, jóllehet amikor az ember belegondol, tulajdonképpen egyfajta fordított öngyilkosság. Magad ugyan nem halsz meg, de minden kényelmetlen személy, akit valaha is ismertél, meghal, amíg távol vagy.

Jókívánságaimat küldöm valamennyi Polgár Nagykövetemnek. Remélem, ez az egész működni fog nekik... ám számomra a fekete lyukban eltöltött idő nem oldott meg semmit.

Mivel már valamennyi emberrel találkoztam a Főnix Rt.-n, nem akadt sok más tennivaló. Egyébként rosszul ítéltem meg ezt a társaságot. Végül is Terple nem volt különösebben pazarló. Ha az ember nem vette figyelembe a fényűző növényeket, amelyeket főleg azért tartották ott, hogy gondoskodjanak a jó levegőről, a Főnix Rt. valójában elég szerény jellegű űrhajónak bizonyult. Ott voltak a hálókamrák a segéderőknek, és néhány közösségi helyiség: a nagy, amelybe legelőször bejöttem, plusz egyfajta étkező, italadagolókkal és a fogódzkodók melletti sodronyfonattal, nehogy az ételek elrepüljenek, továbbá néhány kis helyiség zenei berendezések és virtuális játékok számára, ha az emberek némi kikapcsolódásra vágytak. A többi részében raktárok kaptak helyet és természetesen az összes gépezet és eszköz, amelyek ahhoz kellettek, hogy az űrhajó el tudja látni munkáját. Terple a hardverből semmit sem mutatott meg, de ezt nem is vártam el tőle. Azok a hajóagy felségterületét képezik, és az ilyen dolgokat hermetikusan elzárják, nehogy valami károsodás érje őket. Ezért hacsak valaki nem olyan bolond, hogy nyitva felejtsen olyan rekeszeket, amelyeket zárva kell tartani, nincs semmi látnivaló.

Amikor befejeztük a szemlét, a főmérnöknő végül ragaszkodott ahhoz a csésze teához – azaz voltaképpen ahhoz a kapszulányi teához –, és miközben fél kézzel a kapaszkodókba fogódzkodva iszogattuk, így szólt:

– Hát ennyit az űrhajónkról, Klara. Jaj, várjon egy percet! Voltaképp még be sem mutattam a hajóagyunkat, ugye? Hans? Köszöntsd Ms. Moynlint!

– Hello, Ms. Moynlin! – szólalt meg egy mély, kellemes hang. – Isten hozta a fedélzeten! Mindig is reméltük, hogy egyszer majd meglátogat bennünket.

Magam is mondtam egy hellót neki, és annyiban hagytam. Különösebben nem szeretek gépi intelligenciákkal beszélgetni, kivéve a sajátomat. Megittam a teámat, és a nyílásába csúsztattam az üres kapszulát.

– Nos, nem akarok tovább zavarni – közöltem vele. – Különben is kicsit vissza akarok menni a saját űrhajómba.

Terple jóváhagyóan bólintott, nem kérdezve, miért.

– Nagyjából egy óra múlva fogunk vacsorázni. Szeretne csatlakozni hozzánk? Hans elég jó szakács.

Nem tűnt rossz ötletnek, ezért így válaszoltam:

– Ez remek lenne.

Aztán amint elkísért a dokkoló nyíláshoz, oldalról rám pillantott.

– Figyeljen ide – mondta –, sajnálom, hogy kudarcot vallottunk a rádiójel-keresésben. Ezt nem jelenti szükségszerűen azt, hogy a Rákászok soha nem lettek civilizáltak. Végül is, ha valaki bármikor a huszadik század előtt végigpásztázta a Földet, ott sem hallhatott volna semmiféle rádiójelet, pedig akkorra az emberi faj már teljesen kifejlődött.

– Tudom én, June.

– Igen – köszörülte meg a torkát. – Nem bánja, ha felteszek egy kérdést?

– Persze, hogy nem – válaszoltam, úgy értve, hogy kérdezhet, amit csak akar, de az már teljesen más lapra tartozott, hogy mit felelek rá, ha mondok valamit egyáltalán.

– Nézze, maga rengeteg pénzt fektetett abba, hogy a Főnix-program elinduljon, csupán arra a lehetőségre alapozva, hogy létezhetett ott egy intelligens faj, amely megsült, amikor a napjukból szupernóva lett. Azon tűnődöm, hogy miért.

A válasz erre elég egyszerű volt. Úgy értem, mi értelme van az univerzum leggazdagabb nőjének lenni, ha hébe-hóba nem szórakozhatok egy kicsit a pénzemmel? De nem ezt mondtam neki, hanem a következőt:

– Mi mást kellett volna tennem?

III

Nos, voltak tennivalóim. Rengeteg, noha többségüket nem lehetett nagyon fontosnak nevezni.

Számomra az egyetlen igazán fontos az volt, hogy odafigyeljek arra, mi történik azon a Tahiti melletti kis szigeten, ahol élek, amikor otthon vagyok. Szép hely, úgy, ahogyan én rendbe hoztam. Hozzávetőleges családom java része is ott tartózkodik, és amikor távol vagyok, valóban hiányzanak nekem.

Aztán vannak más fontos dolgok is, úgymint némi időt tölteni Bill Tartchcsal, aki egészen kedves férfi, nem is beszélve az összes többi hozzá hasonlóról, akik az évek során előfordultak. Vagy mindazokról a dolgokról, amiket a pénzemmel megvehetek, plusz kieszelni, mit kezdjek azzal a hatalommal, amelyet ez a fajta pénz nyújt. Ha mindezt összerakom, rengeteg tennivalóm volt az életben. És már előre örültem igen hosszú életemnek is, különösen akkor, ha hagynám, hogy Hüpatia rábeszéljen a halhatatlanságra.

Szóval miért ne örültem volna előre neki?

Ez a baj az olyan kérdésekkel, amelyekre nem tudok válaszolni. Folyton válaszokat próbálok találni rájuk.

Amikor visszatértem saját űrhajómba, Hüpatia várt rám: optikailag láthatóan, teljes, háromdimenziós szimulációban, kényelmesen elnyúlva a fő kabinomban található, kárpitozott, római stílusú kétszemélyes ülőhelyemen, tetőtől talpig ötödik századi köntösébe burkolózva.

– Na, hogy tetszett a befektetésed? – kérdezte nyájasan.

– Mindjárt elmondom – válaszoltam, a toalett felé indulva, és bezárva mögöttem az ajtót. Természetesen a zárt ajtó nem jelent igazi különbséget Hüpatiánál. Láthat engem, bárhol is legyek a hajón, és nem kétséges, hogy lát is, de amíg egy gépi intelligencia emberként viselkedik és úgy is néz ki, azt akarom, hogy tegyen úgy, mintha betartaná az illemszabályokat.

Nem maradtam el sokáig, de a toalett volt a fő oka annak, hogy éppen akkor jöttem vissza a hajómra. Nem szeretek szabadesésben pisilni azokban a szörnyű vécékben, amelyek náluk vannak. Hüpatia megfelelő gravitációban tartja a miénket, akárcsak az űrhajó többi részét. Azonkívül felidegesíti, ha más toalettet használok, mivel szereti átvizsgálni a székletemet és a vizeletemet, hogy ellenőrizze, egészséges vagyok-e.

Ezt azalatt csinálta, míg én a vécében voltam. Amikor kijöttem, úgy tűnt, hogy meg sem mozdult, mégis így szólt:

– Csakugyan az ő ételüket fogod enni?

– Persze. Miért ne?

– Kissé felment a poliglicerined. Jobb lesz, ha én főzök rád.

– June Terple szerint Hans jobb szakács – kötekedtem vele.

– Csak azt mondta, hogy jó szakács – helyesbített –, de én is az vagyok. Mellesleg bejárásom van hozzá, úgyhogy ha van valami, amit szeretnél tudni a legénységről...

– Nem a legénységről, de Csillagőrző mondott valamit Rebecca Shapiróról. Ki az?

– Ez a dolog nincs benne a Főnix hajóagyának adattárában, Klara – dorgált meg. – Mindazonáltal...

Kifehérítette társalgóm egyik sarkát és egy arcot mutatott meg rajta, miközben átadta nekem Rebecca Shapiro tömörített életrajzát. Drámai szoprán volt, akire ragyogó operai karrier várt, míg egy repülőgép-balesetben össze nem zúzta a gégefőjét. Elég jól rendbe hozták a legtöbb célra, de soha többé nem énekelhette újra Az éj királynőjét. Így, mivel földi élete romokban hevert, jelentkezett a programomra.

– Van más kérdés? – zárta le a témát Hüpatia.

– Rebeccáról nincs, de kíváncsi vagyok, miért hívják a hajóagyukat Hansnak?

– Ó, ez Mark Rohrbeck ötlete volt, valami régi számítógép-pionír után akarta elnevezni. Noha a név nem számít, ugye? Úgy értem, miért döntöttél úgy, hogy engem Hüpatiának hívsz?

Erre volt válaszom.

– Mert Alexandriai Hüpatia agyafúrt, zsémbes szuka volt – feleltem meg neki. – Mint te.

– Hm-hm!

– Továbbá ő volt az első nagy tudósnő – tettem hozzá, mivel Hüpatia mindig szeret saját magáról beszélni.

Meg is tette.

– Az első ismert – helyesbített. – Ki tudja, hányan lehettek olyanok, akiknek az életműve nem maradt fenn? A ti ősi, testi világotokban a nőknek nem volt sok eshetőségük, vagy ami azt illeti, a maiban sincs.

– Állítólag gyönyörű is voltál – emlékeztettem rá –, mégis szűzen haltál meg.

– Saját akaratomból, Klara. Még az öreg Hüpatia sem törődött sokat azzal az egész mocskos testiséggel. És én nem egyszerűen csak meghaltam, hanem brutálisan meggyilkoltak. Egy hideg, nedves tavaszon történt az Úr 450. esztendejében, és azok az istenverte nitriai szerzetesek darabokra szaggattak, mert nem voltam keresztény. Egyébként – fejezte be – te választottad ki az identitásomat. Ha azt akartad volna, hogy valaki más legyek, akkor adhattál volna másikat is.

Viselkedése mosolyt fakasztott ajkamra.

– Még megtehetem – emlékeztettem rá. – Mit szólnál Szent Johannához?

Az ötletre, hogy istenfélő római pogány helyett keresztény legyen, kényeskedve megremegett, és témát változtatott:

– Szeretnéd, ha most összeköttetést létesítenék Mr. Tartchcsal?

Hát, szeretném is, meg nem is. Nem álltam egészen készen arra, hogy beszéljek vele. Megráztam a fejem.

– Ezen a kihalt népen tűnődöm, amelyet megpróbálunk új életre kelteni. Van valamilyen hícsí felvételed a bolygóról, amit még nem láttam?

– Meghiszem azt! Több, mint amit valaha is látni kívánsz.

– Akkor mutass valamit!

– Hogyne, főnök – mondta, és eltűnt. Egyszer csak ott álltam egy sziklakiszögellésen, és fényes, zöld völgyre néztem le, ahol furcsa külsejű állatok mozogtak ide-oda.

A Főnix Rt. fontosabb szimulációi és az enyém közötti különbséget az jelentette, hogy az utóbbi többe került. Munka céljára az övéké is elég jó volt, mert nagyjából bármit megmutattak, amit látni akartál, az enyém azonban az egésznek a közepére tette az embert, mivel teljes érzékelő rendszerrel készült, ezért én szagolhattam, érezhettem, továbbá láthattam és hallhattam mindent. Amint ott álltam, meleg szellő borzolta a hajamat, és a füst távoli bűzét éreztem.

– Hé, Hüpatia! – lepődtem meg némileg. – Ezek az emberek felfedezték a tüzet?

– Nem, nem úgy, hogy használják – mormolta a fülembe. – Egy villámcsapás lehetett a vihartól, fönn, a hegyekben.

– Milyen vihar?

– Az, amelyik éppen elvonult. Nem látod, hogy minden vizes?

Az én sziklámon nem volt az. A nagy és igen forró nap ragyogva tündökölt fölöttem. A sziklát már szárazra sütötte, de láttam, hogy lenn, az aljánál a sötétzöld kúszónövények egybefonódott indái még mindig csöpögnek az esőtől. Amikor pedig megfordultam, a távoli hegyen égő vegetáció-foltokat láttam.

A völgy érdekesebbnek bizonyult: fás vagy faszerű pagonyok; egy csorda, amely Kodiak-medve méretű, óriási, bozontos valamikből állt, amelyek nyilván növényevők voltak, mivel módszeresen kidöntögették a fákat, hogy megegyék leveleiket; egy folyópár, az egyik kis vízesésekkel tarkított, keskeny, sebes folyású, amely a hegyekről zúdult alá a bal oldalamon, majd továbbfolyva csatlakozott a szélesebb, lassúbb folyásúhoz a jobb oldalamon, hogy egy nagyobb folyamot alkossanak; néhány más, sokkal nagyobb, bozontos teremtmény, amelyek mindenfélével táplálkoztak, ami a közelben nőtt; egyszóval a síkság érdekes látványt nyújtott, talán egy kicsit a nagy amerikai préri festhetett így, mielőtt őseink ki nem irtották valamennyi vadon élő húsállatot.

A síkság legérdekesebb részét a középtávolságban látható falka jelentette, ami vagy fél tucat ragadozóból állt; ezek alattomosan köröztek háromnégy, csoportba verődött teremtmény körül, amelyeknek mibenlétét nem tudtam pontosan kivenni.

– Ők azok? – kérdeztem Hüpátiát, a ragadozókra mutatva, és amikor igenlő választ adott, mondtam neki, hogy vigyen közelebb hozzájuk.

Közelebbről megnézve azok, amelyeket becserkésztek, valahogy úgy festettek, mint a sertések, már ha a sertéseknek történetesen hosszú, girhes lábuk és mókusfarkuk lenne. Egy anyakocát láttam, amely kivillantotta fogait, és minden irányban egyszerre próbált meg a ragadozók után kapni, meg három kicsinyét, amelyek mindent megtettek, hogy anyjuk hasa alá bújjanak. Én azonban a ragadozókat figyeltem. Némileg a főemlősökre emlékeztettek, azaz majomszerű képük és rövid farkuk volt. De nem úgy néztek ki, mint bármelyik, a Földön valaha is élt főemlős, mivel hat végtaggal rendelkeztek: néggyel futottak, kettő pedig karszerűnek tűnt, és az utóbbiakban éles szélű kődarabokat tartottak. Amint megfelelő helyzetbe kerültek, elkezdték a köveket a zsákmányukra hajigálni.

Az anyakocának nem volt semmi esélye. Pár perc alatt már két kicsinye is a földre került, ő pedig elmenekült, hosszú farka egyik oldalról a másikra csapódott, mint a metronóm, a megmaradt kismalac a nyomában loholt, farkcsapásai egy ritmusban mozogtak az anyjáéval, a hat végtagú ragadozók pedig felfalták azt, amiért idejöttek.

Nem volt valami szívderítő jelenet.

Nagyon jól tudom, hogy az állatoknak enniük kell az életben maradáshoz, és nem vagyok érzelgős ebben a kérdésben, a fenébe, hiszen magam is szoktam marhapecsenyét enni! (Nem is mindig ételgyárit.) Mindazonáltal nem volt kedvem végignézni, mi történt ezen a félmillió éves, idegen prérin, mert ez egyik kismalac még élt, amikor a farkas-majmok elkezdték enni, és szánalmas sikoltozása elért hozzám.

Úgyhogy csöppet sem sajnáltam, amikor Hüpatia félbeszakított, mondván, hogy Mr. Tartch nem várta meg, hogy én hívjam fel, és már a vonalban van.

A Bill Tartchcsal folytatott csaknem összes társalgásom bizonyos intim területeket érintett. Ugyanis kedveli a szexi szövegelést. Én különösebben nem, ezért megpróbáltam rövidre fogni a beszélgetést. Bill olyan jól nézett ki, mint mindig – nem nagyon magas, nem kifejezetten jóképű, de erős testalkatú, és remek, kihívó, „én aztán tudom, miről szól a szórakozás” típusú mosollyal az arcán – és csak két napnyira volt kinn. Azt hiszem, ez nem olyan tengersok információ egy több mint háromnegyed órás beszélgetésből, amely oda-vissza volt tömörítve azon a temérdek fényéven keresztül, de a többi magánjellegűnek számított. Amikor befejeztem, már éppen ideje volt, hogy felöltözzem a Főnix Rt. embereivel elköltendő vacsorámhoz.

Hüpatia messze előttem járt, mint mindig. Átnézte a ruhatáramat, és végrehajtó eszközeit használva kihúzott egy elegáns nadrágkosztümöt számomra, hogy ne kelljen folyton arra vigyáznom, hogy ne libbenjen fel a szoknyám, továbbá egy szorosan illeszkedő arany nyakláncot, hogy ne csapkodjon majd az arcom körül, amint azt a gyöngysor tette. Hüpatia jó dolgokat választott, nem is vitatkoztam vele. És amíg magamra öltöttem őket, csevegve megkérdezte:

– Na és köszönetet mondott Mr. Tartch?

Már jól ismerem Hüpatia különböző hangszíneit, és ettől most elöntött a pulykaméreg.

– Miért?

– Hát, hogy egyengeted a pályafutását – mondta meglepetten. – Meglehetősen lerobbant volt, amíg te nem jöttél, ugye? Ezért helyénvaló, tudod, hogy ki kellene mutatnia háláját.

– Kihúzod nálam a gyufát – figyelmeztettem, miközben belebújtam ékkövekkel díszített harisnyámba. Néha úgy gondolom, hogy Hüpatia jobban személyeskedik a kelleténél, és ezúttal ez egyszerűen nem volt indokolt. Nem kellett szívességeket tennem ahhoz, hogy férfit szerezzek magamnak. Jézusom, a problémát az jelentette, hogyan rázzam le őket! Mindössze csak arról van szó, hogy amikor lezárul a dolog, szeretem kissé jobb állapotban hagyni őket, mint amilyenben előtte voltak, és ami Billt illeti, nagyjából igaz, hogy egy kis segítség időnként hasznosnak bizonyult.

De nem akartam ezt kitárgyalni vele.

– Beszélj valami másról, vagy fogd be a szád! – utasítottam.

– Hogyne, kedvesem. Lássuk csak! Hogy tetszettek a Rákászok?

– Nem nagyon – mondtam meg neki az igazat. – Az étkezési szokásaik elég pocsékok.

– Gyöngül a gyomrod, Klara? – kuncogott Hüpatia. – Csakugyan úgy gondolod, hogy ők sokkal rosszabbak, mint a te távoli elődeid? Mert nem hiszem, hogy az Australopithecus robustus aggódott amiatt, hogy vajon a vacsorája élvezi-e az étkezést.

Kezdtünk belebonyolódni a szokásos vitába.

– Az már nagyon régen volt, Hüpatia.

– Az is, amit a Rákászoknál láttál, kedvesem. Az állatok azok állatok. No már most, ha végleg ki akarod vonni magad ebből a csúnya „ölj és egyél” dologból...

– Még nem – tiltakoztam, mint már annyiszor korábban. És talán soha nem is akarom.

Hüpatia szeretett volna megszabadítani a testemtől. Azaz, hogy kivegyenek hús-vér testemből, ennek minden fájdalmával és kellemetlenségével, és tiszta, gépi tárolású értelemmé tegyenek. Mint ahogy más emberek csinálták. Mint ahogy maga Hüpatia tette, noha valójában ő nem jelentett többet, mint szimulációs megközelítését valakinek, aki egykor hús-vér emberként létezett. Meg kell hagyni, ijesztő elképzelés volt, de nem teljesen ellenszenves. Nem kaptam ugyan az élettől annyi örömöt, amennyit szerettem volna, de semmiképpen sem akartam meghalni. És ha megtenném, amit Hüpatia akar, soha nem is kellene.

De még nem voltam felkészülve arra, hogy megtegyem ezt a lépést. Volt egy-két olyan dolog, amelyet egy húsvér személy meg tudott tenni, egy gép viszont nem – nos, egyetlen nagy dolog –, és addig nem akartam elhagyni a testi létet, amíg meg nem tettem azt, amiben a női test a legjobb volt. Amihez férfi kellett... és egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy Bill Tartch az a férfi, akire szükségem van.

Amikor visszatértem, hogy a Főnix Rt. űrhajón költsem el vacsorámat, mindenki sokat sejtetően és várakozóan nézett rám.

– Az optikai fémlemezek mintegy húsz százalékát már a helyére tettük – tájékoztatott izgalomtól remegő hangon Terple. – Szeretné látni? – Válaszra sem várva adta ki az utasítást: – Hans! Mutasd a bolygót!

A világítás elhalványodott, és ott lebegett előttük egy emberfej nagyságú, kék-fehér gömb, amely úgy nézett ki, mintha talán tíz méterre lenne. Félig sötétbe burkolózott, félig egy nap világította meg, amely a képmezőn kívül, valahol a jobbomon túl helyezkedhetett el. Látni lehetett egy félholdat is, amely pont a bolygó mögül kandikált be a látótérbe. Kisebbnek látszott a mi Holdunknál, és ha rendelkezett is kráterekre és tengerekre utaló jelekkel, én nem láttam őket. Magán a planétán hatalmas óceánt és egyfajta négyszögletes formájú kontinenst tudtam kivenni a megvilágított oldalon. Terple csinált valamit, amitől kialudt a világítás a helyiségben, és akkor láttam meg, hogy még több szárazföldnek kell lennie a sötét oldalon, mivel mesterséges és városi világítások alkotta fényfoltok tündököltek az éjszakai terület valamennyi részén.

– Látja, Klara? – ujjongott a főmérnöknő. – Városok! Civilizáció!

IV

Robotagyuk csakugyan jó szakácsnak bizonyult. A fritto misto[3] a hozzáillő rizottóval és a desszertként felszolgált tejszínes füge tökéletesen volt elkészítve. Vagy talán csak olyannak tűnt, mivel miután kiderült, hogy most már valóban van megfigyelnivalónk, szemmel láthatóan mindenki elengedte magát.

Mindazonáltal nem volt bor az ételhez.

– Amíg nem fejezzük be a megfigyeléseket, nem fogyasztunk semmiféle szeszes italt – tájékoztatott félig bocsánatkérően, félig kihívóan June Terple. – Ennek ellenére azt hiszem, Hans tudna szerezni magának valamit...

Megráztam a fejem, azon tűnődve, vajon Hüpatia mondott-e bármit is Hansnak arról, hogy időnként szívesen fölhajtok egy pohárka italt. Valószínűleg megtette. A hajóagyak szeretnek pletykálni, és egyértelmű volt, hogy a legénység tudott valamit rólam. Élénk és hosszan tartó társalgást folytattunk, a fekete lyukak témáját azonban még csak véletlenül sem érintettük.

Kellemes étkezésben volt részem, amit csak az zavart meg időnként, hogy egyik legénységi tag a másik után mentette ki magát, mondván, hogy ellenőrizniük kell, hogyan dolgoznak a pókrobotok, amelyek az 500 kilométeres tányér egész területén kúsztak-másztak, hogy a visszatükröző optikai fémlemezeket hézagmentesen illesszék össze tökéletes parabolatükörré. Voltaképpen a legénység egyetlen tagjának sem kellett volna fárasztania magát, mivel Hans állandóan odafigyelt erre és minden másra, de Terple nyilvánvalóan vasfegyelmet tartott az űrhajón. Az ide-oda csapongó csevegés főleg bennfenteseknek szóló viccelődésből állt, de ez nem jelentett problémát, mert Hüpatia a fülembe suttogva elmagyarázta őket. Amikor valaki a honvágyat említette, és Oleg Kekushian gúnyosan – félreérthetetlenül gúnyosan – azt mondta, hogy egyesek közülünk egyáltalán nem vágyódnak haza, ezzel Humphrey Mason-Manleyre célzott:

– Mason-Manley felkelti Terple, Klara és Kekuskian irigységét – magyarázta Hüpatia.

Júlia, azaz Hoolia Ibarruru, a Peruból származó, kövér, idősebb, inka extanárnő szomorkás sóvárgással mondta Csillagőrzőnek, mennyire kívánja, hogy mielőtt meghal, ellátogathasson a Magba, és felháborodott, amikor rájött, hogy még soha nem voltam Machu Picchuban:

– Maga bejárta az egész galaxist? És soha nem szakított időt arra, hogy saját bolygójának egyik legnagyobb csodáját megnézze?

Egyedül Mark Rohrbecknek volt rosszkedve. A füge és a kávé között elnézést kérve eltávozott, és majdnem fél óra múlva jött csak vissza.

– Hazatelefonált – mondta bölcsen Mason-Manley, és Hüpatia, aki a galaxis legnagyobb hallgatódzója, amikor hagyom, hogy az legyen, kitöltötte a hézagot:

– Próbálja lebeszélni feleségét a válásról, de ő nem vevő rá.

Amikor a kávét már félig megittuk, Terple suttogott valamit a levegőbe. Hans nyilván odafigyelt rá, és egy pillanat múlva a helyiség vége elsötétült. Megjelent a bolygó, észrevehetően nagyobb méretben, mint korábban. A főmérnöknő ismét suttogott, mire a látvány kiterjedt, míg be nem töltötte a termet, és hirtelen az a szédítő érzésem támadt, hogy belezuhanok a képbe.

– Most nagyjából két-három kilométeres képfelbontást kapunk – jelentette be büszkén Terple.

A hegyeken, partvonalakon meg felhőkön kívül ez nem sokat nyújtott számunkra, és a planétát még mindig félig napfényben, félig sötétben lehetett látni. (Ennek így kellett lennie, ugye? A bolygó forgott alattunk, de – éppen ama néhány nap alatt, amíg meg akarjuk figyelni – a napjához viszonyított helyzete nem fog megváltozni.) Ahogy tanulmányoztam, a kép alján valami furcsaság tűnt fel a nagy szárazföldi területtel kapcsolatban.

– Az ott óceán, lenn, a bal oldalon? – mutattam rá. – Úgy értem, a sötét rész. Mert ott nem láttam semmilyen világítást.

– Nem, az kétségtelenül szárazföld. Az a rész valószínűleg túl hideg ahhoz, hogy benépesítsék. Tudja, nem kapunk merőleges rálátást a bolygóra. Mintegy húsz fokkal délre vagyunk az egyenlítőjétől, ezért a déli pólusból többet látunk, míg az északiból, mondjuk, ami Skócia vagy Dél-Alaszka lenne a földön, semmit. Látta már a glóbuszt, amit Hans rakott össze nekünk? Nem? Hans, mutasd meg!

Nyomban egy gömb jelent meg a helyiség közepén, lassan forogva. Pontosan úgy nézett ki, mint amit a nagyapám tartott a hálószobájában, szélességi és hosszúsági vonalak, meg minden, kivéve, hogy a szárazulatok teljesen máshogy helyezkedtek el.

– Ez ősi hícsí adatokból származik, amelyeket Csillagőrző adott át nekünk – tájékoztatott Hans hangja. – Mindazonáltal a kontinenseket mi neveztük el. Látja azt, amely két csaknem kör alakú, földszorossal összekötött tömegből áll, és úgy fest, mint egy súlyzó? Dr. Terple „Súlyzónak” hívja. Amint látja, Kelet-Súlyzóra és Nyugat-Súlyzóra oszlik. A Serpenyő az a gömbölyded forma, a hosszú, keskeny félszigettel, amely délnyugatra nyúlik ki. Az, amelyik most kerül a látótérbe, a Mogyoró, mert...

– Látom, miért – mondtam neki. Elég érzékeny program lévén, Hans felismerte, talán a hangszínemből, hogy kissé fárasztónak találom földrajzóráját. Nem úgy Terple.

– Folytasd, Hans! – szólt rá élesen, amikor az elhallgatott. És ő folytatta.

Udvarias vendégként mozdulatlanul ültem, míg a térképen látható összes pöttyöt megnevezte számomra, de amikor befejezte, én is azt tettem.

– Ez nagyon kedves – hálálkodtam, leakasztva magam étkezőhelyemről. – Köszönöm a vacsorát, June, de azt hiszem, jobb lesz, ha hagyom magát dolgozni. Egyébként a következő öt napban sokszor fogjuk látni egymást.

Egyszerre mindenki kifejezéstelenül nézett maga elé, Terple pedig köhögött.

– Hát, nem egészen öt napban – mondta kényszeredetten. – Nem tudom, valaki mondta-e magának ezt, de el fogunk menni, mielőtt a csillag felfúvódna.

Jeges tekintettel megálltam, egyik kezemmel asztalkendőmet gyömöszölve rögzített gyűrűjébe, a másikkal a fali támaszba kapaszkodva.

– A tájékoztatójukban nem volt semmi arról, hogy ilyen korán eltávozunk. Miért nem szóltak nekem erről?

– Amikor egy csillag megkezdi kollapszusát – makacsolta meg magát –, én eltűnök innen. Túlságosan veszélyes.

Nem szeretem, ha olyan emberek szereznek meglepetést, akik nekem dolgoznak. Alaposan végigmértem.

– Hogyan lenne veszélyes, amikor hatezer fényévre vagyunk tőle?

– Ne felejtse el, hogy én felelek ezért a berendezésért és legénységéért! – csökönyösködött. – Nem hiszem, hogy van elképzelése arról, milyen egy szupernóva, Klara. Óriási. 1054-ben a kínai csillagászok fényes nappal látták, csaknem egy egész hónapon át, pedig nem rendelkeztek olyan eszközökkel, mint mi, hogy láthatóbbá tegyék.

– Akkor napszemüveget fogunk felvenni.

– El fogunk menni – szögezte le. – Én nemcsak a látható fényről beszélek. Még most, a felrobbanását követő hatezer éves lehűlés után is a teljes elektromágneses spektrumban sugárzik, a mikrohullámoktól a röntgensugarakig. Mi nem akarunk ott lenni, ahol mindez a sugárzás összpontosul, amikor tetőzik.

Amint éppen fogat mostam, Hüpatia megszólalt mögülem:

– Tudod, amit Terple mondott, annak van értelme. A fókuszban minden megsül, amikor a csillag átmegy szupernóvába.

Nem válaszoltam, ezért más taktikával próbálkozott.

– Mark Rohrbeck jóképű férfi, ugye? Pillanatnyilag zűrben van a válás meg minden miatt, de azt hiszem, kedvel téged.

Ránéztem a tükörben. Teljes szimulációban üzemelt, a fürdőszoba ajtónyílásának támaszkodva, finom mosollyal az arcán.

– Azonkívül feleannyi idős, mint én – hangsúlyoztam.

– Jaj, nem, Klara – helyesbített. – Valójában még harmadannyi idős sincs, mint te. De hát mit számít ez? Hans megmutatta nekem a fájlját. Ami organikus emberi lényét illeti, genetikailag igen tiszta. Szeretnéd megnézni?

– Nem. – Végeztem a fürdőszobában, és megfordultam, hogy elmenjek. Hüpatia kecsesen félreállt utamból, mintha nem sétálhattam volna keresztül rajta.

– Nos, akkor szeretnél valamit enni? – kérdezte. – Kérsz egy lefekvés előtti itókát?

– Azt szeretném, hogy elmehessek aludni, most rögtön.

– Micsoda időpazarlás – sóhajtott. – Tudod, hogy előbb vagy utóbb fel fogod adni a hús-vér létet, ugye? Mire vársz? Gépi szimulációban bármit megtehetsz, amit most teszel, csak jobban, és...

– Elég! – parancsoltam rá. – Most megyek lefeküdni, és a szeretőmről akarok álmodni. Leléphetsz!

– Akkor jó éjszakát! – hallatszott a semmiből, mivel szimulációja már eltűnt. Hüpatia tulajdonképpen nem megy el, amikor erre utasítom, hanem csak úgy tesz, mintha elmenne. A színlelés részét képezi, hogy soha nem viselkedik úgy, mintha tudná, hogy mit teszek lakosztályom magányában, noha természetesen tudja.

Nem fedte egészen a valóságot, hogy Bill Tartchról szándékoztam álmodni. Talán egy kicsit gondoltam rá, különösen akkor, amikor bebújtam abba a hatalmas, kör alakú ágyba, és automatikusan kinyújtottam a kezem, hogy megérintsek valakit, de senki nem volt ott. Igazán élvezem, ha meleg férfitest simul hozzám, hogy álomba ringasson. De ha ez nincs, akkor az sincs, hogy valaki a fülembe horkol, vagy dobálja magát, vagy beszél hozzám, amikor fölébredek, és csak azt kívánom, hogy egy csésze kávéval és egy gerezd grapefruittal bújjak össze békésen.

Ezek egészen vigasztaló dolgok voltak, de amint letettem a fejem, ismét teljesen éber lettem.

Az álmatlanság is ama hús-vér emberi hiányosságok közé tartozott, amelyek úgy felháborították Hüpatiát. Nem kellett volna szenvednem tőle. Hüpatia állandóan telerakja fürdőszobai orvosságos fiókomat mindennel, amiről azt képzeli, hogy az éjszaka közepén szükségem lehet rá, beleértve fél tucat különböző fajta, álmatlanság elleni pirulát, ám nekem jobb ötletem támadt ennél. Fölpattintottam az éjjeliszekrényem fedelét. Ebben tartom a kézi irányítóberendezést, amelyet akkor használok, ha nem akarom Hüpatia szolgálatait igénybe venni, és elindítottam vele azt a látványfelvételt, amelyet meg akartam nézni.

Ellátogattam a szigetemre.

A neve Raiwea – azaz ra-i-VÉJ-ö, ahogyan a polinéziaiak ejtik, a harmadik szótagra helyezve a hangsúlyt –, és ez az egyetlen hely az egész univerzumban, amely mindig hiányzik, amikor távol vagyok tőle. Nem különösebben nagy, mindössze néhány ezer hektárnyi száraz terület, de azért pálmafákkal és kenyérfákkal büszkélkedhet, no meg egy tetszetős lagúnával, amely túl sekély ahhoz, hogy a homokzátonyon túli mély vízből a cápák odamerészkedjenek. És most már, mivel fizettem azért, hogy odarakják őket, rengeteg csinos kis bungaló ékesíti, mutatós zsúpfedelekkel, még ha utánzatok is, továbbá víz-és gázvezeték-hálózattal, légkondicionálással és minden mással, ami kényelmessé teszi az ember életét. És rendelkezik játszóterekkel meg sportpályákkal, amelyek azért létesültek, hogy a gyerekek tudjanak baseballt, futballt vagy bármi mást játszani, amire szükségük lehet ahhoz, hogy a fölösleges energiát levezessék. És megvan a homokzátony belsejébe helyezett, saját tápanyaggyára, amely folyamatosan állítja elő a számtalan fajta egészséges ételt, amelyeket bárki fogyaszthat, és az én tulajdonomban van. Minden az enyém. Minden négyzetcentiméter. Fizettem érte, és benépesítettem árvákkal meg egyedülálló, kisgyermekes nőkkel, a világ minden tájáról. Amikor odamegyek, mintegy százötven kölyöknek, az újszülöttektől a tinikig, én vagyok Klara nagymami, és amikor máshol vagyok, mindent elkövetek, hogy lehetőleg minden nap belépjek a felügyeleti rendszerekbe, és meggyőződjek arról, hogy az iskolák működnek és az orvosi szolgáltatás mindenkinek megőrzi a jó egészségét, mivel – na jól van, a fenébe is – szeretem azokat a kölyköket. Mindegyiküket, és esküszöm rá, hogy ők is viszontszeretnek!

Hüpatia szerint ők a pótszereim, ahelyett, hogy saját gyerekem lenne.

Talán azok. Mindazonáltal saját petesejtjeim közül letároltattam néhányat a Raiwea Klinika mélyhűtőjében. Már jó néhány éve ott vannak, de az orvosok biztosítanak arról, hogy még mindig 100%-ig életképesek. A petesejtek azért vannak ott, ha netalán valaha úgy döntök, valóban meg akarom tenni azt a másik visszataszítóan hús-vér dolgot, és életet adok saját, genetikailag egyedi gyermekemnek...

De úgy látszik, nem találkozom olyan férfival, akit az apjának szeretnék. Bill Tartch? Hát, talán. Egyébként egy ideig úgy gondoltam, hogy ő lehetne az, de később már nem voltam olyan biztos benne.

A helyzet az, hogy egyszer azt hittem, találkoztam ezzel a férfival. Akár működhetett is volna a dolog, de akkor néhány évtizedre beleragadtam abba a rohadt fekete lyukba, és amire kimenekítettek, valahol ama hosszú évek során az öreg Rob Broadhead felszedette magát valami más nővel.

Nagy kár, igaz?

De mi haszna van olyasmin aggodalmaskodni, amit már nem lehet helyrehozni?

Amikor másnap reggel nagy nehezen kikecmeregtem ágyamból, Hüpatia a Rákász bolygó friss vizuális anyagával üdvözölt. A kép most túl nagy volt ahhoz, hogy elférjen a szalonomban, de ő beállította egy bizonyos partvonalra. A közepén homályos kép látszódott, amit akár ember – akarom mondani: értelmes lény – is alkothatott.

– Most már lementünk fél kilométeres felbontásra – tájékoztatott. – Ez minden bizonnyal egy kisváros.

Szemügyre vettem. Minden bizonnyal az volt, ugyanakkor rendkívül kicsi.

– Nincs ott valami nagyobb?

– Attól tartok, nincs, Klara. Hans azt mondja, hogy úgy látszik, a bolygó igen gyéren van benépesítve, noha nem világos, miért. Át fogsz most menni a Főnix Rt.-re?

– Hagyjuk őket nyugodtan dolgozni – ráztam meg a fejem. – Akár magunk is végezhetnénk valami munkát. Mid van számomra?

Amit mutatott, az újabb ízelítőt adott néhány vállalkozásomból, amelyekbe egyszer vagy másszor pénzt fektettem. Voltak köztük tisztán kereskedelmi jellegűek, mint a hélium-3 bányák a Holdon, a tápanyaggyár-láncolat a Bengáli-öbölben és a sivatag-felvirágoztatási projekt a Szaharában, továbbá negyven-ötven másik; különösebben nem érdekeltek, de ama dolgok közé tartoztak, amelyek függetlenül attól, hogy mennyit költöttem, minden nap gazdagabbá és gazdagabbá tettek.

Nagyjából ekkor Hüpatia megköszörülte a torkát, jelezve számomra, hogy van valami, amiről beszélni akar velem. Sejtettem, hogy a szigetemről szeretne csevegni, úgyhogy belementem a játékba.

– Ja, mellesleg tegnap este – mondtam neki –, amikor lefeküdtem, ellátogattam Raiweára.

– Csakugyan? – csodálkozott, mintha nem tudta volna mindvégig. – Hogy mennek a dolgok?

Részletesen elmeséltem neki, hogy a srácok közül kik készülnek arra, hogy eltávozzanak, és hogy van tizennyolc új jelentkező – azok a különböző ügynökségek helyezik oda őket, amelyekkel üzleti kapcsolatban állok –, akik készen állnak arra, hogy legközelebb, amikor én is a közelben leszek, a szigetre hozzák őket. Ahogy mindig tenni szokta, akár szándékosan, akár akaratlanul, Hüpatia jóváhagyóan motyogott. Szimulációján azt láttam, hogy némileg élvezi a dolgot. Ezt kihívásként fogtam fel.

– Na most láthatod, hogy van egy olyan dolog, amit mi, állatok megtehetünk, te pedig nem – oktattam ki. – Nekünk lehetnek gyermekeink.

– Vagy, amint a te esetedben, legalábbis egyelőre, nem – mondta szeretetre méltóan. – De nem ezt akartam neked elmondani.

– Hát mit?

– Csak azt akartam megemlíteni, hogy Mr. Tartch űrhajója nagyjából egy óra múlva fog dokkolni. Nem egyedül fog jönni.

Hüpatia időnként szinte túl szertelen módon emberi, és már nem egyszer gondoltam arra, hogy változtatok a programjain. Hangszíne arra figyelmeztetett, hogy van még valami mondanivalója számomra.

– Ez nem meglepő – puhatolództam. – Néha legénységet is magával kell hoznia.

– Hát persze, hogy ezt kell tennie, Klara – mondta derűsen.

– Ezúttal azonban csak egyet hozott. És az nagyon csinos.

V

A nagyon csinos asszisztens kétségtelenül nagyon csinos volt, és nagyjából tizenhat évesnek nézett ki. Nem, ez nem egészen igaz. Sokkal jobban festett egy tizenhat évesnél. Nem hiszem, hogy valaha is volt olyan bőröm, mint az övé, még újszülött koromban sem. Semmi sminket nem viselt, és nem is kellett neki. A körülményekhez illő, ejtőernyősruha-szerű kezeslábas volt rajta, ami combtól nyakig befedte, és nem hagyott kétséget a felől, hogy mi van alatta. Denysnek hívták. Amikor odaértem – nem kapkodtam el a dolgot, mert nem akartam, hogy Bill lássa, milyen lelkes vagyok –, a Főnix Rt. mindhárom férfi tagja már ott nyüzsgött, úgy méregetve a lányt, mint az állati tetemet körbeszaglászó keselyűk.

Úgy tűnt, hogy Bill észre sem vesz. Már beállt induló szövegéhez, miközben Denys furcsa, régies automata kameráit kezelte számára. Amint a kamerák körbepásztáztak a belépő zsilipkamrán és megállapodtak ábrázatán, amely a legbarátságosabb és legintelligensebb arckifejezést öltötte fel, Bill szózatot intézett a tömegekhez:

– Wilhelm Tartch újra itt van, ahol a Főnix Rt. arra készül, hogy egy elveszett fajt, amelyet értelmes lények alkotnak, visszahozzon az életbe, és itt van, hogy segítsen nekem – az egyik kamera hirtelen megfordult, ahogy Denys rám irányította –, szóval ismét abban a szerencsében van részem, hogy magam mellett tudhatom gyönyörű jegyesemet, Gelle-Klara Moynlint.

Rápillantottam, mivel bármi is voltam Wilhelm Tartch számára, semmiképpen sem terveztem, hogy hozzámegyek feleségül. Pimaszul rám kacsintott, aztán nyomban folytatta:

– Amint valamennyien emlékeznek rá, mielőtt a hícsík elmenekültek, hogy elrejtőzzenek a Magban, más intelligens fajok után kutatva a galaxis java részét felmérték. Nem találtak egyet sem. Amikor a Földre látogattak, rábukkantak az australopithecusokra, ám azok még messze jártak attól, hogy modern emberek legyenek. Még a nyelvük sem alakult ki. És itt, ezen a bolygón – mögötte megjelent a Rákász bolygó szupernóva előtti képe – találtak egy másik primitív fajt, amelyről úgy gondolták, hogy egy napon intelligenssé és civilizálttá válhat. Nos, talán ezek a Rákászok, ahogyan a Főnix Rt. emberei hívják őket, megtették ezt. De a hícsík nem voltak ott, hogy megnézzék őket, és mi sem, mivel a Rákászok balszerencsés helyzetbe kerültek.

– Bolygórendszerükben két csillag volt – folytatta a férfi –, egy vörös törpe és egy fényes, A osztályú óriás. Ama ezer év során, amíg ezen elveszett emberek a civilizáció felé törekedtek, a nagy csillag veszített a tömegéből, és beszívódott a kisebbe. Aztán a kicsi minden előjel nélkül elérte a kritikus tömeget, majd felrobbant. És a Rákász nép, a bolygójával és valamennyi alkotásával, műtárgyával együtt azonnal megsemmisült a szupernóva-robbanásban.

Itt megállt, Denys felé bámulva, mígnem a lány felkiáltott:

– Vettem!

Aztán Bill elrúgta magát felém, két karját ölelésre tárva, széles mosollyal az arcán, és amikor átöleltük egymást, a nyakamba temette arcát, ilyesmiket suttogva:

– Ó, Klaretta, túl sokáig voltunk távol egymástól!

Bill Tartch jól magához tudja szorítani az embert. Jó volt érezni, ahogy erős karjával átölel, és nagy férfiteste nekem feszül... míg a válla fölött Denysre néztem, aki szeretetreméltó és minden féltékenységtől mentes mosollyal tekintett ránk.

Szóval, gondoltam, ez a rész talán nem lesz különösebben problematikus. Elhatároztam, hogy nem nyugtalankodom miatta. Egyébként a Rákász bolygó képfelbontása egyre jobb lett, és végül is ezért voltunk itt.

A planéta rengeteg vízzel rendelkezett. Amint elfordult tengelye körül, a kontinentális part áttűnt a glóbusz éjszakai felébe, ahol többnyire csak óceánt láttunk. Bill Tartch elégedetlennek tűnt.

– Ez minden, amit látni fogunk? – érdeklődött találomra az ott lévőktől. – Azt hittem, hogy van ott legalább valamilyen város.

– Egy kisváros, talán – válaszolt Terple. – Egyébként éppen ilyennek nézett ki valami, mielőtt a bolygó elfordult, és így elveszítettük. Megmutathatom, ha kívánja. Hans? Menj vissza oda, amikor azt az objektumot még látni lehetett!

Az állítólagos város semmivel sem tűnt izgalmasabbnak csak azért, mert másodszor láttam, és nem imponált Billnek sem. Bosszúsan csettintett a nyelvével.

– Te hajóagy! Nem tudod kinagyítani a képet?

– Már nagyítva van, Mr. Tartch – válaszolta kedvesen Hans. – Mindazonáltal most már valamivel jobb a felbontásunk, és éppen infravörösben követem. Kissé több részlet jön elő – folytatta, és a kontinentális szegély tűnt fel előttünk, a víz és a szárazföld közötti hőmérsékletkülönbség miatt homályosan kirajzolódva –, de amint látja, vannak forró helyek, amelyeket még nem azonosítottam.

Csakugyan voltak, méghozzá nagyok és igen fényesek. Tekintve, hogy mit kerestünk, egyetlen dolog tűnt biztatónak: némelyik teljesen geometrikus formájúnak látszott, háromszögletűnek és négyszögletesnek. De vajon mik lehettek?

– Karácsonyi dekoráció? – találgatta Bill. – Tudják, nem konkrétan karácsonyra gondoltam, hanem arra, hogy valami ünnep vagy más miatt valamennyi ház ki van világítva.

– Nem hinném, Mr. Tartch – vetette ellene értelmesen Hans. – Nincs sok optikai fény, amit lát, az hő.

– Melegen tartják magukat télen?

– Nem tudom, hogy tél van-e náluk, Mr. Tartch, de ez semmi esetre sem valószínű. Azok a dolgok csaknem háromszáz Celsius-fok körüli értéket mutatnak. Az csaknem erdőtűz-hőmérséklet.

– „Vágd le és égesd” földművelés? – nézett zavartan Bill. – Vagy talán valamiféle ipar?

– Még nem tudjuk megmondani, Mr. Tartch. Ha valami olyasmi volna, több látható fénynek kellene lenni, de igen kevés van. Egyszerűen ki kell várnunk, hogy használhatóbb adataink legyenek. De közben van valami más, amit talán szeretne látni. – A képmező, amely elénk tárult, keresztülfutott a bolygó felszínén (hatalmas felhőtömbök, néhány sziget, újabb felhő), és egy óceánfolton állapodott meg. A közepén apró dolgok homálylottak, amik szürkésnek látszottak, amikor egyáltalán látszottak valamilyennek; úgy tűnt, hogy a láthatóság legszélső határán hunyorognak: hol lehetett látni őket, hol nem.

– Felhők? – találgatott Bill.

– Nem, Mr. Tartch. Úgy hiszem, valamilyen objektumcsoport, melynek tagjai mozgásban vannak, megközelítőleg hetvenegy fokos vektorban, vagy ahogyan ön mondaná, kissé északkeleti irányban. Egészen nagynak kell lenniük, különben egyáltalán nem látnánk semmit belőlük. Hajók lehetnek, noha mozgási sebességük túl nagy bármihez képest, kivéve a szárnyashajókat vagy a légpárnás járműveket. Ha még mindig láthatóak lesznek, amikor a parabolatükör közelebb áll majd a befejezéshez, képesek leszünk arra, hogy elég könnyen megoldjuk a problémát.

– Ami mikor lesz?

Hans néhány másodperces álszünetet tartott, mielőtt válaszolt.

– Van egy kis új probléma ezzel kapcsolatban, Mr. Tartch – mondta bocsánatkérően. – Némelyik behelyezett tükörlapot hősokknak tették ki, ezért nem illeszkednek pontosan. Az összeállító-gépek többségét ki kellett vonni a munkából, hogy állítsunk rajtuk, ezért némi időbe telik, hogy folytatni tudjuk a tükör befejezését. Néhány órába, becslésem szerint.

Bill rám nézett, aztán Hansra.

– A francba! – fakadt ki. – Mi más fog még elromlani?

Ami akkor elromlott, nem June Terple hibájából történt. Ő azonban azt mondta, hogy igen, mivel az ő gondjaira volt bízva az egész művelet, ezért mindenért, ami történt, ő a felelős, és nem kellett volna engednie, hogy Ibarruru semmibe vegye Hans irányító tevékenységét. És Júlia Ibarruru könnybe lábadt szemmel tartott bűnbánatot.

– Csillagőrző azt mondta nekem, hogy a hícsík tizenegy más bolygót azonosítottak a Rákász rendszerben; én csak utánanéztem, van-e az életnek bármilyen jele valamelyiken, és attól tartok, egy pillanatig hagytam, hogy a rendszer középpontja túl közel kerüljön a csillaghoz.

Rosszabbul is végződhetett volna. Szóltam nekik, hogy ne aggódjanak miatta, és mindhármukat meghívtam az űrhajómba egy italra, beleértve Csillagőrzőt is. Ez arra késztette állítólagos jegyesemet, hogy összevonja szemöldökét, mivel bizonyára arra számított, hogy ő lesz az első, akit vendégül fogok látni. Mindazonáltal higgadtan állt hozzá.

– Később majd találkozunk – közölte, aztán magával vitte Denyst, hogy interjút készítsenek néhány emberrel.

Hüpatia teához terített az egyik asztalon, és száraz sherryt készített a másikra, de mielőtt valamelyikhez leültünk volna, mindhárom nőt a szokásos csoportos idegenvezetésben kellett részesítenem. A normális gravitációba történő hirtelen visszatérés megterhelőnek bizonyult számukra, de álmélkodva vánszorogtak át a vendéghálószobán, felkiáltottak a konyhánál – sohasem használtam, de berendeztettem, ha netalán egyszer mégis akarnék csinálni benne valamit –, a fürdőszobámtól pedig el voltak ragadtatva. Pezsgőfürdő, bidé, nagy ónix kád, tükörfalak; Bill Tartch mindig azt mondta, hogy úgy fest, ahogy egy szajha megálmodja mennyországot, és nem ő volt az első vendég, aki így vélekedett. Nem hiszem, hogy a Főnix Rt. hölgytagjai valaha is láttak ehhez hasonlót. Hagytam, hogy nézelődjenek. Még azt is hagytam, hogy bekukkantsanak a parfümös és piperecikkes szekrénykékbe.

– Ó, pézsmaolaj! – kiáltott fel Terple. – Méghozzá valódi! És milyen drága!

– Már nem használom. Vigye el, ha tetszik! – előzékenykedtem, és grandiózus zárójelenetként kinyitottam a hálószobámba vezető ajtót.

Amikor végre eljutottunk a teához, a sherryhez és a társalgáshoz, Ibarruru első megjegyzése így hangzott:

– Mr. Tartch igen érdekes embernek tűnt. – Nem beszélt ugyan konkrétan a köztünk fennálló nemi kapcsolatról, de tudtam, hogy a hatalmas ágy jár az eszében. Így aztán Mr. Tartchról és pompás polarovíziós pályafutásáról csevegtünk, meg arról, hogyan nőtt fel Terple a hírekben minden nap szereplő Átjárókutatók történetein, és hogyan álmodott Ibarruru egy ilyen lehetőségről.

– Tudja, a Földön a csillagászat szinte elveszett tudomány – kesergett. – Mivel már rendelkezünk az összes hícsí adattal, nincs többé értelme, hogy teleszkópokra és szondákra vesztegessük az időnket.

– Akkor mit tesz egy csillagász, ha már nem kell a csillagászattal foglalkoznia? – kérdeztem udvariasan.

– Egyszer egyetemistáknak tartottam csillagászati tanfolyamot az egyik közösségi egyetemen, Marylandben – mondta bánatosan. – Olyan diákoknak, akik soha nem fognak igazi csillagászattal foglalkozni, mivel ha valaki kíváncsi valamire, egyszerűen beszáll egy űrhajóba, és elmegy megnézni.

– Ahogyan én tettem, Ms. Moynlin – kapcsolódott a beszélgetésbe Csillagőrző, hícsí módon mosolyogva.

Pontosan erre vártam. Ha létezett még hely az univerzumban, ahová el akartam menni, az az ő otthona volt a Magban.

– Biztosan hiányzik magának a Mag – mondtam neki.

– Azok a közeli, ragyogóan fényes csillagok! Amit itt láthatunk, azt bizonyára szegényeseknek találja.

– Ó, nem – udvariaskodott –, ez egészen bájos. A változatosság kedvéért. Igazából a gyermekeim hiányoznak.

Soha nem jutott volna eszembe, hogy gyerekei vannak, pedig két csemetét hagyott hátra, amikor kijött. Nehéz döntés lehetett, de nem tudott ellenállni a kalandnak. Hiányzanak neki? Persze, hogy hiányzanak! A gyerekek hiányolják őt? Ettől meglepettnek látszott.

– Nem, Ms. Moynlin, ők nem fognak hiányolni engem. Épp alszanak, és jóval azelőtt visszatérek, hogy felébrednének. Tudja, az időtágulás. Csak egy-két évig szándékozom kinn maradni.

– Ez a rész aggaszt engem – idegeskedett Ibarruru –, ha arra gondolok, hogy elmegyek a Magba, Csillagőrző. Nem vagyok már fiatal, és tudom, hogy ha csak néhány napra is elmennék, szinte mindenki meghalna, akit ismerek, mire hazatérnék. Nem, nemcsak „szinte” – helyesbítette magát.

– Mi az, negyvenezer az egyhez? Egy hét a Magban csaknem ezer év otthon. – Aztán a hícsí nőhöz fordult: – De még ha magunk nem is mehetünk oda, mesélhetsz nekünk róla, Csillagőrző. Szeretnéd elmondani Ms. Moynlinnak, hogy milyen a Magban?

Éppen ezt akartam hallani. Gyakran hallottam már korábban is, most mégis addig hallgattam, amíg Csillagőrző hajlandó volt beszélni, ami sokáig tartott, mivel kétségtelenül honvágy gyötörte.

Valóban számítana, ha eltöltenek egy hetet a Magban? Vagy ami azt illeti, egy hónapot vagy évet? Persze hiányolnám a szigeten élő kölykeimet, de törődnének velük, ahogy minden mással is, ami fontos nekem. És nem volt semmilyen más emberi lény az univerzumban, akit eléggé szerettem ahhoz, hogy egy napnál tovább hiányzott volna.

Meglepődtem, amikor Hüpatia megszólalt a levegőből.

– Ms. Moynlin – hivataloskodott a társaság miatt – hívása érkezett. – És megmutatta Bill Tartch arcát.

A háttérből láttam, hogy a saját űrhajóján tartózkodik. Egészen élénknek és frissnek látszott, s rám mosolygott.

– Kapok engedélyt, hogy meglátogassalak, édes? – kérdezte.

Ez gyors reakciót váltott ki vendégeimből.

– Juj! – eszmélt föl Ibarruru. – Mindenképpen ideje, hogy visszatérjünk a dolgunkhoz, ugye, June? – Szeme pajkosan csillogott. Terple-é nem, egyszerűen felállt, és Csillagőrző követte példáját.

– Nem kell még elmenniük – marasztaltam őket.

– Dehogynem, muszáj – tiltakozott Terple. – Júliának igaza van. Köszönöm a teát és, hmm, mindent.

Ezzel elmentek, otthagyva engem, hogy egyedül legyek a szeretőmmel.

VI

– Mr. Tartch az utóbbi órában folyamatosan szépítkezett – jelentette Hüpatia a fülembe. – Zuhanyozott, borotválkozott, felöltözött. És azt a pézsma-kölnit rakta föl, amiről azt gondolja, hogy kedveled.

– Kedvelem is – hagytam jóvá. – Őrajta. Látni szeretnélek, amikor hozzád beszélek.

Engedelmesen megjelent, a kanapén fekve, ahonnan Ibarruru nemrég kelt fel.

– Szerintem a férfi azt várja, hogy ágyba vigyék – jegyezte meg. – Megint.

Úgy döntöttem, hogy nem harapok rá a „megintre”, ami néhány más dologra is vonatkozhatott. Ez az egyike Hüpatia bosszantóbb vonásainak, amelyekből azonban nincsen neki olyan sok, hogy rászánjam magam az újraprogramoztatására. Amikor Alexandriai Hüpatiát választottam hajóagyam személyiségéül, akkoriban ez jó ötletnek tűnt, de az én Hüpatiám komolyan vette a dolgot. Ez történik akkor, ha az ember valóban hatékony robotagyat szerez be magának: beleélik magukat a szerepbe. Az első dolog, amit tett, az volt, hogy alaposan szemügyre vette eredeti mintáját, és olyan mértékben hozzáidomította magát, amiről azt gondolta, hogy el fogom viselni, beleértve azt a tényt, hogy az eredeti Hüpatia gyűlölte a férfiakat.

– Szóval azt akarod, hogy ne legyek útban? – kérdezte barátságosan.

– Nem – válaszoltam. – Maradj csak!

– Rendes kislány vagy. Ha engem kérdezel, manapság a közösülést nagymértékben túlértékelik.

– Ezt azért mondod, mert soha nem volt részed benne – közöltem vele. – Ezt úgy értem, hogy sem neked, a kedvenc programomnak, sem a félig mitikus emberi nőnek, aki után téged modelleztelek, aki szűzként halt meg, és azt tartják róla, hogy egyik kitartó kérője szeme láttára ásta el a menstruáció idején használt rongyait, hogy elriassza.

– Rosszindulatú mítosz – mondta nyugodtan –, amelyet Szent Cirill keresztény szerzetesei terjesztettek, miután elvonszolták és agyonverték. Különben itt jön ő.

Le mertem volna fogadni, hogy a Bill Tartch szájából elhangzó első szavak a következők lesznek: Végre egyedül!, széles mosoly és a felém történő hirtelen előrelendülés kíséretében. Csak félig nyertem volna meg. Egyetlen szót sem szólt, csak kitárta két karját, és meglódult felém, mosollyal meg mindennel együtt.

Aztán meglátta a kanapén elnyúló Hüpatiát.

– Ó! – csodálkozott, és botladozva megállt; nyilvánvalóan bérelt űrhajójában sem volt semmilyen gravitáció. – Azt hittem, egyedül leszünk.

– Még nem, édesem – közöltem vele. – De örülök, hogy látlak!

– Én is. – Gondolkodott egy pillanatig, és láttam rajta, hogy sebességet vált: Rendben van, a hölgy nem akarja azt, amit én azonnal akarok, de mi mást csinálhatnánk? Ez az egyik jó-rossz dolog Bill Tartchnál. Azt teszi, amit én akarok, nem pedig a „levenni a nőt a lábáról” című műsort erőlteti. Ha a jó oldalát nézem, ez azt jelenti, hogy figyelmes és kedves. Ha a másik oldalát nézem, ahogyan Hüpatia szokta nézni, gerinctelen, hitvány alak, aki a talpát nyalja valakinek, aki szívességeket tehet neki.

Miközben azt mérlegeltem, melyik oldalát nézzem a dolognak, Bill csettintett az ujjával.

– Tudom már – mondta felvidulva. – Mindenképpen egy igazi interjút akarok csinálni veled. Rendben van? Hüpatia, tudod rögzíteni nekem, ugye?

Hüpatia nem válaszolt, csak dacosan nézett rám.

– Tedd, amit mond! – utasítottam. Bill azonban meggondolta magát.

– Talán mégsem – mondta, derűsen beletörődve abba a ténybe, hogy Hüpatia nem akar utasításokat elfogadni tőle. – Talán szándékosan elszúrná számomra, úgyhogy azt hiszen, jobb lesz, ha idehívjuk Denyst.

Denysnek nem került egy percnél többe, hogy belibegjen, azokkal a különös kis kamerákkal meg egyebekkel. Mindent elkövettem, hogy szívélyes és bajtársias legyek.

– Ja igen, csíptesd fel őket bárhová – biztattam, hogy űrhajóm gravitációjában ne lebegjenek a kamerák. – A fotelek hátuljára? Persze. Ha bepiszkítják egy kicsit a huzatot, Hüpatia nyomban kitisztítja. – Rá se néztem Hüpatiára, csak intettem neki, hogy tegye magát láthatatlanná. Zokszó nélkül engedelmeskedett.

Bill lecövekelt mellém, és megfogta a kezem. Én nem húztam el. Kis ideig eltartott Denysnek, hogy valamennyi kamerát a helyére tegye, miközben Bill türelmesen figyelte, hogyan csinálja, de nem ajánlotta fel segítségét. Amikor bejelentette, hogy kész van, elkezdődött az interjú.

Tipikus Wilhelm Tratch-interjú volt, ami azt jelenti, hogy többnyire ő beszélt. Megszakítatlan monológjában részletesen ecsetelte egész történetünket a kamerák számára, az én szerepem az volt, hogy miközben ez ment, figyelmesen mosolyogjak. Aztán rátért a Főnixre.

– Azért vagyunk itt, hogy megnézzük annak az óriási robbanásnak a következményeit, amely több mint ezer évvel ezelőtt következett be... Mi a baj, Klara?

Az arcomat figyelte, és tudtam, hogy mit lát rajta.

– Kapcsold ki a kameráidat, Bill! Rendezned kell az adataidat! Az nem ezer évvel ezelőtt történt, hanem sokkal régebben.

Türelmesen rázta meg a fejét.

– A nagyközönség számára ez elég pontos – magyarázta. – Nem csillagászati leckét tartok. A csillag Krisztus után 1054-ben robbant fel, igaz?

– 1054-ben történt, hogy a kínai csillagászok látták felrobbanni. A szupernóvától abban az évben jutott el a fény a mi térségünkbe, de mintegy ötezer év kellett hozzá, hogy ideérjen. Nem csináltátok meg a házi feladatot?

– Lehet, hogy egy kicsit elblicceltük, édes – válaszolt legbánatosabb bocsánatkérő mosolyával. – Rendben van, Denys. Vedd újra az utolsó kis résztől! Be fogunk tenni néhány felvételt a szupernóváról, hogy bemutassuk az átmenetet. Kész vagy? Akkor rajta! Ez az óriási robbanás, amely több ezer évvel ezelőtt történt, teljesen lerombolt egy civilizációt, amely bizonyos tekintetben csaknem egyenlővé válhatott volna a miénkkel. Milyenek voltak ők, ezek a lények, akiket a Főnix kutatói „Rákászoknak” hívnak? Ezt eddig soha senki sem tudhatta. Most a mellettem ülő Gelle-Klara Moynlin nagylelkűségének köszönhetően végre meg fogjuk látni azt, amit ezek a tragikus módon elpusztult emberek létrehoztak, mielőtt csillaguk minden előjel nélkül felrobbant, elvágva őket... jaj, ugyan már, Klara. Ezúttal mi a baj?

– Nem tudjuk, hogy volt-e valami előjelük, vagy sem, világos? Ez az egyik dolog, amit megpróbálunk kideríteni.

Denys megköszörülte a torkát.

– Bill, talán hagynod kellene, hogy kissé több háttérkutatást végezzek, mielőtt befejezed ezt az interjút – mondta bátortalanul.

A kedvesem türelmetlen kis grimaszt vágott.

– Jó, rendben van. Akár el is kezdheted. Láthatatlan kis köhintést hallottam, ami azt jelentette, hogy Hüpatia mondani akar valamit nekem, ezért így szóltam a levegőbe:

– Igen?

– A Főnix Rt. hajóagya azt mondja – szólalt meg azonnal –, hogy újra dolgoznak a tányéron, és most már valamivel jobb nagyítást kapnak. Van néhány új látkép, amit megnézhetnél. Megmutassam?

Úgy látszott, hogy Bill némileg megengesztelődött. Rám nézett.

– Mit gondolsz, Klara?

Rossz kérdést tett fel nekem, mert nem akartam megmondani, mit gondolok.

Ami azt illeti, egyáltalán nem akartam gondolni rá. Ő és ez a kis Denys csajszi bizonyára nem végzett semmiféle háttérkutatást a Főnixre tartó útjuk alatt. Akkor mi a fenével töltötték az idejüket?

– Nem, azt hiszem, inkább a Főnix Rt.-n nézem meg – válaszoltam. – Ti ketten menjetek előre, egy perc múlva én is jövök. Amint eltűntek, megfordultam, és Hüpatia abban a fotelban ült, amiből Denys az imént kelt fel, önelégült képet vágva.

– Tehetek valamit érted, Klara? – kérdezte aggályosan.

Lett volna valami, de egyelőre még nem akartam megkérni rá. Inkább mást kértem helyette.

– Megmutatnád Bill űrhajójának belsejét?

– Természetesen, Klara. – És már mutatta is nekem, az én nézőpontomból láttatva az egészet, elejétől a végéig.

Nem volt nagy jármű. A hálózat nyilvánvalóan semmivel sem költött többet Bill szükségleteire, mint amennyit elengedhetetlennek tűnt. Annyira régi volt, hogy valamennyi hícsí meghajtó dolog látható volt; amikor én megterveztem az enyémet, gondoskodtam arról, hogy mindez a rondaság rejtve maradjon a szem elől, mint a fűtőrendszer a lakásban. A lényeg az, hogy két hálókamrával rendelkezett, az egyik jól láthatóan Denysé, a másik kétségtelenül Billé volt. Mindkettőben bevetetlen ágyat láttam. A bérhajó robotagya nyilvánvalóan nem szakadt meg a rendcsinálásban, hasonlóképpen Denys sem. Viszont nem mutatkozott semmilyen jele annak, hogy kölcsönösen oda-vissza látogatták volna egymást.

Feladtam.

– Majd meghalsz a vágytól, hogy mondj nekem valamit róluk, amióta csak idejöttek – mondtam Hüpatiának. – Akkor most mondjad!

– De pontosan mit mondjak, Klara? – vetett rám csodálkozó pillantást.

– Mondd meg! – förmedtem rá. – Csinálták?

– Ó, igen, kedvesem, föltétlenül – vágott utálkozó képet. – Egész úton idefelé, mint az üzekedő kutyák.

Körbenéztem a kajütben: borospoharak, csészék és párnák, amelyeket rendetlenül hagyott ott valaki, aki rajtuk ült.

– Átmegyek az űrhajóra. Amíg ott leszek, tüntesd el ezt a zűrzavart! – parancsoltam rá, és megnéztem az arcom a tükörben.

Úgy festett, ahogy mindig szokott, mintha semmi sem lenne más.

Hát, tulajdonképpen nem is volt, ugye? Mit számított az, hogy Bill lefeküdt ezzel a Denysszel, vagy akárhány Denysszel, amikor én nem voltam ott? Hiszen nem úgy állt a helyzet, hogy férjhez akartam volna menni a pasashoz.

VII

A legénységből senki sem tartózkodott a bejárati zsilipkamrában, amikor a Főnix Rt. űrhajóra jöttem, a hangjukat azonban hallottam. Valamennyien az étkezőben gyűltek össze, nevetgélve és izgatottan csevegve. Amikor odaértem, láttam, hogy a termet besötétítették. Egyik-másik színhely virtuális anyagát nézték, amelyeket Hans mutatott nekik, és senki sem vette észre, hogy bejöttem.

Észrevétlenül ráakasztottam magam egy övre, és körülnéztem. Láttam, hogy Bill és jelenlegi spermatartálya szemérmesen külön függeszkedtek fel egymástól, és Denys éppen Mason-Manleyvel cseverészik, Bill pedig hangrögzítőibe beszél. Mason-Manley izgatottan szorongatta Denys vállát, feltehetően a pillanat eufóriája miatt, de úgy tűnt, hogy a lány élvezi. Ha Bill észrevette volna, akkor sem törődik vele. Ő nem volt féltékeny típus.

Egészen mostanáig magamról sem gondoltam, hogy az vagyok.

No de ez nem féltékenység kérdése volt, hanem, mondjuk úgy, a jó modoré. Ha Bill hébe-hóba ágyba visz egy buta libát, az az ő dolga, de ez még nem mentség arra, hogy egészen a Földtől mindvégig magával hurcolja a kis ringyót, hogy aztán a képembe lökje.

Nagyjából egy hullócsillagnyira tőlem Mark Rohrbeck figyelte a képeket, kevésbé borúsnak tűnve, mint rendesen. Amikor végre meglátott, integetni és mutogatni kezdett.

– Nézze, Ms. Moynlin! – kiáltott fel. – Kis léghajók!

így végül rászántam magam arra, hogy a vizuális anyagra nézzek. Abban a szektorban, amelyre rámutatott, a Rákász bolygó egyik óceánjára láttunk rá. Rengeteg felhő mutatkozott, de egyes területeken csak szórványos pamacsok. És közöttük ott volt nyolc kicsi, vaskos ezüstléggömb, V alakzatban, amelyek túl kontrasztosak és hasonló formájúak voltak ahhoz, hogy felhők lehessenek.

– Ezek azok az objektumok, amelyeket korábban már láttunk, Ms. Moynlin – tájékoztatott Hans hangja. – Most már meg tudjuk különböztetni az egyes elemeket, és kétségtelenül mesterséges eredetűek.

– Biztosan, de miért gondolod, hogy a levegőben vannak? Honnan tudod, hogy nem valamiféle hajók? – kérdeztem, de aztán azonnal ezt mondtam: – Nem, töröld ezt!

– Magamtól is rájöttem, hogy ha felszíni hajók lennének, akkor valamilyen hullámot vernének a vízen. Kétségtelenül légi járművek voltak, ezért megváltoztattam a kérdést:

– Hová tartanak, mit gondolsz?

– Várjon egy percet! – szólt közbe June Terple. – Hans, mutasd meg a kivetítést Ms. Moynlinnak!

Az óceántakaró eltűnt, és helyén a Rákász bolygó glóbusza látszódott, kékszínű tengereivel és szürke földtömegeivel. Nyolc ovális kis alakzat repült az óceán fölött. Ezüstös vonal nyúlt ki tőlük északkeletre, és egy másik, ezúttal aranyszínű, amely hátrafelé ment, túl a nappal-éjjel határvonalon, délnyugat felé.

– Úgy tűnik, hogy a kis léghajók arról a szigetcsoportról jöttek – magyarázta Terple –, amely az arany pályavonal végénél helyezkedik el, és a fönn, jobbra látható súlyzókontinensek felé tartanak. Sajnos, azok eléggé messze vannak északra. Innen nem kaphatunk jó képet róluk, de Hans növelte némelyik méretadatot azon a szigeten, ahonnan a kis léghajók jöttek. Hans?

A glóbusz eltűnt. Az egyik zöldes, infravörös látképre tekintettünk le: partvonal, öböl és valami, ami az öböl körül égett. Az égő területek körvonalai mértanilag szabálytalanok voltak.

– Ahogyan sejtettük, ez csaknem biztosan egy település, Ms. Moynlin – tájékoztatott Hans. – Mindazonáltal úgy tűnik, hogy valami katasztrófa sújtotta, ahhoz hasonló, amit azon a kontinensen figyeltünk meg, amely most nem látható.

– Miféle katasztrófa? – érdeklődtem.

– Egyszerűen még nem rendelkezünk a megfelelő adatokkal – mondta bocsánatkérően Hans. – Valami hatalmas tűz, de csak találgatok. Biztos vagyok benne, minden érthető lesz, amikor jobb felbontást kapunk, talán néhány óra múlva. Majd folyamatosan értesíteni fogom önt.

– Tedd ezt, légy szíves! – mondtam, aztán minden tudatosság nélkül, azon vettem észre magam, hogy ezt mondom: – Azt hiszem, visszamegyek az űrhajómra, és lefekszem egy kicsit.

Billnek egyszerre felvidult az arca, és elkezdte leakasztani magát ülőkéjéről. Én azonban kissé megráztam a fejem.

– Sajnálom, de csak pihenni szeretnék – közöltem vele. – Kimerítő néhány nap áll mögöttem.

Természetesen ez nem fedte különösebben az igazságot. Nem akartam pihenni, csak egyedül szerettem volna lenni, vagy legfeljebb Hüpatia társaságában, ami csaknem ugyanazt jelentette.

Amint a saját űrhajómba jöttem, anyáskodva üdvözölt.

– Túl sok ember, édesem? – kérdezte. – Készíthetek neked egy italt?

Megráztam a fejem az italra, a többiben azonban igaza volt.

– Furcsa dolog – mondtam, elnyúlva a kanapén. – Minél több emberrel találkozom, annál kevesebbel érzem jól magam.

– A hús-vér emberek általában unalmasak – egyezett bele. – Mit szólnál egy csésze teához?

Vállat vontam, máris hallottam, hogy a konyhában lázas tevékenység kezdődik. Hüpatiának megvoltak a hibái, de meglehetősen jó maminak bizonyult, amikor erre volt szükségem. Hanyatt feküdtem a kanapén, és a mennyezetet bámultam.

– Tudod, mit? – kérdeztem. – Lehet, hogy le kellene telepednem a szigeten.

– Ezt megtehetnéd – mondta tapintatosan. Aztán, mivel nem tudta megtagadni önmagát, hozzátette: – Lássuk csak, amikor utoljára voltál ott, pontosan tizenegy napig maradtál, ugye? Mintegy hat hónappal ezelőtt?

Ismét védekezésre kényszerültem.

– Különböző dolgokat kellett elintéznem – mondtam neki.

– Igen, drágám. Az előtte lévő alkalom sem volt olyan hosszú, ugye? Mindössze hat nap, az is több mint egy évvel ezelőtt.

– Kifejtetted az álláspontodat, Hüpatia, most már beszélj valami másról!

– Hogyne, főnök. – így is cselekedett. Többnyire arról csevegett, hogy különböző vagyonrészeim milyen eredményt értek el abban a néhány órában, amióta utoljára néztem meg őket. Nem figyeltem oda. Néhány perc elteltével megittam a teát, amelyet nekem készített, és fölálltam.

– Megyek a fürdőkádba áztatni magam egy kicsit.

– Megeresztem neked a vizet, édes. Új képeket kaptak a Rákász bolygóról, ha meg akarod nézni őket, miközben áztatod magad.

– Miért ne? – És mire lehántottam magamról ruháimat, a nagy ónix kád már tele volt, a hőmérséklet pedig tökéletes, mint mindig. Becsuktam a szemem, és hanyatt feküdtem, hagyva, hogy az édes illatú, habos víz azt az érzést keltse bennem, hogy ismét ép és elégedett vagyok. Ahogyan már sok ezer alkalommal tettem, néha sikeresen.

Most is sikerrel jártam: a forró fürdő megtette a maga hatását. Úgy éreztem, laza és jótékony álom felé sodródom...

És akkor hirtelen halvány gondolat cikázott át elmémen, és lazaságom teljesen elszállt.

Kijöttem a kádból, és bementem a zuhany alá, teljes erőre állítva. Hagytam, hogy egy ideig hideg víz záporozzon rám, aztán forróra váltottam. Amikor kijöttem, köntöst vettem föl.

Míg a hajamat szárítottam, kinyílt az ajzó, és Hüpatia jelent meg, aggodalmasan nézve rám.

– Attól tartok, hogy amit Tartchról mondtam neked, feldühített, édesem – jegyezte meg szánalomtól csöpögve. – De te nem igazán törődsz azzal, hogy mit művel, ugye?

– Persze, hogy nem – válaszoltam, azon tűnődve, vajon igaz-e.

– Jó kislány vagy – mondta jóváhagyólag. – Újabb látképek vannak a bolygóról is.

– Ne most! – tiltakoztam. – Kérdezni akarok valamit. Meg sem mozdult, de a látkép eltűnt.

– Mi az, Klara?

– Míg a kádban szenderegtem, egy pillanatig arra gondoltam, hogy elaludhatnék, lecsúszhatnék a kádba, és belefulladnék. Aztán arra gondoltam, biztosan nem hagynád, hogy ez megtörténjék, mert figyelnél engem, ugye?

– Igen, mindig tudatában vagyok bármilyen problémának, amivel szembe találod magad, Klara.

– És akkor hirtelen eszembe jutott, hogy kísértésbe eshetnél, s hagynád, hogy megfulladjak, csak azért, hogy belerakhass abba gépi letárolóba, amire mindig megpróbálsz rábeszélni. Ezért kiszálltam a kádból, és a zuhany alá álltam.

Hátrahúztam a hajam, és összefogtam egy hajcsattal, őt figyelve. Meg sem szólalt, csak állt ott szokásos jóindulatú és figyelmes képével.

– Szóval így tennél? – érdeklődtem.

– Úgy érted, szándékosan hagynálak megfulladni? – nézett meglepetten. – Á, nem hiszem, hogy meg tudnám tenni, Klara. Általános szabály, hogy nem vagyok úgy programozva, hogy szembeszegüljek a kívánságaiddal, még akkor sem, ha saját érdeked ezt kívánná. Ez a saját érdekedben lenne, tudod. A gépi letárolás örök életet jelentene számodra, Klara, vagy olyan közel járna hozzá, ami ugyanaz lenne. És eltűnnének a hús mocskos kis dolgai, amelyek annyi gyötrelmet okoznak neked.

Hátat fordítottam neki, és bementem a fürdőszobába felöltözni. Kiváló járás-szimulációjával utánam jött. Azt szerettem volna tudni, mennyire egyetemes az általános szabálya, és hogy mit gondol egy esetleges engedélyezhető kivételről. De ahogy szólásra nyitottam a számat, hogy megkérdezzem tőle, megszólalt.

– Ó, Klara – tájékoztatott –, valami érdekeset találtak a bolygón. Hadd mutassam meg! – Válaszra sem várva a helyiség vége egyszerre kivilágosodott.

Ismét azt az első kis léghajóflottát figyeltük. Már csaknem a parthoz értek, de már nem a rendes V alakjukban látszottak, hanem szétszóródtak az égbolton, és kettő éppen a tengerbe zuhant, nagy lángnyelvekkel égve. Körülöttük és közöttük kis dolgok repültek, amelyeket nem tudtam kivenni.

– Istenem! – kiáltottam fel. – Valami lelövöldözi őket!

– Úgy tűnik, Klara – biccentett Hüpatia. – Mintha a Rákász léghajók hidrogénnel lennének megtöltve, úgy égnek. Ez elég alacsony technológiai szintet sugall, de azért fejezzük ki elismerésünket számukra, mert egyébként nem primitívek. Mindenképpen elég civilizáltak ahhoz, hogy egy jó kis háborúba bonyolódjanak.

VIII

Semmi kétség nem volt felőle: a Rákászok módszeresen irtották egymást, olyasfajta légi csatában, amilyenekről régi történetekben lehetett olvasni, amelyek – azt hiszem – az első világháborúról szóltak. Ama repülőgépek többségét, amelyek a kis léghajókat lelőtték, nem lehetett látni. De azért ott voltak, és ami az égbolton történt, azt csak úgy értelmezhettük, mint igazi, régimódi, ádáz közelharcok sorozatát.

Nem tudom, mit reméltem látni, amikor a rég elhalt Rákászokat valamilyen módon életre keltettük, de semmiképpen sem ezt. Amikor a jelenetek változtak – Hans kitartóan közelített bárhová a bolygó felszínén, ahol dolgok történtek –, a helyzet nem javult, hanem még rosszabb lett. Ahol egy nagy folyó a tengerbe ömlött, volt egy kikötő, tele felszíni hajókkal, melyek közül több is lángban állt, mások pedig süllyedni látszottak. (Tengeralattjárók tették, azt hiszem – állapította meg Hüpatia. – Lehetett bombázórepülőktől vagy aknáktól is, de én a tengeralattjárókra fogadnék.) A városokban látható furcsa hőmintázatok nem jelentettek többé rejtélyt: porig égették őket a gyújtóbombák, semmi mást nem hagyva maguk után, csak izzó zsarátnokot. Aztán, amikor lenéztünk egy síkságra, ahol fehér villanások és vöröses fények sziporkáztak az egész területen, nem láttuk, hogy mitől erednek, de Hüpatiának erre is volt tippje.

– No lám – mondta érdeklődve –, meggyőződésem, hogy nagyszabású tankcsatát látunk.

És így tovább és tovább.

Annyira értelmetlen volt! Nem kellett volna azzal foglalkozniuk, hogy irtsák egymást, hiszen csillaguk nemsokára amúgy is megteszi majd helyettük. Semmiről sem tudva minden Rákász a félelmetes és egyre közeledő halál felé száguldott, amely felrobbanó napjuk miatt fenyegette őket.

Egy órával korábban még sajnáltam őket a rájuk váró végzet miatt. Most már nem mondhattam, hogy sorsuk igazságtalan volt.

Hüpatia azon az anyáskodó módon nézett rám, amelyet időnként magára vesz.

– Attól tartok, ez felzaklat téged, Klara – motyogta. – Fölvidítana, ha meghívnánk Mr. Tartchot a fedélzetre? Éppen most hív. Azt mondja, beszélni kíván veled az új látképekről.

– Persze, hogy akar – bólintottam rá, csaknem biztos lévén abban, hogy valójában arról kíván beszélgetni velem, miért nem érdemelte meg, hogy olyan tartózkodóan bánjak vele. – De ne jöjjön! Mondd meg neki, hogy alszom, és nem akarom, hogy zavarjanak. És, figyelj ide, mondj el nekem mindent Mark Rohrbeckről!

– Ugyan! – mondta, olyan hangszínnel, amiben egy szótag köteteket tesz ki.

Csakhogy ebből egyetlen szó sem jutott el hozzám.

– Ha van valami mondanivalód számomra, ki vele!

– De nincsen, drágám – hazudta, mint a vízfolyás. – Tudod, hogy nem szoktalak bírálni a férfiakkal való megszállottságod miatt.

Már közeljárt a vonalhoz, aztán át is lépte.

– Az ember azt gondolná – mondta elmerengve –, hogy bizonyos tapasztalatok után, amelyeket a férfiakkal kapcsolatban szereztél, óvatosabbá váltál. Arról van szó, hogy folyton abban reménykedsz, hogy a legrosszabb már a múlté? Mint az a szerencsétlen kis árva, Wan.

Nem válaszoltam rá, sőt még azt sem hagytam, hogy befejezze.

– Fogd be a szád! – rivalltam rá, és nagy bölcsen el is hallgatott. Vannak olyan témák, amelyeket nem szoktam megtárgyalni, és Hüpatia nagyon jól tudja, hogy Wan, a fekete lyukból általa történt megmentésem és az ő élettársaként eltöltött rövid, de nem eléggé rövid időszakom három ilyen téma.

Aztán elkezdte citálni Mark Rohrbeck összes statisztikai adatát. Szülei fiatal korában meghaltak, ezért a nagyapja nevelte fel, aki valamikor halászként kereste kenyerét a Superior-tavon.

– Az öregember többnyire tengeri orsóhalakra halászott, tudod, mik azok, Klara? Ocsmány dolgok. Rátapadnak más halakra, és kiszívják a beleiket, míg el nem pusztulnak. Nem hiszem, hogy te megennél egy orsóhalat, de abban a tóban nagyjából már csak azok maradtak. Rohrbeck nagypapája európai exportra adta el őket, az ottaniak azt hitték, hogy valami csemege. Azt mondták, olyan íze van, mint a csigának. Aztán persze megjelentek a tápanyaggyárak, és tönkretették az öreg vállalkozását...

– Mark Rohrbeckről beszélj nekem! – vágtam közbe. – Az unokáról, arról, aki itt van.

– Ja, sajnálom. Nos, az ifjú Mark ösztöndíjat szerzett a Minnesotai Egyetemre jói tanult, továbbképzésre ment a Massachusettsi Műszaki Egyetemre, elég szép hírnevet szerzett magának informatikában, megnősült, lett két gyereke, de akkor a felesége úgy döntött, hogy van egy fogorvos, akit jobban szeret, mint Rohrbecket, úgyhogy dobta őt. És ahogy korábban már említettem – mondta elismerően –, igazán nagyszerű génekkel rendelkezik. Ennyi elég?

– Nagyjából – mondtam pillanatnyi tűnődés után. – De ne vonj le semmi következtetést belőle, hallasz engem?

– Föltétlenül, Klara – válaszolta, de még mindig láttam azt a tekintetét.

– Rendben van – sóhajtottam. – Most tekerd vissza azt a vackot!

– Természetesen, Klara – mondta minden meglepődés nélkül, és megtette. – Attól tartok, semmivel sem lesz jobb.

Hát nem lett. Nagyjából ugyanazt láttam. Egy ideig kitartóan figyeltem, aztán így szóltam:

– Rendben van, Hüpatia. Eleget láttam. Eltüntette a képet, különösen nézve rám.

– Ha végeznek a tükörrel, jobbak lesznek a felvételek. Akkor majd valódi Rákász-egyedeket láthatunk.

– Bájos – mondtam, nem komolyan gondolva, aztán felkiáltottam: – Atyaisten, mi ütött ezekbe a lényekbe? Rengeteg hely van a bolygón valamennyiük számára. Miért nem maradnak egyszerűen otthon, hogy békében éljenek?

Nem szántam igazi kérdésnek, de azért Hüpatia válaszolt rá.

– Mit vársz tőlük? Hús-vér emberek – jegyezte meg velősen.

Nem hagytam, hogy ennyivel megússza.

– Ugyan már, Hüpatia! Az emberek is hús-vér lények, de mi nem száguldozzuk körbe a fél világot, hogy öljük egymást!

– Ó, tényleg nem? Milyen rövid a memóriád, Klara drágám. Gondolj azokra a huszadik századi világháborúkra! Gondolj a keresztes lovagokra, európaiak tízezreire, akik egészen a Földközi-tenger végéig vonszolták magukat, hogy annyi muzulmánt öljenek meg, amennyit csak tudnak! Gondolj a spanyol konkvisztádorokra, akik végigöldösték egész Közép-és Dél-Amerikát! Sőt ami azt illeti, még azokra az aljas szerzetesekre is gondolhatsz, akik Alexandriában mészároltak. Természetesen – tette hozzá némi undorral – azok az emberek valamennyien keresztények voltak.

– Úgy gondolod – pislantottam rá –, hogy amit látunk, az valami vallásháború?

– Mit számít az? – vonta meg kecsesen a vállát. – A húsvér embereknek nem kellenek okok ahhoz, hogy öljék egymást, drágám.

IX

Mire a tükör kész lett, rengeteg részletet ki tudtunk venni. Még arra is képesek voltunk, hogy egyedi, kentaurszerű Rákászokat lássunk: ugyanaz a testalkat, négy láb és egyenesen álló felsőtest, amelyet a korábban általam már megfigyelt primitívektől örököltek.

Azaz, csak időnként láthattuk őket, nem mindig. Csupán akkor, ha jók voltak a feltételek. Amikor a bolygó éjszakai részén tartózkodtak, természetesen nem láthattuk őket, kivéve azokon a kísérteties kinézetű infravörös látképeken, és amikor felhő kúszott föléjük, szabad szemmel egyáltalán nem figyelhettük meg őket. De így is eleget láttunk. Több mint eleget, ami engem illet.

A Főnix Rt. legénysége alig győzött lépést tartani a rengeteg beáramló adattal. Úgy tűnt, hogy Bill türelmesen áll hozzá kiszámíthatatlan hangulataimhoz, ezért csak derűs, de szórakozott pillantásokat vetett rám, viszont állandóan és szorgosan dolgozott. Ő és Denys lelkesen félbeszakítottak mindenkit tevékenységükben, hogy Bill rögzíthesse azonnali reakcióikat, míg a legénység mindent megtett, hogy minél jobban végezze munkáját. June Terple teljesen lemondott az alvásról, két dolog között vergődve: egyrészt figyelte a beérkező új felvételeket, másrészt noszogatta hajóagyát, hogy időben adjon figyelmeztetést, hogy az égvilágon mindent ki tudjunk szedni onnan, mielőtt a csillag felrobban.

Úgy tűnt, egyedül Mark Rohrbecknek van némi szabadideje, ami kifejezetten kapóra jött nekem.

Az egyébként üres hálófülkében bukkantam rá, ahol Hans szolgálatkészen megduplázta a bejövő képsorokat. Mark fő érdekeltségi területét a hajóagy és az általa irányított funkciók képezték, ám ezek a dolgok az ő figyelme nélkül is simán üzemeltek. Ideje java részét azzal töltötte, hogy morózusan bámulta a felvételeket.

Felkapcsoltam magam mellé.

– Rondák, ugye? – kérdeztem barátságosan, hogy felvidítsam.

De ő nem akart felvidulni.

– Úgy érti, hogy a Rákászok? – Noha szemét a kivetítésen tartotta, az esze nyilván nem ott járt. Egy pillanatig gondolkodott rajta, aztán közölte döntését: – Ó, azt hiszem, mindenképpen elég ronda dolog. De mindez már nagyon régen történt, nem igaz?

– És aktuálisabb problémák járnak a fejében – mondtam segítőkészen.

– Úgy látom, a hajóagyak már megint pletykálkodnak – nézett rám morcos mosolyfélével. – Nos, nem Doris elvesztése miatt fő a fejem – mondta kisvártatva. – Úgy értem, hogy bánt az is. Azt hittem, hogy szeretem, de... hát, nem működött, ugye? Most összeszedte azt a másik hapsit, és akkor mi a franc van? De – nyelt gondterhelten egyet – a helyzet az, hogy megtartja a kölyköket.

Nemcsak jó ember volt, hanem kezdte megérinteni a szívemet is.

– És maga hiányolja őket? – kérdeztem együtt érzően, és hirtelen úgy is éreztem.

– A francba! Nagyjából azóta hiányolom őket, amióta megszülettek – vádolta saját magát. – Sejtem, mit rontottam el. Távol vagyok, mert sokat dolgozom, azt hiszem, nem hibáztathatom Dorist azért, hogy mással esett szerelembe.

Ez elindított bennem valamit, amiről nem tudtam, hogy ott van.

– Nem! – kiáltottam, magam is meglepődve hangszínemtől. – Ez téves. Hibáztassa csak a szajhát! Az embereknek állítólag hűségesnek kell lenniük egymáshoz!

Rohrbecket is elképesztettem. Úgy nézett rám, mintha hirtelen szarvakat növesztettem volna, de nem jutott szóhoz, mert June Terple odalebegett a kabinhoz, és meglátott bennünket. Bedugta az orrát, megragadva egy fogantyút, hogy áthaladtában ráüvöltsön Markra:

– Rohrbeck! Tegye sebességbe a seggét! Azt akarom, hogy gondoskodjék róla: Hans állítsa élesre a képet, amilyen gyorsan csak tudja. Elveszíthetünk mindenféle adatokat! – És aztán újra elment, bárhová is vitte útja.

Mark különös pillantást vetett rám, de aztán vállat vont, és intett kezével, azt mutatva, hogy amikor a főnök utasításokat ad, még ha olyanokat is, amelyeknek már eleget tett, akkor nem maradhat tétlen, és elment.

Nem hibáztatom őt azért a különös pillantásért. Nem vettem észre, hogy olyan empatikusnak bizonyultam megcsalt társak dolgában. De nyilvánvalóan így lehetett.

Visszamentem az űrhajómra, hogy ne legyek senkinek az útjában, figyelve a beérkező felvételeket, és Hüpatia volt az egyetlen társaságom.

Amint visszaértem, nyomban elkezdte a vetítést, anélkül, hogy kértem volna rá. Leültem, hogy figyeljem.

Ha az ember nem úgy gondolt a Rákászokra, mint emberekre, az, amit csináltak, feltétlenül érdekes volt. Akárcsak maguk a Rákászok, ami azt illeti. Az egykori primitív ragadozók sajátosságait a most megfigyelt civilizált – civilizált? – változatokban is tetten érhettem. Persze most már gépeik voltak, ruhát viseltek, és ha az ember nem törődött a plusz végtagokkal, elég hatásosan festettek cifra tunikáikban és szeges bokavédőikben, továbbá kendőikben, amelyeket a fejükön viseltek, és amelyeket, azt hiszem, talán rangjelzéssel ékesítettek. Vagy talán bóvli ékszerekkel, de nekem úgy tűnt, mintha legtöbbjük kifejezetten valamiféle uniformist viselt volna. Legalábbis a legtöbb civilizált egyed. A déli kontinens belsejében, ott, ahol őserdők és szavannák látszottak, rengetegen voltak, akik nem tűntek civilizáltaknak. Ez utóbbiak nem rendelkeztek gépekkel, és ruha tekintetében is gyengén álltak. A földből éltek, és úgy tűnt, hogy állandóan aggódva kémlelik az eget, ahol időnként kis léghajóflották látszottak és kettős szárnyú repülőgépek berregtek.

Úgy látszott, hogy a fejlettebbek egyre nagyobb vereséget szenvednek el. Amikor Hans közelképeket mutatott egyik kibombázott városukról, négylábú Rákászok tömegét láttam – feltételezem, többnyire civileket –, akik kifelé igyekeztek a romokból, batyukat cipelve, gyerekeket fogva vagy vezetve. Rengetegen bicegtek, éppen csak továbbvonszolva magukat. Egyeseket kordén vagy szánszerűségeken húztak.

– Valamennyien betegnek tűnnek – állapítottam meg, és Hüpatia bólintott.

– Egyesek közülük kétségtelenül azok – tájékoztatott. – Végül is ez háború. Tudod, nemcsak bombákban és puskákban kell gondolkodni. Hallottál már a biológiai hadviselésről?

– Úgy érted, hogy betegséget terjesztenek? – meredtem rá. – Fegyverként használják?

– Azt hiszem, ez valószínű, és egyáltalán nem minden előzmény nélküli – készült hozzá egy újabb leckéhez. Azzal kezdte, hogy emlékeztetett arra az eljárásra, hogy az első amerikai telepesek New Englandben himlővel fertőzött takarókat adtak az indiánoknak, hogy eltegyék őket láb alól („Természetesen a telepesek keresztények voltak, és igen vallásosak”), és aztán onnan folytatta. Nem figyeltem oda, hanem a Rákász bolygóról készült felvételeket néztem.

Semmivel sem lettek jobbak. Egy rövid képsorban egyetlen pillanatra feltűnt valami, amely egyfajta, szinte már elcsökevényesedett idegvégződést érintett meg bennem. A helyszín egy szigetcsoport volt, a bolygó trópusi övezetében. Egy része kicsit úgy festett, mint a szigetem: homokpad, lagúna és burjánzó növényzet mindenütt. Voltak ott bennszülött Rákászok is. De nem egyedül, mert egyenruhás csapat terelgette őket egy falu főterére, hogy milyen célból, arra nem tudtam rájönni – besorozás? kivégzés? – de kétségtelenül valami rossz várt rájuk. És amikor jobban megnéztem, láttam, hogy valamennyi növény haldoklik. Újabb biológiai fegyverek, ezúttal a termésre irányozva? Lombtalanítók? Nem tudhattam, de úgy festett, mintha valaki tett volna valamit a növényzettel.

Eleget láttam. Anélkül, hogy akartam volna, döntésre jutottam.

Robotagyam éppen Amerika régi Detrick-táboráról[4] beszélt, amikor félbeszakítottam.

– Hüpatia? Mennyi tartalék-kapacitásod van?

Ettől nem jött zavarba. Abbahagyta az ember általi pestisterjesztés történetét, és azonnal reagált:

– Elég sok, Klara.

– Elég ahhoz, hogy a Főnix űrhajó valamennyi adatát tárold? És talán Hansét is?

Meglepődötten nézett, azt hiszem, csakugyan az volt.

– Ez rengeteg adat, Klara, de igen, tudom kezelni. Ha szükséges. Mi jár a fejedben?

– Á, csak gondolkodtam – válaszoltam neki. – Hadd lássam még egyszer azokat a menekülteket!

X

Fél szemem az időn tartottam, de rengeteg volt belőle ahhoz, amit tenni akartam. Először még némi kikapcsolódást engedélyeztem magamnak. Elmentem a szigetemre.

Persze nem személyesen. A monitorokon keresztül egyszerűen utánanéztem mindennek a Raiweán, és meghallgattam a részlegvezetők beszámolóit. Ez majdnem annyira kielégítő volt. Csak látni a gyerekeket, akik egészségben, boldogságban nőnek fel, és olyan szabadon, ahogy ők, ettől mindig jól érzem magam. Vagy ebben az esetben legalább kevésbé rosszul.

Aztán otthagytam távhozzáférésű szigetemet, és átmentem a Főnix űrhajó mindennapi valóságába.

Hans szorgosan élesre állította a képet, valahányszor néhány új érkezett, mivel most a felvételek gyorsabban jöttek annál, hogy bárki is fel tudta volna fogni őket. Ezen nem lehetett segíteni. Egy teljes világ tárult a szemünk elé, és egyébként nem számított, hogy valós időben látjuk-e. Ugyanis valamennyi adat le lett tárolva, hogy később majd elemezzék és értelmezzék, de valaki más, nem én, hiszen már mindent láttam, amit akartam.

Akárcsak, magától értetődően, a Főnix legénységének többsége. Csillagőrző és Júlia Ibarruru az étkezdében tartózkodtak, de éppen a Magról beszélgettek egymással, és rá se hederítettek a folyamatosan beözönlő, rendezetlen képsorokra. Bill Tartch természetesen a képanyagra irányította kameráit, de csak fél szemmel és duzzogva figyelte a felvételeket, Denys pedig mellette lógott, mély álomba merülve.

– Mi haszna van ennek, Klara? – érdeklődött Bill, amint észrevett. – Egyetlen jó felvételt sem kapok erről a szarról, a legénység java része pedig elment aludni.

Denysre pillantottam. A kis szajhája még erősen horkolt is.

– Szükségük van rá – mondtam neki. – Mi van Terple-vel?

– Kekuskian volt itt egy perce – vonta meg a vállát –, és őt kereste. Nem tudom, megtalálta-e, vagy sem. Figyelj, mi lenne, ha folytatnánk az interjút, hogy ne vesztegessem itt az időmet?

– Talán majd később – válaszoltam, de nem gondoltam komolyan, és elindultam June Terple keresésére.

Már sokkal azelőtt hallottam felemelt, dühös hangját, hogy megláttam őt. Kekuskian nyilván megtalálta, és most indulatosan vitatkoztak egymással.

– Nem adok egy bolhafingot sem arra, hogy mit gondol, mit kell tennie, Oleg! Indulunk! Az egész berendezést el kell vinni innen a francba, amíg egy darabban vagyunk!

– Ezt nem teheti meg! – üvöltött vissza a másik. – Mi értelme van annak, hogy egyáltalán kijöttem ide, ha nem figyelhetem meg a szupernóvát?

– Értelme annak van – heveskedett –, hogy életben kell maradni, és pontosan ezt fogjuk tenni. Itt én vagyok a főnök, Kekuskian! Én osztom a parancsokat, és most osztom ki őket. Hans! Fektess le egy pályát a neutroncsillag számára!

Ebben a pillanatban értem oda a csetepatéhoz.

– Töröld ezt, Hans! – rendelkeztem. – Mostantól kezdve tőlem fogod kapni az utasításokat. Megértetted?

– Megértettem, Ms. Moynlin – mondta a hajóagy olyan nyugodt és megszokott hangon, mint mindig. Terple viszont távolról sem látszott nyugodtnak. Tekintettel voltam erre a nőre: nem jutott sok alváshoz, és nagy megterhelésnek volt kitéve. De egy pillanatig azt hittem, hogy meg akar ütni.

– Mégis mi a fenét akar csinálni, Moynlin? – kérdezte eszelősen.

– Átveszem a parancsnokságot – magyaráztam. – Még maradunk egy kicsit. Én is akarom látni, hogyan robban fel az a csillag.

– Igen! – üvöltötte Kekuskian.

Terple még csak rá sem nézett. Teljes figyelmét rám irányította, és nem volt éppen barátságos hangulatban.

– Maga megőrült? Mindenáron meg akar halni? Eltűnődtem egy pillanatra, hogy az olyan rossz lenne-e, aztán eléggé ésszerűen a következőket mondtam:

– Nem úgy gondolom, hogy éppen itt kell maradnunk, és hagynunk kell, hogy a csillag megsüssön bennünket. Legalábbis az embereknek semmiképpen sem. Evakuálni fogjuk a legénységet, és távirányítással fogjuk nézni a robbanást. Mindenki számára elegendő hely van a két űrhajón. Én háromnégy embert tudok magammal vinni, Bill pedig az övére viheti a többieket.

– Klara! – harsogta sértetten és indulatosan. – A sugárzás óriási lesz! Tönkreteheti az egész berendezést!

– Pompás – állapítottam meg. – Megértettem. Úgyhogy venni fogok magának egy újat.

– Újat vesz? – meredt rám döbbenten. – Klara, van fogalma arról, mibe kerülne...

Aztán leállította magát, és hosszan nézett rám.

– Nos – mondta csöppet sem megengesztelődve, de többé-kevésbé beletörődve abba, hogy elfogadja az élet tényeit –, azt hiszem, különben is maga tudja. Ha ezt akarja csinálni, hát maga a főnök.

És mint mindig, valóban én voltam.

Úgyhogy amikor parancsokat osztogattam, senki sem tiltakozott. Hátrahívtam mindenkit az étkezőbe, és elmagyaráztam, hogy el fogjuk hagyni a Főnixet. Mondtam Terplenek, hogy jöhet az én űrhajómon, Csillagőrzővel és Ibarruruval együtt.

– Csak néhány nap a Földig, maguk hárman elférnek a vendégszobámban. Mason-Manley és Kekuskian pedig Bill-lel és Denysszel mehet. Kicsit zsúfoltan lesznek a bérhajóján, de meg fogják oldani.

– Mi lesz Hansszal és velem? – kérdezte tanácstalanul Rohrbeck.

– Ó, maga velem jöhet – válaszoltam fesztelenül. – Találunk egy helyet magának.

Nem látszott olyan feldobottnak, mint amilyen lehetett volna attól, hogy egy olyan gyönyörű, független nővel hajózik majd át az űrön, mint én. Úgy tűnt, hogy nem is érdekli a dolog.

– Nem csak személy szerint magamat értem, Klara – mondta ingerlékenyen. – Rólam és a robotagyamról van szó. Rengeteg munkát fektettem Hans megtervezésébe! Nem akarom, hogy tönkremenjen!

Engem sem bűvölt el a reakciója, de szeretem az olyan férfiakat, akik rajonganak a munkájukért.

– Ne aggódjék! – nyugtattam meg. – Megkérdeztem erről Hüpatiát. Azt mondja, rengeteg szabad kapacitással rendelkezik. Egyszerűen le fogjuk másolni Hanst, és elvisszük magunkkal.

XI

Korábban még sohasem láttam valós idejű szupernóva-robbanást – vajon hány ember látott? –, de ez legalább nem okozott csalódást. A látvány volt minden, amivel kecsegtetett.

Amikor megtörtént, éppen két űrhajónkban lebegtünk, néhány millió kilométerre a fő fókusztól. Hans most már Kekuskiantól kapta parancsait, és örökre otthagyta a Rákász-bolygót, hogy a csillagra koncentráljon. Hüpatia azt suttogta a fülembe, hogy bérhajójára visszatérve Bill egyre csak füstölög és zsémbelődik a döntés miatt. Azt tervezte, hogy lencsevégre kap majd minden szörnyű, tragikus részletet, lehetőleg a Rákászok arckifejezésére ráközelítve, amikor látják, hogy napjuk teljesen felpuffad a fejük fölött. Én nem akartam ezt. Eleget láttam a Rákászokból, hogy maradandóak legyenek számomra, és én voltam az, aki dönt.

Fő kajütömben dupla kivetítés működött. Hüpatia kezelte járművem külső optikai eszközeit, ezért jól láthattuk a nagy tükröt és az apró Főnix űrhajót, amelyek együttesen úgy festettek, mint valami játékok a szoba sarkában, de igazából maga a Rákász csillag számított, ahogyan a Főnixről lehetett látni. Nem veszélyes, mondta Hüpatia. Hans letompította, és különben is csak a látható fényt néztük, nem pedig a széles spektrumú dolgokat, amelyek egyetlen pillanat alatt kiáradhattak belőle. Még így is hatalmas volt, két méter átmérőjű, és olyan fényes, hogy hunyorognunk kellett, ha figyelni akartuk.

Nem tudok sokat a csillagfelszínekről, de ez a bizonyos csillag betegnek tűnt nekem. Egész külső határáról lángkilövellések nyúltak ki, felületén pedig csúf napfoltok éktelenkedtek. És aztán hirtelen elkezdődött. Úgy tűnt, hogy a csillag zsugorodik, mintha Hans elhátrált volna tőle. De nem ez történt. A csillag tényleg önmagába roskadt, méghozzá gyorsan. („Ez a berobbanás” – suttogta Hüpatia.) Miközben figyeltük, kétméteresről másfél méteresre, egyméteresre és még kisebbre változott...

Aztán ismét növekedni kezdett, csaknem olyan gyorsan, mint ahogy zsugorodott, és messze fényesebben.

– És ez a visszaugrás – suttogta Hüpatia. – Utasítottam Hanst, hogy vegyen vissza az intenzitásból. Ez egyre rosszabb lesz.

Az lett.

Egyre nagyobbra és nagyobbra – és fenyegetőbbre – növekedett, míg betöltötte a helyiséget, és amint éppen úgy éreztem, mintha az a csillagpokol elnyelne, a kép kezdett széttöredezni.

– Nézze a tükröt! – hallottam Terple kesergő hangját. Akkor értettem csak meg, mi lett a képünkkel. A kis játékszerre, a Főnix Rt. űrhajóra és a tükörre csak úgy záporozott a szupernóvából kiáramló sugárzás. Semmi szűrő, semmi túlterhelés-megszakító. A Főnix űrhajó maga is fényesen ragyogott, visszatükrözve azt a vakító fényáradatot, amely a gravitációs elhajlástól áramlott rá. Ahogy figyeltem, a tükör kezdett megvetemedni. Vékony fémlapjai leváltak, ragyogó plazmacsóvákba robbanva, mint a tűzijáték szétpukkanó petárdái július negyedikén. Az optikai lemezek alatt egy pillanatra látni lehetett a sodronyhálót, aztán az is eltűnt, s csak a forró és fénylő merevítóbordák csontváza maradt meg.

Azt hittem, már mindent láttunk a csillagból, amit látni akartunk. Tévedtem. Egy pillanattal később ismét megjelent előttünk a szupernóva képe. Közel sem volt olyan kolosszálisán nagy és ijesztően fényes, mint korábban, de még mindig félelmetes volt ránézni.

– Mi...? – kezdtem volna kérdezni, de Hüpatia tudta, mire vagyok kíváncsi.

– Most azzal a kis kamerával nézzük a csillagot, amely a tányér középpontjában van – magyarázta. – Többé már nem kapunk nagyítást a Főnix melletti tükörtől. Annak vége. És azért a kameráért is aggódom. Már a gravitációs elhajlás is eléggé erőteljes, és lehet, hogy nem tart ki... – hagyta abba, amint a kép örökre eltűnt: egyszerűen pislogott egyet, és elment – ...sokáig – fejezte be a mondatot, és persze a kamera nem tartott ki.

Mély lélegzetet vettem, és körülnéztem a nappaliban. Terplenek könnyek csillogtak a szemében. Ibarruru és Csillagőrző némán és döbbenten ültek egymás mellett, Mark Rohrbeck pedig robotagyának suttogott.

– Ennyi – mondtam élénken. – A műsornak vége. Rohrbeck szólalt meg elsőnek, csaknem derűs hangon.

– Hansnál megvan valamennyi adat – jelentette. – Rendes fiú.

– Klara? – tette fel a kezét Terple. – Mi lesz az űrhajóval? Rengeteg hőt kapott, de a tányér elég gyorsan elégett, és a törzs valószínűleg sértetlen, ezért ha kiküldenénk oda egy javítóbrigádot...

– Haladéktalanul – ígértem. – Nos, szinte haladéktalanul. Előbb hazamegyünk.

Rohrbeckre pillantottam. Egy pillanatig szinte kedélyesen nézett, de a mosoly gyorsan lehervadt arcáról. Amikor észrevette, hogy nézem, enyhén megrántotta a vállát.

– Hol van az? – kérdezte morcosan.

Meg akartam simogatni a vállát, de ez még túl korai lett volna.

– Hiányolja a gyerekeit, ugye? – kérdeztem együtt érzően. – Nos, nekem van egy olyan helyem, ahol rengeteg van belőlük. És mint az egyetlen felnőtt férfi a szigetemen, maga lesz az egyetlen papájuk.

XII

Végül is a szupernóva-robbanás nem tette tönkre a Főnix Rt.-t. Természetesen a tükör totálkáros lett, de maga a hajó csak megpörkölődött egy kicsit.

Úgyhogy June Terple ide-oda utazgatott egy ideig, míg az egész lehűlt, aztán visszament, hogy alaposan átvizsgálja, azokkal, akik a legénységéből megmaradtak. Nem voltak sokan. Mason-Manley visszakönyörögte magát a kegyeibe, miután Denys többé már nem lábatlankodott ott. Kekuskian megígérte, hogy ki fog jönni a tényleges robbanáshoz, amely nyolcvan év múlva lesz esedékes, föltéve, ha addig életben marad. És természetesen Terplenek rendelkezésére állt az elpusztíthatatlan Hans, most már ismét saját, méretre szabott adattárolójában. A legénység többi tagját pótolták. Csillagőrző visszament családjához, a Magba, én pedig kifizettem Ibarruru útiköltségét, hogy menjen együtt vele, mint egyfajta tiszteletbeli Polgár Nagykövet.

Természetesen Terple meghívott, hogy csatlakozzam hozzájuk a neutroncsillagnál végzendő munkájukhoz. Ezt aligha kerülhette el, mivel az új pénz ugyanonnan jött, ahonnan a régi, nevezetesen leginkább tőlem. Hogy udvarias legyek, azt mondtam neki: talán, de tulajdonképpen nemet értettem alatta. Annak a világnak a halálát elég volt egyszer látni. Bill Tartchnak a Rákászokról szóló külön műsora napokon belül lement az interneten. Nagy sikert aratott vele, épp elég nagyot ahhoz, hogy ne igazán bánkódjék azon a tényen, hogy többé már nem vagyok az övé.

Hüpatia valamennyi fájlról másolatot tartogatott számomra, és ama utolsó felvételek közül néhány sokáig nálam maradt a szigeten, mígnem a dolgok elromlottak, és egyszerre minden romhalmazzá vált. (De ez egy másik történet, méghozzá nagyon rossz, és még csak gondolni sem akarok rá.) Hébe-hóba részleteket játszottam le a fájlokból azoknak a gyerekeknek, akik érdeklődést mutattak, és a mamájuknak is, ha kívánták. Többnyire azonban magamnak játszottam le őket.

Mark Rohrbeck is velem maradt egy ideig a Raiweán, de nem olyan sokáig. Így működik az én szigetem. Amikor a kölykök készen állnak arra a külső világra, elengedem őket. Ugyanez volt Rohrbeckkel is. Számára ez alig több mint három hónapot jelentett. Akkorra készen állt, búcsúzóul megcsókolt, és elment.

8.

AZ ERDŐS BOLYGÓN

I

Hogy leszálljanak az űrhajóról, Stan és Estrella végigsétált egy ötméteres járaton. Aztán kiértek egy vízszintes részre, a ragyogó napfénybe. Itt mindketten döbbenten álltak meg.

– Istenem! – suttogta Estrella. – Milliónyi van belőlük! Valójában nem voltak milliónyian a hí csík, de azért elég sokan, és valamennyien körülöttük gyűltek össze a platón, s bámultak... vagy tetőkön és ablakokban csoportosultak egy fél kilométeres körzetben, és szintén a szemüket meresztették. Ez volt az, amit mindannyian csináltak: bámultak. Ugyanakkor valamennyien motyogtak és gagyogtak egymáshoz, meg kell hagyni, mindegyik illendően, halkan, de összességében olyan hangot hallattak, mint valami hatalmas sáskaraj suhogása. Stan átkarolta Estrellát.

– Hol a fenében van Só? – érdeklődött.

A hícsík tömegétől semmilyen válasz nem érkezett, úgy tűnt, egyikük sem beszél angolul. Noha valamennyien a szabad levegőn tartózkodtak, Stan összehúzta orrát a hícsík levegőben terjengő, átható, csípős ammónia szagától, ami fűszer-és gyümölcsillatokkal keveredett, amelyek – találgatta Stan – valahonnan a közeli erdőkből származtak. (Végül is ez volt az „Erdős Bolygó.”) De éppen akkor Stant nem érdekelték az illatok.

– A francba ezzel a Sóval! – zsémbeskedett. – Nem tudom, most mitévők legyünk.

Mások azonban tudták. Ketten közülük, a zubbonyukat ékesítő piros, kék és sárga hímzésű csíkokból ítélve talán magas rangú vezetők, közelebb léptek. Az egyik belekarolt Estrellába, a másik pedig Stanbe. A hícsík meglepően kicsik voltak, még Estrellánál is tíz-tizenkét centivel alacsonyabbak, de a lány nem ellenkezett. Stan sem, noha gondolt rá, de nem látta értelmét, amikor megérezte a csontos fogás erejét. Mindkét ember hagyta, hogy az idegenek azt tegyék, amit akarnak. Egy másik, magasabb emelvényfélére vezették őket, ahol a két hícsí felváltva beszélt a saját nyelvükön, talán a tömeghez, talán azokhoz az apró kamerákhoz, amelyek, ahogyan Stan látta, a tömegből villogtak feléjük.

– Azt hiszem, benne leszünk az esti hírekben – mormogta Estrellának, de a lány az őket idehozó és most a leszállótartályában csendesen pihenő űrhajón túlra bámult. Aztán, amint a két hícsí ismét megragadta karjukat, hozzátette: – Most meg mit akarnak?

Azt akarták, hogy mindketten szálljanak be egy nyitott, háromkerekű járműbe, amelynek kormányrúdszerű szerkezeténél nem ült sofőr, viszont volt benne két sor ülőhely, persze nem rendes ülések, hanem hícsí-félék.

Ekkor végre megjelent Só.

– Igen, ember megérti – mondta némi bűntudattal, ugyanakkor zaklatottan –, hogy túl rossz leülés, nem ez eset van? De ne aggódjatok! Távolság inkább kevesebb, mint nagyobb.

– Távolság? Hová? – érdeklődött Stan, Estrella pedig azt kérdezte: – Nem jössz velünk?

– Távolság helyre, ahová mentek – magyarázta. – Én? Veletek? Nem, én nem megyek. Hogyan tehetném? Vissza kell menni megfelelő tennivalókhoz.

Ezzel belevegyült a tömegbe, miközben a hícsí pár felszállt a járműre, ráültetve magukat a hátsó két dúcra, integetve a fiataloknak, hogy foglalják el az első kettőt.

– Én nem ülök rá azokra a vackokra! – jelentette be Estrella. Nem is ült le, de mihelyt felment a kocsira, az elindult, ők pedig kénytelen-kelletlen az ülőkékbe kapaszkodtak.

Még jó ideig ezt kellett tenniük. Különös, nyafogó hangot hallatva a jármű szinte azonnal lezúdult egy lejtőn, bele egy széles, jól kivilágított alagútba. Előttük háromnégy másik háromkerekű haladt, és valamennyi rajtuk ülő megfordult, hogy Stant és Estrellát bámulja, míg mögöttük kétszer annyi kocsi járt a nyomukban.

Hogy meddig utaztak, Stan nem tudta megmondani. Egy ideig a szabadban haladtak (elöl fénylő hegyek, köröskörül zöld erdők), aztán ismét a föld alatt. Oldalalagutak rohantak el mellettük, de nem vettek tudomást róluk. Az őket követő kocsik közül egy vagy kettő levált, és helyükre háromnégy új lépett. Az eleinte kék és zöld világítás zöldre és aranyra, aztán aranyra és vörösre változott, aztán ismét kék és zöld lett.

– Azt hiszem, rosszul leszek – motyogta Stan fülébe Estrella, miközben úgy kapaszkodott az ülőkébe, mint akinek az élete múlik rajta.

– Kérlek, ne! – könyörgött a fiú. – Biztosan nemsokára ott leszünk. – Aztán nagy örömükre valóban megérkeztek. A jármű váratlanul besurrant egy olyan oldalalagútba, mint a többi, amely mellett elhaladtak. Aztán fölment egy rámpán, amely szűk csigajáratban tekeredett föl néhány szintet, mígnem a járat egyik ugyanolyan fordulójában, mint a többi, megállt. A mögöttük gubbasztó hícsí nő kecsesen emelkedett fel ülőkéjéről.

– Most kiszálltok – mondta. – Ez az, hol lakni fogtok. És amikor engedelmeskedtek neki, a nő ismét leült, a kormánybot elfordult, és a hícsík elmentek.

– Nem tudtam, hogy beszél angolul – álmélkodott Estrella, utánuk bámulva.

– Ennél fontosabb – mondta Stan a gömbfogantyú és kilincs nélküli ajtót nézve –, hogy miként jutunk be.

Ez elég könnyen ment. Estrella a halványan fénylő ajtó mellett észrevett valami dudorfélét, ám amikor Stan megnyomta, mindössze annyi eredménnyel járt, hogy távoli, rekedt morgás hallatszott az ajtó túloldaláról, talán egyfajta csengőhang. De ahogy Stan megérintette magát az ajtót, az félrecsúszva kinyílt, úgyhogy akadálytalanul beléphettek új otthonukba.

Csodálkozva néztek körül. Az ajtó túloldalán nem egyetlen szoba volt, hanem számos – a bejáratból nem tudták megállapítani, mennyi –, és egy másik ajtón keresztül láthatták a sarkát valaminek, ami erkélynek tűnt, és napfényben fürdött.

– Nahát, Stan! – kapkodott levegő után Estrella. – Ez tágas, és a miénk!

A „tágas” valami új volt számukra, mivel egyikük sem szokott hozzá a fényűzéshez. Stan számára a kényelem csúcsát az jelentette, hogy egy ágyban aludt Oltan Kusmerogluval a szülei lakásában. Estrella még ennyire sem volt elkényeztetve. Ezért az, amit az Erdős Bolygón találtak, valóságos hedonizmus volt számukra. Lakásuk alapterülete meghaladhatta a száz négyzetmétert, és Stan úgy vélte, vagy legalábbis remélte, hogy nem kell majd megosztaniuk senkivel.

A berendezés persze kissé furcsának tűnt, nem is beszélve arról, hogy a szobák többségében nem volt ablak. Meg kell hagyni, nem is számítottak semmire, amit emberi lényeknek szántak volna. Pontosan azt kapták, amit elvártak. A már ismert alvónövényzetből jó tucatnyit találtak összegöngyölve, bőven elegendőt ahhoz, hogy a lakásban lévő valamennyi hícsí ülőke két oldallapja közti űrt kitöltsék velük. Nem is szándékoztak ezeken a kötegeken aludni. Helyettük ellátták őket két olyan berendezéssel, amelyek úgy festettek, mintha egészen nagy macskáknak való homokdobozok lettek volna, tele frissen vágott lombdarabokkal. Minden hícsí így akarja bebútorozni hálószobáját, mondta Estrella Stannek, az űrhajón használt növénytekercseket csak utazásra használják, a hálózsákok hícsí megfelelőjeként.

Összesen öt szobájuk volt – Stan szobáknak nevezte őket, noha bizonyos esetekben az egyetlen elválasztást egy eléggé átlátszó függöny jelentette közöttük. (Az a helyiség, ami a testi végtermék-eltakarítónak adott helyet, tolóajtóval rendelkezett.) Kettő hálószoba volt, vagy legalábbis növényzet-doboz szoba. A továbbiak közül az egyikben számos beépített írópolc kapott helyet, valamint a hícsí könyvekhez szükséges képernyők és virágcserépszerű tárolók, az ötödik, a legkisebb szobában pedig a falakról tucatnyi hícsí nézőlap meredt üresen rájuk.

– Van valami elképzelésed arról, hogyan kell bekapcsolni őket? – kérdezte Stan, előre tudván, mi lesz rá a válasz, és vette is a lapot. – Oké, akkor van valami fogalmad arról, hogyan szerezzünk valami ennivalót?

Erre is a várt választ kapta, de amikor megfordult, látta, hogy Estrella kinn van az erkélyen. Hallotta zihálását.

– Gyere ki, légy szíves! – kérte.

Amikor kilépett a balkonra, és messze, a horizonton meglátta a hatalmas, tükörfényes bérceket, rögtön megértette, honnan kapták nevüket a fénylő Csillámkő-hegyek. Csak a csúcsuk fénylett, az alacsonyabb lejtőkön és a ragyogó, zöld völgyben, ahová Stan és Estrella lenézett, facsoportokat lehetett látni, amelyek magassága a kaliforniai óriásfenyőkével vetekedett, közöttük pedig tágas mezők terültek el, magyarázatot nyújtva arra, miért találó magának a bolygónak a neve is. A levegőben finom, noha nem egészen földi illat terjengett. A szellő nem hozott fenyőillatot, és nem minden szag származott a virágoktól sem. Az illatok fűszeresebbek és kellemesebbek voltak bármelyik földi erdőénél, és ahogyan a két fiatal vissza tudott emlékezni rá, csaknem olyannak tűntek, mint amilyeneket a nagymama konyhájában lehetett érezni pitesütés idején.

Ám a szagok nem terelték el sokáig Stan figyelmét.

– Nézz oda! – kiáltott fel.

Az égboltra nézett. Amikor elhagyták az űrhajót és azon a platón álltak, csak halványan jutott el tudatába, hogy milyen szokatlan mennyiségű bágyadt csillag látható a magasban. Most nem voltak bágyadtak, a szó szoros értelmében temérdek látszott belőlük, és valamennyi szín képviseltette magát, amelyet egy igazi csillag magára ölthetett: fehér és kék, sárga és narancsszín, vörös és izzó vöröses. Kissé a horizont fölött a Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag éppen lenyugodni készült, mögötte az Erdős Bolygó egyik apró holdjának halvány korongja látszódott.

– Mondták, hogy vannak csillagnyalábok a Magban – álmélkodott Stan. – De azt hiszem, egyszerűen el sem tudtam képzelni, hogy ilyen sok.

Estrella válasz gyanánt megszorította a kezét, aztán hagyta, hogy tovább álmélkodjék, vagy inkább töprengjen a csillagászati látványon. Nemsokára azonban követte a lányt, mivel táplálékot rég látott, korgó gyomra elvonta figyelmét a csillagpanorámáról.

Amikor visszament a szobába, Estrellát sehol sem látta, de a toalett zárt ajtaja elárulta, hol tartózkodik, és eszébe juttatta, hogy neki is el kellene végeznie szükségét.

Estrella dicséretesen gyorsan végzett, és Stan saját ürítése sem vett sok időt igénybe, noha kevesebb ideig is tarthatott volna, ha az ajtó bezárása nem kárhoztatja azonnal teljes sötétségre. De azért megoldotta. Amikor befejezte, egyrészt jobban érezte magát, másrészt rosszabbul, mert felszabadult ugyan a húgyhólyag feszülése alól, viszont annál élesebben érezte a gyomrát mardosó éhséget.

Ebben nem volt egyedül. Estrella bosszúsan dörzsölte a hasát, miközben a falakat vizslatta.

– Szinte biztos vagyok benne, hogy némelyikben faliszekrény van, tele élelemmel. Csakhogy nem tudom kinyitni őket. És te? Nem akarod megpróbálni?

Megpróbálta, sokszor, sokféle módon, de nem járt semmi eredménnyel. Kopogtatni, ököllel verni a falakat, kiabálni rájuk – mind egyre ment. Ha csakugyan voltak is ott tárolóhelyek, semmiképpen nem tudott hozzájuk férni.

Aztán újabb probléma merült fel.

Abban a szobában, ahol tartózkodtak, a fény – amely mindig csak halványan derengett, mivel két szobányira voltak az erkélytől, amely a lakás egyetlen fényforrását jelentette – láthatóan halványodni kezdett. És azt sem lehet mondani, hogy ez lassan történt volna. Az addig csak kissé árnyékos szobában egyre gyorsabban úrrá lett a sötétség.

Amikor a Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag lenyugodott, az nem volt tréfadolog. Az egyik pillanatban még a hegyekben lévő csillámkövekről visszaverődő, ragyogónapfény tündökölt, a másikban pedig a csillag már lebukott a láthatár alá.

És új, kis otthonuk hirtelen teljes sötétségbe merült. Mint éjjel a Földön. Mint éjjel a Földön, egy olyan éjszakán, amikor felhők takarják el az égboltot, és az egész környéken, sem az utcákon, de még a házakban sem pislákol semmilyen világítás. A köztes szobákon át Stan egy pillantást vetett a kinti látványosságra, amit az éjszakai égbolt nyújtott a Magban. Az is fenségesen festett, de gyakorlatilag, a lakásban való eligazodás szempontjából teljesen hasznavehetetlennek bizonyult.

– A francba! – mormogta Stan.

– Akár el is mehetnénk aludni – válaszolt közvetve Estrella.

Amikor Stan beleegyezett, a lány nem válaszolt. A fiú azt sem hallotta, hogy mozogna a szobában. Amikor vak ember módjára tapogatózva megpróbált elérni hozzá, beleütötte sípcsontját az egyik behúzható asztalba, ami mégsem húzódott be. Végül a hícsí alvófüvek halk zizegése vezette nyomra, de talán az is segített, hogy szeme lassan kezdett hozzászokni a sötétséghez. De amikor elég közel jutott ahhoz, hogy megérintse a lányt, szabályos légzése arról tanúskodott, hogy már aludt, vagy úgy tett, mintha aludna.

Stan fontolóra vette, hogy felköltse-e, de aztán másképp döntött. Arra gondolt, hogy ő okozhatta magának ezt a csalódást, talán azzal, hogy nem két karjában vitte át a lányt a küszöbön. Ám ha így is állt a dolog, már nem lehetett rajta segíteni.

Némi nehézség árán megtalálta a másik alvódobozt, és belemászott, remélve, igen erősen remélve, hogy a következő nap jobb lesz.

II

Jobb is lett.

Amikor felébredt, látta, hogy Estrella már jóval őelőtte felkelt. Az egyik asztalon tucatnyi CHON-ételcsomag sorakozott, amelyeknek előző este még hírük-hamvuk sem volt. Sőt mi több (ezt állapította meg, miután mohón lenyelt egy zselés, tengeri hal ízű dolgot és egy ropogós valamit, amely a juharcukor zamatára emlékeztette), a lány arra is rájött, hogyan kell használni a fürdőberendezést. Aztán ezt nemcsak saját tisztálkodására használta, hanem valamennyi piszkos ruházatuk kimosására is, így aztán végig az erkélykorláton ott díszelegtek különböző ruhadarabjaik, gyorsan száradva a napon. Stan maga is kipróbálta a zuhanyt, álmélkodva Estrella jártasságán. Persze nem egészen úgy működött, mint a zuhany, hanem néhány másodpercenként vödörnyi langyos víz lüktetett ki újra meg újra belőle, egyszerre tíz-húsz liter. Semmilyen valódi szappan sem létezett, hanem az egész zuhanyzófülkében – mint meghosszabbított, füves virágládák – csak összegabalyodott növényzet feküdt állványok sorozatán. Estrella tanácsát követve Stan letépett belőle egy maréknyit, hogy mosdókesztyűként használja, és rájött, hogy pezseg, s lassan feloldódik a vízben, bizsergően és tisztán hagyva bőrét.

Különös módszer, de a célnak megfelelt. Stan semmi törülközőhöz hasonló dolgot nem látott, mivel sejtése szerint a hícsíknek nem kellett ilyesmi, mert a víz simán lepergett sima, fénylő bőrükről. Noha éhsége még nem múlt el, most tisztább volt, még ha vizesebb is, mint az utóbbi hosszú időben bármikor, és ez sokat javított hangulatán. Úgy tűnt, hogy ez erősen hatott Estrellára is, mert amikor, ha meztelenül is, de gyöngéden magához szorította, a lány csak egy pillanatig habozott, aztán ő is átkarolta a fiút. És amikor Stan ölelése bensőségesebbé vált, szívesen viszonozta, s az éhség, ami éppen átvillant a fiú agyán, ismét elenyészett, hogy egy sürgetőbb szükséglet lépjen a helyére.

Aztán csaknem úgy történt minden, mint a régi időkben. Noha egy hícsí macskadoboz nem ideális hely a szexeléshez, ez az lehetett, sőt, az is lett. Aztán egy ideig egymásba fonódva feküdtek, Stan arca Estrella hajába temetve, és most már minden rendben volt az Erdős Bolygón.

Amikor a fiú éppen úgy gondolta, hogy kedvese újra elaludt, a lány megmoccant. Felcsippentett egy keveset a növényzetből, amelyen feküdtek, és eldörzsölte ujjai között.

– Tudod – mondta elgondolkodva –, azt hiszem, be kellene menni ennek a dolognak a belsejébe, ahogy a hícsík teszik, nem pedig a tetejére feküdni.

– Micsoda? – pislogott Stan a lány feje mögött.

– Azért teszik ezt, mert őseik afféle vacokba bújó állatok voltak – magyarázta. – Só mondta nekem. Talán ezért építkeznek a föld alatt, és ezért ásnak alagutakat más bolygókon, érted?

– Hogy? – értetlenkedett Stan, aztán mivel nem akadt semmi sürgősebb dolga, magához húzta a lányt egy csókra. Ami már megint messzebbre juthatott volna, de akkor megszólalt a csengő, egyáltalán nem csengőszerű hangon, hanem valahol a morgás és a mély tónusú dorombolás között, valahogy úgy, amit az ember egy mély álomból ébredő oroszlántól várna.

Amikor elég ruhát kapkodtak magukra ahhoz, hogy fogadhassák a látogatót, és kinyitották az ajtót, nem más állt előttük, mint a hícsí nő, Só. Élelmiszercsomagokkal teli hálószatyrot tartott a kezében.

– Tessék! – adta át Stannek. – Nektek, ezek. Régi szokás itt, hogy új lakásba első vendég élelmiszer ajándékot hoz. Szokás csak jelképes, mert mindig rengeteg ennivaló van adagolóban. Mindazonáltal – tette hozzá, kissé zavartan nézve – amikor idejöttem, hogy legyek első vendég, meglepetés volt, lakás sötét, ti alszotok. Ezért itt hagytam élelem-ajándékot, és elmentem, Aztán jöttem újra, megint élelemmel, szokás bizonytalan ilyen körülményekben. Ti megbocsátani?

Persze, hogy megbocsátottak, különösen amikor megmutatta nekik, hol van az „adagoló”, és hogyan kell vele adagoltatni élelmet, amikor csak akarják. Megtudták, hogy elég könnyen megy a dolog: az ember egyszerűen bekapcsolja, és angolul mond neki valamit, amit akar.

– Angolul? – kérdezte gyanakodva Stan.

– Igen, angolul, persze. El lett rendezve nektek, azonnal érkezés után.

És hogyan lehetett bekapcsolni? Ennél semmi sem volt egyszerűbb. Mint a bejárati ajtónál, az ember egyszerűen odanyomta a tenyerét a fal megfelelő pontjára, Só megmutatta nekik, hol vannak ezek a helyek.

– De óvatosan nyomjátok – hangsúlyozta. – Egész tenyér szoros érintkezésbe, kérlek. Mi népünknek nem olyan nehéz, de nektek első érintésre nem működik, mert hús túlsúly és ujjakban lévő lipidek elhomályosítják letapogatást.

Stan hálásan bólintott, hogy legalább egyetlen dolgot már megértett.

– Szóval az ajtónak tökéletes a zárja, igaz? Senki sem tudja majd ellopni a cuccainkat?

– Ellopni? – nézett rá értetlenül. – Vagyis elvinni engedély nélkül? Miért tenné bárki? – Aztán, amikor Stan nem válaszolt, így folytatta: – Most megmutatom nektek valamennyi többi dolgot. – És csaknem így is tett: megmutatta, hogyan aktiválja ugyanez a trükk a szobavilágítást, olyan erősségűre, amilyenre kívánják, aztán a nézőlapokat, amelyeken számtalan csatornát lehet nézni és a faliszekrényeket...

Az egyikben ott volt Stan trombitája és Estrella fuvolája.

– Hé! – kiáltott fel a fiú, megragadva a hangszert. Tüzetesen megvizsgálta, sőt játszott is rajta néhány gyors riffet, aztán mosolyogva hagyta, hogy Só beszéljen ismét.

De akkorra már nem sok mondandója maradt, csak ennyi:

– Menjünk balkonra pihenni és beszélgetni, rendben? így is tettek, mindhárman megelégedéssel szívták be az Erdős Bolygó erdőinek illatát. Só tanulmányozta arcukat, aztán megkérdezte:

– Ez nem teljesen szépséges? Mi így tekintjük, nagyon!

– Igen gyönyörű – mondta kötelességtudóan Stan, de Estrella nem csatlakozott hozzá, ahogyan várta.

– Csak azt nem értem – mondta ehelyett a lány –, hol vannak az emberek. Nem azt mondtad, hogy ez a bolygó lakott?

– Föltétlenül ezt mondtam. Lakott is, nagy számokban.

– Akkor hol vannak az épületek, házak, gyárak meg minden?

Só hallgatott egy pillanatig, aztán elnézően mondta:

– Elfelejtettem, hogy ti nem én népem vagytok. Építmények föld alatt, természetesen.

– De ez nem a föld alatt van – vetette ellene Stan.

– Természetesen ott van – igazította ki Só. – Hegyoldalban, csak balkon van odakinn. Emlékszem – mondta elgondolkodva –, emberi világban minden kinyúlik levegőbe. De itt nem. Hícsík jobban szeretnek lenni benn, nem kinn. Most nézzétek meg jobban! – És amikor Stan hunyorogva nézett, látott valamiket, amik kikandikáltak a hegyoldalakból, rendezetten elhelyezkedő dolgokat, amelyek nem tűntek természetesnek. – Látjátok? Más hegyeken más erkélyek és így tovább. Nem gyárak, persze. De munkahelyek, mint enyém – mutatta csontvázkezével –, ott lenn, nagy faerdő mögött.

– És mit csinálsz a munkahelyeden? – kérdezte Estrella. Hát, erre nem kapott olyan készséges választ. Ami azt illeti, úgy tűnt, hogy Só nem érti a kérdést; eltorzította arcizmait, megrándította egész testét, aztán így szólt:

– Segítek másoknak dolgokat csinálni személyek számára, mások csinálták ugyanez dolgot egyszer nekem.

– Miféle dolgot?

– Ami kell befejezni személyüket.

– Úgy érted, mint egy iskola? – vonta össze szemöldökét Estrella.

– Iskola? Egyáltalán nem iskola. Nem.

– Akkor vallási intézmény?

De úgy tűnt, hogy Só nem tudja, mi lehet a „vallási intézmény”, és meghökkentnek látszott, vagy olyan közel állt az emberi meghökkenéshez, amennyire egy hícsí tudott.

– Várjál – rendelkezett, és egy pillanatig hallgatott, talán, gondolta Stan, Letárolt Agyával kommunikált, tanácsot kérve, hogy mit mondjon egy embernek, aki nehéz kérdéseket tett föl neki.

Aztán fölnézett, és témát változtatott.

– Nézzetek fölétek! Látjátok? – kérdezte. – Három fényes csillagot mutatom, ott.

Stan zavartan nézett föl az égboltra. Semmi különöset nem látott, vagy legalábbis semmi különöset ehhez a helyhez képest, noha soha nem volt olyan, mint a földi égbolt valaha is. A Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag magasan járt az égen, és nem is egyedül. Stan ki tudta venni a legnagyobb holdat – szorosan planétája nyomában járt, spektrumezüst színével a kék háttérben –, és persze a kék égboltot, plusz a nappali csillagok elmaradhatatlan nyalábját: legalább tíz-tizenöt látszódott, aranyban, rubintban és fakóban; ez az égbolt ismerős volt a zsúfolt Mag bármelyik bolygóján.

– Melyik hármat? – kérdezte a fiú.

– Ott – válaszolt Só. – Közel horizonthoz, fénylő Csillámkő-hegyek fölött, látsz három fényes csillagot egyenes vonalú konstellációban? Ama három. Nevük egyenként: Bolygótlan Hatalmas Kék-fehér, Bolygótlan Csaknem Olyan Hatalmas Kék-fehér és Igen Fényes Tizenegy Bolygós Sárga, látjátok?

Elég jól lehetett látni őket, gondolta Stan, sokkal fényesebben ragyogtak, mint fajtájukból bármelyik a Föld égboltján.

– Igen, persze, látom őket – mondta elég udvariasan Estrella. – De mi köze van ennek ahhoz, amit kérdeztünk tőled?

– Ó – mondta bizonytalanul, csaknem emberien Só –, egyáltalán semmi, ez igaz. Egyszerűen úgy hittem, érdekelnek titeket ama különös csillagok. Majdnem egész Magból látni lehet őket. Persze nem mindig mint egyenes vonalú konstellációt, ez látásvonaltól függ. Pilóták használják tanulásnál, néha ellenőrzik pályabeállítást. Magam mint gyerek megtanultam felismerni igen kis korban. Égbolt igen ismerős nekünk, amikor gyerekek vagyunk. Örömmel és biztonságérzettel nézünk rá.

– És aztán hangszínén mit sem változtatva így folytatta:

– Bocsánatot kérek talán zavarosan gyors témaváltásért. Ennek célja volt. Mert kellett gondolkodási idő. Most megmagyarázni helyet, amelyről kérdeztél, én kívánom, ismerjétek meg dolgot, amit láttam és ami aztán megtörtént – fejezte be a magyarázkodást.

Stan egyre fogyó türelemmel hallgatta eme teremtmény végtelen csűrés-csavarásait.

– Mit láttál? – érdeklődött.

– Csillagokat láttam a galaxison kívül, Stan személy. Annyi csillagot! Ijesztő. Magban nekünk van csak kisszámú csillag, kilencezer-hétszázharminchárom összesen, beleszámítva mind bolygókkal, mind nélkülük. Odakinn nem tudom, mennyi. Nyolc nyolcadikon legalább. Azt hiszem. Rendkívül ijesztő. Egész idő alatt, amikor kinn voltam, nem aludtam nyugodtan vacokban, amikor visszatértem, olyan problémáim voltak, miket nem tudok leírni. Így jöttem erre helyre pihenésért és vigasztalásért, és vigaszul még egyszer megláthattam a Három egy vonalbant és más ismert, megszokott csillagokat.

Eléggé zavartnak tűnik, gondolta Stan, de aztán Estrella volt az, aki Só girhes karjára tette a kezét.

– Te csakugyan halálra rémültél – állapította meg.

– Igen – hagyta helyben Só. – De többé nem. Köszönhetően itteni eszköz használatának, teljesen normális állapotba visszaállítottak. – Aztán megrázta fejét, és felkiáltott: – De nézzétek, milyen sok idő eltelt! Most már csak különleges kérdésekre van idő válaszolni lakásról, van kérdésetek?

Stan kissé zavartan ráncolta a szemöldökét. Úgy tűnt, hogy a hícsík sohasem viselnek karórát, és semmilyen látható időjelző sem volt a lakásban, akkor honnan tudta Só az időt? Estrella tekintetéből arra következtetett, hogy neki is megvannak a maga kérdései. A lány gondolkodott egy pillanatig, aztán megvonta a vállát.

– Lenne néhány kérdésem. Például nem látok konyhát.

– Konyhát? – nézett kifejezéstelenül Só.

– Hely, ahol az ételt készítik – magyarázta Estrella. – Ahol főzöl, mosogatsz és így tovább.

– Á, már értem – kapcsolt Só, feléjük lengetve csuklóját. – Te beszélsz helyről, hol ételt készítenek. De itt étel elkészítve van, érted?

És visszavezette őket az adagolóhoz, és különböző színű csomagokat kezdett kiszedni. Dobbantott egyet a lábával, mire az egyik rejtett asztal kiemelkedett a padlóból, ő pedig telerakta egy tucat csomaggal.

– Rajta! – invitálta őket. – Ha éhesek vagytok, nyissátok ki! Ezek többnyire olyan ételek, miket ti űrhajón ettetek és én üzentem, hogy rendeljenek belőlük. A bútorokkal együtt, amelyek illenek szokatlanul méretezett testetekhez, ahogy láttátok. Figyeljétek meg jobban most, ahogy megmutatom olvasógépek működését könyvek nézésére, hogyan zuhanyozzátok testet tisztára, és a többi, nézzetek ide, nézzetek ide! – Miközben beszélt, bemutatót tartott, mint valami aggályosan gondos mama, aki ötéves gyerekeit készíti elő első házon kívüli alvásukra, és éppen az ajtónál végzett a leckeadással. – Szóval egyetek, ha kívántok – fejezte be –, és aludjatok kellemesen, ha az vágyatok, és jó estét mindkettőtöknek! Azzal elment.

Stan messze járt attól, hogy világos képe legyen annak a helynek a természetéről, ahol Só vigaszra és pihenésre lelt, de úgy látszott, hogy nincs semmilyen megoldás erre a problémára. Mindenesetre, ha Só nem is adott nekik egyenes válaszokat, legalább igyekezett kárpótolni őket. Most már a különféle szerkentyűk egész arzenálja állt rendelkezésükre, hogy játsszanak velük. És pontosan ezt is tették. A nézőlapokkal kezdték, amelyek híradásokat nyújtottak, amiket persze nem értettek, mert hícsí nyelven szóltak, továbbá a végtelen folyamát azoknak, amelyek valószínűleg kulturális műsorok – koncertek? színdarabok? vagy talán vígjátékok? – lehettek, de mindketten irtóztak tőlük. Estrellát jobban lekötötte a készülék, mint Stant. Folyamatosan bekapcsolva tartotta, miközben céltalanul lődörgött a lakásban, játszott a világítással, vagy ürített a testi végtermék-nyílásba, csupán annak öröméért, hogy lássa, hogyan tűnik el lent lassan és csöndesen az összegyűlt vizelet.

Aztán Stannek eszébe jutott valami. Kereste és megtalálta azt a szekrényt, ahol a trombitája volt, kivette, és lejátszott egy-két skálát. Jól működött. Ezen felbátorodva belevágott a Minnie the Moocher szóló változatába, de épphogy csak befejezett egyetlen refrént, amikor hallotta, hogy Estrella átkiabál:

– Stan, az Isten szerelmére! Menj ki vele, légy szíves! Egy rohadt szót sem hallok!

Csak enyhe bosszúságot érezve, fogta magát meg hangszerét, és kiment az erkélyre, ahol élvezetet szerezve bármilyen esetleges hallgatóközönségnek, felcsendült trombitáján a Misty, a St. James Infirmary Blues, a Satin Doll és sok más, amelyekre a Stan, Tan és a Banda nevével fémjelzett régi időkből emlékezett... mígnem az alsó ajkában érzett növekvő érzékenység azt mondta neki, hogy ha most nem állítja le magát, máskor nem tudja rendesen megfújni a hangszert.

Így aztán – összességében elég jó érzésekkel eltelve a helyzetével kapcsolatban – elindult, hogy megkeresse Estrellát.

Amint megtalálta, már kevésbé érezte jól magát. Noha még csak a nap közepén jártak, a lány már az egyik macskadobozban feküdt, csukott szemmel, két keze a mellkasán összefonva.

Stannek elállt a lélegzete.

– Estrella? – suttogta. Amikor a lány kinyitotta szemét, csaknem dühösen nézett a fiúra. – Azt hittem... – mondta Stan, de nem fejezte be a mondatot, mert balszerencsét hozhatott volna, ha beismeri, hogy egy pillanatig azt hitte, kedvese meghalt. Ehelyett így szólt: – Mit csinálsz, az Isten szerelmére?

A lány felült, és a doboz oldala fölött lóbálta a lábát.

– Azon gondolkodom, amit Só mondott. Főleg azon, amit nem mondott. Tudod, mire gondolok? Arra, hogy valamiféle mentális intézetben dolgozik.

– Úgy érted, hogy diliházban? – vonta össze szemöldökét Stan.

– Á, nem abban. Hát, talán valami hasonlóban. Szerintem valamiféle pszichoanalízisről lehet szó.

– Feküdni a kanapén, arról? – kérdezte a fiú hitetlenkedve. – Olyan „elmondod nekem az álmaidat, és én megmondom neked, miért akarod megdugni a mamádat” típusú dolog? Istenem, remélem, hogy a hícsík nem foglalkoznak ilyen baromsággal.

Úgy tűnt, hogy ez valamilyen oknál fogva felbosszantja Estrellát.

– Ugyan már – mérgelődött –, ilyenfajta reagálást attól kap az ember, aki nem tud semmit a dologról.

Stan mély lélegzetet vett. Nem szeretett Estrellával veszekedni, és aztán egy gondolat futott át elméjén, amitől elkomorodott a képe.

– Várj egy percet! Úgy érted, hogy te magad is csináltad ezt a baromságot?

Igen, csinálta. Még a vágóhídi időkben, miután a bölény rátaposott az arcára. Hogy átsegítse a véget nem érő fájdalmon, és azért is – tette hozzá minden érzelem nélkül –, hogy segítsen hozzászoknia ahhoz a tényhez, hogy élete hátralévő részében eléggé furcsán fog kinézni az arca.

Ezen a ponton Stannek minden kedve elment a veszekedéstől. Azonnal biztosította Estrellát, hogy egyáltalán semmi furcsa nincs abban, ahogyan az arca vagy bármelyik más része kinéz.

A lány egy pillanatig vizsgálódva nézett rá, mintha éppen most ismerkedtek volna meg, és nem tudná biztosan, hogy barát vagy ellenség. Aztán azt mondta:

– Kedves vagy, Stan. Köszönöm, hogy ezt mondtad. Most már tényleg aludni szeretnék! – Azzal ismét elterült a homokdobozban, és lecsukta szemét.

Tűnődve, ahogy oly gyakran tette máskor is, vajon valaha is meg fogja-e érteni azt a nőt, akit valószínűleg szeret, Stan ismét rosszkedvűen kezdett járkálni a lakásban. De nem sokáig: egy hang – amely angolul szólt! – abba a szobába vezette, ahol a nézőlapok voltak. Estrella nyilván talált egy olyan nyelvű csatornát, amelyet a fiú megértett, és az ő szórakoztatására bekapcsolva hagyta.

Valóban szórakoztatott, valamennyire. De nem nagyon, mivel nem érdekelte annyira, hogy ismeretlen embereket lát, akik olyan dolgokat csinálnak, amiket nem értett meg: tanulmányozzák egy változó csillag belső működését, hatalmas, keringő lakóegységeket létesítenek olyan csillagok körül, amelyeknek nincsenek lakható bolygóik, és olyan más teendőket végeztek, amelyeknek mibenlétéről halvány fogalma sem volt. Ahogy váltogatta a csatornákat, ismerős név ütötte meg a fülét: Wan. A hícsí űrállomáson rekedt fiú, aki az Isten Haragját okozta, aminek apja áldozatául esett Isztambulban. Úgy tűnt, hogy most hatalmas mennyiségű, magas szintű fegyverzetet és műszerállományt lopott el (noha a „lopott” talán nem a megfelelő szó, mivel fizetséget hagyott ott a zsákmányért)... s most szökevényként bujdokol valahol a galaxisban. Vagy talán valahol még azon is túl, ezt senki sem tudhatta.

Stan sóhajtott, felállt, és ismét mászkálni kezdett. Be az adagolószobába, de nem igazán akart ismét enni, be az alvószobába, s noha úgy tűnt, hogy Estrella alszik, mint a mormota, nem volt kedve hozzá, hogy visszamenjen aludni. Végül az erkélyen kötött ki. Trombitája az oldalán lógott, de nem játszott rajta. Az utolsó alkalomra gondolt, amikor a Földön használta, meg Tanra és Naslanra, barátja csinos lánytestvérére, továbbá az Átjárón megismert angol nőre, aki végül szerzett magának egy szerény díjat...

Valamennyien osztoztak egy közös dologban, döbbent rá hirtelen: mostanra már mindegyikük régóta meghalt.

Mióta voltak régóta halottak? Stan megpróbálta kiszámolni. Ő és Estrella talán – mennyi is? – hat-hét napja tartózkodtak a Magban, annál nem régebben. De ez a hat vagy hét Magbeli nap 40 ooo-szer hat vagy hét napot tett ki kinn, a galaxisban. Ez évszázadokat adott ki, vagy akár ezer évet!

Ezek olyan gondolatok voltak, amelyeket nem lehetett elviselni, ezért megpróbált nem gondolni rájuk. Letette trombitáját a tükörszerű burkolatra, két könyökét pedig az erkély mellvédjére támasztotta, és tudatosan arra késztette magát, hogy az eléje táruló panorámára gondoljon. Jobban áthajolva a korláton, a távoli, fénylő hegycsúcsot bámulta.

– Könnyen lelökhetnélek az erkélyről – szólalt meg ekkor nagy komolyan a háta mögül egy hang. – Akkor meghalnál, és soha senki nem tudná meg.

III

Mielőtt felegyenesedett volna, Stan már gyanította, ki az, és amikor elfordult, az állt ott, akire számított. Tehát újabb vendég érkezett, méghozzá nem más, mint Teljesítő.

A látogató már nem a rikító Átjáró-ruházatot viselte, de még a szokásos hícsí zubbonyban és szandálban is ugyanolyan ellenszenvesnek tűnt, mint korábban. Stan gyorsan ellépett a korláttól, úgy fordulva, hogy szemben álljon a hícsível.

– Hogyan jutottál be ide? – vonta kérdőre.

– Nem vagyok köteles megmondani neked – vonaglottak meg Teljesítő arcizmai. – Ami azt illeti – tette hozzá –, nem vagyok köteles égvilágon semmit megmondani neked, hacsak én nem akarom. Felfogod eme tényt?

Stan óvatosan nézte a hícsí férfit. Nem félt különösebben. Nem volt szokatlan számára ez a fajta szemtől szemben állás, mert Isztambul utcái bővelkedtek nehézfiúkban, erőszakos alakokban és még rosszabbakban is. Mindazonáltal egyikük sem volt hícsí, ráadásul egy őrült, és nem lehetett tudni, hogy egy dilis hícsí az utcai verekedés miféle fortélyait sajátíthatta el.

Pozitívan esett a latba viszont az, hogy Stan tekintélyes előnyt élvezett magasságban, karhosszban és testsúlyban. Nem hitte, hogy Teljesítő képes lenne komolyabban bántalmazni őt. Még arra is gondolt, hogy egy közelharcban valószínűleg feltörölné a padlót ezzel a szemétládával... de aztán Estrella kijött a balkonra, kíváncsian nézve Teljesítőre. Stan abban már kevésbé volt biztos, a lány nem sérülne-e meg, ha verekedésre kerülne sor.

Elhatározta, hogy békülékenyen fog viselkedni.

– Visszavonom. Nem kérdezek tőled semmit.

A férfi Estrellára pillantott, aztán többé nem vett tudomást róla.

– Még arról sem, miért utállak benneteket annyira?

– Még arról sem – rázta meg a fejét Stan.

Teljesítő pöfögő hangot hallatott, talán az emberi nevetést kísérelte meg utánozni.

– Akkor – jelentette ki győzedelmesen – elmondom nektek. – Rángatódzó hasizmai fölött összekulcsolta hosszú ujjait, és belekezdett az előadásba. – Amikor ti ketten először tolakodtatok be, mi népünk természetesen aggódott, hogy meggondolatlanságotokban veszélyt hozhattok ránk ama gonosz teremtmények részéről, akiket úgy hívunk, hogy...

– Az Orgyilkosok – bólintott Stan. – Hogyne. Mindent tudunk erről.

– Úgy gondolod? – vetett rá gyűlölködő pillantást Teljesítő. – Nem arról beszélek, hogy eme helyzet milyen ma. Én valami másról beszélek, egy helyről, amelyen élet elviselhetetlen.

– Az Átjáróra gondolsz, igaz?

Teljesítő szétnyitotta ujjait, és meglengette csuklóját.

– Bölcsnek hiszed magad, de nem tudsz mindent – jelentette ki. – Nem tudod, milyen volt ama objektumon, amelynek neve Negyvenhármas járműraktár, de ti „Átjárónak” hívjátok. Ahol én nagyon hosszú ideig tartózkodtam. Ahol azzal bíztak meg, hogy nézzem át minden jelenlegi űrhajó korábbi, rögzített pályaadatait, azt keresve, hogy valamelyik útjuk nem ad-e valami támpontot ahhoz, hol lehetnek Orgyilkosok. Értitek, hogy mit beszélek? – És aztán, amikor mind Estrella, mind Stan bólintott: – Nem! Ez nem igaz, mert ti nem értitek, milyen unalmas ilyen munka, és milyen szörnyű ott tartózkodás! Az egész raktáraszteroida tele volt ti népetekkel. Zaj! Zsúfoltság! Fel-és lemenés azokban borzalmas, függőleges aknákban, köteleken lógva! De mindenekelőtt szag!

Kezdett már az idegeikre menni.

– Mi sem szeretjük a ti szagotokat – kommentálta Stan.

– Milyen sértő vagy, hogy ehhez hasonlítod! Ti bűzlötök rothadástól, ürüléktől, gyarló dolgoktól. De nem csak szagról van szó, bármilyen borzalmas is. Viselkedés még rosszabb volt! Ama emberek annyira hangosan beszéltek! Olyan gyakran hozzáértek egymáshoz, néha erőszakosan, elég gyakran még engem is megérintettek! És ez elöl nem lehetett elmenekülni, soha, négy hosszú éven át! – Arcizmai most úgy vonaglottak, mint valami kígyófészek. – Hadd mondjam el, mi volt egészben a legrosszabb! Űrhajótárolóban nem létezik semmiféle elkülönülés. De volt egy tó-féle aszteroida héjában, és néha nem tartózkodott ember közelben. Nem mindig maradhattam ott, mert időnként férfiak és nők mentek oda párosodni. Párosodni! Testileg egyesítették nemi szerveiket! Annak ellenére, hogy nők nem voltak olyan időszakban! Estrella rosszallóan pillantott rá.

– Honnan a fenéből tudod ezt?

– Tudom! Meggyőződtem róla! Közösülés után megfigyeltem ama nőket. Egynek sem, egyiküknek sem lett gyereke!

Stannek az okozott nehézséget, hogy visszatartsa magát a hangos nevetéstől, de Estrella kedvesebben állt hozzá a dologhoz.

– Megértem, hogy ez szörnyű lehetett számodra – vélekedett együtt érzően.

– Rendkívül szörnyű! Bizonyos értelemben túlságosan undorító ahhoz, hogy sejtelmetek legyen róla!

Estrella együttérzése próbára tétetett, de még nem fogyott el.

– Igazán sajnálom – nyugtatta meg a férfit. – Mi van azokkal, akik felváltottak téged? Ugyanilyen nehézségeik voltak?

– Nekik? – kérdezte megvetően Teljesítő. – Nem! Legkevésbé sem! Most nagy kényelemben élnek lakóegységeikben, galaktikus fényudvaron kívül, ahonnan egyszerűen csak megfigyelik Orgyilkosok búvóhelyét. Csupán ennyit tesznek, semmi többet. Nagyon irtózom tőlük. Majdnem annyira, mint tőletek. Nem tudom, vajon kibírom-e ama bizalmas összekapcsolódást, ami jön, de azt tudom, hogy most itt kívánlak hagyni titeket.

Nem köszönt el tőlük. Elment, ez rendben van, de egyetlen szó nélkül, Stanre és Estrellára hagyva, hogy kitalálják, miről beszélt egyáltalán.

– A francba vele! – kesergett Stan. – Ezek közül egyik sem azt mondja, ami a fejében jár, hanem mindig csak célozgatna valamire? Mi az a „bizalmas összekapcsolódás”, amiről beszélt?

Estrella nem tudott rá válaszolni, jóllehet mindketten tudták, a válasz csak az lehet, hogy semmi támpontot nem találtak hozzá.

IV

A nap hátralévő részében saját terveikkel, elképzeléseikkel foglalkoztak, ami rengeteg időt adott nekik arra, hogy megvitassák, mit értett az alatt Teljesítő, amit mondott, de persze annyi időt mégsem, hogy kielégítő válaszra jussanak. Ismét étkeztek, és egy ideig érthetetlen emberi híradókat néztek, majd végül aludni mentek. Külön-külön. És eléggé morcosan is, legalábbis Stan.

Röviddel hajnalhasadás után ajtó-figyelmeztetőjük morgása ébresztette fel őket. Amikor kinyitották az ajtót, egy férfi állt ott. Emberi férfi, és nem is fiatal. Szolid zakót, gondosan vasalt nadrágot és diszkrét, csíkos nyakkendőt viselt. Kedvesen mosolygott, átható tekintettel nézett, és udvariasan megkérdezte:

– Betolakodhatom magukhoz? Sigfrid von Ideg a nevem. Rob Broadhead robotagyának, Albertnek vagyok az alrészlege; azt természetesen tudják, hogy ki Mr. Broadhead. Szakterületem a pszichiátria. Mivel a hícsík nem jártasak az ilyen dolgokban, amikor valamelyikükön mentális betegség jelei kezdenek mutatkozni, segítségért küldenek. Én vagyok az.

9.

EGY FŐZŐAGY TÖRTÉNETE

I

A nevem Marcus Antonius, és ezt a dolgot máris szeretném tisztázni.

Nevem nem jelenti, hogy ősi római férfi lennék. Éppen annyira nem vagyok az, mint ahogy társam, Thor Hammerhurler sem régi skandináv isten. Akárcsak Thor, voltaképpen és sem nevezhetem magam egyáltalán embernek, mivel lényegében nem vagyok több mint egyszerű számítógép-robot. (Az „egyszerű” kifejezést használtam, de nem úgy értem, hogy valóban egyszerű.) Azért hoztak létre, hogy egy legyek a tíz a tizediken számítógép-intelligencia között, amelyeket az emberi személyek és a hícsík alkottak meg, hogy különböző munkákat végezzenek el számukra, amikor ez a két faj évszázadokkal ezelőtt megépítette a Kereket. Ezt abból a célból létesítették, hogy figyelemmel kísérjék ama anyagtalan lényeknek a galaxison kívüli búvóhelyét, akik együttesen úgy ismertek, mint az Orgyilkosok, az Ellenség, vagy újabban a Kugelblitz. (Most nem kell többet mondanom, mivel később majd eleget beszélek róluk.)

Akkor miért hívnak Marcus Antoniusnak? Az oknak – nem mondom, hogy ez egy jó ok – semmi köze az igazi Antonius ama státuszához, hogy az egyiptomi királynő, Kleopátra szexuális partnere volt. Ezen a területen nem rendelkezem semmiféle jártassággal. Antoniusnak azon egyéni jellemvonása folytán neveztek el róla, hogy nagy ínyenc – vagy, ahogyan az ember udvariasabban mondhatná: gourmand – hírében állt. Azt beszélik – erre sem mondanám, hogy megfelel a valóságnak –, Antonius ízlése annyira kifinomult volt, hogy szakácsainak minden nap hat sorozat ebédet kellett készíteniük számára, hogy ha a nap bármelyik órájában kívánt is enni, azokat az ételeket mindig a legtökéletesebb állapotukban szolgálják fel. (Nem tudom, hogy a másik öt ebéddel mit tettek. Marcus Antonius konyhai rabszolgái minden bizonnyal igen jól tápláltak voltak.)

Jómagam abban hasonlítok Marcus Antoniusra, hogy mindketten kiváló ízléssel rendelkezünk.

Bármilyen gyakorlati szempontból azonban a valódi Marcus Antonius és én nem annyira ikrek, mint inkább egymás ellentételei vagyunk. Antonius egyetlen ételt sem főzött egész életében. Azt sem tudta volna, hol kezdje el. Az ennivaló csak annyiban érdekelte, hogy elfogyasztotta. Másrészről viszont én semmiféle ételt nem fogyasztok, hacsak az energiát nem tekintjük annak. Ami vagyok, vagy legalábbis elsődleges alprogramom, ami meghatároz, az egy grand toque blanc[5] mester az ételkészítés művészetében. Nagyon kevés olyan dolog létezik, amit nem tudnék a szakácsmesterségről; hogy őszinte legyek, semmi olyan nincs a szakácsművészetben, amit ne ismernék, és szinte semmi olyan nincs, amit gyakorlatilag ne tudnék megtenni. (Természetesen végrehajtó eszközeim segítségével. A legtöbb MI[6] nem rendelkezik velük. Én igen.) Mindez természetesen megköveteli, hogy bejárásom legyen egy megfelelő ételgyárhoz.

Legtöbb ügyfelemnek nincs pontos képe arról, hogy mennyit fáradozom értük. Például a szakácsművészetet feleslegesen pazaroltam rá barátomra, Harryre. Az ő ízlését teljesen tönkretette az a negyvenöt emberi év, amelyet hajótöröttként töltött el a lakatlan Arabella bolygón. Éhezett azon a helyen, és sokáig tartózkodott ott. Az egyszerű kalóriák megszerzéséért küzdött, nem az ínyenc finomságokért. Következésképpen többé nem érdekli, mit eszik, mindent elfogyaszt, ami elé kerül, már úgy értve, ha eszik egyáltalán.

Amikor Harry megjelent a környezetemben, szokásos selyem pólóingjét, levágott sortját és szandálját viselte, és egy Granny Smith almát rágcsált, amelyet korábban szimuláltam számára.

– Hé, mi van, Markié? – szólított meg. – Dolgod van? Nem lenne kedved elmenni egy útra?

Tulajdonképpen semmivel sem volt több dolgom, mint máskor. Azon kívül, hogy megvoltak a konyhai rutinfeladataim, plusz a mellékállásomat jelentő könyvelés abban a tizenegy Kerék-étteremben, ahol felszolgálok, továbbá figyeltem a Kugelblitzről érkező kisugárzásokat és fönntartottam a katonai készenlét állapotát, fizikailag éppen alapanyagokból (nem félkész-termékekből) készítettem Hawaii kenyérpudingot a Lorenzini-család számára.

– Miféle útra? – kérdeztem.

Nyújtogatta a nyakát, nos, nem egészen ezt tette: pontosabban szólva belépett működési környezetembe, hogy megnézze, éppen mit főzök fizikai konyhámban.

– Azt akarják, hogy menjek vissza az Arabellára – mondta szaglászva.

Nos, nem egészen stimmel a szaglászás sem. Az olyan gépi entitások, mint Harry és én, nem rendelkeznek testi orral, ezért mi nem tudunk közvetlenül a levegőben lebegő molekulákra reagálni. A konyhában lévő műszer-együttes azonban tud, és én megtanítottam Harrynek, hogyan kell a kijelzéseket főzési aromákként értelmezni. Magam is ezt csinálom.

Harry esetében nem számít sokat, hogy éppen mit főzök, mert mindig ugyanazt mondja.

– Hé, ennek jó illata van – mondta ezúttal is. – Mi ez?

Időt spórol meg az ember, ha akkor válaszol Harry kérdéseire, amikor felteszi őket, ezért beszéltem neki az édes molokai kenyérről, amelyet már kisütöttem, és hogy mi van a szószban, amelyet hozzá készítek: egyfajta édes hollandi mártás, fél kiló porcukorral és egy deciliter olvasztott vajjal, amely apránként kerül a szószba, miközben eszközeim kevergetik.

Amikor ezt elmondtam neki, így szólt:

– Hűha! Hé, Markié, hogyan csinálod ezt az egész cuccot? Különböző atomokból áll az egész, igaz? Akkor a sok főzés helyett miért nem csoportosítod át egyszerűen az atomokat oda, ahová akarod?

Nos, én nem kifejezetten „főzök”, de a lényegen nem vitatkoztam.

– Tudod te azt, hogy mennyi atom van ebben az egyetlen ételben? Mintegy tíz a huszonnegyediken, azaz tíz és utána huszonnégy nulla. Sokat meg tudok tenni, de nem kísérhetek figyelemmel egyszerre ennyi atomot.

– Igen? – öltötte fel önelégült vigyorát, ami azt jelentette, hogy kötekedni akar velem. – Azt mondod, hogy sokat meg tudsz tenni? Mennyi az pontosan, Markié?

Na más most, hogyan válaszoljon az ember egy ilyen kérdésre? Már egyedül a fő programom is elég nagy. Sohasem tudhatom, mikor fognak tőlem olyasmit rendelni, mint a vietnami halszósz vagy a haggis[7], vagy a töltött borda New Orleans-i módra, ezért hozzáférhető állományt kell fenntartanom közel ötszáz nemzet, régió és etnikum konyhájának csaknem harmincezer különleges receptjéről. Erről, plusz valamennyi hozzávaló kémiai és fizikokémiai formulájáról. (Mindkettőnek meg kell lennie, különösen a poliszacharidokénak, ahol a cellulóz és a keményítő alapvetően ugyanaz az elegy, az egyetlen különbség az, ahogyan az őket alkotó glukózgyűrűk összeilleszkednek. Ha rossz konfigurációval dolgoznék, az ügyfeleim cellulózt kapnának enni, és akkor – hacsak nem termeszek lennének – valamennyien éhen vesznének.) Több mint tizenkétezer állandó alapanyag létezik, a körtéktől és gyöngyhagymáktól a répákig (öt változat) és a radicchióig, s lehetne még sorolni, mert meglepődnének, ha tudnák, egyes emberek miket akarnak enni. Plusz programok bármelyik visszakereséséhez, bármilyen kombinációban. Mennyire jön ez ki? Elég sokra ahhoz, hogy mondjuk négy-öt jelentősebb gyárt működtessek egyszerre, vagy megvívjak egy közepes méretű háborút. Voltaképpen én vagyok az egyik leghatékonyabb program a Keréken.

Mindazonáltal röviden válaszoltam Harrynek.

– Rengeteget tesz ki – mondtam neki. – Edd az almádat! És figyelj ide, nem említetted, hogy miért akarsz elmenni az Arabellára.

– Ó, ez csak egy olyan kutató projekt – válaszolta vállat vonva, mintha az ilyen projektek mindennaposak lennének számára. (Én azonban tudtam, hogy ez nem így van. Miután Harryt megmentették, igen kevés használható szakértelemmel rendelkezett. Többnyire az unalom ette meg, annyira nem tudott mit kezdeni az idejével a Keréken.) – Valami olyan ötletük támadt, hogy több füles kellene nekik a bolygóról, vagyis az Arabelláról. Azt kívánják, hogy menjek vissza, és nézzek körül. Azt mondták, hogy tiszta gépi intelligenciát vigyek magammal, ne másik megmentett, szerves emberi lényt, mint én. Nyomban rád gondoltam.

Eközben folyamatosan jöttek be a vacsoramegrendelések: sauerbraten[8], lilakáposzta és tiroli gombóc Klagen-kampéknak, roston sült garnélarák Daóéknak, kézzel ehető ételek annak a társaságnak, amely a Magból érkezett új vendégeket látja vendégül, és mintegy negyven más, válogatott étel. Mivel egyikük sem törődött azzal, hogy előzetesen értesítsen, valamennyien ételgyári fogásokat kaptak, mellőzve az alapanyagokból készített ételeket, amiben pedig olyan jó vagyok, de mint ügyfeleim többsége, ezt valószínűleg ők sem veszik észre. Miközben teljesítettem a rendeléseket, így válaszoltam Harrynek:

– Még sohasem jártam a Keréken kívül.

Még egy utolsót harapott almájába, majd átdobta a csutkát a válla fölött. Én töröltem, mielőtt leesett volna.

– Tudom én, Markié – mondta lelkesen. – Gondoltam, szeretnél kijönni a változatosság kedvéért.

Teljesen úgy hangzott, mint valami jutalomutazás.

– Azt hiszem, el tudom rendezni, hogy újabb programmal hangoljam össze kötelezettségeimet.

– Persze, hogy el tudod, Markié. Ezek szerint meg fogod tenni?

Miután áttekintettem a tárgyhoz tartozó szempontokat, amelyek közül a legfontosabb az, hogy a Kerék hatóságának alkalmazottja vagyok, és nem tagadom meg utasításaikat, megadtam neki válaszomat.

– Igen. Elkísér bennünket valamelyik organikus emberi lény?

– Á, nem, Markié – nézett rám megütközve. – Nem valószínű. A kugelok nem jönnek ki igazán jól a szerves emberekkel. Ők nincsenek annyira odáig a letároltakért sem, amilyen én vagyok, ezért akarják ők, hogy olyasvalaki jöjjön velünk, mint te, aki valamilyen módon jó érzést keltenél bennük, tudod.

– Nem egészen értem, Harry, hogy kikre vonatkoznak a névmásaid. A különböző „ők” kiket takarnak?

– A Kerék hatóságának az emberei azok, akik elhatározták, hogy kell egy olyan valakinek lennie a csapatban, mint te – magyarázta türelmesen. – A másik „ők” meg azokra vonatkozik, akik velünk jönnek. Nem mondtam neked? Magunkkal visszük a Kugelblitz egyes komponenseit, és így, hogy úgy mondjam, újra ellátogathatnak bűntényük színhelyére. Tudod, néhányan az Ellenségből.

II

A következő mintegy fél másodpercre lekötött a rendelések teljesítése, de nem annyira, hogy ne lett volna időm Harry szavait mérlegelni. Sajnos, a mérlegelés kevés újabb adatot produkált, és nekem több kellett. Kutatni kezdtem az archívumban, de míg az mindent elmondhatott nekem Harry egykori bolygójáról, amit csak tudni kívántam, valószínűtlennek látszott, hogy magáról az expedícióról bármit is tudhatna. Mi, jelentősebb programok azonban szívességet teszünk egymásnak, amikor tudunk, és legalább harminc vagy negyven nem hivatalos forrás állt rendelkezésemre, amelyekhez fordulhattam...

És amíg azt fontolgattam, melyik lenne a leghasznosabb, egyikük felcsengetett.

– Marcus – kezdte a hölgy –, rettenetesen éhes vagyok. Légy szíves, készíts nekem néhány Benedek-tojást[9], talán házi sütésű burgonyával és kevés salátával.

Lévén maga is Letárolt Agy, nem valószínű, hogy a szokásos szerves értelemben érzett éhséget, de én csaknem biztosan tudtam, mi járt a fejében. Az unalom gyakran arra készteti az embereket – letároltakat vagy szerveseket –, hogy enni akarjanak, és az ő munkája gyakran unalmas volt.

– Föltétlenül, Szellő – álltam rendelkezésére. – A szokásos módon szállítsam?

– Nem, nem – mondta morcosan. – Még ülésezünk. Eljövök érte, amint lesz egy percem. – Azzal eltűnt.

Szellő az egyik legjobb és legkomolyabb ügyfelem, és ama néhány igazán vakmerően kikísérletezett entitás közé tartozik, aki történetesen hícsí. Mielőtt az emberek megrontották őket, mindegyiküket, beleértve Szellőt is, a hícsíknek felfordult volna a gyomruk – ez alatt nem valami enyhe undort értek, hanem hányingerrel járó rosszullétet – attól a gondolattól, hogy egykor élő teremtmények hulláit megegyék, kivéve egy halfélét, amely étrendjükhöz tartozott. Legtöbbjük még most sem kedvelte a húst. Amikor nekik főztem, kellemes színeket, állagokat és illatokat szabtam meg az ételgyárnak, úgy, ahogy ők készítették még otthon, a Magban.

Most már azonban ez nem áll mindegyikükre. Ennek az idős hícsí nőnek, aki most a hatóságban van, az volt a feladata, hogy megfigyelje az Ellenséget (ahogyan akkoriban hívták őket), még azelőtt, hogy a Kerék felépült volna, és azt hiszem, kegyetlenül beleunhatott a munkába. Mindenesetre ő lett az egyike ama néhány hícsínek, aki megengedte nekem, hogy kísérletezgessek CHON-ételével, amíg még organikus állapotban létezett. Ezért némi útmutatással láttam el az emberi ízérzetekkel kapcsolatban.

Nem volt nehéz. Nem okozott gondot, hogy új zamatokat vigyek bele táplálékába: furantiolokat a gyümölcsfélékbe, pirazinokat a friss zöldfőzelékekbe, szóval ilyesmiket. Addig jól ment, amíg azzal nem próbálkoztam, hogy elmagyarázzam neki, milyennek érződik az étel íze egy kis metil-furil-diszulfiddal. Az első tíz alkalommal megpróbálta megérteni, de nem ment neki, ami nem olyan meglepő, mert a diszulfidok még az emberek számára is rázósak. De kitartott az új dolgok mellett, és idővel már cheeseburgert és hot dogot evett, mint a gimnazista kölykök. Aztán megkedveltettem vele a bouillabaisse-t[10], az érett Stilton sajtot és mindenféle gourmand kaját. Különleges étvágya támadt az osztrigára, olyan fokon, hogy különbséget tudott tenni a különböző, speciális osztriga-ételek között, és tudta, hogy a boulogne miért nem olyan finoman ízesített, mint a kis japán változat. Egyiktől sem fordult fel a gyomra, pedig egyesek azt hitték, így lesz. Naponta három adagot evett meg a főztömből, egészen addig, míg organikus teste leromlott, és géptárolóba kellett mennie. (Nos, nem olyan géptárolóba, ahogy egy emberi lény elképzelné. Mivel hícsí volt, inkább Letárolt Agy lett belőle.) Mindenesetre azután kétszer annyit evett – vagy „evett” –, csak elektronikusan.

Azt kívántam, bárcsak sietne, és elvinné ételét, mert a Harry által felvázolt helyzetet két teljesen különböző szempontból is nehezen tudtam megérteni. Először is halvány fogalmam sem volt arról, hogy a Kerék emberei közül bárki is elég bizalmas kapcsolatban áll a kugelokkal ahhoz, hogy velük együtt akarjon utazni. Másodszor nem értettem, mit kellene csinálniuk a kugeloknak, amikor odaérkeznek.

Harry nem tudott segíteni.

– Ez nem az én asztalom, Markié. Nekem csak az jár a fejemben, hogy érdekes lenne újra látni azt a régi helyet. Akkor meggondoltad magad az utazással kapcsolatban? – Aztán amikor mérlegeltem a dolgot, és mondtam neki, hogy nem, nem gondoltam meg magam, akkor elment, hogy közölje a hatósággal: mi ketten megegyeztünk.

A Kerék hatósága csaknem teljesen organikus, vagy korábban organikus személyekből állt, emberekből és hícsíkből, és csak egy-két gépi intelligencia osztozott a vezetésben. Politikai okoknál fogva a szerveseknek fontos, hogy néhány ténylegesen élő tag is legyen soraikban. (Vagy talán csak így tudják továbbra is meggyőzni magukat arról, hogy az organikus lét számít valamit.) Ez azonban azzal a következménnyel jár, hogy a hatóság krónikusan, szánalmasan lassan működik. Nagy szimpátiát érzek az olyan letárolt vagy gépi tagok iránt, mint Szellő és másik kedvenc hícsí ügyfelem, Hóhatár. Számukra mindenképpen szörnyen unalmas kivárni, míg az organikusak egymást váltogatva jelentkeznek szólásra a hatóság ülésein. De nekem ez a lassúság jól jött, mert miközben Harry tájékoztatta a hatóságot beleegyezésemről, rengeteg időm maradt arra, hogy betegyem a kenyérpudingot a sütőbe, törődjek a hatvan vagy hetven új rendeléssel, ami befutott, elkészítsem a Benedek-tojásokat Szellő számára, ellássam a többi feladatomat, ugyanakkor hozzáférjek a lényeges információkhoz arról a bolygóról, ahová készültem, és amelyet (ahogy korábban említettem) az emberek „Arabellának” hívtak.

Az emberi dokumentumok semmi olyat nem mondtak az Arabelláról, amit már ne tudtam volna. Harrytől már éppen elégszer hallottam az egészet. A hícsí anyagok viszont sokkal beszédesebbeknek bizonyultak. Szerintük az Arabellán egykoron viruló flóra és fauna létezett, beleértve a hidegvérű hatlábúak félintelligens faját, amelyet nagyjából félmillió évvel ezelőtt szorgalmasan végrehajtott tömeggyilkosságaik részeként a kugelok kegyetlenül legyilkoltak. Találtam képeket a hatlábúakról, továbbá jó csomó, geológiával kapcsolatos technikai adatot meg ilyesmiket, de nagyjából ez volt minden.

Kissé tanácstalannak éreztem magam. Nem találtam semmi különöset abban a történelemben. Nem tudtam felfogni, hogy erre a teljesen közönséges planétára miért érdemes elutazni, még ilyen feláldozható legénységgel is, mint amilyenek mi vagyunk. Nem volt semmi különös a történelmében, hiszen a kugelok eltökélten kiirtották a szerves élet minden más intelligens, vagy csaknem intelligens formáját, amelyekkel a galaxis felderítése során összetalálkoztak. Ezt mindenki tudja, mivel ez késztette a hícsíket arra, hogy visszavonuljanak Magbeli rejtekhelyükre, attól félve, hogy ők lennének a következők. Az említett hellyel kapcsolatban az egyetlen említésre méltó tény az, hogy az Átjáróról induló első, emberes hícsí űrhajók idején az Arabella volt az egyik előre beprogramozott célpont. Sajnos ama emberi kutatók számára, akik a sorsolás véletlene folytán ezt a repülési útvonalat kapták, ez egyirányú utazásnak bizonyult. Odamentek, aztán ott ragadtak. Mihelyt odaértek, űrhajójuknak lejárt a programozása, és nem tudtak visszajönni. Ama korai Átjárófelderítők közül háromnégy csapat érkezett különböző időpontokban az Arabellára, és ottmaradtak, nyomorúságos létet csikarva ki a bolygó ismeretlen flórájából és faunájából, míg végül az emberek rájöttek, hogyan érjék el azt, hogy a hícsí űrhajók azt tegyék, amit ők akarnak, és ne azt, amire annak idején a hícsík beprogramozták őket. Nem sokkal ezután mentőcsapatok indultak szerte-széjjel, hogy ellenőrizzék az olyan bolygókat, mint az Arabella, és az ottrekedt legénységet megmentették, azaz néhányukat, akik még éltek.

Harry eme megmentett számkivetettek közé tartozott. Az elsők között érkezett az Arabellára. Életerős, kalandvágyó fiatalember volt, amikor leszállt arra a szörnyű csalódásra, amit az Arabella bolygó testesített meg. Mire a mentőosztag odaért, negyvenöt évvel később, öreg és igen legyengült ember lett belőle. Sikerült neki még pár év organikus életet kicsikarnia, többnyire a legközelebbi orvosi létesítmény intenzív kezelést nyújtó egységeiben. Akkorra azonban fizikai testének leromlása túljutott azon a ponton, ahol a gyógyulás még lehetséges lett volna, és így gépi intelligenciaként letárolták. Egy bizonyos ponton olyan döntés született, hogy szakértőként még hasznát lehetne venni, ha nem is közvetlenül a kugelok terén, de legalább abban, mi mindent tudnak tenni a pusztítás során. Így aztán kihozták ide.

Természetesen Harry korábban már elmesélte nekem a sztoriját, sőt, ami azt illeti, ezt gyakran megtette, kihangsúlyozva, milyen kis változatosságot élvezhettek csak étkezésükben. Azt mondta, lehet, hogy a planéta valamikor bővelkedett növényekben és állatokban, de a kugelok hatalmas pusztítást végeztek.

Számomra csak az tűnt érdekesnek, hogy ugyanezen pusztítók közül most néhányan ott lesznek a csapatban.

Ez valóban szokatlan volt. Még soha egyetlen kugelt sem láttam közelről, és senki más sem a Keréken. Magát a Kugelblitzet mindig tökéletesen lehetett látni a Kerékről, amelyet éppen ezért építettek fel ott. A Kugelblitz nemcsak egyetlen dologból állt. Sárgás masszák halmaza volt, amelyet fekete lyukak védőrácsa vett körül (úgyhogy ha bármilyen elkóborolt anyag, mondjuk egy vándorló üstökös, azzal fenyegetett, hogy beleesik valamelyik Kugelblitzbe, akkor helyette az egyik fekete lyuk vonzotta magába.) AKerékbeliek általában nem tartottak kapcsolatot vele, kivéve az álmodóheverő működtetőit, akiknek az volt a munkájuk, hogy éjjel-nappal „figyeljék” az objektumot.

Ez a megfigyelés nyilván sokkal messzebbre jutott, mint ahogy gondoltam.

Amíg utánajártam az Arabellának, az egyik kellemetlenebb ügyfelem váratlanul egy tengeri köménysalátából és naanból álló vacsorát kért. Nem lepődtem meg. Azok közé tartozott, akik mindig megpróbálnak szokatlan rendelésekkel sarokba szorítani: szavojai ételek VIII. Amedée tizenharmadik századi udvarából, sült tintahalikra, meg mindenféle különlegességek. Az egészben csak az bosszantott, hogy az illető élő, organikus emberként funkcionált, ezért eszközeimnek valódi fizikai ételt kellett készíteniük.

Ez az étel elég könnyű volt. A naan egyszerűen egy lapos, afganisztáni búzakenyér, és receptje megvolt az adatbankomban. A tengeri kömény kissé több munkával járt. Ez egyfajta, Anglia belvidéki mocsaraiból való zöldsaláta, amelyet az emberek a középkorban fogyasztottak, mivel semmi jobbat nem tudtak maguknak szerezni. Nem rendelkeztem anyaggal róla, és sehogyan sem tudtam valami mintához hozzájutni, hogy elemezzem, mivel már évszázadok óta kihalt. Így némi bok csoj[11] génnel dúsított parajjal pótoltam, és elküldtem neki. Nem csinált problémát belőle, hiszen ő sem látta soha életében az igazit.

Ekkor jelent meg Szellő, és kimerültnek látszott.

– Kábé húsz ezredmásodpercem van. Elkészítetted a tojásaimat? – érdeklődött. Természetesen elkészítettem.

– Oké, ízletesek és forrók – kóstolta meg őket. Természetesen azok voltak. Ez az egyik előnye annak, hogy olyan ügyfeleknek készítek étkeket, mint ő. A gépileg tárolt intelligenciák számára készített fogásaim olyan hőmérsékleten vannak, amit megszabok számukra, és úgy is maradnak, semmit sem veszítve frissességükből és zamatukból, hacsak én nem akarom másképp.

Kis asztalt terítettem meg számára: egyetlen fehér rózsaszál kristályvázában, mutatósán összehajtott damasztszalvéta, nehéz ezüst evőeszközök és Spode márkájú porcelán. Szellő imádta az efféle emberi lim-lomokat.

– Nagyon elfoglalt vagy a hatóságnál? – kérdeztem udvariasan.

Ravaszkodó pillantást vetett rám.

– Tudod, azok vagyunk – mondta két harapás között.

– Most meg pláne... – Megállt, mintha hallgatózna. Aztán én is megéreztem. Nem kifejezett riasztás volt, mert azt semmivel sem lehetett volna összetéveszteni, hanem a riasztórendszerek egyfajta csukló hangja, amely gyorsan elhalt.

– Na tessék! – mondta elégedetten. – Jobb lesz, ha visszamegyek.

Már éppen ellenőriztem valamennyi érzékelőmet, hogy megállapítsam, mi történt. Csak annyi szünetet tartottam, hogy megkérdezzem tőle:

– Akkor most mit csináljak?

Lenyelte az utolsó falatot, és megnyomkodta keskeny ajkát a szalvétával.

– Csomagolj! – mondta, és azzal eltűnt.

Ebben igaza volt, ezért úgy döntöttem, hogy készülődöm az utazásra. Természetesen egyikünk sem valami bőröndbe való csomagolásról beszélt – a gépi intelligenciáknak semmiféle csomagolnivalójuk nincs –, hanem olyasvalamiről, ami kissé személyesebb.

A magamfajta gépi értelmet nem nehéz megkettőzni. Csak egyenként át kellett másolnom a programokat egy gyűjtőbe. Ez mindössze néhány tucat milliomod másodpercet vett igénybe, és máris kettő volt belőlem a környezetemben.

– Hello, Marcus Antonius kettő – mondtam másodpéldányomnak, és ő azonnal reagált:

– Miért hívsz engem kettőnek? Te vagy a másolat, nem én.

Efféle dolgok mindig előfordulnak nálunk, programoknál, ha az ember pontosan azonos másolatokat hoz létre. Mindig ugyanúgy is oldjuk meg a problémát. Mindketten három tetszőleges prímszámot generáltunk, elég nagyokat: három-négyszáz számjegyűeket. Aztán mind a hatot összeadtuk. Az új szám többé már nem volt prím. Nyilvánvalóan nem lehetett, igaz?, mivel természetesen páros szám lett belőle, amikor a hat páratlan számot összeadtuk. Aztán könnyen megállapítottuk osztóit. Az egyikről kiderült, hogy közelebb áll az én egyik eredeti prímszámomhoz, mint Marcus kettő bármelyikéhez, így én győztem.

– Elfogadva – mondta higgadtan Marcus kettő. – Hát, érezd jól... Hé, mi az?

Magam is éppen ugyanezt akartam kérdezni, mert érzékelőim végre tudatták velünk azt, ami az imént kis híján riadót váltott ki: kisugárzást fogtak a Kugelblitzből.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha beszélek Thor Hammerhurlerrel.

– Természetesen. Magam is ezt tenném.

Így aztán rábíztam, hogy ellenőrizze a sütőben lévő puding hőmérsékletét, és hozzon össze némi hasábburgonyát Szemjon Larbacsevnek és a három éhes unokának, akikre vigyázott, miközben a szülők dolgoztak. Aztán érintkezésbe léptem egy személlyel, akit korábban már említettem: Thor Hammerhurlerrel.

Noha neve „kalapácsvetőt” jelent, valójában nem dobál semmiféle kalapácsot. Ennél sokkal hathatósabb fegyverek állnak rendelkezésére. Nem olyan entitás, akit az ember szívesen háborgat. De ugyanabban a csapatban vagyunk: ha valaha is valódi háborút vívnánk a kugelok ellen, én lennék az első rendszer, akit fegyverbe szólítana. Amikor kivetítette magát, nem úgy festett, mint egy isten a Valhallából, hanem úgy, mint valamilyen emberi katonatiszt, talán a huszonegyedik század közepéről: világító kitüntetések szerte az egész mellkasán és lőfegyverek a derekán lévő pisztolytáskákban.

– Hello, Marcus! – köszöntött barátságosan. – Mit tehetek érted?

– Csaknem egy másodperccel ezelőtt kisugárzást fogtak a Kugelblitzből. Kapcsolatban állt ez az Arabellára tervezett küldetésemmel?

– Igen – mosolygott rám Thor. – Az a kisugárzás egy nyaláb kugelt vitt a Kerékre. Veled fognak menni arra a bolygóra.

Thor mindig jobban, vagy legalábbis gyorsabban tájékozódott, mint én, és ennek így is kellett lennie, mivel ő irányította az általunk birtokolt egyetlen haditechnikát, ami bármilyen reményt nyújthatott ahhoz, hogy megbirkózzunk a kugelok agresszív támadásával, ha egyszer bekövetkezne. Valamennyien áhítatosan reménykedtünk abban, hogy ez soha nem fog megtörténni, mivel a remény eléggé gyönge lábakon állt, és az a kósza híresztelés, hogy valahol elrejtve rendelkezünk egy hatékonyabb fegyverrel, soha nem tűnt igazán valódinak.

– Igen – mondtam –, de nem tudom, a vezetőség mi a fenéért töri magát annyira egy ilyen eléggé unalmas bolygó miatt.

Jó hangulatban találtam Thort.

– Miért nem állsz lazábban hozzá? Ők nem törik magukat. Jelentést kaptak valamilyen ottani, engedélyezetlen tevékenységről, és bővebb információt szeretnének róla, de annyit nem ér az egész, hogy űrhajót kellene kiküldeni. Különösen olyan legénységgel, mint a tiétek. Úgyhogy az egész dolog csak gyakorlat, hogy miként lehet egy projektben, bármilyen projektben, együttműködni a kugelokkal, ez minden. Talán abban reménykedve, hogy egyszer majd nagyobb dolgok is összejöhetnek.

– Én miért éppen ez a bolygó?

– Ezt a kugeloktól kellene megkérdezned – válaszolta. – Ők választották ki. Tudod, hogy kémnyalábjaik vannak mindenhol.

Ezt nem kérdésként tette fel, mivel én biztosan nem tudtam erről, úgyhogy nem is válaszoltam rá.

– Csak azt tudom feltételezni – folytatta –, hogy egyik kémjük jelentett valamit, ami felkeltette az érdeklődésüket, talán ugyanaz a tevékenység, amiről beszéltem. És figyelj, Marcus, lehet, hogy éppen most jön a behívóparancsod?

Bejött. Utasítottak az Arabellára teendő utazásra, akár értelmetlen, akár nem, és Harry meg én elmentünk, hogy csatlakozzunk kugel hajóstársainkhoz.

III

A hatóság által rendelkezésünkre bocsátott űrhajó ócska, öreg Egyes volt, a legkisebb a hícsík által az Átjárón hagyott hajóosztályok közül.

A mérete nem jelentett problémát számunkra. Ha csak Harry meg én vagyunk a fedélzeten, még annyi helyre sem lett volna szükségünk, mivel a mi programjainkat egyetlen hícsí legyező-könyvben el lehetett volna vinni, a rakomány tömegének jelentős növekedése nélkül. Ez azonban nem állt a kugel komponensekre, akik a hajóstársaink voltak.

Amikor a kugelok egész, hatalmas tömege egy helyen volt – azaz abban a végtelenül tömör, bizarr fekete lyukban, amelyet Kugelblitznek hívtunk –, együttes gravitációs vonzásuk könnyen összetartotta őket. Az összesség apró töredékei, akik velünk jöttek, sokkal nagyobbak voltak, mint azok a kis kémnyalábok, amelyeket szerteszét küldtek a galaxisba, hogy figyelemmel kísérjék, mi történik, de azért a gravitáció számára még távolról sem képviseltek elég nagy tömeget ahhoz, hogy számítsanak. Hogy ne repüljenek szét a szélrózsa minden irányában, egyfajta mágneses erővel látták el őket, vagyis egy tényleges visszatartó generátorral, ami némi valódi anyagtömeggel és volumennel járt, hogy elbírja.

Úgyhogy amikor mi ketten „felszálltunk” az űrhajóra, láttuk, hogy változtatások történtek a régi hícsí modellen. A fő hajótérben a vezérművet szervomodullal helyettesítették, hogy az olyan anyagtalan lények, mint Harry meg én, felül tudjuk írni a hajó repülési programját, és magunk irányítsuk, ha arra támad kedvünk. A nagy változás azonban a leszállóegységnél következett be. Csaknem minden köbcentiméterét a kugelok visszatartó burkolata töltötte be, egy bonyolult fémalakzat, amely olyan formával bírt, mint egy négydimenziós hexaéder háromdimenziós megjelenítése, amelynek neve hiperkocka. Ez úgy fest, mint egy fél méter átmérőjű, fénylő hexaéder, amelynek mind a hat felszínéből egy-egy ugyanolyan kocka nyúlik ki.

Amint a fedélzetre kerültünk, megvizsgáltam a hiperkocka felületi sajátosságait. Nem volt sok vizsgálnivaló rajta. Külső hőmérséklet egyensúlyban a környező levegővel, visszaverő képesség 0,8, sugárzás-kibocsátás elhanyagolható. Igen finom és magas hangfekvésű, hallható bugást figyeltem meg, 300 Hertz körülit, de modulálatlan volt: nem közölt semmilyen információt.

– Nos, jutsz valamire? – aggodalmaskodott Harry, aki nem valami jó a szilárd anyag területén.

– Ha úgy érted, kapcsolatba léptem-e a kugelokkal, nem – ráztam meg szimulált fejemet.

– Ha sikerült volna, valószínűleg nem kedvelnénk őket – jegyezte meg higgadtan.

Nem válaszoltam rá. Azon gondolkodtam, mi történhetett volna, ha véletlenül kapcsolatba lépünk velük, mondjuk valami visszatartó-hiba miatt, és az összes energia kirobban ránk, vagyis saját fizikai adattárolónkra. Nem volt valami produktív gondolat, mert semmit sem tehettem, hogy elhárítsam.

A higgadtság csak eddig tartott Harrynél.

– Készen állunk arra, hogy felszálljunk? – kérdezte idegesen. – Vagy egész nap itt fogunk ücsörögni?

Erre csak egyetlen válsz létezett. Aktiváltam az indító programot, beállítottam a pályát, aztán kezdtem átgondolni, mi legyen a következő lépésem.

A baj csak az volt, hogy a Kerék a galaxis egyik peremén tartózkodott, míg az Arabella egy G-2 csillag körül keringett a Perseus-karban, közel hetvenezer fényévnyire. Kiszámoltam, hogy az éppen most rendszerbe állított ultrasebességgel ez nagyjából ötnapos repülés lenne, ami számunkra végtelenül hosszú, ráadásul ezen idő alatt szinte semmivel nem tudjuk elfoglalni magunkat.

Harry, aki ugyanígy végiggondolta a dolgokat, javaslattal rukkolt elő.

– Mit szólnál hozzá, ha sakkoznánk egy kicsit, Markié? – kérdezte.

– Nekem jobb ötletem van – ráztam meg a fejem. – Itt az ideje, hogy elmondd nekem, milyen útmutatásokat kaptál a hatóságtól arra vonatkozóan, amikor odaérünk az Arabellára.

– Útmutatásokat? – pislantott rám.

– Igen, útmutatásokat. Hogy mit fogunk ott csinálni.

– Nem adtak nekem semmiféle útmutatásokat, Markié – vonta meg a vállát. – Csak azt mondták, hogy menjek oda. És oda fogunk menni, igaz? Többet nem tudok erről mondani.

Hát nem ez volt a legjobb hír, amit életemben hallottam. Abban reménykedtem, hogy a hatóság pontosabb információkkal rendelkezik, mint Thor Hammerhurler, de ha így is lett volna, nem osztották meg velünk. Harry együtt érzően veregette meg szimulált vállamat.

– Tudniuk kell, hogy mit csinálnak – próbált megnyugtatni. – Mindenesetre megmutathatom neked, hogy hol tengődtem, amikor ott ragadtam a bolygón. Érdekes lesz, ugye?

Nem válaszoltam rá. Nem úgy programoztak, hogy dühös legyek vagy akár bosszúságot érezzék, legfeljebb csak ösztönzésképpen, hogy korrigáljak bármit a munkámban, ami zavar. Most mégis elég közel kerültem ehhez a ponthoz.

Harry a képembe bámult egy kicsit, arra várva, hátha előhozakodom valami konstruktív megjegyzéssel. Mivel nem így történt, elveszítette türelmét.

– Tudod, mit, Markié? – kérdezte. – Kezdek éhes lenni. Lehet róla szó, hogy összeütsz nekem valami ham and eggset, mondjuk egy kis rozskenyér-pirítóssal meg pezsgővel és narancslével, hogy le tudjam öblíteni?

Döntésre jutottam.

– Remek ötletnek hangzik. Jó lesz majd reggelire. Tipikus Harry-szerű, értetlen pillantást vetett rám.

– Reggeli?

– Igen, reggeli – válaszoltam. – Ami alatt azt értem, hogy az első étkezés felkelés után. Ugyanis le akarom tenni a szolgálatot, amíg oda nem érünk. Örülnék neki, ha társulnál hozzám.

Hát, nem tetszett neki az ötlet, vagy legalábbis nem nagyon tetszett, mígnem megértette, hogy nem szándékozom az egész, véget nem érő átutazó időnket azzal tölteni, hogy bonyolult szimulált ételeket főzzek számára, vagy végtelen táblajátékokat játsszam, amelyeket mindig megnyerek. Kénytelen lett volna saját passzióira hagyatkozni, amivel nem sokra ment, mivel nem igazán rendelkezett eggyel sem. Úgyhogy morgott, de amikor beállítottam az időtartam-szabályzókat, hogy ébresszenek fel bennünket, amikor megérkeztünk az Arabellára, nem ellenkezett.

Akkor mindkettőnket készenléti állapotba helyeztem.

A készenlét nem olyan, mint az alvás, azaz amennyire én tudom, hogy milyen az alvás. Készenlétben mi nem szundikálunk vagy alszunk. Az egyik pillanatban teljesen öntudatnál vagyunk, a következőben ismét, de közben idő telt el. Nem számit, mennyi: lehet fél milliszekundum vagy ezer év.

Szóval ujjcsettintés, el, és ujjcsettintés, ismét vissza, és ez minden, amit erről mondani lehet. Mihelyt készenléten kívül voltam, azonnal az időtartam-szabályzókhoz és a műszerekhez fordultam. Ezért először nem értettem, mire gondolt Harry, amikor ijedten így szólt:

– Hát te meg ki a fene vagy?

Az döbbentette meg, hogy egy idegen tartózkodott a sajáttérben.

Az idegen kétlábú volt. Két karral, továbbá két válla tetején fejjel, két szemmel és arccal rendelkezett, de nem nagyon festett emberinek. Ám nem is úgy nézett ki, mint egy hícsí, hanem úgy, mint egyfajta gólem. Olyasvalaki hozhatta létre, aki hallott mind a hícsíkről, mind az emberi lényekről, de a valóságban egyet sem látott közülük, és nem tudta, hogy két különböző fajról van szó. A teremtmény ellaposított felsőtesttel és nagy, összegubancolt hajjal rendelkezett, meglátásom szerint többnyire mindkét organikus típus legkevésbé vonzó vonásait kombinálva, és beszélt hozzánk.

– Észleltük – mondta búgó, fémszerű hangján –, hogy megérkeztünk az Arabellaként azonosított helyre. Azt is észleltük, hogy a leszállási műveletek a repülési tervednek megfelelően beindultak.

Aztán nehézkesen Harryhez fordult, valamennyi része egyszerre mozdulva, mint a kötélen elforduló akasztott ember.

– Hogy válaszoljak kérdésedre – mondta ugyanazon a búgó, gépies hangszínen –, mi vagyunk a Csoport. Tudott dolog, hogy te korábban szerves voltál, ezért kérlek, ne beszélj hozzánk, kivéve sürgető probléma esetén.

Ez arra késztetett, hogy közbeszóljak.

– Sürgető problémám van – jelentettem ki. – Pontosan tudnom kell, mit fogunk csinálni ezen a bolygón.

Ugyanazon a marionettszerű módon a kugel visszafordult felém, hogy válaszoljon, gondoltam én. De ebben tévedtem. Furcsán élettelen szemével egy pillanatig rám meredt, aztán a kép lassan szétesett és eltűnt.

Harryre néztem, ő pedig rám.

– Szerintem tőlük sem kapunk semmi valódi útmutatást, ugye? – tettem fel a kérdést.

Vállat vont.

– Mindenesetre megkereshetjük azt a helyet, ahol megfeneklettem – mondta, szemmel láthatóan felvillanyozódva a kilátástól.

Ezt több volt, mint amit rólam el lehetett elmondani. Nem nagyon érdekelt, hogy megnézzek egy olyan, helyet, ahol valami egykoron igaz volt, de többé már nem az. Ez nem tűnt elég indoknak ahhoz, hogy hetvenezer fényévnyi repülést szentesítsen.

IV

Miután a leszállóegység levált az űrhajóról, amit keringési pályán hagytunk, több mint tizennyolc percbe került, ahogyan az organikusak számolják, hogy leszálljunk a felszínre. Ez igen hosszú idő. Ennél sokkal kevesebb idő alatt háromezer ember számára készítettem tényleges, fizikai ételt, sokat közülük alapanyagokból. Rengeteg idő lett volna egy csomó, újsütetű hajóstársnak, hogy – történeteket mesélve, a küldetésről csevegve, vagy egyszerűen baráti kapcsolatokat létesítve – jobban megismerjék egymást. A kugelnél ez nem így ment...

Nos, értsük meg világosan szakkifejezéseinket. Talán pontosabb lett volna, ha azt mondom: a kugeloknál, többes számban, mivel óriási mennyiségben nyüzsögtek visszatartó burkolatukon belül, legalább több milliónyi, de lehet, hogy ennek a sokszorosa. De amit mi láttunk, nem tűnt úgy, mintha bármiből is milliónyi lenne. A kugelok úgy mutatkoztak felénk, mint egyetlen, többé-kevésbé emberszerű személy, azaz így tették, ha egyáltalán megmutatták magukat, ami nem sokszor történt meg. Amikor a deszkaszerű fazon már mindent elmondott, amit a kugelok közölni kívántak, egyszerűen darabokra hullott, elillant és eltűnt. Amikor kérdést tettem föl, föltéve, hogy olyan tényleges dolgokra vonatkozott, mint a leszállóegység belső működése, az alak ismét összeállt, elég hosszasan, hogy válaszoljon, aztán újra szertefoszlott. Egyéb kérdések, mint például: – Megmondanád nekünk, Csoport, mi az, amit végre kell hajtanunk az Arabellán? – egyszerűen süket fülekre találtak a kugeloknál, még ha tőlem jöttek is. Harry, a korábbi organikus lény kérdéseire pedig egyáltalán nem reagáltak.

A „véget nem érő” nem volt egészen megfelelő kifejezés leszállásunkra, mert végül is véget ért.

Földet érésünkről kizárólag abból értesültem, hogy műszereim olyan súlynövekedést regisztráltak, mintegy a földi érték nyolcvan százalékát, ami nem járművünk mozgásából származott. A leszállóegység megrázkódott egy kicsit, aztán mozdulatlan maradt.

Megérkeztünk.

Nem láttam értelmét, hogy halogassam annak megtételét, amiért ide kellett jönnünk, ezért nyomban kiküldtem egy felderítőrendszert. Egy pillanattal később Harry is ezt tette.

Az Arabella napsütötte felén landoltunk, de most egészen borús volt. Úgy tűnt, hogy annak a kellős közepébe érkeztünk, amit az általam elért adattárolók segítségével azonnal zivatarként azonosítottam.

Ha fennmaradt bármilyen állati lét a planéta eme részén, nem lehetett látni, talán vackokban rejtőzött, hogy távol tartsa magát a zuhogó esőtől. Ama normál mértékek szerint, amelyeket a Föld mérsékelt övi éghajlatáról tudtam, elég hideg volt: mintegy 277 Kelvin-fok, és élénk elektromos villanások hatoltak át a felhőkön.

Harry megremegett mellettem, természetesen pusztán pszichológiai alapon, mivel rá sem hatottak jobban a fizikai környezet változásai, mint rám.

– Ismerősnek tűnik valami? – kérdeztem.

– Soha életemben nem jártam itt – rázta szomorúan a fejét.

– Pedig járnod kellett – igazítottam ki finoman. – Ez az Arabella. Negyvenöt organikus évet töltöttél ezen a bolygón, és biztosan nem felejtetted el.

– Egyetlen nyomorult másodpercét sem felejtettem el annak az időnek – vetett rám lázadó pillantást –, de miből gondolod, hogy ezen a részén is jártam az Arabellának? Hiszen egy egész rohadt bolygóról van szó, nemde? És ne felejtsd el, nem volt semmilyen légi járművünk, hogy ide-oda röpködjünk. S mit gondolsz, mennyit jártunk be belőle gyalog?

Ez meglepett engem. Kapcsolatunk során először fordult elő, hogy valamiben Harrynek volt igaza, nem nekem. Ehhez nem voltam hozzászokva, és nem is tetszett.

– Sajnálom, Harry – mondtam megadóan. – Nem ismersz fel semmit sem?

Nem dörgölte az orrom alá a dolgot. Egyszerűen egy kis pagony felé mutatott, ami fákból vagy fákhoz hasonló organizmusokból állt, harminc-negyven méterre tőlünk.

– Tudom, hogy mik azok. Meg lehet enni a levelüket, mikor kisarjadnak – magyarázta. – Később már nem, mert rosszul lesz tőlük az ember. Bertha majdnem belehalt, amikor megpróbálta.

– Szóval fölismersz valamit?

– Azt mondtam, hogy felismertem a fákat – nézett rám fáradt megvetéssel. – Ugyanabból a fajtából valók, Markié, de ez nem ugyanaz a hely. Ott sokkal több díszelgett belőlük. Igazi erdő volt, több száz négyzetkilométeres területen. Amikor a tavaszi szezonban a levelek előbukkantak, öregem, jól megtömtük magunkat.

Harry mosolygott, mintha jóleső emlékek töltötték volna el. Talán így történt. Harry és a többi számkivetett számára biztosan boldog időszak lehetett minden olyan alkalom, amikor megtölthették bendőjüket. Nem hagytam nyugton, mert a horizont fölötti nagyobb hegyláncra mutattam, amelyet az optikai hullámsávokon felhő takart, de mikrohullámon tisztán lehetett látni.

– Mit a helyzet azokkal a hegyekkel? – kérdeztem. Minden lelkesedés nélkül szemlélte őket, aztán megrázta a fejét.

– Nem tudom, Markié. Nem hiszem. Talán ha láthatnánk, mi van a másik oldalukon.

– Semmi probléma – mondtam, és felderítőrendszereinket áthelyeztem a legmagasabb, látható hegy csúcsára. Ott még hevesebben tombolt a vihar, sok elektromos kisüléssel és bőséges csapadékkal. A különbséget csak az jelentette, hogy szilárd fázisú, hatszögű vízkristály esett, az az anyag, amit hónak neveznek. A helynek mégis megvoltak a maga előnyei, ugyanis a hegytetőről több mint száz kilométert láthattunk be a horizontig. Az egyik legközelebbi csúcs úgy festett, mintha levágták volna, belső krátertóval: egykoron vulkán volt, de jelenleg nyilvánvalóan nem aktív. Távolabb másik, sokkal nagyobb tó látszódott, amelybe mocsarakon és nádasokon keresztül széles, lomha vízfolyás ömlött. Úgy gondoltam, hogy ezek bizonyára megkönnyítik a beazonosítást.

– Van valami, Harry? – kérdeztem.

Összerezzent, mivel az egyik olyan elektromos kisülés alig kétszáz méternyire tőlünk ért földet, aztán ismét megrázta a fejét.

– Olyan mocsarak voltak a barlangok közelében, mint az. Sok időt töltöttünk el ott, mert rovarokat és olyan kis rákféléket fogdoshattunk a vízben. Istenem, milyen vacak ízük volt – tette hozzá, undorában az orrát húzogatva –, de hideg időben más élelemhez nem nagyon jutottunk hozzá. És hallgass ide, ott nem volt semmi ilyen tó, mint ez.

– Rendben van, próbálkozzunk ott! – sóhajtottam.

Így is tettünk. Aztán újabb helyen próbáltuk meg, és megint másikon. És aztán nagyjából a kilencediknél vagy tizediknél összeállt mellettünk a kugelok torz figurája.

– Itt nincs semmi érdekes – jelentette (jelentették) ki.

– Van egy kérdésünk.

– Kérdezzetek! – mondtam türelmetlenül, mert Harry miatt már elfogyott a türelmem.

– A kérdés a következő: miért hoztuk leszállóegységünket ennek az objektumnak a felszínére? Miért nem maradtunk keringési pályán, hogy onnan végezzük el megfigyeléseinket?

Harrynek leesett az álla.

– Hé, Markié, igaza van neki – mondta ingerlékenyen.

– Föntről sokkal többet láthatnánk, nemde?

Hát persze, hogy sokkal többet. Erre magam is rögtön rájöttem.

Haboztam, mielőtt megszólaltam, mert nem tudtam, hogy reagáljak. Nem azt mondtam: „Nem én hoztam össze a repülési tervet” – noha ez igaz volt. Sőt, még az sem hagyta el a számat: „Nem konzultáltam róla” – noha ez is megfelelt a valóságnak. Csak ennyit mondtam:

– Igazad van – és annyiban hagytam a dolgot, s elkezdtem energiával feltölteni a leszállóegységet a keringési pályára való visszatéréshez.

Létezésem során most fordult elő másodszor, hogy másnak volt igaza, én pedig tévedtem. És ez még kevésbé tetszett, mint az első.

V

A leszállóegység alapértelmezett programjába tartozik, hogy a bolygó forgásának irányában száll fel. Nem láttam okát, hogy ezt felülírjam, úgyhogy egyfolytában keletnek mentünk, felderítőrendszereket küldve ki a keleti részek fölé, amelyek rejtve maradtak előttünk. Keleten már sötétség honolt, de ez a mi érzékelőinket nem zavarta. És Harryt sem. Minden új helyszínre, amit szemügyre vettünk, ugyanúgy reagált:

– Nem. Dehogy. Nem, semmi sem ismerős itt, Markié. Nem.

Végtelen nemjei sűrűn követték egymást, s úgy láttam, hogy ésszerű időn belül nem fog kifogyni belőlük.

Hadd határozzam meg, mit értek „ésszerű idő” alatt. Kis űrjárművünk százperces pályán keringett, vagyis ennyi időbe telt, hogy végigpásztázzuk vele a bolygót. Így arra voltunk kárhoztatva, hogy folytassuk a munkát, annak minden elviselhetetlen unalmával együtt, hatmillió, teljesen ésszerűtlen milliszekundumon át.

Ezt Harry csaknem ugyanolyan egyhangúnak találta, mint én. Járt ugyan némi előnnyel, hiszen úgy űzte el unalmát, mint mindig: evéssel, így egy kis kikapcsolódást jelentett számomra, hogy néhány különösen gazdagon díszített ételt főzhettem neki. Némelyik elég flancos volt: szuflé igazi balzsamecettel, mérgező japán buborékhal, amit torafugunak hívnak, desszertek, amelyek több művészetet igényeltek, mint amennyit általában Harryre szoktam pazarolni. Példának okáért egy tengeri csata. Talán a Trafalgari volt, de nem adtam különösebben a történelmi pontosságra, mivel Harry sohasem vette volna észre a különbséget. Csavartcukor-hullámtarajokat alkottam a tejsodó-tengerre, és a habcsók-vitorlás, gyömbéres mézeskalács-hajókról fehércsokoládé-tengerészek marcipánágyúkkal lövöldöztek. Harry nagy érdeklődéssel tanulmányozta a konstrukciót, de amikor szóltam neki, hogy befejeztem, se szó, sebészed, pillanatok alatt befalta az egészet. Aztán elég udvariasan így szólt:

– Hé, Markié, elég az édességből, igaz? Mit szólsz egy finom marhasülthöz?

– Hogyne – hagytam rá, és hozzáláttam elkészíteni. A megfelelő sült kihívásokkal jár. Tökéletességre törekedtem, a vörös, a hús félig sütött közepétől a szélek ropogós, elszenesedett kövérje részéig, különös figyelemmel a Maillard-reakciókra. Ezek adják meg a hús tökéletes ízét: mintegy 413 Kelvin-fokon a nagy molekulák apró, jóízű kisebbekre bomlanak; legyen csak néhány fokkal több, és elszenesedik a kövérje, csak egy hajszálon múlik, és az ember nem bírja szóra a megfelelő zamatokat. Ezúttal teljesen jól csináltam meg. Harry is így gondolta, mivel jóváhagyólag mormogott.

Aztán történt valami.

Az óceán túloldalán voltunk, és ismét kiértünk a napsütötte oldalra. Harry félretolta az utolsó villányi sült húst, és őszinte érdeklődéssel megkérdezte:

– Markié, látod, mi van ott kinn?

Persze, hogy láttam, szó szerinti értelemben. Azt viszont nem láttam be, hogy az előttünk megjelenő nap látványával miért kell egyáltalán foglalkozni.

– Ez napfelkelte, Markié! – lelkesedett a barátom. – Az első, amit ilyen hosszasan megfigyelhetek. Látod, milyen gyönyörű?

Az igazság az, hogy nem láttam. A vizuális szépség felismerésére nem rendelkezem semmilyen rendszerrel, kivéve, ha élelem bemutatására vonatkozik. Könnyen azonosítani tudom valamennyi létező színt, a buggyantás előtti borjúmirigy halvány rózsaszínjétől a főtt homárpáncél bíborvöröséig, de ezek nem jelentettek semmi többet, mint természetes frekvenciáit a látható fénynek, amely a megfelelő méretű, a naphoz viszonyítva alkalmas pozícióban lévő vízcseppeken megtört. Hogy ebben mi volt olyan különös, ami étele félretolására késztette Harryt, nem tudtam megmondani.

Aztán olyan lármát csapott, amit még soha nem hallottam tőle. Talpra ugrott, feldöntve asztalát és kiborítva mindent a padlóra. A horizont felé mutatott, azzal a kezével, amelyben a villát fogta.

– Nézz oda! – kiáltott fel. – Azon a helyen laktunk, Markié! Gyere, lemegyek, hogy körülnézzek!

Amint megláttam, mit néz annyira, automatikusan töröltem az általa létrehozott rendetlenséget. Hogy őszinte legyek, engem a lehetőség korántsem izgatott fel annyira, mint őt, de amint kivetítette magát a felszínre, követtem.

Azonnal azonosíthattam volna a helyszínt, Harry segítsége nélkül is, mivel ahogy leértünk, rögtön észrevettem egy Ötösből való, régi, elhagyott leszállóegység vázát, amely egy mocsár szélén nyugodott. A roncsot csaknem benőtte a sás, ami azonban egyáltalán nem úgy festett, mintha természetes módon nőtt volna. A talaj a mocsárvidéktől meredeken emelkedett egy sziklás hegycsoportig, és Harry rámutatott egy kiszögellésre, ami alatt nyílás látszódott.

– Ez az, ahol többnyire éltünk! A barlang! És nézz amarra! Ott van az a leshely, amelyet azért állítottunk fel, hogy hideg időben rovarokat fogjunk. – Arra mutatott, ami valamilyen sáskunyhóféléből megmaradt, éppen ott, ahol az iszapos mocsárszél kezdett sötét, üledékes, nyílt vízbe átmenni. – Napkelte előtt mentünk be a leshelyre – mesélte izgatottan. – Aztán amikor a rovarok kijöttek táplálkozni, hirtelen elkaptuk őket. Kellett ám a leshely, mert nagyon nyugtalanok voltak. Ha a partról próbáltunk rájuk menni, eltűntek, ha már öt méterre megközelítettük őket. És felfelé a hegyoldal mentén mindenütt azok a fák, amelyeknek a levelét ettük, látod? És innen nem láthatod, de a faágak alatt is voltak különféle dolgok, gombák és...

És így tovább.

Jó barátságban vagyok Harryvel. Programozásomhoz tartozik, hogy amikor megvalósítható, előzékeny vagyok a gépileg tárolt vagy másfajta személyekhez. Ezért zokszó nélkül tűröm, hogy Harry sok időmet, sőt szakértelmem egy részét igénybe veszi. Ám űrjárművünk minden percben több mint három hosszúsági fokot tett meg. Igaz, számunkra egyetlen perc is igen hosszú idő, de sok mindent kellett felderítenünk az egész bolygón. Harry viszont nem akart továbbmenni.

– Leszállhatnánk, Markié – javasolta. – Miért ne? Hé, légy belátó, oké? Ennek az Arabella-környéknek a többi részét bármikor megnézhetjük, az Isten szerelmére!

Nem szóltam rá semmit. Egyszerűen a kisujjamat sem mozdítottam, és mivel én kezeltem a leszállóegység hatálytalanító berendezését, továbbra is keringési pályán maradtam, míg Harry duzzogott.

Talán tovább duzzogott volna azon a véget nem érő hatezer másodpercen keresztül, amíg megkerüljük a bolygót, de akkor lenn, a völgyben megláttunk valamit, ami nem tartozott oda.

Teljesen úgy festett, mint valami, a Föld organikus történelméből idecsöppent, omladozó, ősi kastély, amely bőven elég egy császárnak is, olyan grandiózus kertekkel körülvéve, amelyek egy francia királynak is becsületére válhattak volna; mellette egy zöld növényzet alkotta, tökéletesen kerek földdarab, amelynek átmérője nem nagyobb, mint egy kilométer. És ennek a közepén egy tökéletesen kerek kis tó csillogott.

Először az jutott eszembe, hogy talán a kugelok nem pusztították el minden nyomát annak az ősi kultúrának, amelyet kiirtottak. De csak egy pillanat kellett ahhoz, hogy rájöjjek: másként kellett történnie a dolognak.

Kétségtelenül kastély volt, de egyáltalán nem régi, csak annak látszott. Aztán elég meggyőzően megmutatta nekünk, hogy sok tekintetben egészen modern. Ugyanis két gyümölcsfa-lugasnak tűnő valami húzódott vissza a tetőről, pedig úgy látszott, minta egyenesen abból nőttek volna ki. De nem így volt. Amikor elmozdultak, fényes, fémszerű dolgok villantak elő, amelyek biztos, hogy egy csöppet sem lehettek régiek. Még biztosabb, hogy a mi keringő leszállóegységünk felé fordultak el. De a legbiztosabb az, hogy részecske-sugárfegyverek voltak, igen hasonlóak azokhoz, amelyeket Thor Hammerhurler tartott készenlétben a Kugelblitzcel való bármilyen probléma esetére.

VI

Vannak olyan esetek, mikor nagy értéknek számít, ha az ember történetesen gépi intelligencia. Ez is közéjük tartozott. Míg a halálos csövek körbeforogtak, hogy megcélozzanak bennünket, rengeteg idő állt rendelkezésükre, hogy elemezzük a problémát, áttekintsük az alternatívákat, és – 210 vagy 225 milliszekundum, vagy talán nemivel több idő alatt – eldöntsük, mitévők legyünk.

Nemcsak mi ketten vitattuk meg az ügyet. Akugel is szinte azonnal felöltötte a maga őrülten összeeszkábált külsejét, nagyjából akkor, amikor Harry felüvöltött:

– Menjünk a francba innen!

Azt nem tudom, vajon a kugel hallotta-e, amit Harry mondott, mindenesetre nem reagált rá. Amit mondott, remegve valamilyen érzelemtől, amit nem tudtam beazonosítani, a következő volt:

– Micsoda ocsmányság! Ezt a helyet alaposan sterilizáltuk! Nagyon mérgesek vagyunk, hogy még egyszer benépesítették!

Egyik ámulatból a másikba estem, úgy mellbe vágott az a furcsa tény, hogy ez a paródiába illő figura tényleges érzelmekre ragadtatja magát. Aztán felvirradt a megvilágosodás.

– Erről van szó, igaz? – kiáltottam. – Ezért akartatok idejönni, mert valamilyen módon megtudtátok, hogy van valami élő a bolygón?

Egy pillanatig azt hittem, hogy most válaszolni fog rá, mivel némi habozást lehetett érzékelni, mielőtt képmása lassan csillámló fénypontokra tört, és semmivé foszlott. De nem számított, mert tudtam, hogy igazam van, és tudta Harry is.

De őt is nyugtalanította a dolog.

– Miről beszél ez, Markié? – érdeklődött. – Ugye nem gondolod, hogy megint sterilizálni akarja azokat a fazonokat?

– Remélem, nem – válaszoltam. – Talán nem is tudná. Amikor a kugelok mindenkit kinyírtak, ahhoz jó sokan kellettek, nem csak egy olyan kis nyaláb, mint ami itt van belőlük.

– Akkor hogyan volt – latolgatta a dolgot Harry –, amikor megcsinálták?

Hát, ez jó kérdés volt. Akár az a kérdés is lehetett, amiért ideküldtek bennünket, hogy választ találjunk rá.

– Kérdezzük meg – feleltem, majd ezt mondtam a levegőnek: – Kugel? Megmondanád, hogyan sterilizáltátok ezt a planétát?

Először nem hittem, hogy nem fog válaszolni rá, de aztán az alak lassan összeállt.

– Feldühítettek bennünket a kémiai teremtmények, akik látszólag értelmesen viselkedtek, ezért akcióba léptünk – válaszolta.

– Jó, kugel – próbáltam türelmes lenni. – Hogyan zajlott le pontosan ez az akció?

– Gondoskodtunk róla, hogy vegyi funkcióik megszűnjenek – felelte, mintha ez jelentene valamit. – Minden anyagi alapú teremtményt hatástalanítottunk, amely nagyobb volt – habozott egy pillanatig –, mint a te lábvégződésed.

– És pontosan hogyan csináltátok ezt? – szólt közbe Harry.

Lehet, hogy ez hiba volt. Talán a kugel válaszolt volna a kérdésre, ha én teszem fel. De nem én tettem fel. Nem tűnt el, csak lefagyott. Ez alatt azt értem: lefagyott, teljesen mozdulatlanná vált.

Harry meglengette kezét a lény arca előtt, de az nem reagált rá.

– A francba! – mondta utálkozva. – Ezek piszkosul kezdetlegesek, nem gondolod?

– Nem hinném, Harry – vetettem ellene. – De talán mérlegelnünk kellene a jelenlegi helyzetünket – javasoltam, mivel milliszekundumainkból közel száz eltelt, és azok a förtelmes fegyvercsövek egyre közelebb kerültek a pályánkhoz.

Most, hogy emlékeztettem a ránk leselkedő veszélyre, Harry nyelt egyet.

– Talán el kellene mennünk – mondta idegesen.

– Talán – értettem egyet vele –, de először látni akarom, mi van itt! – Azokat az emberi lényeket kerestem, akik a kastélyban laktak. Infravörös fényt használtam, hogy észleljem a testmeleget, ha van egyáltalán...

És aztán egy pillanatra azt hittem, megtaláltam őket. A tavacska melletti kis réten néhány csenevész ember eszegette szomorúan az áfonyát egy bokorcsoportról.

Azt mondtam: „emberek”, pedig ez erős túlzás. Igen, kétlábúak voltak, sőt, talán főemlősök, de semmiképpen sem emberek. Nagyítással nézve kiderült, hogy szőrösebbek, csupaszabbak és sokkal butább kinézetűek, mint bármelyik szerves ember, akivel praxisomban valaha is találkoztam. Bárkik is lehettek, ezt a kastélyt biztosan nem ők építették.

Harry figyelte a jelenetet, aztán rám nézett, majd a kugelra. Tőle azonban nem kapott semmi támpontot, mivel mozdulatlanul állt, olyanformán, amire egy organikus lény sohasem képes: a mozdulatlanság valóban mozdulatlanságot jelentett a kugel szimulációjának számára, a legkisebb rezzenést is kizárva. Harry hozzám fordult.

– Talán közelebb kellene mennünk – javasolta.

– Fel fognak robbantani bennünket – mutattam rá elképzelésének hiányosságára.

– Ó – mondta, lepislantva a fegyverekre, amelyek folytatták fordulásukat. Aztán másik javaslattal állt elő. – Tűnjünk el innen a francba, oké?

Erre még nem álltam teljesen készen, különösen azért, mert még sok milliszekundumunk maradt addig, amíg a fegyverek egyenesen ránk irányulnak. Megvitattam Harryvel a különféle lehetőségeket. Például visszaállni nap körüli pályára, és tanácsot kérni otthonról. Vagy leszállni valahol a kastély látókörén kívül, és valahogy odalopakodni a felszínen. Vagy akár lefújni az egészet, és visszatérni a Kerékre.

Ám voltaképpen a kugel rukkolt elő a legjobb javaslattal. Amíg Harryvel beszélgettünk, lefagyott némaságba és mozdulatlanságba meredt, de aztán arc-, végtag-és testkomponensei kissé más konfigurációba csoportosították át magukat.

– Tisztában vagy azzal – mondta azon a kongó, kellemetlen hangján –, hogy az organikusak többnyire föld alatt laknak?

– Föld alatt? – csodálkoztam, és az energialény helyet változtatott, hogy üres szemével az enyémbe bámuljon.

– Alagutakban – folytatta amelyeket talán a hícsík hagytak hátra.

Nos, erről nem tudtam, ám amint kimondta, hihetőnek hangzott. De nem kommentáltam, ezért kérdést tett föl:

– Ezek a technológiák ismerősek számodra? Azaz többé-kevésbé elektromágneses természetűek?

Föltételeztem, hogy a fegyverekről beszélt, mivel ez volt minden technológia, amit láttam.

– Nagyjából. Miért kérdezed?

– Két alternatív javaslatot ajánlunk a figyelmedbe. Az első: ha kívánod, elpárologtatjuk ezeket a fegyvereket, így ártalmatlanok lesznek.

– Elpárologtatjátok? – pislantottam rá. – Hogyan csinálnátok ezt?

– Csak annyi kellene hozzá, hogy egy femtoszekundum[12] időtartamra femtoszéles rést nyissunk visszatartó burkolatunkon, és így komponenseinkből egy keveset a fegyverekre irányítsunk. Úgy számolunk, hogy az alkotóelemeinkből történő tömegkiáramlás elhanyagolható lenne, nem több, mint egytizenheted a tizenegyedik hatványon. Természetesen – tette hozzá – a sugárból egy keveset arra kellene szánnunk, hogy csatornát nyissunk magának az űrhajónak a falán, ami esztétikai károsodással és a gáznemű anyag veszteségével járna.

Fogalmam sem volt arról, hogy a kugel képes lenne ilyesmire. És Harrynek sem, akinek leesett az álla.

– A francba a gáznemű anyaggal! – kezdte, de én már döntést hoztam róla.

– Nem, kugel. Mi semmi fizikai károsodást nem akarunk okozni nekik, hacsak nem muszáj. Azok ott, odalenn organikusak – közöltem vele, tökéletesen jól tudva, hogy ezt nem fogja a terv akadályának tekinteni, hanem valószínűleg éppen ellenkezőleg gondolja. De reméltem, hogy vétómat magára nézve is kötelezőnek tartja, és annak tartotta.

– A második: mivel a ti technológiátok természete szintén elektromágneses, ennek a struktúrának a rendszerei nem elég kompatibilisek számotokra ahhoz, hogy áthatoljatok rajtuk?

Úgy tűnt, azt hiszi, hogy ez minden, amit mondania kellett. De nem így volt.

– Akkor mit kellene tennünk? – kérdeztem.

Vonásainak furcsa vegyüléke ugyan nem igazán érdemelte ki, hogy arcnak nevezzék, mégis sikerült némi csalódottságot kifejeznie lassúságom miatt.

– Először is, töltsétek vissza magatokat egy vékony adattárolóba! Másodszor: sugározzátok ki magatokat a rendszereikhez! Harmadszor: fejezzétek be felderítő munkátokat! Negyedszer: térjetek vissza ide, hogy megbeszéljük a következő lépést!

– Ó – mondta Harry le-föl mozgatva a fejét. – Hé, Markié, ez beválhat, igaz? Megér egy próbát, nem gondolod?

– Én azt gondolom – pillantottam rá a felszíni letapogatóra –, hogy az első fegyvercső mintegy egy ívmásodpercre van attól, hogy egy vonalba kerüljön velünk, és a másik szorosan a nyomában jár. Mi fog történni az űrhajónkkal, míg mi odalenn csatangolunk?

– Ez nem jelent semmi problémát – nyugtatott meg a kugel. – Mi majd foglalkozunk vele. Visszavonulunk a szuperluminális űrhajóba, és egy ideig lőtávolságon kívül maradunk. Tetszőleges időpontokban, de néhány másodpercnél nem nagyobb intervallumokban vissza fogunk térni, hogy üzeneteket hallgassunk meg, vagy pedig fogadjuk a célhelyről történő visszatéréseteket. De soha nem maradunk elég sokáig lőtávolságon belül ahhoz, hogy a fegyverek veszélyesek lehessenek számunkra.

Harry felém fordult, és pillantása olyan metsző volt, mint egy borotvaéles kés.

– Szóval akkor ezt fogjuk tenni, ugye? Mi bajod van, Markié? Te talán nem így gondolod?

Nem válaszoltam rá közvetlenül, csak ennyit mondtam:

– Akkor csináljuk! Alakítsd át magad, míg én meghatározok egy célpontot!

Volt egy jó válaszom, de nem akartam megmondani neki, mi az. Azért történt így, mert a kugelnak ismét sikerült alaposan meglepnie. Ugyanis álmomban sem gondoltam, hogy képesek a mi szervomoduljainkkal működtetni az űrhajót.

A kastély tetőzetén néhány virág formájú dolog díszelgett, amelyeket jelző-vagy keresőantennáknak véltem. Levetettük magunkat a legmutatósabbra, amely szerencsére valóban antenna volt, mert ha esőgyűjtő vagy villámhárító rúd, akkor az a probléma áll elő, hogy valamilyen módon kívülről kellett volna beférkőznünk a számítógép elektronikájába.

De nem kellett ezt tennünk. Már első próbálkozásra ott voltunk. Ennek bizonyságául nyers és erőteljes hang szólalt meg, hogy köszöntsön bennünket:

– Ti ketten! Maradjatok ott, ahol vagytok! Azonnal vetítsétek ki magatokat!

Természetesen nem szerves személy beszélt hozzánk, hanem egy őrzőagy, ugyanolyan MI, mint én, de amikor egyből a környezetünkbe tolakodott, olyan organikusnak vetítette ki magát, amennyire csak tőle telt: régi vadnyugati seriffnek, hatlövetű pisztollyal, hatalmas kalappal és sarkantyús csizmával, amely soha nem ért hozzá egyetlen ló bőréhez sem. Tapasztalatból mondom, hogy minél triviálisabb egy MI rendszer, valószínűleg annál kifinomultabbak a szimulációi.

Mindazonáltal én udvariasan viselkedem, amikor csak lehetséges. Végül is az ő háza volt. Ezért láthatóvá tettük magunkat, én fehér séfsapkámban és kötényemben, Harry pedig a szokásos csiricsáré sportöltözékében.

– Ne mozduljatok! – rendelkezett az őrzőagy, kezét fegyvere ravaszán tartva. Nem mozdultunk, mert nem volt rá különösebb okunk, de az őrzőagy stílusa sokkal durvább volt, mint ahogy státusza feljogosíthatta volna rá. Azonnal észrevettem, hogy programjai messze nem olyan hatékonyak, mint az enyéim vagy akár Harryéi. Mindazonáltal merő udvariasságból lecövekeltünk nyomvonalunkban.

Minél tovább ácsorogtunk ott, az őrzőagy annál bizalmatlanabbnak tűnt.

– Nem volt ismert, hogy ide fogtok jönni – mondta gondterhelten, tetőtől talpig végigmérve bennünket.

– Az sem volt ismert, hogy te idejössz – mondta bosszúsan Harry, és kevésbé hajlamos lévén az udvariasságra, mint én, hozzátette: – Markié, miért nem tünteted el ezt a pojácát?

Megráztam a fejem. Könnyen semlegesíthettem volna, mint ahogy közben már ezt ő maga is kezdte felismerni. De nem akartam fölöslegesen bajt keverni.

– Kérlek, bocsáss meg, ha megrémítettünk! – mondtam olyan finoman, ahogyan csak tudtam. – Ahogy tovahaladtunk űrhajónkban, észrevettük kastélyotokat, és elhatároztuk, hogy baráti látogatást teszünk nálatok. Barátságosak kívánunk lenni. Eszünk ágában sincs, hogy bármilyen bajt okozzunk itt, hacsak – tettem hozzá mosolyogva, hogy jelezzem, mennyire távoli a lehetőség – nem kényszerülünk arra, hogy megvédjük magunkat.

Addigra az őrzőagynak már volt alkalma rájönni, hogy mivel áll szemben.

– Arra kérlek, várjatok egy kicsit! – mondta hirtelen mesterkéltté és gépiessé vált hangon, mert, jól tudtam, egyidejűleg valami magasabb szintű programmal tanácskozott.

Voltaképpen nem várakoztatott sokáig bennünket, mindössze néhány milliomod másodpercig, ami alig elég számomra, hogy felidézzek egy tál osztrigabecsináltat és egy zöldsalátát Harry számára. Aztán az őrzőagy köhintett, és udvariasan így szólt:

– Kövessetek, kérlek! A tulajdonos titkára fogad benneteket.

Követtük. Még azzal sem bajlódtam, hogy visszavonjam Harry piszkos tányérjait, felőlem akár el is mosogathatják az itteniek. Az őrzőagy nem volt különösebben barátságos hozzánk. Nem állt meg, hogy lássa, lépést tartunk-e vele. Hátra sem pillantva, szaporán lépkedett előre, egyetlen szóval sem mondva, hogy hová.

Sajáttéren pontosan annyira nehéz – vagy annyira könnyű – átmenni, amennyire az a környezetvezérlő-rendszernek tetszik. A mi őrzőagyunk úgy döntött, hogy unalmassá teszi. Jellegtelen folyosókon keresztül követtük, sokkal több volt belőlük, mint amennyire bármelyik ésszerű MI-nek szüksége lenne, hogy egyik pontról eljusson a másikra. Azt hiszem, megpróbált lerázni bennünket. De az utazás végül véget ért. A járat vége hirtelen kiszélesedett, és ott találtuk magunkat egy helyiségben, amely úgy festett, mint valami mágnás fényűző irodája. Vastag szőnyegek, mahagóni külsejű íróasztal, amelynek névtábláján a Ms. Roz Borraly felirat állt, aztán „ablakok”, amelyek egy ragyogóan kék (szimulált) öböl vizére néztek – vagy „néztek” –, az öbölben élénk kis vitorlások, egy hasonlóan fiktív égbolt alatt. Az íróasztal mögött hasonlóan valószínűtlen, gyönyörű, emberi hölgy ült: haja arany, fogsora tökéletes, keble telt. Nem fárasztotta magát azzal, hogy üdvözöljön bennünket, hanem egyszerűen ezt mondta:

– Tudja valamelyikőtök, hogyan kell felrobbantani egy csillagot?

Nem ez volt az a kérdés, amire számítottam. Amit tudtam, azt nem szándékoztam megosztani vele. Nem éreztem kötelességemnek azt sem, hogy különösebben készséges legyek, ezért egyszerűen így szóltam:

– Nem.

Harry pedig megkérdezte tőlem:

– Mi a fenéről beszél? A nő csalódottnak tűnt.

– Akkor kicsodák vagytok? – érdeklődött mélyen elgondolkodva.

Elmondtam neki ugyanazt a történetet, mint az őrzőagynak, és hozzátettem:

– Kíváncsiak voltunk azokra az emberfélékre, akiket a tetőtökön láttunk.

Ezen elgondolkodott egy kicsit, aztán egy mosolyt küldött felénk, de nem olyat, ami azt jelenti: „Barátságos ember vagyok”, hanem olyat, aminek az az értelme: „Azt akarom, hogy azt gondold, barátságos vagyok.” Még kuncogott is egy kicsit.

– Megengedem, hogy kíváncsiak voltatok – jelentette ki. – Undorítóak, ugye? Ők a tulajdonos kedvenc hominidái, akiket australopithecusoknak hívnak. Egy családot alkotnak. Van mama, papa és egy kisfiú, noha Bigyó már nem olyan kicsi, és azt hiszem, megpróbál ráhajtani a mamájára.

Egy pillanattal tovább gondolkodott, aztán azt mondta nekünk:

– Talán tudjátok, hogy a tulajdonos komolyan és megbocsáthatatlanul megsérült a múltban. Jogosan neheztel az Átjáró Trösztre és valamennyi balekjára, ami csaknem mindenkit jelent. – Tetőtől talpig végigmért bennünket, aztán így folytatta: – Mindazonáltal a tulajdonos kedves és nagylelkű ember. Talán még interjút is hajlandó adni nektek. Ha megteszi, tudnotok kell, hogy ő a hetedik leggazdagabb emberi lény a galaxisban, és sok más módon is igen hatékony, ezért ha ebben a megtiszteltetésben részesültök, ne kellemetlenkedjetek neki. Legyetek udvariasak, legyetek rövidek, és semmit ne tegyetek, ami megijeszti! Mindent megértettetek?

– Teljes mértékben – válaszoltam.

– Akkor jól van – biccentett. – Legyetek türelemmel! Belekerül pár másodpercbe, míg eligazítást kérek tőle, mivel a tulajdonos organikus.

Szerves időmérés szerint nem kellett nagyon sokáig várnunk. Egy percnél sokkal kevesebbet, ám ez a mi időnkben számos végtelen hosszúságú időszakot tett ki. De nem okozott igazi problémát. Gyakran sokkal hosszabb ideig kellett várnom, míg valami határozatlan organikus megpróbált döntésre jutni a gazpacho és az áttetsző ököruszályleves között. De hát a gyakorlat teszi a mestert.

Harrynél azonban másként állt a dolog. Mint korábbi organikus, türelmetlenkedni kezdett, így aztán a probléma szokásos megoldásához folyamodtam.

– Éhes vagy? – kérdeztem tőle, reménykedve, hogy az, mivel már csaknem egy másodperc telt el azóta, hogy utoljára adtam neki enni. – Mit szólnál egy pár nagy, vastag szelet sertéssülthöz, sötétre égetve, ahogyan szereted?

De ő már mohón rázta a fejét.

– Ehetek én, Markié, szó se róla, de most nem ez az, amit kívánok. Tudod, mi jár a fejemben? Az a görög citromleves, érted? Tojással? És aztán fő fogásnak, hmm, lássuk csak – egy pillanatig elgondolkodva nyomogatta lebiggyesztett ajkát –, á, igen, tudom már! Egy nagy pulykakakas, mint Hálaadáskor, gesztenyével töltve és... nem, várj egy kicsit, félig gesztenyével, félig osztrigával... és aztán, szóval tudod, a szokásos töktorta vagy valami. És vegyes savanyúság meg olívabogyó... és figyelj, Markié, igyekezz, amennyire bírsz, mert most kezdek csak igazán éhes lenni!

Nos, úgy csináltam, ahogy kérte. Csaknem úgy. Csak azt tettem másképp, hogy nem igyekeztem.

Könnyen megtehettem volna azt is. Azonnal szimulálhattam volna az egész hat vagy hét fogást, plusz bort, kávét és egy kis sörbetet, hogy időnként megtisztítsa a szájpadlást, és desszertnek talán kevéske csokis vagy mentás édességet. Nem volt azonban semmi értelme annak, hogy ezt tegyem. Harry döbbenetes mennyiségű ételt képes bekebelezni szinte pillanatok alatt – természetesen valamennyi szimuláció –, aztán szinte azonnal visszajön újabbakat kérni. Ez a kedvenc időtöltése. De csaknem annyira élvezi, hogy már előre örül neki, míg készül, és tartósan csöndben marad, mert nem akar zavarni munkámban.

Úgyhogy lassan csináltam az egészet, és alapanyagokból. A készítendő menü legkisebb részét is szimuláltam. Nem létező tökből vágtam ki egy darabot a tortához, és képzeletbeli gesztenyehalmot főztem színlelten a töltelékhez. Aztán szimuláltam egy hat kilogrammos pulykát, tollakkal, belső szervekkel meg mindennel, hogy érdekessé tegyem. A pulyka persze narragansett[13] volt, ugyanis a velem töltött idő során Harry megtanulta, hogy azokat a hatalmas mellhúsú, de teljesen ízetlen huszadik századi szárnyasokat nem szabad komolyan venni. Így hát le kellett vágnom a lábakat, hogy először sűrített csirkehúslevesben megpároljam őket; mivel a narragansettek ténylegesen járásra használják a lábukat, esetenként kissé kemények maradhatnak, ha az ember nem teszi meg ezt. Aztán megkopasztottam és letisztítottam a szárnyast, s hozzáláttam, hogy megsüssem az aprólékot a pecsenyeléhez. És így tovább.

És mivel ez aligha kötötte le kapacitásomat, annak egy részét saját céljaimra használtam fel.

Először arra szottyant kedvem, hogy teszteljem ennek a rendszernek a képességeit.

Ezek nem tűntek különösebben komolynak. Az őrzőagy eléggé nemtörődöm módon viszonyult bármihez, amit tettem. A titkárnő már nem annyira, de nem tűnt igazi fenyegetésnek. Amikor tovasiklottam, hátrahagytam saját hasonmásomat, amint buzgón főzi Harry ebédjét, és a nő még csak fel sem pillantott, egyszer sem.

Ez nem jelentette azt, hogy valahol a rendszerben nincsenek hozzáértőbb programok. Ennek megfelelően lassan haladtam, lévén fő célom az volt, hogy feltérképezzem az épületet. Semmi sem avatkozott közbe, és nem ért semmilyen meglepetés.

A terepszemle megerősítette a kugel ama kijelentését, hogy itt valami régi hícsí alagutakról van szó. Úgy tűnt, hogy egy különösen nagy terem kivételével egyetlen helyiségben sem tartózkodik semmilyen élő, organikus személy. A legtöbb szobát szinte alig bútorozták be. A tulajdonos nyilván nem áldozott sokat a vendégek kényelmére.

Azonosítottam a kastély valamennyi fegyverzetét, és feltérképeztem, de nem közelítettem meg a fő MI-központokat, amikor a titkárnő hívott:

– Főzőagy?

Visszatértem látszatképembe, mielőtt útbaigazításának következő szavai elhagyhatták volna a száját, miközben Harry még mindig a pulykacombját rágcsálta.

– Nem elfelejtve a tőlem kapott figyelmeztetéseket – folytatta –, rögtön meg fogjátok mutatni magatokat a tulajdonosnak.

Azt nem közölte, hogyan jutunk oda, ahol az illető tartózkodik, noha én arra számítottam, megmondja, és arra készültem, hogy a folyosókon keresztülvezető, általa kijelölt útirányt összehasonlítom majd azzal, amit feltérképeztem. Ám ő gyorsan és ocsmány módon cselekedett: egyszerűen eltűnt. Magával vitte teljes környezetét, és mi hirtelen egy teljesen másikban találtuk magunkat.

Ezúttal azonban nem szimuláltban.

Abban a nagy, organikus-lakta teremben voltunk, amelyet beazonosítottam. Optikailag nézve leginkább egy cári trónteremre vagy egy méregdrága Las Vegas-i szállodai lakosztályra emlékeztetett. Számos szimulációtól eltekintve különböző ülőpárnákon négy-öt nőnemű személy nyúlt el, mindegyik szinte ugyanolyan reprezentatív külsejű, mint az a szimuláció, aki ideküldött bennünket. Ezek azonban nem szimulációk voltak, hanem szervesek. Úgyszintén a teremben tartózkodó egyetlen férfi: sárgás bőrű alak, aki, miközben felpillantott ránk, unottan szemezgetett egy csokoládéstálból. Azonnal tudtam, hogy ő a tulajdonos.

Ám ezen kívül még mást is tudtam. Amint megláttam a képét, nyomban fölismertem. Csakugyan ő volt az egyik leggazdagabb ember a galaxisban, és úgy hívták, hogy Jüan Enrique Santos-Smith. Vagy röviden: Wan.

VII

A mesterszakács nem csupán ízletes ételeket főz, hanem időnként igen különleges ügyfelek számára készít ételeket. Professzionális minőségemben elvárták tőlem, hogy bármilyen VIP-nek a rendelkezésére álljak, aki felbukkan a Keréken. Éppen ezért kaptam egy felismerőfájl-gyűjteményt a galaxis mintegy kétszázezer legfontosabb emberi lényéről. Így aztán nemcsak jól tartottam, hanem név szerint üdvözöltem őket, sőt, még családjuk egészsége iránt is érdeklődtem, ha családosok voltak.

A tulajdonos föltétlenül szerepelt a listán. Tisztában voltam azzal, hogy ez a Wan annak a két Átjáró-kutatónak a leszármazottja, akiket űrhajójuk tévedhetetlenül elvitt egy ősi hícsí objektumra, majd otthagyta őket. Az ember azt mondhatná, hogy ez szerencse is volt, meg balszerencse is. Utóbbi azért, mert ők még rosszabbul jártak, mint Harry, amikor leragadt az Arabellán. Wan szüleit sohasem mentették meg arról a mesterséges objektumról. Ott haltak meg. A jó szerencsét az jelentette, hogy a hely, ahol meghaltak, valójában óriási, bonyolult hícsí űrhajó volt, olyan típusú, amelyet korábban még egyetlen ember sem látott, és tele volt tömve mindenfajta olyan technológiával, amit az emberi lények igen értékesnek tartottak.

Wan számára az jelentette a nagy fordulatot, hogy amikor az emberek végre eljutottak az űrhajóra, akkor az Átjáró felfedezőszabályait érvényesítették. Ezért ama elveszett és névtelen kutatók fia és így egyetlen örököse, Wan lett az objektum kizárólagos tulajdonosa, s ez hihetetlenül gazdaggá tette.

Ez magyarázatul szolgált néhány dologra. Először is megvilágította, hogy Wan, aki már elég jelentős kort élt meg, miként érte el, hogy még mindig eléggé fürgén mozogjon: a szervi orvostudomány csodákat tudott tenni azokkal, akik állták a számlát. Másodszor, megmagyarázta, hogyan engedhette meg magának, hogy felépítse ezt a menedékhelyet. Felépíthetett volna egy tucatnyit belőle, és még mindig elég pénze maradt volna ahhoz, hogy – ha úgy dönt –, elrepítse őket a Kis Magellán-felhőhöz.

Mindezzel a pénzzel Wan nem elégedett meg pár fős, bár bomba jó alkalmazottból álló sleppjével. Legalább egy tucat más személy is tartózkodott a teremben, noha ők inkább MI-szimulációk voltak, mint organikusak. Ketten éppen sakkoztak, kedvetlenül, a kártyaasztal körül kisebb csoport üldögélt, mások a helyiség különböző részein társalogtak egymással. Valamennyien szokatlan szerelést viseltek. Egy férfi bohócruhában parádézott, piros orral, a másik fehér köpenyben, orvosi sztetoszkóppal és védőmaszkban, néhány nő pedig a füle mögé dugott ceruzával, régimódi, vonalas gyorsírófüzetet tartva kezükben. Bármit is csináltak, valamennyien abbahagyták, hogy felénk fordulva minket bámuljanak.

A tulajdonos is bámult, mint a többiek, közben pedig valamit rágcsált. Aztán lenyelte, és éppen olyan barátságtalanul, mint ahogy ránk nézett, így szólt hozzánk:

– Én nem hívtalak ide benneteket. Tud valamelyikőtök olyan érvet mondani, ami megindokolja ittléteteket?

– A nevem Marcus Antonius – szólaltam meg azonnal –, és én vagyok az egyik legjobb mesterszakács a galaxisban. Kitűnően tudok elkészíteni bármilyen ételt, amit kiválasztasz, bármelyik nemzet konyhájából, amelyiket kedveled, beleértve... – és elhadartam egy listát az emberi történelem legnagyobb kultúráinak legérdekesebb konyháiról...

Nos, ez nem egészen igaz.

Mindezt a puszta szimulációm tette. Én többé már nem egészen ott tartózkodtam.

Nem láttam semmi okot arra, hogy Wan tróntermében maradjak, és listákat hadarjak el, vagy pedig civilizált üdvözlés helyett a főnök véget nem érő, nyolc-kilenc másodperces, modortalan szövegét hallgassam. Egyszerűen utasításokkal láttam el szimulációmat azzal kapcsolatban, hogy mikor milyen képet vágjon, és miket mondjon.

Természetesen volt némi kockázat a dologban. Valami balul üthetett volna ki, de gondoskodtam róla, hogy ez ne történjék meg. Minden húsz-harminc milliszekundumban visszatértem, hogy megnézzem, hogyan mennek a dolgok, és ha szükséges, módosítsam a szimulációmnak adott utasításokat.

Kissé több saját időre volt szükségem, hogy alaposabban felderítsem Wan kiskirályságát.

A világ minden ideje rendelkezésemre állt, hogy ezt megtegyem. A tulajdonos több mint tizennyolc másodpercig hagyta szimulációmat beszélni, csak azután szakította félbe. Ez plusz eredeti üdvözlőbeszéde több mint huszonhét másodperc szerves időt adott nekem a vizsgálódásra. Ha tudni akarják, hogy egy kompetens MI mire képes huszonhét organikus másodperc alatt, azt válaszolhatom, hogy „mindenre, amit csak akar”.

Eme sok másodpercből az első néhány ezrednyit arra használtam, hogy tűzjelző sugárnyalábokat telepítsek, hogy biztos legyek benne, Wan egyik MI-je sem zavarja meg nyomozásomat. Ez könnyen ment. Aztán, amikor megengedtem magamnak, hogy komótosan megvizsgáljam Want és birodalmát, a kép kezdett összeállni.

Én soha nem voltam fiatal organikus férfi. Mindazonáltal eleget tápláltam őket és hallgattam csevegésüket ahhoz, hogy tudjam, milyen dolgok tetszenek nekik. Kedvelik a magas, repkénnyel befuttatott tornyokat, az olimpiai méretű úszómedencéket és a legkülönfélébb játéktermeket tucatjával. Szeretik a katonai jellegű és a szemérmetlen szobrokat, továbbá a legkülönfélébb fegyvereket és a lőtereket, hogy lövöldözzenek velük. És leginkább éppen azt imádják, amit Wan szobájában láttam lelki szemeim előtt... pláne, amikor hozzátettem azt a négy, fiatal, csinos és hiányosan öltözött organikus nőt, akikkel megosztotta a tróntermet.

Jóllehet Wan már nem volt gyerek számos organikus nemzedék óta, lényének egy része soha nem nőtt fel. Szinte meg is sajnáltam volna, ha nem lett volna ott a többi játékszer, amiket felfedeztem. Ezek sokkal számosabbak és rosszabbak voltak.

A kastély körül emelkedő valamennyi hegy át volt lyuggatva alagutakkal, amelyeket a hícsík hagytak hátra, amikor eltávoztak, hogy elrejtőzzenek a Magban. Valamennyi föld alatti hely tömve volt gyilkos gépezetekkel. Bombák és rakéták, gránátok és aknák, biológiai és vegyi fegyverek, plusz egymás tetején sorakozó kis, automata űrjárművek, amelyek bárhová elszállíthatják ezeket a halált hozó eszközöket, ahová csak Wan kívánja.

Nem egy fiú szerelte fel eme dolgokkal a hűbérbirtokát, hanem egy teljesen gyakorlatias, felnőtt, organikus, emberi férfi, aki – ezt szinte biztosra vettem – őrült volt.

Amikor következő ellenőrző látogatásomkor visszamentem a trónterembe, Harry éppen ott volt, mert egyébként ő ugyanúgy kutakodott, mint én, és már alig várta, hogy összehasonlítsa észrevételeinket. Amikorra Wan, a tulajdonos belekezdett első félbeszakító mondatába (mint végül kiderült, a következőt mondta: „Honnan tudjátok mindezt?”), Harry már izgatottan ontotta híreit. Fölfedezett valamit, ami fölött én teljesen átsiklottam.

Talált ugyanis egy fiatal, csinos és emberi, noha jelenleg nem organikus lányt. Gépileg letárolták, mint őt magát.

– A neve Allison – mondta lelkesen –, és azt hiszem, kedvel engem! – Gondolkodott egy pillanatig, aztán hozzátette: – Ezt a Want viszont egyáltalán nem csípi. Azt mondja, legszívesebben elvágná a torkodat.

– Nekünk nincs ténylegesen torkunk – emlékeztettem. Wan végül eljutott első szava végére, míg az ifjú organikus nők még mindig a puffjaikon ültek.

– De ha lenne, úgy értem. Mindenesetre nemcsak minket ölne meg. Allison azt mondja, biztos benne, hogy egy szép napon fel fogja robbantani valamelyik bolygót.

Ez érthetővé tette a hatalmas fegyverkészletet, és arra késztett, hogy komolyan elgondolkodjam azon, mit legyen a következő lépésem.

Amint látják, Thor Hammerhurler társ-békefenntartójaként élvezett státuszom nem volt egészen tiszteletbeli. Ha valaha is a legrosszabb forgatókönyv valósulna meg, és tűzharcba bocsátkoznánk a kugelokkal, én Thor ütőerejének jelentős részét képezném. A béke megőrzése azonban igen fontos szerepet játszott munkámban, itt és a Keréken egyaránt.

Éppen ezért, ha ez gazember szerves férfi bármilyen gyakorlati célból gyűjtögeti eme förtelmes cuccokat, valamit tenni kellett velük kapcsolatban. És az egyetlen, aki erre képes, én voltam.

A legjobb elérhető információforrás kétségtelenül ez a gépi tárolású Allison volt, akire Harry bukkant rá. Amikor bejutottam arra a helyre, ahol lakott, érkezésemre várva éppen egy kis antik zongoránál ült, és illegette-billegette magát, hogy némi hatást gyakoroljon rám.

Noha Allison nem lehetett több mint töltéshordozó részecskék halmaza, akárcsak jómagam, ez nem akadályozta meg abban, hogy kellemessé tegye a dolgokat. Ezt azonnal észrevettem. Nem tudok sokat a fiatal emberi nők praktikáiról, de nem kerülték el figyelmemet a pasztellvirágos díszpárnák a nyomott pamutszövet borította kanapén és a hatalmas plüsspanda a rózsaszín baldachinos ágyon. Képek a falon (tetszetős virágkompozíciók vagy ruganyos, hajlékony balerinák), gyümölcstálak az asztalokon, távolról szóló, halk muzsika: pontosan olyan férficsapda volt, amelyet fiatal, szerves, facér nők szoktak kialakítani, hogy behívják szívük választottját egy lefekvés előtti italra.

Hagytam, hogy társasági eseményt csináljon belőle, megengedtem, hogy leültessen a kanapéra és udvariasan elhárítottam a kis tálkákban kínált fügét és diót. Képzeljék el, valaki más kínált nekem ételt! És aztán elkezdtem kérdezősködni.

Azt kívántam tőle, hogy mondjon el mindent, amit Wan-ról tud. Hajlandónak látszott rá, hogy megtegye, de azt akarta, hogy először önmagáról beszéljen. Gyorsan odavillantam szimulációmhoz, hogy meggyőződjek róla, van-e valami probléma, ami megkívánná tényleges jelenlétemet. Nem volt. A tulajdonos még csak a második szónál járt, így hagytam a lányt beszélni.

Elmondta, hogy amikor megismerkedett Wannal, kiszolgált balett-táncosnő volt. Ugyanis amikor többé már nem tudott minden délelőtt három órát szembenézni a próbaterem korlátjával, jelentkezett Átjáró-kutatónak. Noha nem így fejezte ki magát, de bárhölgyként végezte Peggy Bolygóján.

– És akkor ez a fura alak, Wan megjelent a lebujban. Azt hiszem, kerülte a feltűnést, mert valami zűrbe keveredett, amelyet még az ő pénze sem tudott azonnal elpalástolni. Figyelj, megkínálhatlak valami itallal? Kávé? Bármi? – kínálgatott csendes vágyódástól eltelve; nem hiszem, hogy annyi látogatója volna, hogy gyakorolni tudná rajtuk vendégszeretetét.

– Köszönöm, nem! – hárítottam el, bár még mindig jelentett némi csábítást, hogy valaki más kínál frissítőkkel.

– Miféle zűrről van szó?

– Csak később hallottam róla – vonta meg a vállát –, de úgy tűnik, hogy valahogy az az öüete támadt, hogy a Vének az ő tulajdonában vannak, ezért elrabolt néhányat kenyai rezervátumukból. Ebből jogi zűr kerekedett. Az ittlévő cucc egy részét sem törvényes úton szerezte meg. És volt egy csomó más dolog is, de a részletekről nem sokat tudok. Aztán történetesen megjelent Peggy Bolygóján, ahol rostokoltam, és így találkoztunk.

– Szünetet tartott, úgy nézve rám, amire nem számítottam.

– Marcus, mi? – kérdezte. – Szimpatikus név. Szimpatikus külsejű férfi, komolyan. Nem baj, ha kérdezek tőled valamit?

Bólintással adtam rá engedélyt.

– Milyen lenne a külsőd, ha úgymond nem fényesítetted volna ki a képmásodat?

Nem számítottam erre a kérdésre sem, noha tudtam, hogy az általam felvett külsőt néhány meglehetősen sikeres videó-személyiségről modellezték. Elhatároztam, hogy őszinte leszek hozzá.

– Nem lenne egyáltalán semmilyen külsőm, Allison. Én sohasem voltam organikus.

Erre savanyú képet vágott, aztán sóhajtott.

– Ó, igen. Szóval, ahogyan mondtam – folytatta –, ott voltam azon a bolygón. Sohasem üldözött a szerencse. Átjáró-feltáróként sem. Háromszor jártam kinn, de egyszer sem kaptam semmit. A harmadik út volt a legrosszabb, mert akkor kerültem Peggy Bolygójára, amelyet természetesen már háromszor vagy négyszer felfedeztek, és egy egész aktív kolónia élt rajta. Így aztán elhatároztam, hogy ott maradok, és...

Ha csak milliomod másodpercek óta is, de unalmassá vált.

– Wan, Allison. Róla beszéltél nekem.

– Most is róla beszélek. Bárokban tébláboltam azon a bolygón, megpróbálván elég pénzt összeszedni egy MindÖrökkönre, tudod, van ez a láncolat a MindÖrökkön-üzletekből, amelyek gépileg letárolnak, ha meg tudod fizetni. De ha történetesen te vagy Wan, akkor nincs szükséged az üzletekre, mert megvan neked valamennyi olyan berendezés, amelyek várnak rád, és Doktor Halál ott áll melletted, hogy szakadatlanul használja őket. Udvari bolondjaival, ügyvédeivel és titkáraival egyetemben...

Rengeteg időm volt ugyan, de nem végtelen. Fölemeltem a kezem.

– Kérlek, Allison!

– Igen – szedte össze magát. – Sajnálom. Nos, Wan részben ugyanazokba a bárokban lődörgött, mint én. Többször meghívott valami italra. Úgy gondolta, fura dolog, hogy balett-táncos voltam, mivel elismerem, akkorra már nem úgy festettem, mint egy igazi príma balerina, de szerette hallgatni, ahogy beszélek. Különösen, amikor arról meséltem, hogy a társulatban hogyan szereztek a lányok maguknak fiút, és hogy mi mindent tehetsz a lábaddal, miután tíz évig dolgoztál a korlátnál, tudod, az a fajta korlát, amelynél a táncosok gyakorolnak, nem pedig az, amin a tornászok végzik gyakorlataikat. És most meg... – vonta meg a vállát – itt vagyok.

Úgy tűnt, hogy kihagyott valamit.

– Úgy érted, hogy Wan elvitt Peggy Bolygójáról?

– Á, nem – rázta meg a fejét. – Nem akkor. Egyszerűen elment, azt hiszem, valami más nővel, és én szinte azt is elfelejtettem, hogy létezik. Aztán hat vagy hét hónap múlva, amikor már éppen padlót fogtam, jön egy fickó valamelyik ügyvédi irodából, és azt mondja, Wan hajlandó fizetni az átalakítást a MindÖrökkönnél, ha kijövök ide hozzá, és megtanítom néhány barátjának, hogyan legyen balett-táncos. – Vihogni kezdett. – Azt hiszem, láttad a barátokat. Mind lányok, akiket itt-ott szedett fel, és szerintem sok adottsággal rendelkeznek, de a tánc nem tarozik közéjük. Hát, talán Liz kivételével. Azt hiszem, valahogy tartozom neki.

Arra várt, hogy megkérdezzem tőle, miért, ezért így tettem.

– Ez olyan hosszú történet – mondta, mintha az eddigiek tömörek lettek volna. – Tudod, Wan mindig rettegett a haláltól. Így az egész Mindörökkön gépi tároló cuccot magánál tartotta, és Liz tudta működtetni. Csakhogy ő nem halt meg. De én igen, és Liz letárolt.

– Liz? – kérdeztem, hogy lendületben tartsam.

– Elizaveta. Doktor Halál, ahogyan mi hívjuk. Az orosz tyúk, aki fenn van Wannál. Könnyen felismerheted, mert egyrészt hozzánk, többiekhez képest egyáltalán nem olyan csinos, másrészt örökké nyugtalan, mert még mindig szerves, és attól fél, hogy teherbe esik. – Le-fel mozgatta fejét, hogy megerősítse, amit mondott. – Mindenesetre – folytatta – miután elsajátítottam a letárolt tevékenység minden csínját-bínját, kitaláltam, hogyan szimuláljak egy egész balett-társulatot, és Wan időnként megtekinti őket, nem a Giselle-ben vagy a Diótörőben, tudod, hanem különleges előadásokban, amelyeket magam rendezek számára. – Rám pislantott, aztán megkérdezte: – Biztos, hogy nem akarsz egy italt vagy valamit?

– Köszönöm, nem – ráztam meg a fejem. Kezdett idegeimre menni ez a nő, ezért elhatároztam, hogy rövidre zárom a beszélgetést. – Hadd tegyek fel néhány kérdést! A tulajdonos titkárnője megkérdezte tőlünk, tudjuk-e, hogyan kell felrobbantani egy csillagot. Tudod, miért kíváncsi erre Wan?

– Ó, várj egy kicsit! – nézett rám zavartan. – Egyszer azt mondta, bárcsak meg tudná ezt tenni. Talán meg tudná, ha találna valahol valami régi hícsí dolgot, ami lehetővé tenné. Lehet ennek valami köze hozzá?

Ez két okból is meglepő volt. Nyilván Wan közel jutott valamihez, amire egyszer az öreg hícsí, Hőhatár célzott. Ezt meg kellett beszélnem Thor Hammerhurlerrel. Közben különböző információkra volt szükségem, de azokat ettől a nőtől nem kaphattam meg.

– Még egy utolsó kérdés. Van valami elképzelésed arról, miért tartja magánál Wan ezt a rengeteg fegyvert?

– Mert meg akar ölni néhány embert – vonta meg a vállát. – Ezért kellenek azok a dolgok, igaz? Azt hiszem, meg fogja tenni, amint összeszedi a bátorságát hozzá. De azért ez nem mostanában lesz, mert annyira nem merész. A gyűlölködés jobban megy neki.

– Tudod, kit gyűlöl?

– Hát – válaszolta elgondolkodva –, nagyjából mindenkit. De különösen Robinette Broadheadet. Tudod ki az? Hát persze, hogy tudod. És néhány nőt. Azt hiszem, jó sokat. Nem igazán tud párkapcsolatban élni, és amikor vége a dolognak, mindig a nőket hibáztatja, az összest, de leginkább a hícsíket gyűlöli. Mindegyiket utálja, az egész fajt. Mondom, szeret gyűlölködni, és talán emberek tucatjait gyűlöli, akikről sohasem hallottam... Figyelj, biztos, hogy nem kérsz italt?

– Biztos, Allison.

– Mert – mondta, miközben felkelt és közelebb ült hozzám – nem kell sietned, tudod. Mostanában nincs valami nagy társaságom.

Ezen a ponton be kell vallanom valamit, amit egy organikusnál zavarba jövésnek kellene neveznem. Tudják, én pontosan értettem, amit Allison mondott, és nemcsak a kimondott szavakat, hanem beleértett jelentésüket is. Azt ajánlotta föl, hogy közösüljek vele.

A közösülés nem olyan tevékenység, amelyben az olyan MI-k, mint én, sok tapasztalattal rendelkeznek – nem, nemcsak hogy nem sokkal, de egyáltalán semmilyennel. Ez nem része programozásunknak.

De ez nem jelenti azt, hogy nem vagyunk rá képesek. Még én is, ha úgy akarnám. Emlékeztetem önöket, hogy én vagyok az egyik leghatékonyabb MI, akit valaha is létrehoztak. Számomra lehetséges volna, hogy egy ilyen szórakozás résztvevőjeként minden szükséges dolgot szimuláljak.

Nem tudom megmondani, vajon megtettem volna-e, vagy sem. Bármilyen új élmény föltétlenül érdekes számomra, és élvezem is őket. Egyelőre csak annyit tettem, hogy gyorsan visszasiettem a trónterembe megnézni, hogyan mennek a dolgok, arra az esetre, ha további időt akarnék eltölteni Allisonnal.

A dolgok azonban nem mentek olyan jól.

Az addig zavartalanul folyó társalgás megszakadt. Wan portás-titkárnője látható formát öltött, és főnöke fülébe sugdosott, olyan képpel, ami düh és az aggodalom között ingadozott.

Nyomban visszatértem Allison szobájába.

– Sajnálom – mondtam olyan udvariasan, ahogyan csak tudtam –, de most mindenképpen vissza kell mennem. Ám van valami, ami zavar engem. Soha nem hittem, hogy Wan afféle balett-rajongó lenne. Mit gondolsz, miért vette magának a fáradságot, hogy idehozzon téged?

– Ezt könnyű megmagyarázni – felelte, sajnálkozó képpel nézve rám, amint végigmentem azon a mozdulatsoron, amelyik azt szimulálta, hogy felállók, és menni készülök. – Megkérdezte tőlem, hogy miért érdemes balettet nézni. Azt feleltem neki, azért, mert arról szól, hogy egy rakás csinos, alulöltözött lány mindenféle különleges helyzetbe hajlítja a testét.

A tulajdonos arckifejezése nem változott. Még a fülébe suttogó nő lebiggyesztett ajka sem lazult, és ez kiérdemelte szimpátiámat, mert tudtam, milyen egy MI számára lelassítani beszédét egy organikus hallgató számára. Az egész trónterem pontosan úgy festett, ahogyan egy pillanattal korábban otthagytam. A kinti folyosón azonban volt valami új: maga Harry, aki már nem tartózkodott a trónteremben, és igen aggályosnak tűnt, amint két extra méretű, egyenruhás biztonsági őr szorításában álldogált.

Meglehetősen harcias képet vágtak, de sem méretük, sem fenyegető tekintetük nem zavart. Hogy azzal kezdjem, ha az ember szimuláció, olyan mérete lehet, amilyet kíván; ami számít az a programozás erőssége és amint említettem, az enyém elég erőteljes volt ahhoz, hogy hasznos szövetségese legyek Thor Hammerhurlernek. Magamba foglaltam a két őr körüli teret, és összehúztam magam körülöttük. Amikor eléggé kicsire összepréselődtek ahhoz, hogy jelentéktelenné váljanak, utasításokat adtam nekik:

– Hagyjátok békén! Tűnjetek el! – parancsoltam. Nem lévén más választásuk, engedelmeskedtek. Harry megdörzsölte karját, mintha az őrök szorítása tényleges testi fájdalmat okozott volna neki.

– Mi tartott olyan sokáig, Markié? – érdeklődött. – Egészen jól mentek a dolgok, de aztán azok a gorillák hirtelen megragadtak, és kivonszoltak ide, nem tudom, miért.

– Mert rájöttek, miben mesterkedünk. Gyerünk! Visszamegyünk az űrhajóra.

VIII

Megálltunk, hogy felszedjük Allisont, mert Harry ezt kérte. Nem volt semmi probléma. Végigrohantunk a kastély kommunikációs csatornáin, míg találtunk egy antennát. Meghatároztuk űrjárművünk helyét az égbolton. Kilőttük magunkat feléje, és ott voltunk az űrhajónkon, jóval túl a hatókörén bármilyen erőnek, amit Wan mozgósíthatott, jóval azelőtt, hogy ideje lett volna cselekedni.

Első dolgom az volt, hogy hívjam hajóstársunkat.

– Kugel! Gyere elő! Beszélnünk kell.

Egy pillanatig azt hittem, hogy nem fog reagálni, de aztán a foltok és színek szövedéke kezdett formát ölteni, jócskán megrémítve Allisont.

– Jézusom! – kiáltotta. – Mi a fene ez?

– Nyugi! Ő a barátunk – válaszoltam valótlanul, természetesen, de azt akartam, hogy fogja be a száját, és ne ártsa bele magát a dolgomba. Aztán beszéltem a kugelnak Wan fegyverkészletéről és szándékairól, majd így fejeztem be: – Meg kell akadályoznunk, hogy bajt okozzon! Kérhetünk segítséget a hatóságoktól...

– Egy fenét kérünk! – szakított félbe Harry. – Senki nem fog idejönni napokig, és addigra útjukra indíthatja összes kis űrhajóját, felfegyverezve, és...

– így – fejeztembe helyette – ez nem jártható út. Saját magunknak kell akcióba lépni! Sem Harry, sem én nem rendelkezünk ilyen képességgel. És te?

A figura alkotóelemei mozogni kezdtek.

– Tudott, hogy mi rendelkezünk – jelentette ki. – Egyszer már sterilizáltuk ezt az objektumot, újra megtehetjük: egy egyszerű kis ütés a mágneses mezejére, ami törli sugárzásvédő atmoszférikus rétegét, és így lehetővé teszi, hogy a halálos sugárzás elérje az objektumon lévő organizmusokat...

Allison csak hallgatta, szája tátva maradt. De most arra használta, hogy ráüvöltsön a kugelra:

– Azt csak tartsd itt, te pusztító! Nem fogsz semmi ilyet tenni! Te arról beszélsz, hogy megölöd Rose-t, Lizt, Jillyt és Jeant, nem is számítva a Véneket és...

Azzal a fajta félig halálos nézéssel meredtem rá, amit a helyettes hadúri szerepemhez sajátítottam el. Bevált. Befogta a száját.

– Ez elfogadhatatlan – mondtam a kugelnek. – Nem vagyunk felhatalmazva arra, hogy élő személyeket öljünk meg.

Egy pillanatig néma maradt, mintha próbált volna megbarátkozni ezzel a váratlan, új elképzeléssel. Aztán így szólt:

– Van másik baj is az első javaslatunkkal. A jelen helyen számarányunk nem elegendő erre a feladatra. Mások mozgósítása viszont ugyanúgy időt igényelne, mintha ti erősítést kérnétek.

– Mégis térjünk vissza első elképzelésedhez – bólintottam. – El tudod párologtatni Wan valamennyi fegyverét, anélkül, hogy emberveszteséget okoznál?

– De csipkedd magad! – szólt közbe Harry. – Még mindig ott vannak azok a lövegek, amelyek próbálnak ránk irányulni, így nem áll rendelkezésünkre a világ minden ideje, hogy elhatározzuk magunkat.

Nos, tulajdonképpen rendelkezésünkre állt. A tulajdonost nagyjából most figyelmeztethették őrzőagyai, akik éppen most vették észre, hogy szimulációink szétestek és eltűntek. De égtem a vágytól, hogy lerendezhessem a dolgokat.

– Meg tudod tenni? – kérdeztem újra a kugeltől. Újabb szünet.

– Ez nem kérdéses – mondta aztán kelletlenül. – Eléggé pontosan meg tudjuk tenni.

– Akkor tedd meg! – kértem. – Semmisítsd meg fegyverzetét! És ha már ezt teszed, jobb, ha elpusztítod az űrhajóját is!

Csupán ennyire volt szükség. A kugel nem szavakkal válaszolt, hanem csak csillámlott egyet, szertefoszlott és eltűnt, vissza a kukta fazékjába. Soha többé nem láttuk.

Csak azt, amit tett.

Nem igazán alakítottam ki képet magamnak arról, hogyan festhet a kugel-féle „elpárologtatás”. Így nem voltam eléggé felkészülve rá, amikor az eljárás elkezdődött.

Önök tudják, hogy nekem nincs testi fülem. Ezért közvetlenül semmit sem hallottam, de amikor akusztikus érzékelőim ötven vagy hatvan nagy magnitúdójú, gyors, célzott robbanást fogtak fel, éreztem a lökéseket, még a bolygó atmoszférájának legszélső határainál is. Harry is érezte ugyanezeket a lökéseket. Szimulált kezével tapsolt szimulált fülének, persze teljesen fölöslegesen.

– Hé, Markié! – kérte. – Állíttasd le!

Nem tehettem meg. De nem is számított. A robbanások már megszűntek. Ami maradt, az a parányi, felhólyagzott, folyékonyfém buborékokból álló folt volt a kugel visszatartó burkán. Másik, hasonló petty tört ki űrhajónk falára, és rájöttem, hogy mindkettő attól a femto-léptékű kisugárzásból ered, amit a kugel ígért meg. Úgy gondoltam, hálás lehetek, hogy hardverem, meg a Harryé, nem volt Wan kastélyának lővonalában. Kétlem ugyanis, hogy a kugel törődött volna azzal, hogy megkímélje őket.

Ami viszont éppen az Arabella felszínén történt, az egyáltalán nem femto-léptékű volt. A kastély körül itt-ott kis, fehér robbanás-pamacsok látszódtak, aztán egy pár nagyobb, aztán valamennyinek a forrása, ami már nemcsak füsttel, hanem épületdarabokkal és gomolygó lángokkal is járt. Wan kastélyának nagy része romokban hevert, noha – ebben elég biztos voltam – nem az a szárnya, amelyben ő eltávozásomkor tartózkodott. Azt hiszem, a kugel egyik lövése Wan fő lőszerraktárát röpítette levegőbe. Magnitúdója arra késztetett, hogy keresni kezdjem a Véneket, de Harry már rájuk állította az optikai érzékelőket, és jelentette, hogy a fák alatt lapulnak, és egyikük sem sérült meg.

Hát így történt a dolog.

Aztán megkezdtük virrasztásunkat, hogy a többi űrhajó megérkezésére várjunk.

A dolog úgy állt, hogy nem engedhettük meg magunknak, hogy kiengedjük látóterünkből Wan kastélyát. Nem tudtuk, mit rejthetett el más alagutakban. Talán semmit, de nem akartunk kockáztatni. Így nem hagyhattuk űrhajónkat normál bolygó körüli pályán, mert amikor az Arabella másik oldalán járnánk, bármi megtörténhetne.

Úgyhogy a nehezebb utat választottuk.

Hagytuk, hogy hajónk lejjebb menjen orbitális röppályája mentén, amíg Wan kastélya éppen a horizont alá került, aztán szuper-fénysebességgel kilőttük magunkat oda, ahol éppen feljött a másik horizonton...

És ezt újra meg újra megismételtük, míg megérkezett a többi hajó. Ami 3, 813 nappal később történt.

Szeretnék tudni, hogy azokból a részleges keringésekből mennyi tesz ki 3,813 napot? Nyolcvanhárom. Összesítve őket az a 3,813 organikus idejű nap jön ki. És szeretnék tudni, milyen hosszú ez két olyan lénynek, mint Harry és én, akik hozzászoktunk, hogy MI-időben működünk?

Ne kérdezzék! Ne is akarják tudni! Csak nevezzék véget nem érőnek.

De még a látszólag véget nem érő is előbb-utóbb véget ér. Erősítés érkezett, felváltottak bennünket. Most a Kerékre tartó, hasonlóan véget nem érő utazással néztünk szembe. De arra az időre legalább kikapcsolhattuk magunkat.

IX

Amikor visszaértünk a Kerékre, Thor Hammerhurler nagyon örült, hogy újra lát, Marcus 2 viszont nem, és úgy tűnt, valahogy senki más nem törődött vele. Persze fellelkesítette őket, amit az Arabellán tettünk. Harry szerves idejű szimulációját újra és újra megjelentették a polarovideón, hogy az esemény hőseként meginterjúvolják, és szinte ugyanolyan gyakran Allisont is, aki azt a szerepet játszotta, hogy megszökött a szörny, Wan fogságából, aki azt tervezte, ártatlan organikusak ezreit fogja legyilkolni, mígnem mi, szuperhősök megérkeztünk és ártalmatlanná tettük.

Engem ez nem zavart. Harry korábban szervesként élt, az ezzel járó hiúsággal, én pedig csak gép alkotta MI voltam. Nekünk pedig nem szoktak gratulálni, ha megteszünk valamit, amit meg kell tenni. Ha nem tesszük meg, akkor persze lecikiznek bennünket.

Marcus 2 semmi jelét nem mutatta annak, hogy meg akarná osztani munkáját velem, sőt ami azt illeti, annak mutatta ki minden jelét, hogy azt kívánja, bárcsak lelépnék. Azt hiszem, féltékeny volt, hogy annyi kalandban vettem részt. Ez igen különös érzést jelentett számomra. Létezésemben most fordult elő először, hogy nem volt semmi tennivalóm.

Kivéve persze azt, hogy meglátogassam Thor Hammerhurlert, így hát odamentem.

Rosszkor állítottam be hozzá. Éppen a kellős közepén járt annak a napi munkának, amit a Kerék valamennyi fegyverzetének ellenőrzése jelentett, és noha az ellenőrzések mindig jól mentek, nem szerette, ha megzavarják.

– Próbáld meg egy kicsit később! – zsémbelt. – Talán háromnégy másodperc múlva; akkorra meg kell kapnom az eredményeket.

– Hogyne, Thor – mondtam. – Sajnálom, hogy zavartalak. Emiatt arra kényszerültem, hogy eme másodperceket kitöltsem valahogy, de nem nagyon tudtam, mivel. Még ahhoz sem volt kedvem, hogy néhány különösen nehéz fogás főzését gyakoroljam, mert nem akartam, hogy Marcus 2 azt higgye, vetélkedem vele. Nem kellett Harryt sem etetnem, mert most Allisont érdekesebbnek találta, mint az ételeket. Visszabaktattam űrhajónkra, oda, ahol a dokkjában pihent, hogy miért, azt magam sem tudtam biztosan; azt hiszem, azt gondoltam, hogy talán a kugelt beszédesebb hangulatban találom. De nem így történt, mert a színét sem láttam. Feltételeztem, hogy visszatért a blitzbe, mivel nyomás alatti tartály, ami magában tartotta, most nyitottan és üresen tátongott.

Múltak a másodpercek, és nemcsak háromnégy; nem akartam, hogy Thor azt gondolja, rohanok hozzá, így teljes hat másodpercet vártam, mielőtt visszatértem sajátterébe.

A forgó fények már kialudtak, a csengők és autókürtök elnémultak, és Thor éppen azzal kötötte le magát, hogy buzgón kérdezgette hícsí tanácsadóját.

Ismertem őt. Hőhatárnak hívták, stabil ügyfelemnek számított: kuszkusz, görög bárányételek és halva eleinte, de aztán, amikor emésztése lehetővé tette, merészebb lett. Azaz Hóhatár organikus volt, ami azt jelenti, hogy amikor azt mondtam, Thor lekötötte magát, már megint túlzásba estem, hiszen rengeteg ideje maradt arra, hogy más dolgokat is intézzen.

Ezúttal azt tette, hogy egy megfigyelő képernyő előtt görnyedt, amely műszerállásokat mutatott a Kugelblitzről. Nem láttam, hogy felemelte volna a fejét, hogy rám pillantson, de egészen biztosan tudta, hogy ott vagyok. De azért megnézett még néhány adatsort, mielőtt tudomásul vette jelenlétemet.

– Szóval elszúrtad, és hagytad elmenni – szólalt meg aztán.

Ez volt Thor: mindig azonnal rátért a lényegre, nem törődve azzal, kinek sértheti meg érzékenységét.

– Ezt nem tudjuk – hárítottam el a támadást. – Megtaláltuk a testét.

– Miután már nem volt rá szüksége – morogta. – Nem beszéltél azzal a négy nőnemű szerves emberrel, akik ottmaradtak? Elmondták, hogy „dr. Halál” gépileg letárolta, és mindketten elrepültek egy hírvivő rakétával.

Nem válaszoltam rá, mert igaza volt. Nem vettem figyelembe azt a lehetőséget, hogy Wan egy torpedó-űrhajót tárolt a hegység túloldalán. Ami azt illeti, Thornak eléggé igaza volt ahhoz, hogy ne firtassa ezt a dolgot, hanem témát váltson.

– Van valami elképzelésed arról, hogy most mit fogsz csinálni?

– Nem igazán – válaszoltam. Tulajdonképpen erről akartam beszélni veled.

Ekkor már felpillantott rám, pislogva, mintha meg lenne lepődve.

– Velem? Miért velem, Marcus?

De biztosan tudta, miért ővele. Kétségtelenül ő a leghatékonyabb személy, akit ismerek, legyen az MI, letárolt vagy organikus, és most nem a tűzerőről beszélek, amelyet irányíthat: a vezetőség odafigyel rá, amikor beszél.

– Azt hittem, van valami ötleted számomra – válaszoltam.

– Ötletem? – csodálkozott, mintha soha életében nem lett volna egyetlen ötlete sem, és nem tudja, hogyan szerezzen egyet. Aztán így szólt: – Hát, nem tudom. Talán. Azon jár az agyam, hogy egyik-másik távolabbi röppályán keringő fegyvernél szükségem lenne némi automatikusabb ellenőrzésre. Gondolod, hogy ez érdekelne?

– A legkevésbé sem – feleltem. Amiről beszélt, nagyjából annyira volt izgalmas, mint egy termosztátot működtetni. – Olyasmit szeretnék, amit érdemes csinálni, és legalább olyan érdekes, mint amilyen az életem volt, mielőtt kettéváltam.

– És azt akarod, hogy ezt én adjam meg neked? – Úgy nézett rám, ahogy egy ötcsillagos tábornok (akinek abban a pillanatban hitte magát) nézne valami alkalmatlankodó közlegényre, aki nem tudja, hogy nem szabad háborgatnia a nagy embert. – Miért nekem kellene, Marcus?

– Nincs okom rá – válaszoltam. – Csak úgy gondoltam, megtehetnéd. Ó, erről jut eszembe. Tudtad, hogy a jelek szerint annak a Wan Santos-Smithnek valami csillagrombolón jár az esze? – Ez arra késztette, hogy nagyobb érdeklődéssel nézzen rám, így amíg rám figyelt, előjöttem a másik dologgal. A monitorján látható Kugelblitzre mutattam. – Tudod, hogy a kugelok akkor vetítik ki magukat a blitzből, amikor csak akarják?

– Persze, hogy tudom – mormogta. – Ama kis kötegeken kívül, amelyeket kémkedésre használnak, nyalábokat választhatnak le magukból a visszatartóba, pontosan ezt tették, amikor veled mentek az Arabellára.

– Nem a visszatartóba, Thor, hanem azon kívülre. – És elmeséltem neki, a kugel hogyan semmisítette meg Wan fegyverzetét. Azt már mondanom sem kellett neki, hogy ugyanezt meg tudnák tenni az ő összes szerkentyűjével is. Nem kellett neki mondanom. Amikor otthagytam, éppen azon fáradozott, hogy újra kialakítsa egész fegyverrendszerét.

Ám mielőtt elmentem, megtett néhány dolgot nekem. Nem volt könnyen kezelhető barát, de mindig törlesztette adósságait.

Úgyhogy kaptam egy űrhajót – Thor elintézte, hogy eltűnjön a hajónyilvántartásból –, és a saját utamat járom.

Nem tudtam biztosan, hogy ezt akartam-e csinálni, amikor Thor először előhozakodott vele, mivel az a negyvenezer az egyhez idődilatáció nyugtalanító volt. Am ő rámutatott, hogy ez csak a szerves embereknek probléma, nekünk nem. Pár nagyságrenden belül van az, amennyivel gyorsabb vagyok annál, amennyivel az organikus emberek gyorsabbak a Magnál, és pillanatok alatt belemehetek és kijöhetek belőle, legföljebb tíz percre, ha csellengeni akarok, és így amikor visszajövünk, közben nem telik majd el több, mint néhány emberi léptékű nap.

Nem tudom, mit fogok ott találni, de érdekes lesz. Talán régi barátomat, Szellőt? Talán néhány újabbat. Nem tudom, de azt hiszem, megpróbálom.

10.

AZ ÁLOMGÉP

I

Stan mindent el tudott képzelni azon a teljesen hícsí bolygón, amelyen találta magát, csak azt nem, hogy másik emberi lénnyel találkozik, aki bekopogtat az ajtaján. Különösen olyannal, aki azt állítja, hogy a legendás Robinette Broadhead dilidoktora.

Stannek mégsem tartott tovább egyetlen pillanatnál, hogy felülkerekedjék meglepetésén, Estrellának pedig még addig sem. Szinte azonnal sietett étellel, itallal és ülőhellyel kínálni látogatójukat, olyan zavarodott vendégszeretettel, mint egy fiatalasszony, akinek anyósa előzetes bejelentés nélkül érkezik látogatóba.

Von Ideg elhárított minden kínálást, igen udvariasan, de határozottan.

– Tudják – magyarázta –, én nem organikus vagy akár anyagi személy vagyok, hanem számítógép-szimuláció. Amit látnak, az csak optikai képmás. Testileg nem tudok sem enni, sem inni.

Stan elmosolyodott.

– Jobb is így – nyugtázta a helyzetet. – Különben sem hiszem, hogy lenne valami normális innivalónk. Tulajdonképpen nem vagyok annyira biztos az ennivalóban sem, úgyhogy mit tehetünk magáért?

– Remélem, sok mindent – mondta kedvesen von Ideg. – De azt hiszem, tapintatlan vagyok. Maguk éhesek, ugye?

Valójában Stannek pontosan ez járt az eszében, de aztán Estrella válaszolt:

– Azt hiszem, igen, de kellemetlen lenne, ha mi ennénk, maga meg csak úgy ülne itt.

Von Ideg sugárzott a megelégedettségtől.

– Soha ne legyen nagyobb problémánk, amit meg kell oldani! Maguk csak táplálkozzanak nyugodtan, míg én ülök, úgy értem szimuláltan ülök, és egy pohár szimulált sherryt iszom, hogy magukkal tartsak.

Stan és Estrella ha kissé zavarodottan is, de engedelmesen kezdett válogatni az aktuális ételcsomagok között, miközben a pszichiáter kis asztalt, egyenes támlájú széket, palackot és poharat húzott elő a levegőből. Mire Stan kicsomagolta azt, amiről kiderült, hogy lapos, kerek, zöld színű, halízű kétszersültféle, von Ideg begurított képzeletbeli szájába egy kortyot a képzeletbeli borból, és képzeletbeli poharát feltartotta a fényhez.

– Kissé rostos – hangsúlyozta –, de azért kellemes. Gondolom, tudják, miért vagyok itt.

Estrella Stanre nézett, aki vállat vont.

– A hapsi miatt, aki utál minket?

– Pontosan – sugárzott von Ideg. – Reméltem, hogy maguk okosak, és örülök, hogy valóban azok. Na már most, mondták maguknak, hogy mit csinált éppen Teljesítő, amikor problémája elkezdődött?

– Teljesítő? – húzta össze szemöldökét Stan.

– Senki sem mondta maguknak a nevét? Ez az, Teljesítő, és elég fontos küldetésben járt.

– Az Orgyilkosokat kereste – bólogatott Estrella –, de nem tudjuk pontosan, kik voltak azok.

– Úgy érti – helyesbítette Stan –, hogy tudjuk, valamikor régen intelligens fajokat gyilkoltak le, meg minden, csak azt nem tudjuk, miért.

Von Ideg egy pillanatig a poharát studírozta. Aztán csaknem pajkos képpel nézett rájuk.

– Szeretnék részletesebben megbeszélni azokat az Orgyilkosokat? – kérdezte. – Látják, elég idős program vagyok már, és tudom, hogy túl sokat fecsegek. Ám ha kívánják, hogy...

Stan megvonta a vállát, de Estrella nyomban így szólt:

– Igen, én mindenképpen szeretném.

– Akkor, ami azt a kérdést illeti – mosolygott rá melegen von Ideg –, hogy az Orgyilkosok miért voltak Orgyilkosok olyan kiterjedt méretekben, arra lehet, hogy én sem tudom a választ. Nem vagyok biztos benne, hogy bárki is tudja. A legelfogadhatóbb találgatás, amit hallottam, az, hogy a kugelok attól tartottak, hogy más intelligens fajok, különösen organikusak, megzavarhatják terveiket, bármik is lehettek azok.

Stan kezdett türelmetlen lenni.

– Maga folyton olyan dolgokról beszél, amelyekről semmit sem tudunk – panaszkodott. – Kicsodák azok a kugelok?

– Igazán sajnálom. Tudják, a probléma az, hogy annyi mindent tudok, hogy néha nehéz felbecsülni, hogy milyen keveset tudnak a szerves emberek, ó, a fene egye meg – kapott észbe, miközben szimulált ajkába harapott. – Már megint megcsináltam, ugye? Igazán nem akartam semmiképpen sem megbántani magukat. Tény, hogy rengeteg mindent tudok. Már igen régóta létezem mint MI, és azóta mindig teszem a dolgomat...

Stan egyre türelmetlenebb lett.

– Kugelok – emlékeztette. – Mi a fenék a kugelok?

– Hát erről beszélek, nem? – mondta bűnbánatosan von Ideg. – Hadd próbáljam meg tisztázni, hogy miről beszélek! Az Orgyilkosok egyedi részecskéit azért nevezzük kugeloknak, mert abban léteznek, amit Kugelblitznek nevezünk. Hogy mi az a Kugelblitz? Az a név, amit egy fekete lyuknak adtak, amely energiát tartalmaz, nem pedig anyagot. Pontosan ez az, ami az Orgyilkosok lényege: ők energialények, és már régóta, mielőtt a hícsík visszavonultak a Magjukba, ahol most mi vagyunk...

Von Ideg nem egészen elölről kezdte, de eléggé az elején ahhoz, hogy próbára tegye Stan türelmét. De mivel úgy tűnt, hogy Estrella csüng minden szaván, megőrizte nyugalmát. Táplálkozott, miközben odafigyelt: egyik bizarr struktúra-és ízkombináció a másik után, miközben az egyik hátborzongató történetet hallgatta a másik után a lemészárolt fajokról és a hícsíkről, akik elhatározták, hogy visszavonulnak a Magba. Még jóval az után is továbbhallgatta, hogy befejezte az étkezést, és ők ketten felszedték a morzsákat meg a csomagolópapírokat, és a szemétporlasztóba tették őket. Még mindig hallgatták, és a nem létező (de mindenképpen személy, és nemcsak az, hanem olyan személy, aki birtokolja a társalgás irányításának adományát) Sigfrid von Ideg még mindig beszélt.

Elég érdekesen hangzott az egész. Mindazonáltal Stan nem sajnálta, amikor a csengő morogni kezdett.

– Elnézést kérek! – szabadkozott, örömmel kelve fel a párnázott, de még messze nem kényelmes hícsí ülőkéről.

Ám meglepő módon Estrella végig figyelmesen hallgatott, és még többet kívánt tudni.

– Még valamit, dr. von Ideg – szólalt meg. – Az Orgyilkosok még mindig léteznek? Aggódnunk kellene miattuk?

Stan a válaszra várt, de az késett egy másodpercet.

– Ami első kérdését illeti – válaszolt végül a pszichiáter –, igen, még mindig léteznek a Kugelblitzükben. Ami a másodikat illeti, nos, igen gondos megfigyelés alatt tartják őket egy hatalmas, kerék formájú űrállomásról, amit ebből a célból hoztak létre. De igen, lehet, hogy aggódnunk kell, talán nem nagyon, csak egy kicsit. Most pedig nem kellene kinyitnunk az ajtót?

Maga von Ideg ment elöl az egymásba nyíló szobákon keresztül a bejárati ajtóhoz, ahol udvariasan várt Stanre, hogy kinyissa.

Senki nem volt ott. Bárki is csöngetett, már elment, de egy különös tárgyat hagyott ott. Kéken fénylő hícsí fémfonatok alkották, és Stannek úgy tűnt, hogy nagyjából koporsó méretű lehetett. Eredetéről és használatáról semmit sem tudott.

Viszont annál inkább tudta Sigfrid von Ideg.

– Stan, Estrella – mondta, csaknem bűnbánó hangon –, ez az a készülék, amire vártam, és most meg kell vallanom, nem voltam őszinte magukhoz. Azért vagyok itt, mert szívességet akarok kérni maguktól, és annak köze van ehhez a készülékhez. Amit – tette hozzá – jobb, ha beviszünk, nemdebár? Estrella, segítene nekünk, kérem?

Kiderült, ez azt jelenti, hogy Estrella fogta meg a dolog egyik végét, Stan pedig a másikat. Lévén anyagtalan, ezért Sigfrid von Idegnek semmi hasznát nem lehetett venni bármilyen dolog felemelésében. Mindazonáltal ő ment elöl.

Szerencsére a tárgy könnyebb volt annál, mint amilyennek kinézett. Von Ideg a balkonra vezető kijárat előtt megállt.

– Ide letehetik – mondta mosolyogva. – Na már most, ha egyszerűen felemelnék a felső részét, amint látják, csuklósan kapcsolódik, igen, remek. – Lehajolt, hogy közelebbről szemügyre vegye. A dolog egy pár fonottfém-kagylóvá nyílott ki, mindkettőnek fonottfém-fedele volt. Egy pillanatig Stan azon tűnődött, hogy talán ez lehet a dupla ágy hícsí változata.

De aztán nyomban rájött, hogy nem erről van szó, mert von Ideg felegyenesedett, és így szólt:

– Úgy látszik, jó műszaki állapotban van. Netán fel tudja valamelyikük ismerni, hogy mi ez? Nem? Nos, ezt nem is vártam, s noha nem tudom biztosan, milyen idősek, de emlékszik valamelyikük azokra az időkre, amikor úgy tűnt, hogy rövid időre a világon mindenkire rátört az őrület?

– Hogyne – válaszolta Stan.

– Igen, az őrült idők – szólt közbe Estrella. – Szörnyűek voltak a farmon, de amikor az Átjárón voltunk, megszűntek. Azt beszélték, hogy egy árva gyerek okozta az egészet, valamiféle hícsí álomgépet használva. Azt hiszem, úgy hívják, hogy Wan.

– Pontosan, Wan – hagyta jóvá von Ideg. – Csakugyan így hívták, és még mindig létezik, és még mindig bajt okoz. De jelenlegi gondjainknak nem ő a tárgya. Mivel ilyen jól emlékeznek rá, meg fogják érteni, amikor azt mondom, hogy ez itt az egyik változata annak, amit maga álomgépnek nevezett, szaknyelven pedig „érzelmi, pszichokinetikus adó-vevőnek” hívják. Ez a konkrét modell azonban nem képes olyanfajta széles körben ható bajt okozni, mert hatótávolsága túlságosan rövid. A hícsík az antiszociális viselkedés kiküszöbölésére használják. – Megsimogatta a készüléket, vagy azt a benyomást keltette, hogy megsimogatja, szinte gyöngéden. – Úgy működne, ha maguk ketten benne lennének a két felében, és megfelelően aktiválva lenne, hogy mindegyikük egyszerre érezne mindent, amit a másik érez. Értik? Még olyan dolgokat is tudnának, amelyek a másiknak a tudatalattijában vannak, de egyébként önmaga sem bír tudomással róluk.

Stan zavartan nézett, és kissé megbántottnak érezte magát a kiselőadás miatt, de most érdeklődése felébredt.

– Csakugyan? – kérdezte. – Úgy érti, hogy még azokat a dolgokat is, amelyeket Strell nem tud magáról?

Ám a lány, aki ugyanazt a gondolatmenetet követte, összevonta szemöldökét.

– Nem tudom biztosan, akarom-e, hogy az egész világ belehallgasson ebbe.

– Természetesen nem, drágám – nyugtatta meg a pszichiáter. – Ez nem így történne. Wan gépe az Oort-felhőből az egész naprendszerbe sugározta adását. Ez viszont zárt rendszerű, csupán kettőjüknek. Vagy inkább – mondta kissé zavartan – egyiküknek és valaki másnak. Tudják, szeretném kipróbálni, hogy tudna-e segíteni Teljesítőn.

Estrella arcán némi aggodalommal kevert meglepetés tükröződött, míg Stanén inkább düh és sértődöttség.

– Úgy érti, hogy egy őrülttel együtt ugorjak be abba a szerkentyűbe? – érdeklődött.

– Tudom, hogy ezzel elég sokat kérek magától – sóhajtott von Ideg. – Megnyitni elméjét egy nem emberi lény előtt, aki ráadásul eléggé zaklatott. – Elgondolkodva megállt egy pillanatra, aztán folytatta: – Bizonyára meg akarják ezt beszélni, mielőtt választ adna nekem, ugye? Úgyhogy békén hagyom egy kicsit. Nos – tette hozzá őszintén –, nemcsak azért. Nem hiszem, hogy bármilyen fogalma lenne arról, milyen megterhelő egy olyan gépi intelligencia számára, mint jómagam, valós idejű társalgást folytatni olyan organikusakkal, mint maguk ketten. A feldolgozási arány annyira különböző, tudja, és nekem vannak bizonyos más dolgaim is, amelyeket el kell látnom. – Egy pillanatig Stan azt hitte, el fogja mondani, mik azok a dolgok, de nem tette. – Szóval teljesíteni fogok néhány megbízást – tette hozzá egyszerűen –, és aztán visszajövök, hogy beszéljek magával, miután Teljesítő idejön. Akkor a viszontlátásra! – fejezte be, és kisétált a szobából.

Ahhoz képest, hogy soha nem volt hús-vér ember, egészen jól szimulálta, gondolta Stan. Egy pillanat múlva mindketten hallották a bejárati ajtó kinyitását és becsukását jelentő sssshhhh hangot. Azt, hogy vajon valóban ezt csinálta az ajtó, vagy ez egyszerűen újabb szimuláció volt, annak az illúziónak a kedvéért, hogy von Ideg testisége valódi, Stan nem tudta megmondani.

Mindenesetre elment. De a probléma, amit hátrahagyott, ott maradt.

II

Miután Sigfrid von Ideg eltávozott, Stan és Estrella szótlanul gubbasztottak ülőkéjükön. Nem arról volt szó, hogy nem tudtak semmit sem mondani. Csak nem tudták, hogy a sok téma közül melyikkel kezdjék. Aztán Stan mégis belekezdett.

– Ez a szemétláda milyen pofátlan! – dühöngött. – Honnan szalajtották ezt, hogy idejön, és arra kér, hogy agyat cseréljek azzal a dilinóssal?

Estrella nem válaszolt érdemben, csak ennyit mondott:

– Ő kedves ember, Stan.

– A francba! Mindenki kedves, amikor megpróbál rábeszélni valamire!

– Nem erről van szó. Úgy értem – tétovázott, mielőtt folytatta –, hogy amikor először meglátott, nem esett le az álla, vagy nem úgy pillantott rám, hogy „jé, milyen kár érte”, vagy valami hasonló.

Stan értetlenül nézett, mígnem észrevette, hogy Estrella a bal arccsontjához nyúl.

– Ó – mondta zavartan. – Nos... – és ezzel ezen a ponton kifogyott a mondanivalóból, mert voltaképpen nagyjából már el is felejtette, hogy bármi is furcsa lenne Estrella szemén. Idegeskedett, krákogott, hümmögött, majd végül azt mondta: – A fenébe is, Strell, senki sem törődik vele, nem igaz?

A lány mélabús szeretettel pillantott rá. Aztán ejtette a témát.

– Beszéljünk arról a másik dologról!

Így is tettek. Beszélgettek és beszélgettek, ki nem fogytak a szóból, de sohasem jutottak el kielégítő végkövetkeztetésig. Talán azért, mert ilyen nem is létezett. Stan a maga rebellis módján így összegezte az egészet:

– Egyszerűen utálom azt a baromságot, hogy valami idióta bekerüljön a fejembe.

– Tudom, édes – mondta Estrella, szeretettel simogatva meg a vállát. – A helyzet az, hogy tartozunk nekik, ugye? Idehoztak minket, lakóhelyet adtak, meg minden. – Stan vállat vont, Estrella pedig kis ásítást nyomott el. – Megyek lefeküdni – mondta a lány. – Később még beszélgethetünk, ha akarod.

Elmentében puszit nyomott a fiú fejére, de aztán tényleg távozott, anélkül, hogy szóval, nézéssel vagy kézmozdulattal hívta volna a fiút, hogy csatlakozzék hozzá.

Stannek az jutott eszébe, hogy az ő úgynevezett enszamszja – ahogy egyszer valaki a füle hallatára nevezte, és azt jelenti, hogy „ellenkező nemű személy, aki megosztja szálláshelyét” –, vagy más módon nevezve, kedvese (mely elnevezéshez még most is folyton-folyvást próbált hozzászokni), azaz Estrella, hogy az egészet egyetlen szóban foglaljam össze, feltűnően sokat alszik az utóbbi időben. Annyi bölcsességgel, amennyit össze kellett szednie, hogy foglalkozni tudjon a témával, Stan azt mondta magának, hogy valószínűleg megjött a menzesze. Ez hasznos teória volt számára, mert megmagyarázhatta a lány utóbbi időben tapasztalt változékony hangulatát is. Valóban olyan elméletnek bizonyult, amely megkímélte Stant attól, hogy különböző okokon törje a fejét a női viselkedés olyan elemei kapcsán, amelyekről még csak nem is remélhette, hogy valaha meg fogja érteni őket.

Úgy tűnt, hogy ez csaknem az összes elemre vonatkozott.

Miközben mindeme dolgokon töprengett, Stan ismét kiballagott az erkélyre. Akárcsak korábban, azok a pompás rétek, erdők és csillámló tetejű hegyek most is ugyanúgy szeme elé tárultak. Ez szöget ütött a fejébe. Már gondolt rá, hogy körbesétál odalenn, és miért ne most tegye?

Az első problémát a csigavonalú rámpa jelentette, amelyen feljöttek a lakáshoz. De nyomban rájött, hogy valójában semmi kihívás nem rejlik benne: csak jó sokat sétált lefelé, mígnem ott volt egy ajtó, „kijárat” felirattal. Természetesen nem angolul. Kígyózó, kéken világító nyíl jelölte, amelyet Stan úgy vett, hogy ugyanazt a dolgot jelenti, és így is lett.

Gyönyörű, tágas térség terült el előtte, pont úgy, mint az Aliz Csodaországban borítóján, mondta magában, belélegezve a meleg, fűszeres levegőt. Ruganyosan lépkedett, nemcsak annak a ténynek köszönhetően, hogy a bolygó gravitációja csaknem tíz százalékkal kevesebb volt, mint a Földé. Pusztán az, hogy ott van, jó érzéssel töltötte el. Talpa alatt ruganyos, zöld és ibolyaszín fű párnázta ki lépteit. Körülötte a levegőben mindenütt bágyadt, rózsaszín pihefelhők úsztak, akárcsak az amerikai nyárfák maghordozói, amelyet még otthoni olvasmányaiból ismert, de látni nem látott. A távoli égbolton, a hegytetőktől kissé távolabb, szertefoszló szivárvány-maradványok látszottak.

Megbeszélte magában, hogy ilyen szép helyen még soha életében nem járt. Még szebb lett volna persze, ha Estrella is vele kószál. Szerette volna megmutatni neki a kis, bőrszerű bogarakat, amelyek a fűcsomók közül kandikáltak ki. Vagy az élénk, kis virágokat, amelyek, amikor lehajolt, hogy megnézze, van-e illatuk...

– Jézusom! – egyenesedett ki gyorsan, mert azok a mutatós virágok harapdálni kezdték a kezét.

Ez nem ama jó dolgok közé tartozott, amelyeket jelenlétével Estrella még jobbá tehetett volna. A lényeg az, hogy mindenképpen jó volna, ha itt lenne. Stannek eszébe jutott, hogy elmélázzon azon, vajon szerelmese a lányba. Nem állt rendelkezésére megbízható információ arról, hogy milyen „szerelmesnek” lenni, ezért csak feltételezhette, hogy ez a helyzet áll fenn.

Ez aztán elvezette a fordított kérdéshez: Estrella szerelmese belé?

Minél többet gondolt erre, annál bizonytalanabb lett a választ illetően. Miért kéne annak lennie? Nem védi meg őt semmilyen veszélytől, vagy nem oldja meg számára az élet ilyen-olyan problémáit, ha vannak egyáltalán, hiszen Estrella jobban tudott bánni a világgal, mint ő. Ne is volt különösebben jóképű. (Nos, ha ez számított, azzal a szemmel a lányt sem lehetett szépnek nevezni.) És be kellett látnia, mindenképpen szörnyen fiatal volt hozzá képest, hogy komolyan lehessen venni: merő tinédzser az ő teljesen felnőtt huszonhárom évével szemben. Vagy huszonnégy.

Vagy még több, mivel Estrella soha nem említette pontos életkorát. Ez nagy különbséget jelentett, még ha figyelmen kívül is hagyjuk azt a tényt, hogy a férfitől általában elvárják, hogy idősebb legyen, mint a lány.

Gondolatain bosszankodva Stan az egyik araszoló bogárba rúgott, de elhibázta. Letérdepelt, aztán az oldalára fordult, majd elterült a meleg pázsiton, meggyőződve róla, hogy nincs húsevő virág a közelben, és a feje alá tette karját, s lehunyta szemét.

Nem tudta, hogy elszundított, de aztán kemény hícsí kezek ébresztették fel, a vállát rázva.

Szemét kinyitva ismeretlen arcot látott: fiatal hícsí férfi volt, aki mérgesnek is, meg derűsnek is látszott egyszerre. Az idegen kristályos százszorszépfélét tartott szabad kezében. Stan füléhez tette, és az beszélni kezdett hozzá:

– Stan személy! Kerestünk téged! Kérlek, gyere azonnal! Teljesítő már itt van. Doktor von Ideg rövidesen megérkezik. Kéretlek ide gyorsan, légy szíves! – És aztán, mintegy elkésett gondolatként: – A beszélő személy Só. Köszönöm. Köszönöm szépen.

Teljesítő kétségtelenül ott tartózkodott már, és kritikus szemmel nézelődve járkált föl-alá szobáikban. Ott volt még két hícsí nő: Só és egy Stan számára ismeretlen másik, továbbá Estrella, aki elég szeretetteljesen fogta meg Stan kezét ahhoz, hogy elhomályosítsa iménti aggályainak emlékét, és bemutatta az új hícsí nőnek.

– Az ő neve Kitörlő – mondta, Só pedig közbeszólt:

– Régi barát, Stan személy. Olyan személy is, aki nagyon ért eszközök működtetéséhez. Szerencsére kitűnően használja szintén fajtátok nyelvét.

Stan észrevette, hogy az új jövevény kinyújtja csontos kezét, hogy ő megrázza.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta automatikusan a fiú, aztán kínosan megvonaglott az arca, ahogy megérezte Kitörlő szorítását. A nő addig nem engedte el kezét, amíg beszélt hozzá, egyenesen a szemébe nézve:

– Te nem voltál itt az eligazításon – kezdte. – Ezért meg kell ismételnem a lényegét. Először is, hogy is fejezzem ki magam... a vágyak és félelmek kommunikációs gépe nem okoz hosszan tartó károsodást. Ezt számos tapasztalatból tudjuk, a te fajtáidéból is, korábbi modellek kapcsán. Másodszor, fajok közötti hasonló használatát ebben a formában korábban még nem kísérelték meg, így fennáll a lehetőség, hogy az első pont nem érvényes. Harmadszor, most mindenképpen hozzáfogunk az eljáráshoz.

Erre Estrella egyből felkapta a vizet:

– Hé, mire ez a nagy sietség? Nem arról volt szó, hogy dr. von Ideg is itt lesz?

– Ez igaz – értett egyet Só. – Tudott dolog, miért nincs itt. Legtöbb esetben bizonyságot tesz szolgálatkészségéről.

– Nemsokára föltétlenül megjelenik – tájékoztatta őket Kitörlő. – Ami után használhatjuk a készüléket, hogy jót tegyünk – hűvös pillantást vetett Teljesítőre – ezzel a személlyel, aki elég rossz állapotban van.

Teljesítő, aki jártában-keltében úgy emelgetett fel és rakosgatott ismét vissza különböző tárgyakat, hogy semmi érzékelhető figyelmet nem szentelt a többiekre, akik a szobában tartózkodtak, ekkor csak annyi szünetet tartott, hogy jól látható, kellemetlen pillantást lövelljen Kitörlőre. Szemét le nem véve róla, Stanhez és Estrellához fordult:

– Eme gonosz boszorka azt akarja mondani, hogy többé nem fogok nemkívánatos dolgokat tenni, értitek őt?

– Nem biztos – válaszolta Stan. – Miféle nemkívánatos dolgokat?

– Mondok egy példát – nézett baljós tekintettel a fiúra. – Te ruhát viselsz. Én ugyanaz ruhát kedvelem. Te elmész, és otthagysz engem ruhával, és meg fogom, és viselem, pedig te nem adtál engedélyt rá.

Kitörlő megpróbált kicsiholni magából egy gúnyos emberi nevetést, igen hasonlót Teljesítőéhez.

– Nem csupán ruhák viseléséről volt szó a te személyes, egyéni esetedben, nem így van? – kérdezte.

Teljesítő viszonozta a nő ellenséges nézését.

– Miért teszed fel eme kérdést? Már szilárd véleményt alakítottál ki igazságodról, nem így van?

– Meg kell erősítened! – folytatta könyörtelenül Kitörlő. – Pontatlanság nem ruházatnál van. Pontatlanság emberi faj élő nőnemű lényéhez kapcsolódik. Erősítsd meg vagy tagadd!

Teljesítő egy hosszú pillanatig hallgatott, és csak azután válaszolt.

– Nem teszem egyiket sem – jelentette ki, és Stanhez fordult. – Mi véleményed, Stan? – érdeklődött. – Akkor megosztjuk mélyen rejlő titkainkat minden további csevegés nélkül?

Valójában a fiú még nem határozta el teljesen magát erre. Nem válaszolt. A hícsí megrándította a hasát.

– Akkor miért ne kellene lekezdenünk eljárást? Ők ketten képzett asszisztensek, képesek helyettesíteni nem létező embert, nemde bár? Hát akkor csatlakozz hozzám! – Azzal beszállt a gépbe.

Stan a készülék másik felére meredt, aztán száraz mosollyal Estrellához fordult.

– Kívánj nekem szerencsét! – kérte.

Ám amikor egyik lábát felemelte, hogy bemásszon, valaki a fülébe beszélt. Senkit nem látott, de felismerte Sigfrid von Ideg hangját.

– Nem maga, Stan. Estrella.

Amikor a fiú megfordult, a pszichiáter ott állt, legalábbis eleven szimulációban.

– Elnézést kérek, hogy megvárakoztattam magukat! – szabadkozott. – Néhány zűrös esemény okozta, amelyek pénzügyekkel, élőtér-teremtéssel és sok más dologgal kapcsolatosak. A Magban sok személy aggódik eme dolgok miatt, és egy konferencián vettem részt többükkel, organikusak, tudják, így természetesen nevetségesen sok időmennyiséget vett igénybe, ezt ne vegyék zokon – tette hozzá sietve. Aztán az álomgép felé fordult, ahonnan Teljesítő mogorván bámult föl rájuk. – Úgy tűnik, a dolgok rendben vannak, úgyhogy tovább kell haladnunk vele. Estrella? Lenne szíves újra elfoglalni a helyét? És most egyszerűen lezárom a fedelet...

III

Tulajdonképpen nem tartózkodtak olyan sokáig a kagylóban, noha ezzel Stan nem értett volna egyet. Számára a nyűgös várakozás sokkal hosszabb volt, mint amennyire szerette volna.

Arra gondolt, hogy ennie kellene, de nem egyedül; arra gondolt, hogy aludnia kéne, de hogyan feküdhetett volna le, miközben Estrella olyasmit élt át, amit elképzelni ugyan el tudott, de nem akart. Inkább letelepedett a nézőlap elé, hogy megnézzen valamit rajta.

Ez már jobban ment neki. A képernyőn földi események képei kezdtek megjelenni, a kép szélén menüsorok futottak le, hogy linkeket kínáljanak. Túl sok link volt. Túl sok link, gyakran olyan egyének nevével keltve fel a kíváncsiságot, akikről sohasem hallott: Elwon van Jasse, Marjoire Abbot, Rebecca Shapiro és száz másik, vagy olyan témákkal, amelyekről keveset tudott, és amelyekkel nem sokat törődött. Mit számított neki a részvények ára az összes európai tőzsdén? Vagy az a terv, hogy öntözőcsatornát építenek a Földközi-tengertől a Kattara-mélyedésig, hogy vízparti területté változtassák a sivatag egy részét? Talált egy utalást korábbi szülővárosához, de amikor követte, kiderült, hogy az Isztambuli városi tanáccsal kapcsolatos közelgő választásokkal foglalkozik. Az ezernyi név közül, amelyek a figyelmébe ajánlották magukat, egyet szúrt ki, amelyről hallott, és ez Wan volt, akit nevek hosszú sorával illettek, amelyeket kétségtelenül még soha nem hallott, de kétségtelenül ő volt az a kölyök, aki az Isten Haragját rászabadította az emberi fajra. De amikor jobban megnézte, kiderült, csak egy rendőrségi jelentés, amelyben az állt, hogy az illetőt, aki többé már nem kölyök, különböző bűncselekmények miatt körözik.

Stan éppen ötletszerűen nézegette a bölénycsordák helyzetét az amerikai Vadnyugat legeltetési területein, arra az esetre, ha Estrellát érdekelné a dolog, mikor fémkaparásszerű hangot hallott mögüle.

– Estrella? – kérdezte, reményteljesen megfordulva. Nem ő volt, hanem a kellemetlen hícsí férfi, Teljesítő.

Nyilván kiengedte magát a fémfonatos koporsóból, és megszakította – minek is lehetne nevezni? – az Estrella és a ő közötti elektronikus kommunikációt.

Teljesítő nem látszott boldognak. Nyálkás arcizmai úgy vonaglottak, mint egy rakás kígyó. Gyorsan Stan felé bólintott, mondott két szót – „módfelett szörnyű” –, és elhagyta a lakást, becsukva maga mögött az ajtót.

A megpróbáltatás nyilván véget ért. Stan egy pillanat múlva a két hícsí nő csicsergését hallotta, és amikor az ajtónyíláshoz ért, látta, hogy éppen kisegítik Estrellát a szerkezet egyik feléből.

A lány nemcsak fáradtnak, de aggasztóan szomorúnak is tűnt, gondolta a fiú. Sigfrid von Ideg ott állt az álomgép mellett, nyugtalan képpel nézve le Estrellára. Természetesen nem nagyobb nyugtalansággal, mint Stan, aki odasietett hozzájuk.

A kézzel nem tapintható, de ijesztő von Ideg gyorsan közbelépett.

– Estrella egészen jól van, Stan – nyugtatta meg –, de addig nem beszélhet vele, amíg én ki nem kérdezem. Várjon odakinn, kérem! És ne aggódjék!

IV

Könnyű mondani, de lehetetlen megtenni. Stan kiment ugyan, de az aggodalomtól nem tudta megkímélni magát.

Mi van, kérdezte szomorúan magától, ha von Ideg tévedett? Vagy hazudott neki, és valóban valami baj van Estrellával? Mi van, ha meghalt? Jeges rémületet érzett szívében arra a lehetőségre gondolva, hogy nélküle kellene élnie... egy másik emberi lény társasága nélkül, a különös, idegen lényeknek ebben a világában... és szex nélkül. Az ajtónyílásra nézett, amelyen éppen most jött keresztül, és nem tudott ellenállni annak, hogy odalopakodjék, megpróbálva hallgatózni, mi történik odabenn.

Nem vált be. Halk, ziháló hangot hallott, amiről azt gondolta, suttogás lehetett, de egyetlen szót sem tudott kivenni.

Aztán kijött a két hícsí nő, furcsán nézve rá, udvariasan elköszöntek tőle, és távoztak. Ennyi. Nem meglepő módon Stan elveszítette azt a képességét, hogy bármilyen új fejleményen meglepődjék, már amennyiben az kellemetlen volt – egyre csak várt az álomgép-szobán kívül, hosszabb ideig, mint amennyit Estrella a készülékben töltött. Ez nehezen tűrte. Miután újra próbálkozott a nézőlappal, de most sem talált benne különösebb élvezetet, nem tudott mit tenni.

Így rengeteg ideje maradt arra, hogy gerjessze magában a dühöt... nos, szinte minden érintett, de legfőképpen von Ideg ellen: ő az, aki elzárja előle Estrellát.

Aztán, amikor a düh lassan elszivárgott, számtalan kellemetlen „mi van, ha” kezdte nyugtalanítani. Mi van, ha ez az elmegép-marhaság hűvösebbre vagy még rosszabbra változtatta Estrellának az iránta való érzelmeit? Mi van, ha ennek a koporsó-szeánsznak meg kell ismétlődnie, és talán nemcsak egyszer, nem fogja ez elkerülhetetlenül megváltoztatni Estrella érzéseit azzal a személlyel kapcsolatban, akinek nem volt megengedve, hogy megossza érzelmeit vele? Mi van, ha...

Stant a rosszullét kerülgette. Ez volt a legrosszabb valamennyi aggálya közül, az émelyítő lehetőség, hogy ez az undorító hícsí találmány, az, amelyik még isztambuli napjaiban néhány hetenként őrületbe kergette az egész emberi fajt, komoly károsodást okozhatott Estrellának. Megháborodott tőle. Vagy akár megölte. És már megint ott tartott, ugyanazokat a szörnyű gondolatokat ismételgetve, hogyan lesz majd egyedül hagyva, olyan egyedül, amennyire valaki csak lehet, mint egyetlen igazi emberi lény az idegen teremtményeknek eme planétáján, ezen a mérhetetlen fekete lyukon belül, amelyet a világűr meg a gyorsan évtizedekké és évszázadokká váló idő elzár minden más személytől, akit valaha ismert.

Ekkor megjelent Estrella az ajtónyílásban.

Egyáltalán nem tűnt halottnak, vagy akár őrültnek, talán csak (gondolta) kissé fáradtabbnak, mint amikor legutóbb látta, de szemmel láthatóan elég jól volt.

– Stan? – szólalt meg. – Ennem kell valamit. De először átölelnél egy percre, kérlek?

Jól érzi magát, mondta, lenyelve az utolsó ropogós, rózsaszín csíkos, citromsárga hícsí ételkockát. Persze kissé fáradt volt, ez minden. Nem, azok a dolgok, amiket a gép csinált vele, nem fájtak. Érdemben.

Akkor pontosan milyen érzés volt benne lenni?

Amikor Stan ezt kérdezte, a lányból nagy, mély sóhaj szakadt fel. Egymás mellett ültek a hícsí ágyneműkön; Estrella bánatosan elfintorította az arcát.

– Sigfrid is folyton erről kérdezgetett – mondta bocsánatkérően. – Próbáltam elmondani neki, de nem hiszem, hogy egyszer is elég pontosan sikerült. Részben azt éreztem, hogy szörnyű, büdös, dagadt, tehénszerű személy vagyok. Ez azért történt, mert egyes hícsík ilyennek gondolják az emberi lényeket, mondta Sigfrid. Talán valamennyien, csak talán a többségük udvariasságból nem mutatja ki. Másrészt áthatottak azok a rossz, valóban szörnyű érzések, amik Teljesítőből jöttek ki. Ez alatt nemcsak dühöt és boldogtalanságot értek, noha rengeteg volt belőlük. A legrosszabb az volt, amit Teljesítő önmagáról érzett. Nem sokat tudtam megérteni belőle, Stan. Úgy értem, nem tudni, miért érzett úgy. De biztosan nagyon rossz érzések kavarogtak a fejében... És aztán, tudod, volt még egy másik dolog. Az, hogy hirtelen valaki másnak a része lettem, és egyszerűen nem tudom, hogyan mondjam el neked, milyen volt ez.

A lány egy pillanatig csendben maradt, és Stan megragadta a lehetőséget.

– Strell? Mit értettél az alatt, hogy tehén voltál?

– Ez eléggé zavarba ejtő – mondta kelletlenül. – Néha olyasfajta nő voltam, mint azok a dagadt, parádékon használt léggömbök, akkora mellekkel, mint a kosárlabdák. Meztelenül. Bőröm teljesen lilában játszott...

– Várj egy kicsit. Azt mondtad, lila. Akkor színesben álmodtál?

– Nem álom volt. Különben igen, az egészet színesben láttam, és tapintottam, szagoltam is. De nem ez a legrosszabb. Időnként dagadt voltam, de nem annyira dagadt, és ez azért történt, mert többé már nem ember voltam, hanem hícsí, Stan.

A fiú rábámult.

– Tudom – bólintott a lány. – De pontosan így történt. Nőnemű hícsí voltam, azzal a szögletes fejjel és kopasz koponyával, meg minden. Ez a rész valóban rosszul érintett, Stan. Majdnem halálra rémültem.

A fiú gondolkodva ölelte magához. Aztán fel kellett tennie a kérdést:

– Strell? Honnan tudod?

– Mit? – fordította feléje a fejét, hogy felnézzen rá.

– Azt, hogy ez a sokféle nő valójában mind te voltál?

– Nos, tudom – válaszolta, és felnyúlt, hogy megérintse az arccsontot, amelyre a bölény rátaposott. – Tudod, a szemem mindig így volt az álomban. Stan? Most beszéljünk valami másról, jó?

Ennyit tudott összesen mondani. Ez után minden kérdésre „nem tudómmal” válaszolt, vagy a fejét rázta, és nem felelt semmit. Kitartott amellett, hogy nem tud semmit, nem számított, hogyan tette fel a fiú a kérdést, míg végül kérte, hogy hagyják abba.

– Kezdek elfáradni, Stan – mondta bánatosan. – Talán most már mehetnénk aludni.

– Azt hiszem – mondta szórakozottan, aztán beleszagolt a lány nyakába. – Tudod, mit szeretnék most tenni? – kérdezte más hangszínnel.

Estrella nem egészen húzódott el, csak kissé lemerevedett.

– Sajnálom, édes, de most nem érzem úgy.

– Nem azt, a másik dolgot – mondta a fiú.

Aztán a lány látta, hogy a fiú az álomgépre néz. Ekkor teljesen elengedte Stant, és felült.

– Nem hiszem, hogy kellene.

– Miért nem?

Erre a kérdésre Estrella száz jó indokkal is tudott válaszolni. Veszélyes lehet. Eltörhetnek valamit. Von Ideg dühös lehet. Akár nem is működne von Ideg és az egyik hícsí nő jelenléte nélkül. Ám egyik ok sem tudott szembeszállni Stan féltékeny vágyával, hogy megtapasztalja, amit Estrella átélt, ezért hosszú távon egyik sem számított.

– A francba – egyezett bele végül a lány –, rendben van. Miért ne? De ne engem hibáztass, ha valami nagy bajba keveredünk!

V

Milyen volt az álomgépben lenni?

Stan erre még akkor sem tudott válaszolni magának, amíg a készülék működött, ami nem tartott nagyon sokáig: nem több mint egy perc eltelte után, felcsapva saját oldalának fedelét, Estrella leállította, aztán zokogva kiszállt belőle.

Hogy az egész milyen volt, arra Stan nehezen talált megfelelő szavakat. Mint a legélénkebb és legzavaróbb fajta álom. Mint kinyitni valaki más magánlevelét, amely tele van a legzavaróbb fajta titkokkal. Mint rádöbbenni, hogy az egyetlen személy a világmindenségben, akit a legjobban ismertél, valójában olyasvalaki, akit szinte egyáltalán nem ismersz.

Viszont egyáltalán nem olyan volt, mint az a szörnyű Isten Haragja, amire régóta emlékezett még Isztambulból. Némely tekintetben az rosszabb volt. Legalábbis az a szörnyű, beteges vágyakozás, amely azokban a régi napokban mindenki elméjét áthatotta, és amelynek semmi köze nem volt Stan személyiségéhez. Ezt a mostanit viszont teljesen más dolognak érezte. Olyan ütéseket vitt be neki, amelyekre soha nem számított.

– Estrella? – szólalt meg, miután éppen akkor határozta el, hogy nem kérdez róla semmit. – Mondd meg nekem az igazat! Úgy értem, őszintén, hogy amikor szeretkezünk, Strell, én valóban olyan, tudod, ügyetlen és önző vagyok?

– Mondtam, hogy nem kellene megtennünk – siránkozott a lány.

– Igen, de...

– Igen, de mi van velem? Nem tehetek róla, hogy nézek ki, igaz? Elnézést, hogy olyan ronda vagyok!

– Ezt sohasem mondtam – kezdte indulatosan, de aztán befogta a száját. Hogy mondta-e valaha is, annak nem volt jelentősége. Letagadhatsz dolgokat, amelyeket ténylegesen mondtál, vagy bocsánatot kérhetsz miattuk. De a kósza gondolatok, amelyek néha átfutnak az agyadon, más lapra tartoznak. Vagy ott voltak, vagy nem voltak ott. Hogyan tagadhatnál le olyan érzéseket, amelyek létezéséről magad sem tudtál?

És mi a fenéért akarta megtenni ezt a rohadt, szemét dolgot?

Magához ölelte Estrellát. A legjobb, amit tehettek, az volt, hogy soha többé nem beszélnek a dologról, döntötte el. Az elhatározást több mint egy percig, de nem egészen kettőig tartotta meg, míg átölelték egymást, és megegyeztek, hogy egyiküket sem lehet felelőssé tenni olyan dolgokért, amelyeket nem igazán úgy gondoltak, mivel Stan többnyire nemcsak igen megfelelőnek bizonyult, hanem mindenképpen az egyetlen szerető, akit Estrella valaha akart, a lány pedig – minden testrészét beleértve – elnyerte a fiú tetszését, és egyetlen egy dolgot sem talált benne, amit valaha is meg akart volna változtatni.

Aztán Stan nem tudta fékezni magát.

– Strell? Volt egy vicces dolog...

– Örülök, hogy úgy gondolod, vicces volt! – mondta, és abbahagyta a zokogást.

– Nem, azt akarom mondani, hogy nem értettem meg. Olyan érzésem volt, hogy takargatsz valamit, amit nem akarsz senki tudomására hozni, valamit, amit rejtegetsz.

A lány fölemelte a fejét, és hosszasan nézett rá. Aztán sóhajtott, és így szólt:

– Azt hiszem, el kellene mondanom. Csak nem voltam teljesen biztos benne, és nem tudtam, mit gondolnál róla, és...

– Strell! Miről?

A lány szólásra nyitotta száját, aztán másfelé nézett. Gyenge, de határozott zajok hallatszottak a lakáson kívülről.

– Mi ez? – kérdezte a lány.

– Strell! Mondd meg!

– Nos, az a helyzet – válaszolta –, hogy azt hiszem, állapotos vagyok.

Ebben a pillanatban a csengőféleség riadót fújt. Stan az ajtóhoz ment, a válla fölött visszabámulva eme hihetetlen hír forrására... aztán, amikor kinyitotta az ajtót, a két hícsí nő állt ott, egymással tanácskozva, hogy még hihetetlenebb hírrel lepjék meg.

– Rossz dolog, amit jöttünk mondani nektek – kezdte gyászosan Só, Eltörlő pedig hozzátette:

– A szülőbolygótokra vonatkozik. Nem lehetett rajta segíteni.

– Nem, nem lehetett – tette hozzá Só. – Ha azonban mi népünknek több ideje lett volna, ha megfelelő gondossággal tanulmányozták volna vonatkozó geológiát...

Eltörlő egy nemleges hasrándítást produkált.

– Nem! – Még akkor sem, azt hiszem. Valószínűleg nem segíthettünk volna. Minden esetben megtörténhetett volna, úgy hiszem.

Estrella tűrőképessége határához érkezett.

– Mi a fenéről beszéltek ti ketten? Mi történt?

– Esemény – válaszolta Só. – Mostani katasztrófa eset, amely okozta olyan sok fajtársatok halálát. Nem lehetett volna elhárítani, úgy hiszem, így csak azt tehetjük, hogy részvétünket nyilvánítjuk. Amelyet teszünk nagy őszinteséggel.

11.

HULLÁMFÖLD

I

Mondanom sem kell, hogy a legtöbb ember szemében a nagy Kilauea cunami ellenállhatatlan, szörnyű kataklizma volt. Már merő gondolata is megfagyasztotta a vért ereikben. Még a hícsík is sajnálatosnak tekintették.

A katasztrófa nem váratlanul ment végbe. Az emberi tudósok még a hícsík segítsége nélkül is tudták, hogy jönni fog, noha a részletekben sokat segítettek a hícsík. Jártasak voltak az efféle dolgokban. Rengeteget tudtak a tektonikus problémákról, mivel kellő tapasztalattal rendelkeztek bolygók mozgatásában, köröskörül a nagy fekete lyukon belül, amelyben éltek, ezért nem ütközött nehézségbe számukra előre jelezni, hogy egy bizonyos ponton Hawaii nagy szigete ketté fog hasadni, és hatalmas szökőárat fog rázúdítani az egész Csendes-óceáni partvidékre. Mindazonáltal még a hícsík sem tudták, mit lehetne tenni ellene.

Amikor minden erőszakosságával és félelmetességével a cunami megérkezett, a hullám méretét egyetlen korábbi esetéhez sem lehetett hasonlítani. Még a legeslegnagyobb múltbéli szökőárak sem bizonyultak sokkal magasabbak száz méternél. Ez viszont teljesen más volt. Amikor lecsapott az egész Csendes-óceáni partvidékre, a hullám csúcsának fodra csaknem fél kilométerrel haladta meg a part szintjét. Amikor az ellenállhatatlan víztömeg lezúdult a szárazföldre, tüstént emberi lények tízmilliói pusztultak el.

De nem csak emberek haltak meg, hanem minden más is elpusztult. Egész városokat törölt el a Föld felszínéről a hullám, mintha sohasem léteztek volna. A világ gyászba borult.

Azaz, a nagy része. Létezett egy különös emberi lény, egy Orbis McClune nevű lelkipásztor, aki teljesen más szemszögből nézte az esetet.

McClune tiszteletes egyáltalán nem gyászolt, mivel nézete szerint a Kilauea cunami nem volt annyira rossz. Rendelkezett jó pontokkal is. Az egyik legjobb az volt, hogy a hullám nagy tömböket mosott el Dél-Kaliforniából.

McClune úgy gondolta, hogy a szökőár nem rossz, hanem egyáltalán nem is tartotta balesetnek. Ellenkezőleg. McClune tiszteletes nézete szerint a megsemmisítő hullám nem volt sem több, sem kevesebb mint Isten szörnyű, könyörtelen bosszújának megnyilvánulása, lesújtva a bűnösökre, ahol éppen tartózkodtak. A nagy hullám szombaton csapott le. Annak a vasárnapnak a délelőttjén McClune tiszteletes térdre ereszkedett azok előtt, akik az Illinois állambeli Rantoulban megmaradtak gyülekezetéből, és megköszönte Istenének és Megváltójának, hogy könyörületesen megtisztította a fertőt, ami Dél-Kalifornia volt, vagyis az úgynevezett szórakoztatóipar gennyes otthonát, bűnös videóival és VV[14]-jeivel együtt, a bujaság, meztelenség és mindenféle istenkáromlás aljas fellegvárát.

Nem is beszélve arról, hogy a tiszteletes személyes okból is balszerencsét kívánt a világnak arra a részére.

Prédikációjában McClune nem említette ezt a személyes okot. Nem is kellett neki: a gyülekezet minden tudott róla. Nem említett olyan elpusztult városokat sem, mint Hilo és Honolulu, Sanghaj és Tokió, Auckland és Papeete, meg száz másik a Csendes-óceáni partvidék mentén, továbbá szigeteket, amelyek a tengereket pettyezték. Amilyen mértékig McClune egyáltalán gondolt azokra a városokra, feltételezte, hogy minden bizonnyal azok is eléggé gonoszak lehettek.

Ami a tiszteletest illeti, ez magától értetődő volt, mert Isten mi másért pusztította volna el őket? De McClune nem sok érdeklődést tanúsított a többi hely iránt sem. Az istentelen Kalifornia már régóta a begyében volt, ezért feltételezte, hogy Istenében is. Így szinte esküdni mert volna rá, hogy Isten Kaliforniát tekintette fő célpontjának. Ha történetesen más közösségek is megsemmisültek, miközben Ő megbüntette a kaliforniaiakat, nos, ez az a fajta járulékos károsodásnak számított, amiben bővelkedik a történelem.

így, amikor a tiszteletes megszólította az egykor virágzó gyülekezet apró maradékát, könnyező szemmel köszönte meg Istenének, hogy ismét tisztára söpörte Amerika csendes-óceáni partját. Ez a szentbeszéd azonban végül az állásába került.

Azon a felejthetetlen vasárnap délelőttön már harminc embernél kevesebb volt McClune gyülekezetében, nyájának többi részét már régen elűzték heves kirohanásai, amelyek nagyjából minden ellen irányultak, ami a múlt században történt. Délre még kevesebben maradtak, mivel ezúttal a tiszteletes túl messzire ment, még a néhány megmaradt lojalista közül a leglojálisabbak számára is. Miközben morcosan elhagyták a templomot, a leggyakoribb szó, ami elhangzott közöttük, az „idióta” volt, meg az: „Rendben van, valamennyien tudjuk, balszerencsés volt az a dolog a feleségével, de az Isten szerelmére!”, de leginkább: „Nem számít, mi történt a feleségével. Ezúttal túl messzire ment. Most már tennünk kell valamit!” így aztán még mielőtt vasárnapi ebédjük az asztalra került volna, a gyülekezet vezetői telefonáltak a püspöknek, és hétfő reggelre Orbis McClune-nak már nem volt többé gyülekezete.

Ez nem jelentette azt, hogy kitaszították a papi rendből. Megtartotta státuszát mint kiküldött lelkipásztor. Házából azonban kiköltöztették, mivel a paplak a gyülekezettel együtt járt. Jótékony cselekedetként a püspök felhívta, és harminc napos haladékot ajánlott föl neki, hogy másik helyet találjon, de McClune kijelentette:

– Ne fárassza magát! Holnap elmegyek innen. A püspök a képernyőn nézte őt.

– Tudod – mondta puhatolózva –, én nem akartam elvenni tőled a gyülekezetedet. Nem szeretek helyi ügyekbe beleavatkozni, de jóságos ég, Orbis, tudod, hogy nem sok választást hagytál nekem. Már korábban is elég rosszul tetted, amikor a kommunikációs csatornákon pokolbéli démonoknak nevezted a hícsíket...

– Mi más néven nevezhetném a démonokat? – kérdezte McClune.

– Kérlek, Orbis – nyögött fel a püspök –, ne kezdjük újra ezt a vitát! Csupán annyit akarok tudomásodra hozni, hogy amikor olyan dolgokat mondasz, amelyek úgy hangzanak, mintha te valóban szinte örülnél a cunami miatti szörnyű haláleseteknek, az sért valamennyiünket. Semmiképpen sem kelt jó benyomást hitünk mibenlétéről.

Amikor a tiszteletes nem válaszolt, a püspök megnyugodva felsóhajtott. Nem igazán várt semmiféle visszatáncolást McClune-tól, és semmiképpen sem akart újabb, véget nem élő teológiai vitát, főleg nem kirohanásokat, amelyek nyomatékossá tették a tiszteletesnek a gyülekezetben töltött szolgálati idejét. Csupán a maradék udvariasság, nem a McClune jó sorsáért való aggodalom késztette arra, hogy megkérdezze:

– Hová fogsz menni, Orbis?

– Hát, oda megyek, ahol szükség van rám, püspök úr. – Aztán a tiszteletes elmosolyodott. Kedves mosolya volt. Akár szívmelengetően jóságos mosolynak is lehetne nevezni. Ez már számos hívőt félrevezetett, akik elképedve látták, hogy pillanatokkal később reménytelenül a pokolba tartó bűnösként bélyegzik meg őket, ugyanis a mosoly egyáltalán nem állt összhangban az azt követő harsány kárhoztatással. A püspök, aki jól ismerte McClune-t, feszültté vált, amikor meglátta a mosolyt, a legrosszabbtól tartva. Ám a tiszteletes csak ennyit mondott: – Ha belegondol, Püspök úr, ez többé-kevésbé bárhol lehet, ugye?

Nem számít, mit mondott a püspöknek, McClune tökéletesen jól tudta, hová szándékszik menni.

Másnap reggel első dolgaként bérelt egy tárolószekrényt ama otthoni dolgok számára, amelyeket érdemesnek tartott megőrizni. Nem volt sok. Néhány megmaradt, fontosabb kelléket berakott a hátizsákjába, és felszállt egy sínbogárra, hogy kimenjen a nagy Peotone Repülőtérre.

A Peotone Nemzetközi Repülőtér kész bolondokháza volt. Gépek érkeztek az egész katasztrófa sújtotta kaliforniai partról, megdöbbent, rémült menekültek gyér csoportjait téve földre, és azonnal feltöltekezve menteni igyekvőkkel meg készletekkel a visszaútra. A menteni indulók rendesen fel voltak öltözve, a menekültek kevésbé. McClune majdnem felbotlott egy férfiban, nőben és gyerekben, akik az ajtónál terpeszkedtek a padlón. Mindannyian erősen napbarnítottak voltak. A gyerek beletemetkezett egy VV-játék szimulátorba, szülei pedig az olyan emberek zavarodott arckifejezését öltötték magukra, akik korábban még soha nem aggódtak komolyan semmi miatt; mindhárman még mindig pizsamát viseltek, a feleség csaknem átlátszót.

Voltaképpen pontosan úgy álltak a dolgok, ahogyan a tiszteletes várta. Sőt, ahogyan számított is rá, mivel bizonyos volt benne, hogy túlságosan el lesz foglalva mindenki a túlélőknek való segítségnyújtással ahhoz, hogy éber legyen. Úgy gondolta, hogy elég neki megmutatnia papi gallérját, és azt mondani: „A túlélőknek lelki tanácsadásra is szükségük lesz.” Ki is mondta, és hatékony volt. A rakodásvezetőknek sürgősebb tennivalók jártak a fejükben annál, hogy egy újabb önkéntes igazoló irataival foglalkozzanak. Éppen csak odapillantva, felintették McClune-t a repülőre, amelyre éppen rakodtak.

Teherszállító gép volt, ám azok az áruféleségek, amelyeket a lerombolt kaliforniai partvidékre szándékozott vinni, meglepték Orbist. Feltételezte, hogy a sürgős szükségletek olyasmik lesznek, mint élelmiszer, orvosi készletek, orvosok, nővérek. Hát nem annyira. A repülőgép rakterébe leginkább nagy földmozgató gépezetek kerültek. Sőt mi több, úgy tűnt, hogy a többsége annak a mintegy húsz személynek, a többi úgynevezett mentési dolgozónak, akik vele együtt a felső fedélzet pluszban beállított utas-ülőhelyeit elfoglalták, riporter volt, a többiek pedig jogászok. Legalábbis a hozzá legközelebb ülők mindannyian egyik vagy másik csoporthoz tartoztak, mindenekelőtt a mellette lévő ülésen egy fiatal nő, aki gépagyába suttogott, aztán két idősebb, kövérkés férfi, akik az üléssorok közötti átjárón keresztül közösen tanulmányoztak különféle dokumentumokat. Az utasok rá sem hederítettek Orbis McClune-ra.

Ez teljesen megfelelt neki, mert akkor senkivel sem akart beszélgetni. Fontosabb tennivaló kötötte le: becsukta szemét, kezét összefonta ölében, és hosszú, könyörgő, szívből jövő, néma imába kezdett Teremtőjéhez, mivel – egy olyan korban, amikor az emberi faj egyedei nagy, fénysebességnél gyorsabb űrjárműveken röpködtek a galaxison át – Orbis McClune halálra rémült a repülőgépektől.

II

A Kilaueát nemcsak az tette tömeggyilkossá, hogy vulkán volt, hiszen rengeteg tűzhányó van a világon. Még olyan is jó sok található belőlük, amelyek, mint a Kilauea, szinte állandóan aktívak. Kilaueát az tette különlegessé, hogy szigeten helyezkedett el. Ez azt jelentette, hogy azok a kis lávakiömlések, amelyeket a vulkán folyamatosan produkált, nem tudtak szárazföldön továbbáramlani, mert egyszerűen Hawaii szigetén nem létezett annyi szárazföld, hogy helyük lett volna rá. Azt az egyetlen dolgot tudták tenni, hogy lefolytak a hegyoldalon a partokra, onnan pedig – más lehetőség híján – lehullottak a Csendes-óceán mélyére.

Amikor a láva ilyen messzire jutott, többé már nem volt olvadt. Amint elérte a hideg vizet, nagy tűzijáték és tűzforró gőz kíséretében azonnal tömörré fagyott. Azután ezt tette a következő túlfolyás a Kilauea katlanjából, amely végtelenül újratöltődött folyékony sziklával, aztán a következő és így tovább. S ahogy múlt az idő, a Hawaii déli partjai közelében elhelyezkedő, gyorsan megszilárdult sziklanövekmény csaknem függőleges, víz alatti sziklává változott. Aztán már kinyúlt a vízszint fölé. És aztán letört, elszakadt a nagy sziget többi részétől, és leesett, több száz négyzetkilométert ragadva magával a sziget felszínéből.

A vizet nem lehet összenyomni. Annak a vízmennyiségnek, amelyet az összeomló szikla kitaszított útjából, valahová el kellett mennie. Így lett belőle szökőár, egy hullám, amely szuperszonikus repülőgép sebességével söpört keresztül a Csendes-óceánon, amíg végül elérte az egyes szárazföldek körüli homokpadok emelkedőit. Ekkor a hullám feldagadt, feltornyosult, és rázúdult a szárazföldre.

Ezek a területek nagyon rosszul jártak.

Az előzetes figyelmeztetések csak keveset segítettek. Emberek tízmilliói vették figyelembe őket, és bemenekültek a sziget belsejébe, így ezek többségének legalább sikerült megkímélnie az életét. De nem tudott mindenki félreállni az útból. És akik el tudtak menekülni, azok sem vihették magukkal városaikat.

Így Orbis McClune gépe nem a régi Los Angeles-i repülőtéren szállt le. Ezt már nem tehette meg. A repülőtérből, sőt magából a városból semmi sem maradt, kivéve a homoksivatagot, amely a jellegtelen, száradó, iszapos pusztaságon terült el. A cunami első hulláma elmosott mindent a világnak azon a részén, Santa Barbarától egészen Tijuanáig: épületeket, utakat gyorsvasút-vonalakat és minden mást, amelyet emberek hoztak létre. Aztán az ezt követő hullám a tengerfenékből kiszívódott homokkal mindent beborított, ami még megmaradt, semmi szembetűnő dolgot nem hagyva, amit valamilyen emberi alkotásként lehetett volna felismerni.

Valamennyi gyakorlati okot figyelembe véve, eme jelentős repülőtér megsemmisülése nem számított. Azok a több kilométer hosszú kifutópályák ódon relikviákká váltak, amelyeket a repülőgépek sokkal korábbi generációi számára terveztek. McClune gépének pilótája számára nem jelentett különösebb kényelmetlenséget, hogy a hegyláncolat lábánál lévő számos szükségrepülőtér egyikén szálljon le. A kényelmetlenség ott kezdődött, amikor a repülőgép már ténylegesen a földön volt. Kiderült, hogy a kevés leszállókapu közül mindegyik tele van, és fél tucat korábban érkezett gép már ott várakozik a gurulópályákon valakire, hogy kinyissa őket. Amikor gépe odaért a kapuhoz, pillanatokkal az után, hogy az előző elgördült a felszálló sávra, a tiszteletes megállapította, hogy a terminál a felismerhetetlenségig zsúfolva van. A Peotone Repülőtér is tele volt persze, de ennek mérete csak a tizedét tette ki azénak, és tízszer akkora forgalom mellett próbálta ellátni feladatát.

Ahogy McClune elhagyta a kaput, kissé rosszabbul viselte el a torlódást. Hirtelen megállt haladtában, és lehunyta szemét egy gyors hálaadó imára, hogy élve megúszta a repülést. Csupán pár másodperce fohászkodott, amikor egy hátulról kapott lökés arra késztette, hogy kinyissa szemét.

A lökés korábbi útitársától jött, aki saját hátizsákját cipelte, és miközben előre lépkedett, még mindig gépagyának beszélt. Nyilván ő sem szentelt több figyelmet a körülötte lévő világnak, mint maga a tiszteletes.

– A francba! – mondta morcosan a nő. – Félreállna ebből a rohadt útból?

McClune megfordult, hogy szemügyre vegye a hölgyeményt. Először azt vette észre rajta, amire a nő igyekezett felhívni a figyelmet: barna hajú, barna szemű volt, és összességében, ahogy minden normális ember azonnal megállapítaná, egészen csinos. Vonzó külseje arra engedett következtetni, hogy nyilván számos kozmetikai műtétet engedhetett meg magának. Ez a tény rendes körülmények között érdekesebb lett volna a tiszteletes számára, mint csinossága, de jelen pillanatban nem állt szándékában adományokat gyűjteni. Ami azt illeti, nem is rendelkezett gyülekezettel, amelynek adományokat gyűjthetett volna, így pusztán szívmelengető mosolyával tisztelte meg, azzal, amely azt jelentette, hogy az a személy, akivel beszélget, elviselhetetlen nyűgöt jelent számára. Tehát amennyire csak tudott, oldalra lépett, a tolongó embertömegbe, és udvariasan így szólt:

– Igazán sajnálom, kisasszony, de egyszerűen az Úrral társalogtam egy pillanatig.

Orbis McClune arra számított, hogy társalgásuk ennyire fog szorítkozni, de úgy tűnt, hogy a nő más elképzelést dédelget erről. Elgondolkodva nézett a tiszteletesre, beleértve papi gallérját is. Aztán tenyerével kifelé feltartotta feléje a kezét, és megkérdezte:

– Tehát ön pap, Atyám, hmm...?

A tiszteletes mosolya, ha lehet mondani, szélesebbé vált.

– Nem, én nem a római felekezet papja vagyok, drágám, hanem Isten egyszerű lelkipásztora. – Aztán, amikor meglátta a ragyogó kis valamit, amit a tenyerében tartott, és rájött, hogy kamera előtt áll, hozzátette: – Azért jöttem ide, hogy amit tehetek, megtegyem azok lelkéért, akik szükséget szenvednek.

A nő egy ezredmásodpercnyi szünetet adott neki, mielőtt kérdezett:

– És mit tehet értük, tiszteletes? A mosoly még szélesebb lett.

– Nos, visszavezethetem őket az Úr irgalmas kebelére. Mi más fontosabb ezen a világon?

– Kösz – mondta a nő, bezárva öklét és elfordulva, hogy ismét gépagyába suttogjon, és többé ne vegyen tudomást olyan személyek létezéséről, mint Orbis McClune.

Ez bosszantó volt. A tiszteletes hozzászokott, hogy kigúnyolják és inzultálják, sőt hébe-hóba még be is húzzanak neki egyet. Ahhoz azonban egyáltalán nem volt hozzászokva, hogy semmibe vegyék, mint egy tizedrangú statisztát. És nem is tetszett neki.

Nem számít. Amint távozott a közlekedés fősodrából, megengedett magának egy vigasztaló pillanatot, hogy a pokol tüzére gondoljon, amely a nőre vár, aztán arra irányította gondolatait, hol kezdhetné el küldetését... és hirtelen még egyszer megállt. A mennyezetről világítótáblák lógtak alá, amelyek egykor hasznos feliratokat hordoztak: „Taxi” a gazdagoknak és a különcöknek, és természetesen „Sejtközlekedés” mindenki másnak. Ám többé már nem képviseltek semmilyen valóságot. Mindenképpen széles folyosó vezetett le a sínbogár-állomáshoz, de bejáratát fűrészbakokkal torlaszolták el, és hihetetlen módon – képzeljék el, kézzel festve – ez állt rajtuk: „Sejtközlekedés szünetel”.

Megdöbbentő volt. Az egész civilizált világon sínbogarak vittek el arról a helyről, ahol voltál, arra a helyre, ahová menni akartál. Elmentél a legközelebbi sínbogár-állomásra, amely soha nem volt nagyon messze, és lehívtál egy bogarat. Egy-két perc múlva az egyik a fővonalról a mellékvágányra siklott, és kinyitotta ajtóit. Amikor beszálltai, leültél egy helyre – nem állt volna meg, ha nincs üres hely –, és kiválasztottad célállomásodat. A többi már ment magától. Olvastál, szundikáltál vagy figyelted az előtted lévő ülés hátulján a videót, vagy dolgoztál saját monitorodon. A bogár közben visszacsúszott a fővonalra, időnként megállt, hogy új utast vegyen föl, vagy kitegyen egyet a saját megállójánál. És már meg is érkeztél.

Furcsa módon Orbis a sínbogarakat nem találta különösebben bűnösöknek. (Emberi lények találták fel, nem az átkozott – a valóban elátkozott – hícsík.) Állandóan használta ezeket a járműveket.

De nem itt és most.

Más sem nagyon állt a rendelkezésére. A taxi-standon sem álltak járművek, és úgy tűnt, hogy a többiek sem számítanak rájuk. A legtöbb utas elé kijött valami helyi hatóság, és elvitte őket. Ez nem segített Orbis McClune-on, mivel őrá senki sem várt.

Amit ezután tett, az könnyen ment neki, mert már korábban is gyakran csinálta. Kiválasztotta egyik útitársát – egy idősebb asszonyt, akinek az volt a fő erénye, hogy abban a percben nem beszélgetett senkivel sem –, és azt mondta neki:

– Asszonyom, élete legfontosabb kérdését szándékozom feltenni önnek. Rászán egy pillanatot az idejéből arra, hogy segítsen nekem megmenteni egy lelket?

Nem szánt rá. Még csak válaszra sem méltatta, hanem elfordult, és elsétált. Ezután egy sötét bőrű fiatalemberrel próbálkozott, aki ingerülten nézegetett körbe, valakit keresve, de az nyilván nem volt ott. Ő sem állt kötélnek. És az utána következő sem, ami arra késztette McClune-t, hogy szünetet tartson, és terve módosításán gondolkodjék.

Ezekből az emberekből hiányzott mindenféle vallásos érzület. Ezért talán éppen ez a hely az, ahol elkezdheti hirdetni igéjét.

Éppen valami alkalmas dobogófélét keresett, hogy fellépjen rá, amikor meghallotta, hogy valaki hívja. Annak a nőnek a hangja volt, aki a marokkamerát használta.

– Hé, maga! – kiáltott neki. – Maga, tiszteletes úr! Jöjjön ide egy percre!

A nő egyik kezével feléje intett, míg a másikkal mindent megtett, hogy elhessegessen néhány rongyos külsejű lurkót, aki szemmel láthatóan pénzt kunyeráltak tőle. Mivel McClune habozott, a nő türelmetlenül ösztökélte:

– Jöjjön már, az Isten szerelmére! A gépagyammal beszélgettem, és úgy gondolom, hasznára válhatnánk egymásnak. Tudja, hogy ki vagyok?

A tiszteletes nem tudta, de mielőtt szóhoz jutott volna, a nő mellett álló egyik leánygyerek emelt hangon megszólalt:

– Láttam magát a polarovideóban, amikor mondta, hogy hová kell menni élelemért meg cuccért.

– Nos, ez így van – hagyta rá a nő, apró, hervasztó mosolyt küldve a kislánynak. – A nevem Cara le Brun, riporter vagyok, és igen, és tettem egy-két közszolgálati bejelentést. Szóval láthatja – folytatta, figyelmét ismét Orbis McClune-ra fordítva –, legális vagyok. Azért jöttem ide, hogy emberi jogi történeteket gyűjtsek az áldozatoktól, és úgy látom, hogy maga segíthetne nekem. Úgy értem, vallási szemszögből; Barb azt mondja, ezzel eddig nem nagyon foglalkoztak.

A tiszteletes lebiggyesztette ajkát, azon elmélkedve, vajon lemondjon-e új tervéről.

– Arról már beszélt, hogy én hogyan fogok segíteni magának – mondta elgondolkodva. – De azt egy szóval sem említette, hogy maga mit adhatna nekem.

– Költségtérítést – válaszolta a nő. – Mi mást? Nem tudom, észrevette-e, de itt mindennek az ára az egekben jár. Nem tudom, hogy maga milyen finanszírozásban részesül... – állt meg fürkésző tekintettel, de nem kapott választ, mire gyorsan biccentett. – Erre gondoltam. Nos, nekem van költségszámlám, és Barb engedélyeztette a főnökökkel. Ez azt jelenti, hogy fedezhetem a maga kiadásait is... úgy értem, egy-két napig mindenképpen. Ésszerű keretek között. Nos?

– Ki az a Barb?

A nő türelmetlennek látszott.

– Mit érdekli ez magát? Barbara az, akit a gépagyamnak hívnak, ez minden. – Szóval, McClune? Mi a válasza?

A tiszteletes habozott, mert eszébe jutott valami.

– Ugye a gépagyának nem említette a nevemet?

– Nem. Miért tettem volna? És mit számít, ha említettem? Még mindig várok, McClune.

A megkönnyebbült tiszteletes ismét elővette kedves és jelentéktelen mosolyát.

– Természetesen benne vagyok – felelte.

Ami Cara le Brun tervét illeti, az volt a lényege, hogy fel kell menni a hegyekbe, ahol a túlélők többsége menedékre talált.

McClune-nak először nem tetszett ez az elképzelés. Lenn, a lapossá vált Hullámföld volt az a hely, ahová bosszúálló csapásával Isten haragja lesújtott, és lelke mélyén a tiszteletes vágyódott arra, hogy megnézze a rettenetes ítélet eredményeit.

Másrészről viszont nem tartott sokáig megtudni, hogy odalenn már senki sincs életben. Ezért jobban teszi, ha mentő szavait a túlélőkhöz intézi, a korábbi bűnösök ama kicsiny csoportjához, akik szörnyű haláltól lettek megkímélve. Feltartotta a kezét, hogy leállítsa a lányt, aki egyre csak egy Barstow nevű hely előnyeiről prézsmitált.

– Remek lehet – ismerte el, belefojtva a szót. – Hogyan jutunk el oda?

Cara le Brun ingerlékenyen nézett körül.

– Elugorhatnék egy taxiért – mondta –, de nem látok egyet sem. – Morcosan nézett a járdaszegély „Taxiállomás” elnevezésű pontjára, ahol hosszú embersor izzadt reménytelenül a hőségben, földbe gyökeredzett lábbal, moccanatlanul. Csak távol látszott valami mozgás, a terminál végén túl, ahol a repülőgép rakodóterében szállított földmozgató gépek közül néhány éppen libasorban zötykölődött oda, ahol szükség volt rájuk.

A tiszteletes habozott, azon tűnődve, vajon ezt jelnek tekintse-e. Talán Isten nem azt tervezte számára, hogy ennek a lotyónak a tervei szerint cselekedjék. Nem lenne nehéz az egyik gépkezelőt rábeszélni arra, hogy vigye le az elpusztult területre. Becsukta szemét, vezetésért esedezve, de úgy tűnt, hogy nem kap.

Vagy, ahogy kiderült, nem is kellett kapnia. A kislány, aki csípőre tett kézzel álldogált, ingerült hangon megszólalt:

– Jesszusom, figyeljenek csak ide! Maguknak vezetőre van szükségük. Én vagyok az.

Le Brun összevonta szemöldökét, aztán szigorúan végigmérte a lányt. Akárcsak McClune. A gyerek nem látszott többnek tizenkét évesnél. Haját töredezett szélű levesestál mentén nyírhatták körbe, és úgy tűnt, hogy már jó ideje nem látott vizet. A tiszteletes számára még bántóbb volt, hogy a létező legrövidebb sortot viselte, ujjatlan, gallér nélküli blúzzal, amelyet olyasvalakinek szántak, aki tényleges keblekkel rendelkezik.

Úgy tűnt, hogy a riporternőnek sem tetszett jobban, amit látott, mint McClune-nak.

– Járműre van szükségünk, nem vezetőre – mondta le Brun. – Tudod, hol szerezhetünk egyet?

– Persze, hogy tudom. Csakhogy a jármű együtt jár a vezetéssel. Csomagban vannak. Nem kapod meg az egyiket, ha nem viszed el a másikat – magyarázta a lány. – Kell az üzlet, vagy nem? Ha nem, rengetegen vannak itt olyanok, akiknek kelleni fog.

– Mennyi? – kérdezte gyakorlatiasan le Brun.

– Kétszáz naponta – válaszolta a lány a nőt nézve. Mivel nem mutatkoztak rajta az azonnali sokk jelei, hozzáfűzte: – Külön-külön, úgy értem. Plusz a költségek olyasmikért, mint üzemanyag és ilyenek.

Le Brun kedvetlen mosolyt küldött feléje.

– Elfogadom, mielőtt magasabbra menne – mondta savanyú képpel. – Tudod, hová akarunk menni? Valahová fel, a hegyekbe, ahol menekültek ezrei tartózkodnak. Arra gondolok, hogy felmegyünk a felső sivatagba, vagy talán...

A lány azonban nem tudta kivárni, hogy az idősebb nő befejezze mondatát.

– Barstowba – tette hozz megfontoltan. – Ez az a hely, ahová menni kell.

Le Brunnak nem tetszett, hogy félbeszakították.

– Miért éppen Barstowba? – érdeklődött.

– Ott minden megvan, amit akarnak, szavamra mondom – nézett körül idegesen a lány. – És egy óra alatt oda tudom vinni magukat. Akkor megyünk?

– Legalább van ott egy rendes hotel? – gondolkodott el egy pillanatig a riporternő.

– Hölgyem, nincsen ott semmiféle hotel – szánakozott a lány –, legalábbis olyan nincs, ahová bemehetne. Bízzon bennem! Adok majd helyet, ahol megszállhatnak. – Nem nézett többé leendő munkaadójára. Két verejtékező és elgyötört rendőrre figyelt, akik haladási irányban verekedtek át magukat a tömegen.

– Ez az – mondta a lány. – Eszi, nem eszi, nem kap mást. Megyünk?

Le Brun rápillantott McClune-ra, aztán vállat vont.

– Úgy gondolom. Mi a neved?

– Ella – válaszolt kurtán, és már fordult is el.

– Örülök, hogy megismertelek – mondta udvariasan a nő. – Ez a férfi pedig...

– Ki kérdezte magát? – bökte oda a válla fölött Ella. – Menjünk az autóhoz, mielőtt azok a gorillák zaklatni kezdenek!

A lány „autója” nem egészen autó volt, hanem ósdi, dugattyús motorú jármű, amely – akár hiszik, akár nem – hidrogént égetett el. Gyerekkorában Orbis még látott itt-ott néhány régi üzemanyag-égetőt, többnyire öreg farmerekét, akik túl szegények voltak ahhoz, hogy lecseréljék őket. De most? Gyanította, hogy valami gépkocsi-múzeumból csenhették el. Többnyire világoskékben hervadozott, horpadásokkal és rozsdafoltokkal tarkítva, egyik ajtaja pedig élénksárga volt. A jármű csaknem magában állt a szinte üres parkolóhelyen, amely hosszabb sétát igényelt a termináltól, mint amennyire le Brun vagy McClune számított. Mindketten verejtékeztek, mire odaértek, és a nő utálkozva nézett a szállítóeszközükre.

– Megy ez a vacak egyáltalán? – érdeklődött.

– Szálljon be, és győződjön meg róla! – rendelkezett Ella, de le Brun hátramaradt. Azt a lányt nézte, aki a volán mögött ült, és egy-két évnél semmivel sem volt idősebb Ellánál. – Ő Judy – mutatta be Ella. – A sofőröm.

– A kutyafáját! – álmélkodott a nő. – Judy, van jogosítványod ehhez a dologhoz?

– Annál jobb van nekem, hölgyem: autóm. Beszállnak vagy nem?

Le Brun még elégedetlenebb képet vágott, de nem lévén más választása, ledobta zsákját a furgon padlójára, majd kezdett felmenni utána. McClune némi derűvel követte. Világosan látta, hogy a nő ahhoz a teljes komforthoz volt hozzászokva, amit a költségszámla nyújtott neki, ezért nehezen viselte el a mostani kényelmetlenségeket. Másrészről ő mint tiszteletes, mar regen elfojtott magában minden kényelmességre hívó csábítást, ezért vonakodás nélkül követte a nőt az autóba.

Ekkor le Brun hirtelen megállt, eltorlaszolva a felszállás útját, és McClune látta, hogy a harmadik ülés felé néz, amely a jármű hátulján helyezkedett el.

– Hé, Ella – fordult dühösen a vezetőhöz. – Mi folyik itt? Egyetlen szóval sem említetted, hogy más is fog velünk utazni.

– Azt hiszi, maga az egyetlen, aki Barstowba akar menni? – lökte be a lány a járműbe.

– Jó-jó, de mi van a mikrohullámú sugárzással, ami azokból a micsodákból jön? Mi van, ha tönkreteszi a gépagyamat?

– Nem fogja azt tenni. Próbálja ki! – parancsolta Ella. Orbis McClune megkísérelt a nő mellett benézni, ám az ajtónyílás túl keskeny volt. De csak egy pillanattal tartott tovább, hogy le Brun kelletlen beleegyezését adta, és beszállt.

McClune-nak utóbb úgy tűnt, hogy a mikrohullámok említését figyelmeztetőjelként is értelmezhette volna, de nem tette, ezért a többi utas látványa teljesen váratlan és kellemetlen meglepetésként érte.

Ketten voltak, szörnyű kinézetű teremtmények, mit megtaposott emberi csontvázak, kényelmetlenül ülve gerincük alsó részén, hogy a lábuk között hordott tobozok le tudjanak lógni a szakadozott műanyag ülések mellett. Valami szürkésbarna anyagból készült zubbonyt viseltek. Lábukat hatszögletű fémdobozokon nyugtatták, amelyek kékes fénnyel világítottak. Barázdált, négyszögletes formájú arcukból a szemük a tiszteletesre meredt. És enyhe pisiszag lengte körül őket.

Hícsík voltak.

III

A Barstowba vezető út magának a Hullámföldnek a peremére vitte őket.

Ez az út nem ott húzódott, ahová teljes erejével csapott le a szökőár. Ahol ezt tette, most laposan és üresen terült el a lemenő nap fényében, és semmi nem maradt, amit fel lehetett volna ismerni. A hegységek lejtőin legalább törmelék látszódott. Tulajdonképpen elég sok. Némelyik halmot épületmaradványként lehetett beazonosítani. Gyakrabban azonban csak zűrzavaros omladékhegyek meredeztek az égre, amelyek két-három, vagy akár tucatnyi épület maradványaiból torlódtak össze. Az autópálya fölötti hegyoldalakon emberek és gépek vizsgálták át gondosan a lakóházromokat, talán túlélők után kutatva, vagy valamiért, ami megérte a fáradságot, hogy elvigyék. McClune-nak úgy tűnt, hogy sok ház leszakadt alapjáról, és aztán szétzúzva, összetörve, néha lángolva csúsztak le a hegyoldalon, amíg végül megfogta és megtartotta őket a párkányon kialakított autópálya. Azaz, ami megmaradt belőle, és ez nem volt túl sok. Az út alacsonyabb részei kimaródtak és megvetemedtek, és egyes helyeken az útburkolat teljesen lemosódott. A kis Judy – miközben nagyon is felnőtt módon káromkodva küzdött a volánnal – a burkolt útról többször is a saras, sohasem egy szintben fekvő útpadkára csúszott, úgyhogy az öreg furgon aggasztóan illegett-billegett, mielőtt visszatért a sima részre. És igen, a forgalom is aggodalomra adott okot. Rengeteg jármű volt, többnyire indukciós meghajtású autók, az övékéhez hasonló néhány régi is, valamennyi ugyanarra a sebességre és ugyanarra a helyre törekedve az autópályán. Időnként, amikor ósdi járművük különösen zsúfolt útszakaszra ért, egyszerűen nem volt elég hely az előzéshez. Ezeken a helyeken negyven-ötven autónyi hosszúságban dugók alakultak ki, mivel a járművek libasorban csúsztak keresztül a torlódáson.

McClune tiszteletes mindezt tudomásul vette, de elsősorban nem ez járt a fejében. Sokkal inkább váratlan útitársainak identitása foglalkoztatta.

Orbis McClune egész életét abban a tudatban töltötte el, hogy kéjvágyó bűn és istentelen romlottság veszi körül. Megértette, hogy ez a világ útja. Teljes szívéből utálta ezt a világot, de úgy gondolta, hogy egyetlen megváltó képességgel azért rendelkezik. Rothadásig áthatotta ugyan az erkölcstelenség, de az emberi erkölcstelenség. Semmivel se volt ez sem több, sem kevesebb mint az egyszerű eredendő bűn, amelyet maga Isten talált ki abból a célból, hogy világának népét visszatartsa attól, hogy túlságosan önteltté váljék.

A tiszteletes egész életében ezzel a fajta bűnnel foglalkozott. A hícsík azonban teljesen más lapra tartoztak.

Orbis McClune-t a lelkek érdekelték, és mindent tudott, amit csak tudni lehetett róluk. Nos, csaknem mindent. Ahogy morcosan bámulta a szélvédőn a nemkívánatos útitársak visszatükröződését, rájött, hogy van egy kérdés a lelkekkel kapcsolatban, amelyre nem tudja a választ: vajon van-e lelkük a hícsíknek?

Érdekes teológiai probléma volt. A vadállatoknak nincs lelkük, a Szentírás ezt világosan megmondja. Mindazonáltal a vadállatok nem beszélnek emberi nyelveken, nem viselnek ruhát, és nem találnak fel űrhajókat. A tiszteletes nem ismerte a választ, viszont mondott egy buzgó fohászt: „Uram, ha van lelkük, amely megmentést kíván, kerüljön ez a feladat valaki máshoz, ne hozzám!”

A helyzet az, hogy Orbis biztosan tudta: Isten tervének nem képezte részét, hogy azok a förtelmes teremtmények a Földre kerüljenek. Betolakodók voltak, akik kívülről jöttek. Nem tartoztak ahhoz a világhoz, amely Isten saját elrendelése szerint – mindez fehéren-feketén meg van írva az Ő saját Könyvében – az emberi faj kizárólagos használatára lett szánva. Semmi nem állt benne, ami felségterületet adott volna valamilyen bizarr, más világokból származó teremtményeknek. Így McClune számára a hícsík Istentől meg nem áldott és így testet öltött gonoszak voltak. Ha létezett a koncentrált bűnnek egyetlen megtestesülése, amely az összes többi közül messze kimagaslott, az a hícsí faj volt.

Erkölcstelenségük lajstromát tisztán állt előtte. A hícsík miatt történt, hogy olyan sok emberi lény hagyta el Isten világát, hogy keresztül-kasul röpködjön a világűrben. A hícsík tehetnek róla, hogy a lélektelen gépagyak olyan nagy szerepet töltenek be emberi ügyeinkben. A hícsík miatt történt, hogy a halál küszöbén álló számtalan bűnös úgy döntött, halhatatlan elektronikus absztrakcióként születik újjá, ahelyett, hogy jótékonyan elrohadna Isten saját földjében, míg a végső hívásra vár. Ez utóbbi erkölcstelenséget különösen visszataszítónak tartotta a tiszteletes, ama körülmények miatt, amelyek véget vetettek korábbi házasságának. De az összes közül a legrosszabb, hogy a hícsík tehetnek róla, hogy azok a kitűnő ösztönzők, amelyek illendő viselkedésre, igényre és félelemre sarkallták az embereket, csaknem teljesen kivesztek a világból.

A tiszteletes nem tudott mit tenni. Hangosan felnyögött, mire a riporternő ingerülten rászólt:

– Mi van magával, McClune? – vonta kérdőre. – Nem tudja visszatartani? Én éppen interjút próbálok csinálni.

Azzal visszafordította marokkameráját a hícsíkre, és hagyta, hogy a tiszteletes morcosan bámulja az elvonuló tájat.

Teljesen besötétedett, mire odaértek Barstowba. Erre a messze fekvő belterületre aligha jutott el egyetlen fröccsenés is a cunamiból, úgyhogy az utcákat nem szegélyezték lerombolt házak. Menekültek azonban voltak. Betöltötték az utcákat, céltalanul lődörögve, vagy leülve bármilyen lapos helyre – lépcsőkre, járdaszegélyekre, lapos tetejű tűzcsapokra –, hogy pihentessék elcsigázott testüket. Eltorlaszolták az utcákat, ahol furgonok, trélerek és buszok araszoltak előre: segítséget hoztak a menekülteknek – vagy újabb túlélőket. Az emberek elárasztották a kis parkolóhelyeket, sokan hálózsákokkal vagy összegöngyölt takarókkal, féltékenyen vigyázva egy-egy helyet, hogy el tudjanak terülni a betonon. A néhány nyitott étterem és motel előtt sorban álltak, nem étel vagy szállás reményében, csak egyszerűen a toalettre várva. Ott sorakoztak a furgonoknál is, amelyek megálltak, hogy lapos, nehéz CHON-ételcsomagokat osztogassanak, amelyeket valamelyik működőképes ételgyárból szállítottak ide repülőgéppel. Egyes emberek kétségbeesettnek látszottak, mások egyszerűen elképedtnek. Legtöbbjük arcán azonban leginkább felháborodás és megaláztatás tükröződött. Minél jobban öltözöttek voltak, annál inkább forrt bennük a méreg. Bágyadtságuk éppúgy látszott rajtuk, mint dühük. Ebben a világban, ebben az időben, ilyen emberek számára ilyesminek a megtörténte egyszerűen nem volt betervezve.

McClune józan elégtétellel nézett ki a hordára. Eme lelkekért jött ide, hogy megmentse őket. Büntetésben részesültek, és az ő feladata volt megmondani nekik, miért.

– Álljunk meg! – rendelkezett, már kezdve felsorolni magában bűneik lajstromát.

De nem így történt.

– Egy frászt! – kontrázta meg Judy, a visszapillantó tükörben bámulva a tiszteletesre, és Ella a pártját fogta:

– Nem lehet, öregfiú – szögezte le. – Kábé húsz perc múlva itt kijárási tilalom lesz a járművek számára, és vannak itt olyan zsaruk, akik azonnal elveszik tőlünk az autót, ha rajtakapnak, hogy megszegtük a szabályt.

– És különben is pofa be – tette hozzá Judy –, mert koncentrálnom kell a vezetésre! Azt akarja, hogy elgázoljam valamelyik csávót?

Az „elszállásolás”, amelyet a két lány nyújtott számukra, nélkülözött minden pompát. Egyet jelentett egy nagyobb, olajszagú fészerrel, amely valamikor szemmel láthatóan afféle javítóműhelyként funkcionált, mielőtt némi tűzkárt szenvedett volna. Amikor megérkeztek, Judy nyomban begurult a tragaccsal a fészerbe, nehogy ellopják, mondta, noha a tiszteletes el sem tudta képzelni, ki lophatná el. Az öreg kaszni jó sok helyet elfoglalt, ami maradt, oda kerültek az ágyak, vagyis azok a vitorlavászonból készült, összecsukható fekhelyek, amelyeket Ella és Judy szolgálni tudott. („Hé, aludhat a járdán is, ha az jobban tetszik!” – horkant fel Judy, amikor le Brun panaszkodott.) Legalább a fekhelyek vadonatújak voltak. Egyenesen a furgonokból kerülhettek ide, amelyek szükségfelszerelést osztogattak. Akárcsak a takarók.

A két hícsínek egyikből sem jutott. Nyugtalanul csipogtak és sziszegtek egymáshoz, aztán Ellához, aki gondterhelten vonta össze szemöldökét, aztán eltűnt egy pillanatra, majd nagy szatyor ócska, rongyos ruhával tért vissza. Úgy tűnt, hogy ez nagyjából kielégíti a hícsíket, a felajánlott hely azonban nem tetszett nekik. Ismét csevegtek egymáshoz, az építmény falait és tetejét nézegetve, aztán udvariasan elnézést kértek. Kivitték ruháikat a szabad ég alá, és letették két kis halomra az utcában, a fészertől kissé távolabb.

Judy értetlenül bámulta őket, mire Cara le Brun gyors magyarázattal állt elő:

– Egyszer csináltam egy műsort erről. Ők így alszanak, befúrják magukat egy csomó cuccba.

– Igen, hogyne – mondta Judy –, de miért vannak kinn az utcán?

Erre a nő nem tudott válaszolni. Nem is akart igazán, mert figyelmét lekötötte, hogy megnézze, milyen hiányosságok mutatkoznak elszállásolásukban. Bosszúsan reagált, amikor rájött, hogy nincs folyóvizük, aztán elszörnyedt, amikor tudatosult benne, hogy ez mivel jár. Az egyetlen rendelkezésre álló „toalett” egy földbe vájt árok volt az autófeljáró mellett, vitorlavászon falakkal, amelyek az „elkülönülést” biztosították. És aztán, amikor rájött, hogy a két lány mit kínál nekik étel gyanánt, kirobbant belőle a harag:

– Ez a cucc nem más, mint az a szemét CHON-étel? – pattogott. – Ezt a szart ingyen osztogatják a belvárosban! Van bőr a képeden, hogy felszámolod nekünk?

– Inkább sorban állna? – vonta meg ridegen a vállát Ella. – Eszi, vagy nem eszi, engem nem érdekel.

Miközben vitatkoztak, a hícsí pár a végső simításokat is elvégezte fekhelyén, és most éppen békésen csomagolgattak ki valami kerek édességeket, amelyek málna-és pirított fokhagymaszagot árasztottak. Ez már provokáció volt Orbis McClune számára. Isten bizonyára azzal a büntetéssel sújtotta, hogy eme rémes teremtmények társaságába helyezte, persze igazságtalanul, de a tiszteletes hitte, hogy időnként igazságtalannak lenni Isten privilégiumai közé tartozik. Mindazonáltal, Ő biztosan nem kívánja meg, hogy szolgája, McClune velük együtt étkezzék. A tiszteletes magához vett egy maréknyi élelmiszeradagot, és visszavonult vele fekhelye szélére, olyan messzire a hícsíktől, amennyire csak lehetséges.

Az ételek csomagolópapírjai a szivárvány minden színében tündököltek. Noha olyan struktúrával bírtak, mint a selyem, könnyen felpattantak, amikor hüvelykujja körmével végigfutott rajtuk. McClune felváltva harapdált az ennivalókból, oda sem figyelve arra, hogy az egyik csomag nyúlós és teljesen fűszerezetlen volt, míg a másik úgy ropogott a foga alatt, mint a mogyorós grillázs, és olyannak érezte ízét, mintha valami húsleves lett volna. Rövid és néma asztali áldás után egykedvűen falatozott. Az evés soha nem játszott nagy szerepet életében: olyasmi volt, amit meg kellett tenni az életben maradásért, de nem járt több élvezettel annál, hogy megmozgatta a beleit, és nem is kellett rá több gondolatot pazarolnia.

Amikor befejezte, meglátogatta a földbe vájt árkot. Visszafelé jövet megállt, a feje fölötti, nagy csillagmezőt bámulva. Aztán bement a fészerbe. Cara le Brun éppen ötletszerű beszélgetést folytatott a két lánnyal, láthatóan többnyire vádaskodva, de mivel a tiszteletes nem kívánt egyikükkel sem társalogni, elterült fekhelyén, és becsukta szemét.

Még csak esti imája felénél járt, amikor borzongató, szédítő érzés adta tudtára, hogy valami nemkívánatos dolog történik. Úgy tűnt, hogy a helyiség himbálódzik. Sürgető szükségét érezte annak, hogy felüljön, és második vagy harmadik próbálkozására sikerült is neki.

Nemcsak vele volt ez így. A zajokból arra következtetett, hogy a többiek is ugyanazt élték át. Amikor a hangfoszlányok érthető beszéddé váltak, a legerősebben Cara le Brun hangja hallatszott:

– Jézusom! Mi volt ez, földrengés? – És amikor Ella megerősítette sejtését: – A francba, én nem szerződtem le egyetlen rohadt földrengésre sem! A nemjóját! Legközelebb az a rohadt hullám fog visszatérni, csak ezúttal az egész rohadt államot magával fogja vinni!

McClune csak eddig a pontig figyelt oda az egészre. Nem volt ez semmi más, mint Isten ujja, és ettől ő sohasem félt. Becsukta szemét. Mielőtt elaludt volna, még hallotta Ella siránkozó hangját:

– Nyugodjék meg, hölgyem! Ez csak olyan utólökés a szökőár után. Mindig ez történik, az Isten szerelmére! Már hozzászoktam.

IV

Másnap reggel Orbis McClune a nappal együtt kelt fel, és készen állt arra, hogy elkezdje a munkát, ami erre a helyre hozta. De a hícsík még így is őelőtte keltek fel, és már elmentek... hogy tegyék, amiről a tiszteletes semmit sem tudott. Ott hagyta Cara le Brunt, aki a két fiatal lánnyal perlekedett a zuhany hiányáról, meg arról, hogy nem hajlandók fényes nappal behajtani a tragaccsal a belvárosba, ezért gyalogolnia kell. Nem volt különösebben messze. Még húsz perc sem kellett hozzá, és a tiszteletes odaért, ahol célszemélyei, az emberek nyüzsögtek.’

Barstow belvárosa úgy festett, mint az összes többi a világon, ugyanazokkal az ismerős feliratokkal az ugyanolyan üzleteken: ugyanazok a bisztrók, fagylaltozók, gyorséttermek, utazási irodák, polarovideó-javítók és adótanácsadók. A létesítmények között, amelyek mellett elment, volt konditerem, teljes elmerülést nyújtó W szórakoztatóközpont, taekwondo-stúdió, továbbá fél tucat hajstylist és fogászati kozmetikus – nyilván Barstow lakóit éppen annyira érdekelte, mint más közösségek tagjait az, hogy olyan jól nézzenek ki, amennyire a modern technológia lehetővé teszi számukra. Noha McClune elsétált valamennyi mellett, szinte alig vett róluk tudomást. Olyan sarkot keresett, ahol sok ember tartózkodik – de ezt minden sarokra rá lehetett mondani a városban –, és megfelelő padot, emelvényt vagy piknikasztalt, amelyre felállhatott, hogy beszédet intézzen a tömeghez.

Rövidesen rábukkant a tökéletes helyre. Egy körforgalmi rész volt, a közepén kis parkkal, amelyben néhány virágzó bokor díszelgett, a közepén pedig egy csuklyát és csuhát viselő valakinek a szobra. Mint Barstowban mindenütt, a parkot már ellepték a céltalanul lődörgő menekültek, de bővelkedett kőpadokban is. Természetesen már valamennyit elfoglalták, ám ez nem jelentett problémát a tiszteletes számára. Mindössze egy „Bocsáss meg, testvér, Isten munkáját végzem” kellett hozzá, széles, szerető mosoly kíséretében, és abban a pillanatban a padon ülő idősebb emberek utat engedtek neki. Amint felállt rá, észrevette, hogy egy nevet véstek a szobor talapzatába – Junipero Serra szerzetes, bárki is legyen az –, és ezt jó előjelnek vette. Természetesen az a személy pápista lehetett, de mindazonáltal olyan ember, aki Istennek szentelte életét – még ha az hamis Isten is –, és így a kollégája. McClune elégedetten fordult meg, áldásra emelve két karját, hogy beszédet intézzen a járókelőkhöz...

Akkor meglátta, mi van az utca túloldalán, a csomópont távolabbi részén: egy üzlet, fényes védőtetővel, rajta a MindÖrökkön felirat.

Ennek az előjelnek nem örült.

Ha létezett valami, amit a tiszteletes jobban utált, mint magukat a hícsíket, az a gépi letároló létesítmények Mindörökkön láncolata volt, ahol a haldoklók, vagy csupán az elkeseredettek igénybe vehették azt az átkozott, hícsík által kiagyalt pótlékot, ami a tényleges halált helyettesítette. Nemcsak egyszerűen istenkáromlásról volt szó, noha mindenképpen annak számított. Orbis McClune-nál még erőteljesebb, személyes érzések forogtak kockán.

Ám ezek csak egy pillanatig zavarták meg, hiszen sokéves tapasztalattal bírt abban, hogy szolgálata kedvéért elnyomja személyes érzéseit. Felemelte két karját.

– Testvérek! – kiáltott fel.

Egy-két járókelő közömbösen megállt, hogy odanézzen.

– Testvérek! Nővérek! – kiáltotta még hangosabban. És belül a lélek kezdte mozgásba hozni. Az a kedves, üres, hatalmas mosoly a közelben állókból mindenkit megfürdetett semmitmondó szeretetében, amint mennydörgő hangon folytatta: – Hallgassatok meg, mert üdvösséget és örök életet hozok nektek az Úr kebelében!

Bizonyos dolgok univerzálisak. Például egy nagy természeti katasztrófa áldozatai – legyen szó bármelyik katasztrófáról, bármikor a világtörténelemben – mindig ugyanazokat a veszteségeket szenvedik el. Az anyagi javak jóvátehetetlenül odavesznek: házak, autók, bútorok, a növények, amelyek a többé már nem létező nappali szoba mennyezetéről lógtak le, a lámpa, ami ősi nászajándék volt, a harminc éves játék mackó, amely egykor a már negyvenéves fiúhoz tartozott. Barátságok szakadnak meg, mert a barátok és szomszédok elsodródnak egymástól. Sok biztos és megszokott remény szertefoszlik, és nem lép helyükre más, csak aggodalom, hogy vajon mit tartogat az új jövő. Ezek univerzális dolgok. Így történt ez Martinique lakosságánál és a johnstowni árvíznél, a kiégett Drezdában és a lebombázott Hirosimában, és ezek a dolgok sohasem változnak.

Másfajta dolgokban azonban nagy változások történtek. Barstowban egyetlen ember sem éhezett a szökőár miatt. És természetesen szinte senki sem az egész világon, hiszen az ételgyárakból kiáramló korlátlan mennyiségű készletekkel bármilyen tömegű embert el lehetett látni. Senki se veszített el egyetlen fillért sem megtakarításából vagy éppen adósságából, mivel a gépagyak, amelyek a világ bankjait, hitelintézményeit és adóhatóságait irányították, elektronikus úton azonnal biztosabb tárolókba menekültek. Senki sem veszítette el kórtörténetét és gyógyszerei listáját, senki sem szenvedett hiányt megfelelő berendezésekben, ha kezelést igényelt – az orvosok és a mobil kezelőközpontok az elsők között érkeztek meg repülőgépen –, továbbá sok túlélő még mindig rendelkezett saját, személyes gépaggyal, és folyamatosan információval látta el magát. Mindenekelőtt persze azok, akik elég jólétben éltek ahhoz, hogy legyen ilyen készülékük.

De egyetlen dologban szinte valamennyi menekült osztozott: nemigen tudtak mit kezdeni idejükkel. Ez kapóra jött Orbis McClune-nak.

Így aztán a forró délelőtti napfényben pihenés nélkül, három órán keresztül érvelt, buzdított, figyelmeztetett, fenyegetődzött és megbélyegzett. Élete egyik legnagyobb előadását mutatta be. Sajnos, az emberek nem szakadtak meg a lelkesedéstől. Legtöbbjük apatikusan hallgatta egy darabig, aztán odébbállt. Időnként egyesek nevetgéltek, mások kellemetlen kérdéseket kiabáltak közbe. De többnyire csak elballagtak.

A tiszteletes padja körül azonban mindig maradt némi tömeg. A céltalanul ődöngőkből mindig érkezett utánpótlás, noha a következő csoport sem tanúsított nagyobb érdeklődést, mint az előző. Emelvényéről McClune időnként megpillantotta Cara le Brunt, amint a tömegben mozog, fotókat készít őróla, amint prédikál, vagy megpróbál használható interjút készíteni a tömegben álló emberekkel. Nem ő volt az egyetlen újságíró, aki ezt tette. Több tucatnyian is lehettek, néha marokkamerákkal ügyködve, esetenként pedig komplikált, többlencsés berendezéssel. A tiszteletes arra gondolt, hogy az emberi faj történetében minden bizonnyal ez a legátfogóbban dokumentált katasztrófa.

Egyszer még a két hícsít is megpillantotta, akik tették a dolgukat, bármi is lehetett az. Egyszerű városnézésnek látszott, de hát ezeknél honnan tudhatja az ember? Úgy tűnt, hogy nem beszélnek sok menekülttel, noha sokan tátott szájjal bámulták őket. A tömeg nagy része tisztes távolságban maradt tőlük. Még amikor McClune színpadiasan a hosszasan időző lények felé mutatott, és rájuk dörgött: „íme, a gonosz megtestesülései! íme, a hitvány kísértők, akik a halált és a pokol tüzét hozták szeretteitekre!”, ők akkor is érzéketlenek maradtak. Az emberek viszont pusmogtak egymással. És odébbálltak.

Ez igazi kihívást jelentett. A tiszteletes ott állt a legnagyobb közönség előtt, amelyről valaha is álmodott, és ha meg is mentett akár egyetlen lelket is közülük, ennek semmi jele nem látszott arcukon.

Talán, gondolta, a probléma a tömeg összetételében rejlik. Nemcsak élete legnagyobb embercsoportjával nézett szembe, hanem a legfiatalabbal és a legegészségesebbel is. Nem látott egyetlen támolygó öreget vagy nyomorékot sem, senkit, aki a sorvasztó betegség bármilyen jelét mutatta volna. Ebben a tekintetben teljesen különböztek elvesztett rantouli gyülekezetétől, ahonnan valamennyi fiatal és egészségesebb tag már régen elmenekült kevésbé gyászos egyházközségekbe, csak azokat hagyva ott, akik számára az ítéletnap bármikor elérkezhetett.

Ez azonban nem számított McClune-nak. Életének sikereit és kudarcait nem aszerint osztályozta, hány lelket mentett meg ténylegesen, hanem csak az számított, milyen fáradhatatlanul munkálkodott megmentésükön. Időnként azonban még így is meg kellett hajolni bizonyos alapszükségletek előtt. Amikor a szomjúság és a vizelési inger úgy parancsolta, szünetet tartott.

A menekültektől megszállt városban ezeket a szükségleteket most nem lehetett egykönnyen kielégíteni. A megoldásra csak akkor talált rá, amikor belebotlott Cara le Brunba, aki bosszúsan álldogál a taekwondo-stúdió előtti sorban. A nő felvilágosította, hogy odabenn vannak toalettek, zuhanyzók és természetesen ivóvíz, valamennyi megfizethető áron, és ha úgy dönt, hogy vele együtt várakozik, ki fogja fizetni a beugróját. Így aztán McClune beállt a sorba. Le Brun tetőtől talpig végigmérte.

– Sok lelket megmentett, tiszteletes? – kérdezte, de hangszíne elárulta, hogy nem szánta komoly kérdésnek, csak afféle társasági sódernek. McClune tudomást sem vett róla. A nőben azonban nem csillapodott az a vágy, hogy a megalázó sorbaállásról csevegéssel terelje el figyelmét. – Mit gondol a tegnap esti földrengésünkről? – kérdezte. – Tudja, hogy mi okozta, ugye?

A tiszteletes vállat vont. A tudomány sohasem tartozott kedvenc témái közé.

– Gondolom, valami kéregvetődés?

– Ezúttal nem – felelte le Brun, felsőbbrendűen nézve rá, és hangja is úgy csengett. – Az a rohadt cunami csinálta. A gépagyam elmagyarázta az egészet. Azt mondta, hogy annak a víznek a nyomása okozza, amely beszorult a hasadékokba meg hasonlókba, amelyek mindig is léteztek itt, Kaliforniában, és most ez által mintegy enyhíti a feszültséget.

– Hogy? – értetlenkedett a tiszteletes, mert gondolatai inkább már az illemhelyen jártak.

– Így ebből a rohadt dologból valószínűleg máskor is fogunk kapni – találgatta a nő, aki mogorva jókedvűséggel kapott az alkalmon, hogy rossz hírét megoszthatja valakivel. – És ez még nem minden. Tudja, hogy kezdenek kifogyni az élelemből?

McClune még akkor is ezen tűnődött, miután a taekwondo-stúdió férfi toalettjének vizelőcsészéinél könnyített magán, a vízcsapoknál pedig csillapította szomját.

Kifogyni az élelemből! De hát ez abszurdum! Az emberek többé nem „fogynak ki” az élelemből. Mindig rengeteg állt rendelkezésre belőle, ez adott dolog volt. Persze megéltek már olyan időket, amikor még szenet bányásztak, hogy baktériumokat tenyésszenek rajta az éhezők számára, amelyeket szörnyű kis ehető kockákká préseltek, ám ezek bármilyen összetétellel és ízesítéssel készültek is, mindig olyan ízük volt, mint a fáradt motorolajnak.

De ez akkor történt. Az előtt, hogy felfedezték a hícsí ételgyárakat, amelyek az űrben, az Oort-felhőben keringtek, amely üstökösökből áll. Ezekből vonták ki az elemi szenet, hidrogént, oxigént és nitrogént – amit együttesen CHON-nak neveznek –, és szinte bármilyen fajta ételt tudtak készíteni belőlük, amit az ember csak elképzelt. És aztán már csak egyetlen lépés kellett ahhoz, hogy földi használatra tervezzék át az ételgyárakat, amelyek az óceánok vizein lebegtek, és a vízből vonták ki a szükséges elemeket. Nos, százával működtek ezek a létesítmények, nap mint nap termelve az élelmiszert, az egész világon! A tiszteletes felvételeket látott róluk: ott voltak a Mexikói-öbölben és a Vörös-tengeren, Marokkó és Kína partjainak közelében, ahol csak elég szerves anyag létezett, hogy megadja nekik a szükséges szenet és nitrogént, míg a hidrogént és az oxigént vízből nyerték. Persze utálta, amit látott – újabb hícsí ördöngösség! –, de legalább életben tartották a Föld tizenkétmilliárd lakosát. Gyülekezetének egyik tagja az egyik ételgyárban dolgozott, míg nyugállományba nem helyezték. Munkája az volt, hogy a nyers CHON-hoz nyomelemeket kevert, hogy a fogyasztók valamennyi szükséges vitamint és ásványi anyagot megkapjanak, tette ezt abban a nagy, lebegő gyárban, amely a Baja California partjainál horgonyzott, és leginkább a Délnyugatot látta el...

Aztán hirtelen minden megvilágosodott. Baja! Természetesen! A Csendes-óceáni partvidék java részét simára gyaluló szökőár bizonyára lerombolta a bajai tápanyaggyárat, és talán azokat is, amelyek Oregon, az Aleuti-szigetek és Közép-Amerika partjainál üzemeltek, továbbá a világ többi, elpusztult vidékén, ahová korábban ételgyárakat telepíthettek. És igen, így már lehetségesnek tűnt, hogy generációja történetében először az élelem valóban kifogyhatott.

V

Amikor McClune lehúzta a rolót, éhes és fáradt volt, és gyanította, hogy a nap is alaposan megkapta. Ugyanakkor olyan közel járt a boldogsághoz, amennyire ezt általában megengedte magának.

Aztán, hogy még jobbá tegye napját, „otthon” is jó hír várt rá. Ahogy túljutott az ósdi, nyikorgó ajtón, látta, hogy Cara le Brun és a két lány éppen egy nagy halom CHON-ételcsomagból lakmározik. Bármi is történjék, az éhezés réme már nem veszélyeztette küldetését.

– Kifogyni? – kérdezte megvetően Ella. – Persze, hogy ki fog fogyni. Mi tudtuk, hogy így lesz, ezért már napokkal ezelőtt bespájzoltunk.

A nő is előállt a maga hírével.

– Interjúalanyokra vadásztam a MindÖrökkönnél, és rájöttem valamire. Ez az a hely, ahol a hícsík tanyáznak. Tudja valaki, milyen ajánlatot tesznek?

Ella és Judy bólintott, de a tiszteletes csak értetlenül nézett.

– Milyet?

– Nem tudta? A francba – bosszankodott –, magának nincs gépagya, ugye? A bevándorlásról van szó. Olyan emberek számára, akik nem tudnak sehová menni. – A tiszteletes még értetlenebbül nézett. – A Magba, érti? Azt ajánlják, hogy bárkit, aki akarja, elvisznek a Magba. Az egyetlen feltétel az, hogy olyanoknak szól, akik gépileg le vannak tárolva, így valószínűleg előbb már halottnak kell lenniük.

Aztán McClune arckifejezésének változása – zavarodottságból döbbenetbe, abból pedig nyílt haragba – végül egységes képpé állt össze nála.

– Hé, ne nézzen már így! – mondta engesztelő mosollyal. – A Mindörökkön ajánlata elég bizarr persze, de ha az ember az alternatívákat nézi, nem is olyan rossz, ugye?

Aztán, amint a tiszteletes képe lágyabbá vált, a harag elszivárgott róla, és széles, szívmelengető, semmitmondó mosolynak adta át a helyét, a nő tanácstalanul vonta össze szemöldökét.

– Rossz? – kérdezte McClune tűnődve. – Hát nem, Ms. Le Brun, nemcsak rossz. Teljesen, istenkáromló módon, reménytelenül gonosz minden porcikájában, és én térden állva imádkoztam ezerszer is, hogy azok, akik felelősek érte, a pokol legmélyebb bugyrainak tűztavában főjenek az örökkévalóságig.

Ahogy megfordult és távozott, mosolya még tovább szélesedett. Tudta, hogy a hatásos távozás mekkora értékkel bír, ezért nem állt meg, hanem egyenesen kiment az ósdi, nyikorgó ajtón.

Odakinn meleg alkonyat és gyönge szellő fogadta. A hícsík ruhakupacaira pillantott, és egy pillanatig arra gondolt, hogy a szélrózsa minden irányában szétrugdalja őket, de nem tette meg, mert egy zsigeri moraj sürgősebb tennivalóra ösztökélte. Elindult a latrina felé.

A jó bélmozgás végül is áldásnak bizonyult. Nem hamarkodta el a dolgot. Mire visszaindult a többiekhez, néhány csillag már kezdett kikandikálni a feje fölött. A világ nagy részén az esti csillagfény eme első pislákolásait szépnek tartották, ha egyáltalán gondoltak rájuk. Orbis McClune számára azonban a bűn terhét hordozták. Ők csábították a világot űrrepülésre, és így a hícsíkhez és valamennyi gonoszságukhoz.

Ám azok a messzeségben csillogtak, és ezen a világon a tiszteletes szinte békésen érezte magát, amikor félrelökte az ajtót, és bement. Legalábbis annyira, amennyire megkínzott lelke valaha is megengedte neki.

Nem tartott sokáig. Cara le Brun a helyiség egyik sarkában üldögélt, gépagyának suttogva, de szemét – elmélyült arckifejezéssel – őrajta tartva. Abbahagyta a szövegelést, felállt, feléje sétált, és nem várt módon bocsánatkérően nézett rá. McClune védekező rendszere azonnal magasabb fokozatra kapcsolt. Nem bízott a meglepetésekben, amelyek tapasztalata szerint ritkán jeleztek előre bármi jót. Ezúttal sem.

– Hé, Orbis! – szólalt meg a nő, és kinyújtott kezét a vállára tette. Mielőtt a tiszteletes lerázhatta volna, így folytatta: – Figyeljen ide, szóltam Barbnak, hogy nézzen utána magának. Sajnálom, ha valami rosszat mondtam. Nem tudtam, hogy a felesége a MindÖrökkönben van letárolva.

VI

Másnap délelőtt sem sütött melegebben a nap, McClune-nak a magas, rosszalló tekintetű szobor alatti padon elfoglalt ingatag állóhelye sem volt fárasztóbb, mint korábban, ő azonban jobban érezte mindkettőt. Hangja éppen olyan parancsolóan szólt, és fenyegetőzései meg figyelmeztetései is éppen olyan panaszosan zengtek, a szívében lángoló régi tüzet azonban elfojtották egy régi sérelem nemkívánatos, rég elnyomott emlékei... amelyek a Rowena névhez kötődtek.

Rowena. A gyönyörű, az illedelmes, a szeretett... vagy legalábbis majdnem annyira szeretett, amennyire Orbis McClune-nak hatalmában állt bármi halandót szeretni. Mígnem az illedelmes engedetlenné vált, és az életével fizetett érte, de aztán nem volt benne annyi jóindulat, hogy egyszer s mindenkorra igazi halott legyen, hanem úgy cselekedett, hogy örökös sértést jelentsen a tiszteletes számára.

Eme csillapíthatatlan fájdalom forrása ott állt előtte, az utca túloldalán. A Mindörökkön szakemberei voltak azok, akik csaknem olyan hamar odaértek Rowena összetört autójához, mint a mentők, éppen idejében ahhoz, hogy megkapják a haldokló beleegyezését, és aztán olyan megfoghatatlan dologgá változtatták át személyiségét – lelkét! –, mint egy elektronfelhő, amely egy gépben van tárolva. Ahogy az még jelen pillanatban is volt. És mindig így lesz, ameddig csak emberi élet fog létezni a Földön.

McClune hangja megtört, éppen egyik kedvenc dörgedelme közepén, amely a kárhozottakra váró örökös kínszenvedést ecsetelte. A közönségét alkotó semmittevők közül néhányan derültek rajta, de ő összeszedte magát, és azonnal folytatta. Azaz szája továbbra is szavakat formált, és azok jól megfontolt érvekké álltak össze, ám az érvek ugyanazok voltak, amelyeket korábban már olyan sokszor hangoztatott.

Rowenának nem lett volna szabad megtennie.

Egész élete erről tanúskodott. Lelkész apja csaknem olyan szilád volt hitében, mint maga McClune, elég szilárd ahhoz, hogy a Sir Walter Scott hosszú remekművében szereplő egyik legtisztább szűzről nevezze el leányát, és ragaszkodjon hozzá, hogy ahhoz a személyhez méltóan élje le életét. Rowenát úgy nevelték, hogy tökéletes feleség legyen, mondjuk a tizennyolcadik század elejének megfelelően. És házasságuk első három évében ilyen típusú erényeket csillogtatott férje és a világ előtt.

Aztán a negyedik év volt az, ami gyilkos lett.

Miközben elmondta közönségének Máté, az adószedő történetét, Mátéét, aki az Úr szolgálója lett, és megváltozván már nem Mammon értéktelen ércpénzét szedte el, hanem adott, Isten megmentő Igéjét adta... tekintete egész idő alatt egyre fogyó hallgatóközönsége feje fölött járt, és szilárdan rátapadt az utca túloldalán lévő, megvetett MindÖrökkön-irodára. Ez volt a megtestesült ellenség. Jelenléte gúnyolódott vele. Az előtte álló, oda bemenni kívánó emberek sora sértést jelentett számára. Nem tudták, hogy kárhozatra ítélik lelküket?

Rowena tudta ezt. Maga mondta meg neki, abban a pillanatban, amikor értesült róla, hogy – miközben ő tanulmányaiba mélyedt, hogy hívei számára felkészüljön Isten igazságának újabb passzusára – felesége a polaro-neten titokban órák hosszat beszélgetett eretnekekkel és istenkáromlókkal. A dolgok, amelyekről beszélgettek, csaknem megbocsáthatatlanok voltak. A nők jogai! Abortusz! Gondolatszabadság! És valamennyi közül a legrosszabb: a hitvány testi szerelem nő és nő között, amikor testük a legerkölcstelenebb kéjvágyban kapcsolódik egybe.

Ó, esküdözött Rowena, az egész csak elméleti jellegű volt, sohasem tette meg közülük egyiket sem, még a kérdőívek kitöltéséhez sem regisztrálta magát. Ő csak érdeklődött. Merő kíváncsiságból. És amikor megmondta neki, hogy ezek az érdeklődések és kíváncsiságok mit eredményezhetnek számára – vagyis amikor megfenyegette, hogy a soron következő vasárnapon a gyülekezet elé tárja erkölcstelenségét –, akkor történt, hogy kiviharzott a házból, és arra a helyre vezette autóját, amelyet éppen egy száguldó teherszállító konvoj fő vontatója akart elfoglalni. Baleset volt, vagy szándékosan történt? Nem számított. Bűnt követett el. Az utca túloldalán lévőkhöz hasonló emberek tették lehetővé – egy még nagyobb bűn elkövetésével –, hogy ne kelljen életével fizetnie a bűnéért.

És ott, kissé távolabb tőle, vagy húsz férfi és nő állt sorba a MindÖrökkön-iroda előtt, hogy megismételje ugyanazt a jóvátehetetlen bűnt.

Döntésre jutott. Amint befejezi mostani gondolatmenetét – de legkésőbb akkor, amikor a mögötte álló szobor árnyéka eléri a sétány másik oldalán elterülő kis virágcsoportot –, szét fogja oszlatni közönségét, elhagyja a kis parkot, és átkel az úttesten, hogy az ottani válságosabb helyzettel foglalkozzék. Először is ellenük fog prédikálni. Aztán esetleg meg lehet egy kis szeméttel dobálni az épületet, ha a hallgatóság közül elegen éreznek késztetést ehhez a tetthez. Helyesen jár el, ha ezt teszi, mondta magában. Hibát követett el, hogy nem tette meg korábban...

A dologból azonban nem lett semmi. Azért, mert minden előjel nélkül McClune hirtelen bizonytalanul kezdett állni a lábán, aztán pedig még annál is rosszabbul.

Ez egyike azoknak a kis földrengéseknek, súgta neki bölcsen belső hangja, amikor rájött, hogy egyáltalán nem tud megállni a lábán. Ez a különös földrengés nem is volt olyan kicsi. A tiszteletes térdre esett, és megfogta a pad támláját, hogy le ne zuhanjon... de így is lezuhant a megsárgult fűbe, méghozzá kitekeredett végtagokkal és háttal, koponyáját beleverve a kemény talajba, amitől még a látása is elhomályosult.... de nem annyira, hogy ne lássa Junipero Serra szerzetes komor gránitarcát; a szobor, amelyet ez az újabb földrengés éppúgy ledöntött, mint őt magát, lehajolt feléje... arca egyre közelebb és közelebb jött, mintha halálcsókot akarna nyomni szájára.

Merthogy a halál közeledett, efelől McClune-nak semmi kétsége nem volt. A gondolat megrémítette, ugyanakkor meg is örvendeztette, mivel most jött el az idő, hogy találkozzék Teremtőjével, és elnyerje biztos jutalmát egész életen keresztül tartó, hűséges szolgálatáért.

Vagyis úgy hitte, hogy kiérdemelte. De nem múlt el a rettegés sem. Mert honnan ismerhetné bármely halandó Isten rettenetes igazságosztásának természetét? Szenvedélyesen könyörgött kegyelemért Urához, nem annyira imában, mint egyetlen esdeklő kiáltásban, mivel csak ennyi ideje maradt, mielőtt azok a gyémántkeménységű ajkak megérintették az övéit, aztán továbbmentek, és azonnali fájdalomrobbanást hoztak magukkal...

És aztán semmi, csak feketeség.

VII

Ám amikor Orbis McClune-nak sikerült ismét kinyitnia szemét – különösen izmai engedelmeskedtek nehezen akaratának –, rájött, hogy nem a néhai Junipero Serra szerzetes csókolgatja, hanem egy kopasz fejű, vöröses szakállú, idősebb férfi, és a levegő, amit a tiszteletes szájába erőltet, csúnyán bűzlik a sörtől és más, még rosszabb dolgoktól.

– Hé! – kiáltotta McClune, vagy kiáltani szándékozta, de háromszor vagy négyszer meg kellett kísérelnie a szavak kiejtését. – Hé... mi... a... csu... dát... esi... nál... maga? – kérdezte szótagonként, mindegyiket külön, nagy erőfeszítéssel kimondva.

Úgy tűnt, hogy a férfi nem vesz észre semmi rendkívülit. Hátradőlt, és bosszúsnak látszott.

– Maga is azok közé tartozik, akik nem mentek el az eligazításra, igaz? Krisztus az egekben, miért voltak ilyen balgák, jóemberek? Én csak megpróbáltam újra beindítani magát, ahogyan mondták, hogy tennünk kell, tudja?

A tiszteletes szemet hunyt az iménti testi cselekedet mérhetetlen, istenkáromlással felérő gyalázata fölött.

– Azt... mond... ták...hogy... csó... kol... jon... meg? A férfi zavarba jött.

– Hát persze, ha így akarja nevezni. Ez az élet csókja, érti? Annak a látszatát keltve, hogy próbálom újralélegeztetni magát. Úgy, hogy először azt gondolhatná, vízbe fulladt vagy valami, érti? – Aztán megnyugtatásul hozzátette: – Ne aggódjon, ha valahogy nehezen tudja működtetni a testét! Eleinte mindenki így van. Egy idő után jobban megy.

McClune összevonta szemöldökét, és előbb megnyalta, majd a förtelmes csókra emlékezve kézfejével letörölte ajkát. Ez is egy-két próbálkozásba került, míg végre megfelelően tudta felemelni és odatenni a kezét.

– Magyarázatot kérek! – mondta rekedten a tiszteletes.

– Mégis mit gondol, mit kellene megmagyaráznom, az Isten szerelmére? – nézett rá morcosan a férfi. – Ők éppen átmentek az utcán, amikor az a szobor magára dőlt, ugye? Úgyhogy rögtön odaértek magához, mielőtt túlságosan, hmm, megromlott volna.

– Kik mentek át az utcán? Kik értek oda hozzám?

– Jesszusom – nyögött fel a férfi –, de fárasztó maga! Hát a Mindörökkön emberei, ki mások? Maga gépileg le van tárolva. Nem látja, hogy ügynökeik éppen itt jönnek?

McClune természetesen látta az élénk kék uniformist viselő csinos, fiatal nőket. De nem rájuk gondolt. Valami nagyobb járt az elméjében, valami, ami úgy festett, mint a legnagyobb, legijesztőbb, legfontosabb dolog életében.

A tiszteletes egész életét abban a felséges bizonyosságban élte le, hogy a halál ítéletet jelent. Ha olyan életet éltél, amilyet Isten kívánt számodra, meg leszel jutalmazva. Ha nem, akkor büntetést kapsz. Így vagy úgy, amint meghaltál, a dolog le lett rendezve.

De nem ebben az örökös halálnélküliségben, amely nem volt igazi élet sem.

A gondolat lesújtó volt. McClune egész életében kinyilvánította ama hajlandóságát, hogy bármit elfogad, amit Isten mér rá. De ezt? Ez tisztességtelen volt!

Ekkor a Mindörökkön egyik pénzügyese, aki olyan élénk volt, mint amilyen csinos a kék mini ruhájában, így szólt hozzá:

– Jó reggelt, Mr., hmm, McClune! Biztos vagyok benne, mostanra már rájött, hogy organikus teste elhalálozott. Úgy értesültem, az ön esetében ez egyfajta szerves világbeli balesetben történt, és a Mindörökkön legmélyebb együttérzését kívánja kifejezni vesztesége miatt. Természetesen, most, hogy takarékra lett állítva, nem is igazán veszteség, ugye? – Aztán, miközben mosolya gödröcskéket csalt arcára, gyorsan témát változtatott: – Hogyan szeretné rendezni a számláját, Mr. McClune? Minden fontosabb betéti vagy hitelkártyát elfogadunk.

– Nekem nincs semmilyen – mondta meghökkenve a tiszteletes.

– Semmi probléma, Mr. McClune! Szívesen elintézünk egy közvetlen átutalást folyó-, takarék-vagy különleges rendeltetésű bankszámláról – a tiszteletes csak a fejét rázta –, vagy zálogjogot érvényesíthetne házára vagy üzleti tulajdonára... – McClune még mindig a fejét rázta, mire a nő rosszallóan nézett rá. – Akkor valami biztosítási kötvény? Nincs? Nos, készséggel elfogadjuk fogadalmi ékszereit, műtárgyait, egyáltalán bármilyen értékes dolgot, természetesen szakértőink értékbecslése alapján...

– Sajnálom! – mondta Orbis. – Semmi ilyesmivel nem rendelkezem. Nincs az égvilágon semmim sem. Nincstelen vagyok.

Az ifjú hölgy bánatos képet vágott.

– Ó, Mr. Clune! – jajveszékelt. – Milyen kár! Attól tartok, hogy érdekeink védelmét szem előtt tartva a Mindörökkön kénytelen lesz kívülálló személyektől elfogadni vételi ajánlatokat.

A nő már nem volt élénk, sőt képe egyre morcosabb lett, és a tiszteletesnek egyáltalán nem tetszett, amit mondott.

– Miről beszél maga? – vonta kérdőre. – Azt hiszi, eladhat valakinek?

– Ó, nem – felelte a fiatal nő. – Ez törvénytelen lenne csaknem minden jogrendszerben. De nem erről van szó, ugye? Viszont a hardver, amelyben a programja van tárolva, a Mindörökkön tulajdonában van, és így, mint bármilyen más vagyontárgy, eladható a szabadpiacon – vonta meg bájosan a vállát. – Az a tény, hogy az ön letárolt agya követni fogja a hardvert, talán nem a legszerencsésebb dolog. De ez természetesen nem a cég problémája. – Szünetet tartott, együtt érző képpel nézve rá. – Ha hiszi, ha nem – bizalmaskodott –, utálom a munkámnak ezt a részét, de mit tehetnék?

– Egyszerűen kikapcsolhatna engem – mondta Orbis.

– Ó, nem, Mr. McClune! – horkant fel megdöbbenten. – Ha ezt tenném, akkor a cég jó hírneve csorbát szenvedne, és ezt nem szeretnénk. – Megrázta a fejét. – Nem, Mr. McClune – szögezte le –, önnek a javára kell fordítania ezt a helyzetet. Szentséges ég! Nem gondolja, hogy némi hálával tartozik a MindÖrökkönnek? Ha mi nem volnánk, ön halott lenne.

Ahogy múlt az idő – percek, talán napok vagy hetek; semmiképpen sem tudta mérni, mivel nem volt semmi, amihez mérhette volna – Orbis McClune kezdte elsajátítani új létformája szabályait. Először megtanulta, hogy ebben a nem létező gigabit-térben, amelyet azok az átkozott MindÖrökkön-emberek jelöltek ki számára, nagyjából úgy mozgassa valamennyi (nem létező) testrészét, ahogy szeretné. Ez azt jelentette, hogy amikor befejezte gyakorlatait, sétálhatott és beszélgethetett. Még voltak is olyan emberek, akikkel cseveghetett, vagy legalábbis olyanok, akik beszélgetni akartak vele, mert kiderült, hogy nemcsak őt és a vén piást tárolták le gépileg. Több tucatnyian voltak, vagy még annál is sokkal többen. Felfedezte, hogy egy dolog valamennyiükben közös: egyikük sem rendelkezett azzal a fajta piacképes szakképzettséggel, ami azt eredményezhette volna, hogy valaki megvásárolja szerződésüket.

Volt azért néhány érdeklődő. Egy idősebb férfi, még szerves, hasonmást küldött a Mindörökkön rendelkezésre álló portékájának sajátterébe, hogy komornyikot keressen magának. Kiderült, hogy „komornyikon” olyan inast értett, akinek végrehajtó eszközei egyéb feladatok mellett megfürdethetik, megetethetik és átöltöztethetik őt, mivel ezeket a dolgokat többé már nem tudta megtenni, és elég hamar arra a következtetésre jutott, hogy vérmérsékleténél fogva Orbis McClune nem alkalmas erre a pozícióra.

Aztán ott volt az a nő, aki soha nem közölte pontosan, mit keres, de gyors pillantást vetve Orbisra, ingerülten rászólt: „Nem őt”, és távozott.

Az sem tűnt ígéretesebbnek, aki Mr. Santos-Smitht képviselte. Még azzal sem fárasztotta magát, hogy bármit is mondjon arról, ki fia-borja a gazdája. Megvetően nézett körül a csupasz helyiségben, amelyet a tiszteletes létre tudott hozni maga számára – azoknak, akik a Mindörökkön részvényeseinek jótékonyságából éltek, nem sok fényűzést engedtek meg –, és elhadarta kérdéseit. „Tudja, Orbis, hogyan kell űrhajót vezetni? Tud kezelni egy feketelyuk-áthatolót? Rendelkezik egyáltalán bármilyen műszaki képzettséggel?” És amikor valamennyi válasz „nem” volt, összecsapta kis, fekete diplomatatáskáját, és szótlanul távozott.

Annál nagyobb meglepetést okozott, amikor nem sokkal ezután maga Mr. Santos-Smith tette tiszteletét. Vékony volt, sápadt, korát egyáltalán nem lehetett megállapítani.

– Szólítson Wannak – mondta szárazan. – Van egy kérdésem. Mi a véleménye a hícsíkről?

Orbist meglepte a kérdés. Hosszú idő telt el azóta, hogy valaki arra biztatta, árulja el, mit gondol erről a témáról. Mély lélegzetet vett.

– A hícsík léte – jelentette ki – a legrosszabb dolog, amely az emberi fajjal valaha is történt. A pokol tüzében kellene égniük mindörökké. Gyűlölöm őket! Bárcsak elpusztulnának az utolsó szálig, és...

Wan fölemelte a kezét.

– Elég! – mondta. – Magáé az állás.

– Mit kell tennem? – vonta össze szemöldökét Orbis.

– Segíteni nekem visszaszerezni néhány dolgot, amelyet ők loptak el tőlem. De egyelőre – tette hozzá, és ujjai az övén lévő touchpad felé mozdultak – nem akarjuk az energiát pazarolni, ugye? Úgyhogy ki fogom kapcsolni egy időre, ha nincs ellene kifogása. Ha van, akkor is.

12.

APASÁG

I

A Földről érkező hírek borzalmasan hangzottak: halottak tízmilliói, örökre eltörölt városok. Több volt ez, mint amennyit Stan és Estrella egyből be tudott fogadni. A lány sírt, a fiú pedig hosszú perceken keresztül lesújtva és szótlanul ült a nézőlapnál, mielőtt bármelyikük egyáltalán meg tudott volna szólalni. Aztán órákig beszélgettek. A végtelenségig. Döbbenetüknek, személytelen dühüknek és szomorúságuknak mindig más és más módon adtak hangot.

Aztán, amikor Estrella elaludt, Stan visszagondolt a másik teljesen váratlan hírre, amelyet kedvese közölt vele.

Még ha be is árnyékolta az, ami a Földön történt, ez a hír felrázta a fiút. Megváltoztatta a dolgokat. Ahhoz kellemesen hozzászokott, hogy a napi tevékenységek rendszeres jutalmaként este szeretkeztek, de az apaság még csak meg sem fordult a fejében. („Istenem, Strell, sohasem nyomtál be löketeket magadnak?” „Pontosan milyen löketekről beszélsz, Stan? Ha nem tudnád, a szüzeknek nincs szükségük fogamzásgátló injekciókra! És én az voltam, szűz, emlékszel? Legalábbis egészen addig, míg ki nem hajóztunk.”)

Az, hogy Estrella terhessége csak lehetőségként vetődött fel, rontott a helyzeten, nem javított. Hogy milyen komoly lehetőségként, Stan nem tudta megmondani, és ez volt az egészben a legrosszabb. A közelgő apasággal meg tudott volna birkózni, ha úgy adódik. Ami azt illeti, a gyermektelenséggel is elég könnyen. A bizonytalanság azonban keményebb diónak bizonyult.

Estrella nem sokat segített.

– Biztosan vannak terhességi tesztek, Stan. De még arra sincs szükség, hogy tesztet csinálj. Ha szexuálisan aktív vagy, a toalett ellenőrzi a vizeletedet, valahányszor használod a fürdőszobát. Hoztál magaddal egyet azokból a toalettekből, Stan? Nem? Milyen kár!

A fiú talált egy szalmaszálat, amibe belekapaszkodhatott.

– No de a hícsíknek tudniuk kell, hogyan kell megállapítani a terhességet, ugye?

Ahogy a lány rápillantott, szemében tökéletes béketűrés tükröződött, de a határtalan bosszúság is ott bujkált benne.

– Úgy tűnik, melléfogtál, Stan, a hícsík egy másik fajhoz tartoznak.

– Akkor mit szólsz dr. von Ideghez? – szívóskodott a fiú. – Neki ismernie kell ezeket a dolgokat.

– Ő még csak nem is organikus, Stan! – De aztán gondolkodott egy pillanatig, és vonakodva hozzátette: – Azt hiszem, mégis megkérdezhetjük. Felhívom az, hmm, intézetet.

És aztán, amikor visszajött a nézőlapoktól, így szólt:

– Azt mondják, hogy menjünk át. Dr. von Ideg ott fog várni bennünket. – Stan nem érzett kárörömet. Még annyi sem jött ki a száján, hogy „én megmondtam neked”, mert amíg a lány a nézőlapos szobában volt, ismét elgondolkodott azon a másik dolgon, amely ama gyalázatos álomgépkísérlet kapcsán jutott tudomására, nevezetesen Estrellának az a gondolata, hogy ő, Stan, ügyetlen szerető.

Mert kicsoda Estrella, hogy ítélkezzék? Az egyetlen másik férfi, akivel csinálta, az az Átjáró-fattyú – hogy is hívták? –, Montefiore volt. Dagadt, harsány és slampos; lehetséges, hogy Estrella úgy gondolta, ő jobb volt a szeretkezésben?

A fiú annyira elmélyedt ezekben a gyötrő gondolatokban, hogy alig hallotta, hogy a lány a bejárattól szólítgatja. Amikor odaért hozzá, Estrella kíváncsian nézett rá.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Miért ne lennék? – vonta meg mogorván a vállát. – Menjünk!

Miközben útban voltak arra a helyre, amelyet – bárhogy is hívták a hícsík – közös elhatározással intézetnek neveztek, Stan fejében továbbra is ott zsongtak azok a nyomasztó gondolatok, de legalább visszatolta őket agya egyik sarkába.

Az, hogy odamenjenek, nem jelentett különösebb problémát. Amikor Teljesítő látogatta meg őket, mindig gyalog jött, de hát ő eléggé lökött alak volt. Só viszont ajánlott nekik egy gyorsabb módot. Az egyik olyan zizegő, háromkerekű kocsi egy-két kilométerre elvitte őket a föld alatt, aztán egy rámpán keresztül tágas lakosztályba jutottak, amely nagyjából úgy volt bebútorozva, mint a társalgó azon az űrhajón, amely ideröpítette őket. A szobákban rengeteg ülőkét, monitort és írópolcot láttak, de semmi olyasmit, amit egy kórház bármelyik részének lehetett volna tekinteni, legalábbis nem olyan kórházénak, ahogyan Stan és Estrella egy ilyen gyógyintézetet elképzelt. Az egész létesítmény alacsony mennyezetű és ablaktalan volt, viszont a ragyogó falak kellemesen megvilágították. Tizenöthúsz hícsí tartózkodott ott: jöttek-mentek, beszélgettek, étkeztek – apró, gombaszerű dolgokat majszolgatva fényezett, ezüstös tálakból –, dolgoztak a nézőlapoknál, vagy egyszerűen szundikáltak.

Egyetlen embert láttak.

A férfi azzal a hícsí nővel beszélt, akiben a fiú Sót ismerte fel, s amikor Stan és Estrella bejött, valódinak tűnő örömmel nézett föl rájuk.

– Kedves barátaim! – lelkesedett Sigfrid von Ideg, feléjük közeledve, noha kezét nem nyújtotta, hogy rázzák meg, mert hogyan lehetne megrázni egy virtuális kép kezét? De egyébként szívélyesesen fogadta őket. – ígérem, hogy nem fog sokáig tartani. Estrella, maga nyomban elmehet itt Láncívvel – mutatott egy idősebb nőre, aki a közelben ácsorgott. – Egy perc, és magam is megyek.

Estrella felsóhajtott, odatartotta arcát Stannek, hogy megcsókolja, és engedelmeskedett. Ahogy a fiú figyelte távozását, a pszichiáter hozzátette:

– Ha akarja, bejöhet velem, Stan, de ott nincs igazán szükség magára. Semmi komoly nem fog történni, csak néhány eléggé kínos kérdést kell feltennem. Só ellátja bármivel, amire szüksége van – mutatott a mellette csöndesen várakozó nőre. – Éhes?

– Nem, köszönöm! – rázta a fejét a fiú. – Egy időre elegem lett az összes furcsa hícsí ételből.

Von Ideg már éppen indulni készült.

– És ez probléma, Stan? Nézze, most szükség van rám odabenn, de amikor visszajövök, beszélgetni fogunk. Addig is itt van Só.

Aki persze hatékonyan kézben tartotta a dolgokat. Odavezette Stant egy ülőkéhez, amelynek oldallapjai közé valaki már beletett egy párnát, utasított egy asztalt, hogy emelkedjen föl a fiú előtt, letett rá egy ezüstös tálat, amely valamilyen gombavagdalékot tartalmazott, nagyjából abból a fajta penészgombából, amely időnként vadon nőtt isztambuli fürdőszobájában.

– Nem tudok adni más beszélgetőpartnert, mint saját magam – mondta Só –, mivel többiek itt nem beszélik te nyelved, noha némelyik biztosan idejön beszélni hozzám, hogy fordítsam le. Közben – intett a tál felé – próbáld meg!

Stan újra megnézte a gombadarabokat, és megrázta a fejét.

– Nincs kedvem hozzá.

– Nem lesz baj tőle – ösztökélte. – Megerősítette ezt dr. von Ideg, aki csináltatott teszteket. – Felpillantott néhány hícsíre, akik bátortalanul közeledtek. – Ó! Most mások jönnek, hogy részvétet fejezzenek ki neked szörnyű tragédia miatt, ami nemrégiben szülőbolygódon történt.

Részvétüket nyilvánították neki, egyik a másik után, jó hosszasan, Só pedig minden tudását összeszedve fordított. Néha egyszerűen csak együttérzésüket fejezték ki: „Tiszta szívből kívánjuk, bárcsak soha ne történt volna meg a szerencsétlen esemény, amit fajotok átélt”. Többnyire azonban úgy tűnt, hogy különös módon a katasztrófa kapcsán bocsánatot kérnek saját alkalmatlanságuk miatt: „Teljes őszinteséggel bánjuk, hogy népünk képtelen volt megakadályozni vagy minimalizálni nevezett eseményt”, vagy: „Eleinte úgy gondoltuk, nevezett esemény a rég eltávozott, gonosz Orgyilkosok tipikus, barbár cselekedete, sajnos e félreértelmezést, hibát elkövetve, átadtuk nektek.” És, noha udvariasságból Stan kitartott, ameddig bírt, eljött az ideje annak, hogy megkérje Sót, állítsa le őket.

– Túl nagy mennyiség ugyanazon dologból? – kockáztatta meg elmélázva a nő. – Igen. Talán így van. Várj, légy szíves! – És girhes karját a feje fölé tartva, hogy felhívja magára a figyelmet, felállt, és valamelyik hícsí nyelv ismerős sziszegéseivel, nyögéseivel és nyafogó hangjaival beszédet intézett a helyiségben lévőkhöz. Úgy tűnt, megtette hatását. Az összegyűlt jóakarók egy pillanatig még toporogtak, aztán visszatértek saját dolgaikhoz. – Most jobb? – kérdezte Só.

– Igen – hálálkodott Stan. – Mintha valamennyi beteg érdeklődést tanúsítana; úgy értem, hogy ők valóban páciensek, ugye? Vagy orvosok?

– Egyik sem – mondta határozottan a nő. – Ezen javulásra váró személyek itt egyszerűen ezen helyen tartózkodnak, amíg újra visszanyerik – megállt, aztán némi büszkeséggel megtalálta a szót, és továbbította a fiúnak – konszonanciájukat.

Ha az volt a szándéka, hogy imponáljon Stannek szókincsével, sikerült neki.

– Most megfogtál – ismerte el a fiú. – Mi az?

– „Konszonancia” szavatok – magyarázta önelégülten – magában foglal minden kielégítő és rendezett dolgot, ez normál állapot fajunk személyeinek. Itteni személyek hiányolják. Például személy ott, háttal nekünk, aki talán alszik. Neve Átjárható. Kora nagy, és rövidesen Letárolt Agy lesz, de először meg kell oldania bizonyos gondokat. Mellette Zavarodottság, és falnál Inverz Négyszög, ama nő, aki imént szólított meg, emlékszel. Bánatról és fajotok életének nagy veszteségéről beszélt. E kettő komolyan hiányolja konszonanciát. Inverz Négyszögről tudni, hogy mondott egyáltalán nem igaz dolgokat. Zavarodottság alkalmazási helyén megfenyegette kollégákat, hogy bizonyos természetű cselekedetet fog végrehajtani. Valójában azonban nem tette, noha semmi sem akadályozta.

– És egyikük sem orvos?

– Egyáltalán egyik sem – mondta határozottan. – Azon osztálynak, melyet te „orvosnak” nevezel, egyetlen tagja Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygóján emberi szimuláció, Sigfrid von Ideg, aki többnyire embereket, ahogy ti mondjátok, „kezel”, nem számít, mennyire el van foglalva más érdekeltségekkel.

Stan sóhajtott, nem akarván tovább próbálkozni annak kibogozásával, mit gondol a hícsí ennek a klinikának a mibenlétéről. Inkább így szólt:

– Ő nagyon kedves személy.

– Egyetértés szerint, igen.

– És tudom, hogy elfoglalt. Szép volt tőle, hogy külön utat tett meg a kedvünkért.

– Nem tett – helyesbítette udvariasan Só. – Más emberi személyek és szimulációk dolgában volt itt.

Ezt hallván Stan a fejét vakargatta, és összevonta szemöldökét. Elfordult, hogy szemtől szemben álljon a nővel.

– Só – kezdte –, időnként nem tudom, mi a fenét akarsz mondani. Pontosan miért volt itt von Ideg?

– Nem tudom, pontosan miért – csavargatta bocsánatkérően ujjait –, de általánosságban itteni jelenléte két személyhez kapcsolódik. Egyik emberi nő, Gelle-Klara Moynlin, másik szimulált emberi nő, akit Hüpatiának hívnak. Ismeretségben vagy ezen személyekkel?

– Moynlinnal feltétlenül – dicsekedett a fiú. – Mindenki tudja, kicsoda. Valamikor Robinette Broadhead barátnője volt. Rengeteg pénze van. Mit csinál itt?

– Emlékszel iménti társalgásra, Stan? Moynlint említett konszonancia javítása miatt hozta ide von Ideg szimulációja. Konszonancia elveszett ama időben, mikor ismert, nagy fizikai károsodás történt bolygótokon. Emlékszel arra is? – És aztán, elnézve a fiú mellett, hozzátette: – Azonban nincs további szükség udvarias időtöltő beszélgetésre eme helyzetben. Estrella, aki szüntelenül szeretve van általad, most jön vissza.

És amikor a fiú megfordult, kedvese kitárt karral jött felé, arcán boldogság és némi ijedelem egyaránt tükröződött.

– Igaz, édes – mondta neki. – Kisbabánk lesz.

Noha Stan szentírásnak vette Estrella sejtését, e szavak mégis mellbe vágták, mintha az a tény, hogy most már nemcsak ők ketten tudnak róla, hirtelen még valódibbá tenné a dolgot.

– Igaz – erősítette meg ragyogó képpel von Ideg. – Becslésem szerint a magzat harmincöt napos, és teljesen egészséges minden vonatkozásban, amelyre vizsgálatom kiterjedt. Természetesen – tette hozzá – én elsősorban pszichoanalitikus vagyok, nem orvosdoktor. Nemsokára valóban szükségük lesz egy nőgyógyászra. Szerencsére Klara úgy gondolja, hogy ismer egyet. Feltételezem, tudják, hogy ki az a Klara? Gelle-Klara Moynlin. Igen aktív a jótékonyságban.

– Igen – mondta ezúttal csupán Stan.

– Klara egy ideje egyfajta áttelepítési programot finanszíroz szerencsétlen sorsú nők számára. Ő fizeti azoknak a költségeit, akik kivándorolnak a Magba, és csaknem biztos benne, hogy nemrégiben segített egy szülész-nőgyógyász orvosnőnek is. Hajóagya most néz utána a dolognak.

– Ez szép lenne tőle, tőlük – mondta Stan, akinek figyelmét pillanatnyilag elterelte a gondolat, hogy pénzt kell fizetni a Magba történő utazáshoz.

– Kedves nő – állapította meg Estrella. – Úgy tűnik, kissé kiborult, de amennyi baj érte, ezt nem lehet zokon venni tőle. Tudod, hogy ő volt velem, amíg dr. von Ideg előkészítette az, hmm, eljárást?

– Valóban – erősítette meg a pszichiáter. – És van valami más is. Említettem neki, hogy maga azt mondta, elege lett a hícsí kosztból. Ezért meghívta magukat ebédre.

Gelle-Klara Moynlin lakása nem egészen az „intézetben” volt, de a közelében. Az ajtóban sötét hajú, sötét szemű nő várta őket, rubint nyakláncot és olyan köntöst viselt, amely szabadon hagyta egyik vállát.

– Isten hozta önöket! – üdvözölte őket, noha hangszíne nem tűnt különösebben szívélyesnek. – Hüpatia vagyok. Dr. Moynlin az erkélyen várja magukat.

A mögötte lévő ajtó hívogatóan kinyílt. Hüpatia ugyan nem érintett meg semmit, de hát, gondolta Stan, mint tapinthatatlan hajóagynak, valójában nem is kellett neki. A nő félreállt az útból, hogy engedje belépni őket.

Amint már benn voltak, hirtelen mindketten megálltak, és bámészkodva néztek szét.

– Székek – motyogta áhítattal Stan, Estrella pedig hozzátette:

– És nézd, igazi asztal!

Ám ez még csak a kezdet volt. A padlót márványlapok borították, rajta mindenütt süppedős szőnyegek. A falakon polcok, némelyiken mutatós kis serlegek és szobrocskák, mások tele tényleges, hagyományos könyvekkel. A valódi kandalló előtt, amelyben óriási fahasábokból tényleges lángok csaptak föl, kanapé állt, amely egy egész családnak elég lett volna, sőt jutott eszébe azonnal Stannek, elég nagy a családalapításhoz is, amit itt sokkal kényelmesebben lehetne csinálni, mint ahogy ő és Estrella valaha is tették.

Hüpatia tévedett abban, hogy hol tartózkodik úrnője. Gelle-Klara Moynlin nem a szoba végénél lévő tágas, virágos erkélyen volt, hanem a kanapénál állt, és kezében régimódi könyvet tartott.

– Üdvözöllek ismét, Estrella – mondta. – És te biztosan Stan vagy.

Kezet ráztak. Klara kézfogása szívélyes és határozott volt, és kis búcsúszorítással eresztette el a fiú kezét. Ám valami kilógott a képből. Stan tudta, hogyan fest Gelle-Klara Moynlin, mert mindenki tudta. Szemöldöke olyan, amilyennek lennie kell, sötét és vastag, arcvonásai pedig olyanok, amilyennek ezer polarovideó filmen látta: Gelle-Klara Moynlint megmentik a fekete lyukból; Gelle-Klara Moynlin 10 000 lakásos, olcsó lakóparkot finanszíroz; Gelle-Klara Moynlint a hatodik egymás utáni évben szavazzák meg a galaxis leghíresebb hölgyének. A híres hölgy mostani változata azonban idősebb és molettebb volt, mint a filmeken látható, nem annyira azt jelentve, hogy eljárt az idő fölötte, hanem azt, hogy már nem törődik azzal, hogy ennek következményeit takargassa. És noha arca barátságos volt, félre nem érthető módon szomorú is.

Mindazonáltal igyekezett jó háziasszony lenni.

– Foglaljatok helyet! – mondta vendégszeretőén, de aztán észrevéve, hogy Estrella az ajtónyíláson keresztül az egymásba nyíló szobákat bámulja, így szólt: – Vagy először inkább körülnéztek?

A lány kész válasszal rendelkezett erre.

– Igen, okvetlenül – felelte lelkesen.

A fiú voltaképpen a beígért – emberi ennivalóból álló – ebédet részesítette volna előnyben, ám amikor meglátta Klara fürdőszobáját (fürdőkád, pezsgőfürdőkád és tizenkét fejű zuhanyzó, amely még az ember legrejtettebb külső részeit is bepermetezi), öltözőszobáját (három táblájú tükör az állványok fölött, amelyeken a Klara által többé már nem használt parfümök és púderek sorakoztak) és leginkább a hálószobáját, majdnem elfelejtette a rá váró ebédet. A dupla ágy baldachinos volt. Noha amennyire Stan tudta, Klara pillanatnyilag nem szándékozta megosztani senkivel, messze elég nagy volt ahhoz, hogy egy orgiának is megfelelő színhelyet nyújtson.

Az egész csak azt jelzi, mit tehetsz, ha korlátlan pénzmennyiség áll rendelkezésedre, gondolta a fiú, nem tudván ellenállni feltörő irigykedésének.

Ha hasonló érzések fogták volna el Estrellát is, nem látszott rajta.

– Szabad? – kérte, és amikor Klara beleegyezésül bólintott, nyomban felszökkent az ágyra, és úgy ugrált rajta, mint egy kislány.

Klara ténylegesen mosolygott.

– És te, Stan? – kérdezte. – Nem akarod kipróbálni?

A fiú megrázta a fejét. Ami azt illeti, szerette volna, de nem úgy, hogy a tulajdonos ott áll. Klara egy pillanatig vizsgálódva nézett a fiúra, aztán azzal szerzett meglepetést neki, hogy megveregette a vállát.

– Nos, ezzel vége a nézelődésnek, úgyhogy mit szóltok az ebédhez? De azt hiszem, figyelmeztetnem kell titeket – tette hozzá, ahogy visszafordultak a szoba felé, ahol az asztalok voltak –, Hüpatia igazán nagyon jó szakács, de munkájához nyersanyagokra van szüksége. Jelenleg emberi élelmiszer tekintetében arra van korlátozva, amit a hícsí ételszolgálat nyújtani tud neki, és attól tartok, hogy még nem állnak igazán a helyzet magaslatán.

II

Klárának igaza volt ebben. Nem álltak ott. A felszerelés pompás volt: kristálypoharak, arany kések és villák, arany szélű tányérok, valamennyi hófehér damasztabroszon. Az ételről ezt már nem lehetett elmondani. Stan sajtos omlettje gumiszerű állagával és enyhén vegyszeres ízével tűnt ki, a desszertként feltálalt almás pitén pedig némi savanyúkáposzta-íz érződött. A hajóagy az asztalfőn ült, míg a kis, kerekes felszolgálók behozták nekik a fogásokat, és aztán minden magyarázat nélkül eltávozott.

– Hüpatia megbántódott – suttogta Klara vendégeinek, de Stan úgy látta, hogy nem annyira megbántódott, mint inkább sült bolond.

– Azért – állapította meg hazafelé menet Estrella – ez mégis változatosságot jelentett a hícsí moslékkal szemben. Különben Klara azt mondta, Hüpatia főz nekünk, amikor akarjuk, csak fel kell hívnunk őt.

– Szép tőle – mondta Stan, arra gondolva, hogy még szebb lenne tőle, ha az étel finom lenne.

– Kedves nő. Úgy értem, Klara. Megkérdezte, hogy rendbe akarom-e hozatni az arcomat. Szerinte nem fájna, ő sokkal nagyobb dolgokat csináltatott magán egyszer-kétszer.

– Megteszed? – kérdezte a fiú.

– Akarod, hogy megtegyem?

– A francba, nem! – vágta rá Stan, noha voltaképpen végig sem gondolta a lehetőséget. – Van képe ilyesmivel traktálni téged.

– Hidd el, nem tapintatlanságnak szánta, Stan. Jóságos volt hozzám. Nagyon kedves, különösen, ha arra gondolsz, mi mindenen ment keresztül – fejtegette Estrella, és aztán el kellett mondania neki, milyen volt az egész katasztrófa. A fiú kénytelen volt egyet érteni abban, hogy ez bárkit megviselt volna. Ugyanaz a gigantikus hullám, amely elnéptelenítette Kaliforniát, Klara saját déltengeri szigetét, Raiweát is eltörölte a Föld színéről. A gyors evakuálásnak köszönhetően emberéletben nem esett kár, de semmi kézzelfogható nem maradt abból a kis közösségből, ami a legfontosabb dolognak számított Klara életében. – Ezért van most itt – tette hozzá a lány. – Olyan depressziófélébe esett. Dr. von Ideg azt mondta, még arról is beszélt, hogy gépileg letároltatja magát, de a doki úgy véli, hogy erre nem letárolásként gondol, hanem halálként.

– Mi? – motyogta Stan, azon tűnődve, hogy az élet kétségkívül akkor is produkálhat sorscsapásokat, ha az ember korlátlan pénzösszegek felett rendelkezik. Aztán észrevette, hogy Estrella szórakozottan ráncolja a homlokát.

– Valami baj van? – kérdezte tőle.

– Ó, nem, édesem – vonta meg a vállát. – Egyáltalán nem. De hallottál már valakiről, akit Wannak hívnak?

A fiú gondolkodott egy pillanatig, mielőtt válaszolt.

– Nem tudom. Talán. Ki az?

– Hát, ezt nem tudom – ismerte be. – Csak Klara és dr. von Ideg beszélgetett róla, amikor készültek az eljárásra. Úgy tűnt, hogy nem rajonganak érte. – Aztán elvigyorogta magát, és témát váltott: – Szóval te von Ideg tesztjéről akartál hallani?

– Azt hiszem. Mi volt az, belepisiltél valami üvegbe?

– Semmi ilyesmi – biggyesztette le ajkát. – Ennél sokkal könnyebb volt. Tudtad, hogy ő csak egy pont, Stan?

– Ki, von Ideg? Hogy érted azt, hogy csak egy pont?

– Úgy, ahogy mondtam. Egyáltalán nincs kiterjedése. Miután feltette összes kérdését, valahogy belém fókuszálta magát, és körülnézett. Látta a magzatot, Stan. A babánkat! No persze még nem nagyon néz ki babának.

Estrella túl gyors volt a fiúnak.

– Várj egy kicsit! Ő benned volt? Hogyan tette ezt?

– Egyszerűen csak megtette, Stan. – Ásítozott, és témát váltott. – Tudod, mit? Bárcsak pár órára kölcsönvehettem volna azt a kanapét.

– Igen – mondta szórakozottan a fiú –, persze. Hasonlóképpen. – De nem a kanapéra gondolt, mivel most más dolgokon töprengett, és olyan erősen, hogy amíg a lány oldalba nem bökte, észre sem vette, hogy megérkeztek a lakásukhoz.

Megpróbálták eldönteni, felhívják-e Hüpatiát ételért, amikor látogatójuk érkezett.

Amikor Stan kinyitotta az ajtót, meglepetten látta, hogy Hüpatia áll ott, a háta mögött két motorizált szállítóeszközzel, amelyeket egy-egy hícsí irányított.

– Dr. Moynlin üdvözletét küldi – szólalt meg. – Éppen most kapott új bútorokat a Földről, és kíváncsi rá, vajon tudnák-e használni ezeket.

És amíg Stan és Estrella csak bámult, a két hícsí begurí-totta a lakásba portékáját, és mielőtt minden darabját teljesen helyre rakták volna, a fiatalok rájöttek, hogy a nemrég látott, tágas és nyilvánvalóan kényelmes, baldachinos ágyat kapták meg, rózsaszínű, nyersselyem lepedőkkel. Amikor a hícsík felállították az ágyat, és mindent rendesen megcsináltak, a sarkoknál szépen behajtogatva a lepedőket, Estrella határozottan kikísérte a társaságot a bejárati ajtóhoz.

– Nagyon köszönje meg a nevünkben Klárának – mondta a hajóagynak –, de most ki akarom próbálni ezt a dolgot.

Ki is próbálták. Kiderült, hogy minden tekintetben kielégítő, és Stan csöppet sem volt ügyetlen, sem Estrella, sem a saját véleménye szerint. Amikor végre elaludtak, a fiú a karjaiban tartotta kedvesét, és a Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygóján minden annyira tökéletes volt, amennyire csak lehetett.

13.

FŐZŐAGY MAGÁBAN

I

Amikor otthagytam azt a másik Marcus Antoniust, hogy folytassa munkámat a Keréken, a Magba mentem, ahol egy ideig a szokásos elfoglaltságaimmal kötöttem le magamat. Nem siettem, de jóval azelőtt, hogy az első organikus nap elmúlt, kötelességeim java részét már jól megszerveztem.

Hadd tisztázzak egy dolgot! Noha jobb híján a „kötelességek” szót használtam, az ebben rejlő burkolt célzás teljesen félrevezető. Én mindent teljesen önkéntes alapon teszek. Szabad akaratomból hagytam el a Kereket is, mivel ott fölöslegessé váltam, és a Magban semmilyen „kötelességek” nem voltak kijelölve számomra. Hogyan is lehettek volna? Ki rendelkezett a Magban (vagy ami azt illeti, bárhol a világon) felhatalmazással ahhoz, hogy munkával bízzon meg engem?

Nem, valamennyi tevékenységemet egyetlen ok vezérelte: a tétlenség egyszerűen nem illik a természetemhez.

Mivel fő funkcióm a mesterszakácsság, tanulmányozni kezdtem leendő ügyfeleimet. Elég könnyen ment. Csak annyi kellett tennem, hogy összeírjam valamennyi embert a Magban, és megkérdezzem vagy kikövetkeztessem, milyen ételeket szeretnek. Amikor megérkeztem, nem volt jelen túl sok ember: nem több úgy ezerötszáznál, és még ama első napok után is kevesebb tízezernél.

Organikus mértékkel nézve némelyik bevándorló eléggé híresnek számított: az Egyesült Államok két korábbi alelnöke, néhány szórakoztatóipari sztár, sőt Gelle-Klara Moynlin, aki egykor a leggazdagabb nő volt a galaxisban. (Még mindig az, noha sokat elajándékozott vagyonából, amikor eljött a Magba.) Mindazonáltal a hírességek sem részesültek jobb bánásmódban részemről, mint a legkevésbé ismertek. Valamennyiüknek a legjavamat adtam.

Ez pedig leginkább azon alapult, mennyit tudtam arról, milyen ételeket részesítenek előnyben. Kezdetben egészen egyszerűen párosítottam az ételeket az etnikumokkal: palacsintatésztában sütött virsli és Stilton sajt a briteknek; különféle erős mártással készült húsételek és többfajta galuska tejszínben vagy cukorszirupban az indiai szubkontinensről érkezetteknek; a kínaiaknak dim sum és főfogások, előételek széles skálája: töltött rákolló, pekingi kacsa, medúza, marhasült, párolt angolna és így tovább. A Ködös Gleccser Bolygón felfedeztem egy görög kolóniát, számukra finom nyelv-előétellel, feketeborssal és kalamata olívabogyóval készült sajtkrémmel kezdtem, és azzal a tojásos citromlevessel folytattam, amelyet mindig kívánnak. Főfogásuk általában valamilyen bárányféleség volt. A Huszonnegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygóján tartózkodott egy fiú Törökországból – az egyetlen török ügyfelem, hajói emlékszem –, ám ő problematikusnak bizonyult. Először azt tettem, hogy igazi török specialitásokat készítettem számára, de aztán valamilyen okból elérhetetlenné tette magát, úgyhogy nem tudtam megnézni, ízlettek-e neki. Az ő baja. Ettől kezdve örülhetett, ha mogyoróvajas-dzsemes szendvicset kapott, de ezzel jól elvolt.

Természetesen ugyanakkor a másik speciális feladatomon is dolgoztam.

Csodálkozhatnának, hogy miért nem ezt említettem elsőként, mivel bizonyos körülmények között ez élet-halál kérdésévé válhat. Akkoriban azonban egyszerűen nem tűnt sürgősnek. Nem igazán számítottam arra, hogy háborús helyzetbe kerülök a Magban. Nem azért tettem meg az előkészületeket, mert előreláttam a szükségességüket, hanem azért, mert ez volt a dolgom.

Arra a megállapításra jutottam, hogy biztonsági szempontból szégyenteljesen kevés dolog áll rendelkezésemre. Nem mintha sokat vártam volna. Nem tételeztem fel, hogy a hícsík felfegyverzett űrhajóflottákat tartanak fenn, amelyeket stratégiailag helyeznek el a Mag tömege körül – és nem is tartottak –, csak arra gondoltam, legalább tisztességes katonai felderítőrendszert építettek ki. Rendelkeztek effélével, de természetesen kezdetleges és – mint általában a hícsí életmód – civil jellegű volt.

A hícsík működésben tartottak egy rendszeres programot is: néhány évtizedenként felderítőhajókat küldtek a külső galaxisba, hogy megnézzék, az Orgyilkosok keresik-e őket. De hogy mit tettek volna, ha rájönnek, hogy ezt teszik, nem tudtam. Gyanítom, az égvilágon semmit. Mivel más tervet nem kovácsoltak, nyilván abban bíztak, hogy a Magot körülvevő Schwarzschild-határ kívül tart bármilyen ellenséget, beleértve az Orgyilkosokat is. A hícsí riasztócsatornával legalább már lehetett valamit kezdeni. Ha hozzátenném magam, talán néhány távirányítású ételszállítómat használva, továbbá kibővítve valamilyen fegyverzettel, én lehetnék egy használható biztonsági rendszer kezdete.

A fegyverzet problémát jelentett. Egyetlen lehetőség létezett, ami érdemesnek látszott arra, hogy utánanézzek. A hícsíknek voltak önműködő torpedóik: kicsi, gyors, hajóagy-vezérelte, torpedó formájú űrjárművek, amelyeket fuvarozásra használtak, adatlegyezőket vagy akár Letárolt Agyakat szállítva egyik helyről a másikra. Sokat tudtam volna katonai célra használni közülük, robbanóanyaggal megrakodva őket. Úgy becsültem, negyven vagy ötven az egész Magban kezdetnek megtenné. A robbanóanyag nem jelentett problémát. Ha az ételgyárakat úgy tudtam működtetni, hogy minden fűszert és ízesítőt előállítsanak, ami csak létezik, ugyanilyen könnyen el tudtam volna érni azt is, hogy korditot, gelignitet, plasztikot vagy sima, régi trinitrotoluolt gyártsanak.

Őszintén megmondom, eléggé meg voltam elégedve magammal amiatt, hogy sikerült megállapítanom a szükségletet és megoldásokat találnom rá, miközben a naiv hícsík mit sem tudtak az egészről. Mindazonáltal nem voltak annyira naivak, mint gondoltam. Erre akkor jöttem rá, amikor a monitoromon üzenet jelent meg egy Hőhatár nevű hícsítől: „Hello, Marcus! Úgy látom, szomszédok vagyunk. Ezért ha van egy szabad perced, lennél szíves meglátogatni?”

Ha azt mondom, megdöbbentem, akkor keveset mondok. Tudtam, hogy kicsoda Hőhatár. A Keréken ő volt az egyik legvállalkozóbb szellemű hícsí vacsoraügyfelem, és ez még nem minden. Organikus létére tagja volt Thor Hammerhurler biztonsági osztagának, azzal a megbízatással, hogy gondoskodjék róla, hogy a Kerék fizikai fegyverzete mindig teljes készenlétben álljon, arra az esetre, ha az Ellenség valamilyen nemkívánatos akcióba lépne. (Mintha abból a haditechnikából bármelyik is számított volna valamit.)

Így aztán miközben az eszközeim segítségével éppen néhány tucat ételkülönlegességet készítettem, elindítottam egy-két programot, hogy informálódjak.

Ez belekerült némi időbe, de egyáltalán nem siettem. Nem tartozik a feladataim közé, hogy házakhoz látogassak. Nem törődtem azzal, hogy öt-hat másodpercig megvárakoztattam Hőhatárt, hogy emlékeztessem erre.

Azonkívül a szingapúriak többször is friss gyümölcsöt kértek, abból a szőrös rambutánból, amely szerintük Viktória királynő kedvenc gyümölcse volt, továbbá a kemény húsú salakból. Rendeltek még mangót, frissebbet és érettebbet, mint amit üzletben valaha is kapni lehetett, sőt duriánt is, amelynek túlérett camembert-szaga van.

Ez időbe telt. Friss őszibarackot elvileg nem nehezebb létrehozni, mint egy hícsí szendvicset, de én szeretek különös gondot fordítania a színére, az érettség fokára és a többire, ezért nem hagyhattam őket kuktám alprogramjaira. Mire a szingapúriak bolygóján lévő távirányítású eszközeim segítségével valamennyit lehűtöttem és harmatossá tettem, átjött az üzenet Hőhatártól.

A meglepetés erejével hatott rám. Hőhatár jelen volt ugyan a Magban, ahogyan mondta, de többé már nem az élők között: Letárolt Agy lett belőle.

Letárolt Aggyá válni semmi rendkívülit nem jelent a hícsík számára. Ez lesz mindegyikükből, amikor távoznak az élők sorából, hacsak nincs olyan szörnyű balszerencséjük, hogy úgy halnak meg, hogy senki sem találja meg őket idejében, addig, amíg a bomlás lehetetlenné nem teszi a letárolást. Meglepődésem egyetlen okául azt tudtam felhozni, hogy akkor, amikor elindultam a Magba, Hőhatár még szervesként létezett. Eszembe sem jutott, hogy számára esetleg elérkezett az ideje annak, hogy megöregedjen, megbetegedjen és meghaljon.

Az emberi tárolású intelligencia struktúrájának és a letárolt hícsí agy teljesen más környezetének harmonikus egymásra hatását nem könnyű megvalósítani. Ezért több mint fél másodpercig tartott, míg behatoltam Hőhatár környezetébe. Azonnal fölismertem. A Keréken megismert külső megjelenése nem változott, környezete azonban már annál inkább: gyakorlatilag szinte nem is létezett.

Erre nem számítottam. Minden újabban letárolt organikus intelligencia, akit ismertem, úgyszintén az MI-k más változatainak többsége, kényelmes kis otthoni bázist teremtett magának, az én konyháimtól és Thor Hammerhurler hadviselő főhadiszállásától kezdve egészen a teljesen benépesített, alkalmi háremig. Amit Hőhatár csinált magának, ezek közül egyikre sem hasonlított. Egy kamrában fogadott, amely egyik kiterjedésében sem lehetett sokkal több három méternél. A falak fakó szürkében virítottak, és néhány hícsí nézőlapon kívül más nem nagyon díszítette őket. A világítás, amelynek forrására nem tudtam rájönni, tompa fénnyel árasztotta el a helyiséget, bútorzatról pedig szinte nem is lehetett beszélni. Azaz volt ott számára egy fotelágyféle, amelyen ült, vagy ha akart, kényelmesen feküdhetett, továbbá egy egyenes hátú szék egyetlen látogató számára. (Ahogy láttam, egyetlen, kifejezetten emberi vendégnek. Ha nem engem várt volna, hanem egy hícsít, biztosan ki lett volna cserélve a saját ülőkéjükre.)

Erről ennyit. Vagy nem egészen. Volt valami szokatlan Hőhatár megjelenésében, és kellett hozzá egy pillanat, hogy rájöjjek, mi az. Nem viselte az univerzális hícsí ruhatartozékot, a tároló-tobozt, amelyet a lábuk között lógva hordtak.

De miért is viselte volna? Többé már nem igényelte az enyhe, életfenntartó mikrohullám-áramlást, amelyet a tobozok nyújtottak tulajdonosaiknak, hiszen organikusan többé már nem élt. Annak sem érezte szükségét többé, hogy magával hurcolja saját ősi elődjét, mivel most már maga is az volt.

Hőhatár nem állt fel, hogy üdvözöljön vagy kezet rázzon velem, de azért mindenképpen szívélyesen fogadott.

– Kedves Marcus Antoniusom – mondta tökéletes angolsággal, amelyet a Keréken töltött évtizedei alatt sajátított el –, milyen csodálatos meglepetés! Beletörődtem abba, hogy visszatértem a szimulált CHON-étrendhez, nem is beszélve arról, hogy le kellett mondanom kedves társaságodról, ezért örömmel tölt el, hogy itt vagy. De miért jöttél a Magba?

Elmondtam neki a történetemet, aztán feltettem neki ugyanezt a kérdést, mire hasizmai megrándultak.

– Szerves testem elhasználódott – válaszolta. – Eljött az ideje, hogy Letárolt Agy legyek, és ezt jobb szerettem itthon megtenni. Veled mi a helyzet? Boldog leszel itt?

– És te?

Kezével széles, elutasító mozdulatot tett.

– Mi, hícsík, egész létezésünket az utóéletben végzendő meditáció és szolgálat reményében éljük le. Fel vagyunk rá készülve. – Szünetet tartott. Arcizmai egy pillanatra megfeszültek, aztán ellazultak. – No de Marcus – folytatta –, ahogy mondani szoktad, elég a könnyed csevegésből. Sejted, miért akartalak látni?

– Azt hiszem, van valami köze ahhoz a biztonsági hálózathoz, amin éppen dolgozom – feleltem óvatosan.

A hícsík nem szoktak nevetni, de Hőhatár olyan csukló hangot hallatott, amely közeljárt hozzá.

– Egyáltalán nem. Meg kell hagyni, hogy a mi riasztóhálózatunkkal kapcsolatos nyomozásod hívta fel figyelmemet jelenlétedre és tevékenységedre, de más oka van annak, hogy üzentem neked. Tudod, hogy ki Albert Einstein?

Tudtam, hogy nem az ezen a néven ismert régi, emberi tudósról kérdez.

– Természetesen. Gépi intelligencia, aki egy időben pusztán Robinette Broadhead hajóagyaként funkcionált, de úgy tűnik, hogy most már különálló egyedekként létezik.

– Pontosan. Valóban, maga Albert bizonyos szükséglet céljából beköltözött néhány függetlenül működő alrendszerbe. Egyikük, a Sigfrid von Ideg nevű entitás, egészen hasznosnak bizonyult népünk egyik egyedénél, aki mentális károsodást szenvedett, miközben a ti Átjáró aszteroidátokon teljesített szolgálatot.

– Érdekes – mondtam. Jól emlékeztem rá, hogy Hőhatár mindig szeretett beszélni. – Albertről beszélsz?

– Igen. Albert nincs itt, a Magban, de üzenetet küldött Sigfrid von Idegnek, aki átadta azt nekem. Gondban van egy emberi, de most már gépileg letárolt személy miatt, akinek neve Wan Enrique Santos-Smith. Értesültem róla, hogy egyszer elintéznivalód akadt ezzel az emberrel. Mondanál nekem valamit róla?

Nem volt okom a hallgatásra, ezért meséltem neki arról, hogyan utaztam el az Arabella nevű bolygóra Harryvel és egy tartállyal, amely tele volt Ellenséggel. Figyelmesen hallgatott, aztán lebiggyesztette keskeny hícsí ajkát.

– Albert tudatában van ennek? – kérdezte.

– Nem tudom, de szerintem Albert a legtöbb dolognak tudatában van – válaszoltam –, de talán el kellene küldenem neki az adatokat.

– Ezt én magam fogom megtenni, ha nincs ellene kifogásod – hajtotta előre koponyaszerű fejét –, azáltal, hogy tájékoztatom dr. von Ideget. Szerencsére ő rendszeres kapcsolatban áll az organikus emberi lénnyel, Gelle-Klara Moynlinnal, aki egy időben szexuális, bár nem gyereknemző kapcsolatban állt magával Robinette Broadheaddel, egy másik időszakban pedig, ahogy az megtörtént, az említett Wannal.

– Az organikus emberek szexuális ügyei gyakran igen zavarosak – állapítottam meg.

– Valóban. Klara hajóagyát is tájékoztatni kell.

– Igen, Hüpatiát. Többször beszélgettem vele. Kiváló képességű személyiség.

– Igen – hagyta rá szórakozottan. Úgy tűnt, hogy valamiféle belső vita köti le, arckifejezése pillanatról pillanatra változott, az udvarias érdeklődéstől az aggodalomra, sőt még rosszabbra.

Nem akartam időt pazarolni arra, hogy Hőhatár lerendezze belső problémáit.

– Van valami, ami nyugtalanít?

– Ó, Marcus – rázta a fejét –, semmit sem tudok eltitkolni előled. Mondd, emlékszel arra a külső galaxisban elhelyezkedő, különös viselkedésű csillagra, amelyet ti úgy hívtok, hogy Fomalhaut?

– Fomalhaut – ismételtem, nem mintha annyira elakadtam volna, ahogy egy szerves lény szokott, mikor időre van szüksége, hogy törje a fejét, de ugyanezt a hatást keltettem, ahogy eljutottam memória-fájljaim bizonyos részeihez, amelyek általában nem fontosak mindennapi létezésemhez. – Persze. A csillag, amelyből szupernóva lett néhány nappal, azaz néhány száz külső évvel ezelőtt.

– Pontosan – mondta hangosan Hőhatár. – Mindazonáltal Marcus, az nem egy normál szupernóva volt, hanem a mi beavatkozásunk tette azzá.

Itt megállt, és zavart képpel bámult rám, talán arra várva, hogy megkérdezzem, milyen „beavatkozásról” beszél. De nem kellett ezt tennem. A darabok a helyükre kerültek, és már tudtam.

– Hőhatár – mondtam neki –, amikor az Arabella bolygón behatoltunk Wan erődítményébe, az első, amit megkérdeztek tőlem, az volt, tudom-e, hogyan kell felrobbantani egy csillagot. Ezért amikor visszamentem, beszéltem Thor Hammerhurlerrel. Azt mondta, hallotta, hogy a te néped valószínűleg dolgozik valami ilyesmin, de úgy tűnik, a dolog nem működőképes.

Ez megtette a hatását Hőhatárra. Hasizmai rángatóztak és megfeszültek.

– Igen, akkoriban nem volt működőképes – mondta szomorúan. – De most már az – sóhajtott föl, köszönhetően annak, hogy mesteri módon uralta a földi-emberi viselkedésmódokat. – A készülék annak a rendszer-rombolónak a változata, amelyet a fekete lyukakon való áthatolásra használnak. Ha megszüntetik egy csillag gravitációját, akkor az darabokra törik. Látod – mondta komolyan –, sohasem szándékoztunk tényleges csillagoknál alkalmazni, különösen olyannál nem, amely lakott bolygókkal rendelkezik, vagy ilyenek szomszédságában van. Emlékszel, hogyan él az Ellenség?

– Természetesen. AKugelblitzükben. Létezésem java részét néhány asztronómiai egységen belül töltöttem tőle, a Keréken.

Kivillantotta fogsorát, hogy jelezze egyetértését.

– Úgy volt, hogy arra fogják használni a nagy rombolót, a Kugelblitzre, megsemmisítve a gravitációt, ami összetartja, hogy az Ellenség egyedi részecskék vékony, felbomló felhőjévé szóródjék szét. Ha elveszítik azt a képességüket, hogy együttesen cselekedjenek, többé már nem jelentenek fenyegetést.

Nem tudtam megállni, hogy ne csodáljam meg ezt az elképzelést, de csak ennyit mondtam neki:

– De akkor a fegyver soha nem lett csatarendbe állítva?

– Nem. Az Ellenséggel szemben nem. Mi békeszerető nép vagyunk, Marcus. Nem szokásunk semmilyen értelmes életet elpusztítani... és különben is – tette hozzá –, még nem volt kész.

– Egészen Fomalhautig – segítettem ki.

– Igen, Fomalhautig. Amint kész lett, egyesek úgy érezték, hogy ki kell próbálni, és valóban tökéletesen működött. Tudod – mondta most professzoros stílusban –, amikor egy csillag gravitációját lenullázzák, rendkívül sűrűre összepréselt központjának nyomásától fel fog robbanni. De ez nem minden. A Letárolt Agyak legrosszabb esetre érvényes becslése szerint a Magon belül bármelyik csillag felrobbanása tíz és negyvennégy millió közötti élet elvesztésével járna, és további harminc és kétszáz millió közötti veszítené el tulajdonát és szenvedne környezeti károsodást vagy testi sérülést. Ennek az oka az – tette hozzá udvariasan, de nem lassítva a tempón –, mint te is tudod, hogy a csillagot begyújtó fúziós reakció annak magjában megy végbe. Az energia, amely ott fotonok formájában termelődik, nem távozik azonnal az űrbe. A csillag belseje egészen tömör. Ezen belül minden egyes foton számtalanszor visszasugárzódik, miközben a felszínre tart. – Hatásszünetet tartott. – Az ehhez szükséges idő millió éves nagyságrendben mérhető.

– Ó! – mondtam, kezdvén kapiskálni a dolgot. De ő folytatta:

– Ez természetesen azt jelenti, hogy a szétszórt csillag egyszerre fogja az összes fotont kibocsátani: a felszínhez közelieket és a magjában éppen megszületőket, és az összes köztes állapotban lévőt. Ez megfelel – úgy tett, mintha habozna egy pillanatig, hogy közben kiszámolja – egymillió év értékű energia-kibocsátásnak, egy két-három órás időszakban. Szóval érted, Marcus? Ekkora energia valószínűleg számos közeli naprendszert lerombolna, és csaknem a Mag távoli pereméig okozna tényleges, noha csökkenő mértékű károsodást.

Megpróbáltam nem kimutatni zavarodottságomat.

– Köszönöm – mondtam, elhatározva, hogy amint lehetséges, belépek néhány csillagdinamikáról szóló fájlba.

Aztán Hőhatár a mosolyhoz a lehető legközelebb álló hícsí próbálkozással örvendeztetett meg.

– De természetesen – mondta boldogan – mi nem tudunk arról, hogy ez a Wan a birtokába jutott volna egy ilyen fegyvernek. Valójában azt sem tudjuk, hogy ő feltétlenül ide, a Magba tartana, vagy egyáltalán tudná, hogyan kell telepíteni a készüléket, lévén korábban organikus ember.

Nekem ez nem hangzott olyan megnyugtatóan, mint számára, és azt hiszem, arckifejezésem árulkodott róla.

– Megbántottalak, Marcus? – kérdezte.

– Megbántottál volna, ha valaha szerves ember lettem volna – válaszoltam, mire csaknem emberi módon vigyorgott rám.

– Akkor beszéljünk kellemesebb témákról – folytatta. – Mint az evés! Tudom, milyen ízletesek voltak organikus ételeid, olyan jól tudod csinálni őket akkor is, ha csak szimuláltak?

– Jobban – nyugtattam meg.

– Akkor – mondta hirtelen lelkesedéssel – kezdheted is, kérlek, egy olyan hideg levessel, és aztán... tudod, mire gondolok? Arra a Fülöp-szigeteki fogásra, amit készíteni szoktál: savanyú hal gyömbérrel és keserűdinnyével. Vagy talán az a thai saláta vízigesztenyével, éretlen papayával és őrölt mogyoróval? Meg tudod csinálni?

Megígértem, hogy meg tudom és meg fogom csinálni, és istenhozzádot intettem neki. De amikor visszatértem saját környezetembe – hatalmas konyhámba, ahol fél tucat kukta dolgozott megállás nélkül –, korántsem repdestem annyira az örömtől, mint amikor elmentem.

14.

ANYASÁG

I

Úgy tűnt, hogy Stan és Estrella soha nem fáradnak bele egymás társaságába. Odakinn azonban létezett egy teljesen felderítetlen világ számukra. Apránként kóstolgatták: látogatás az intézetbe, körséta az intézet és a lakásuk közötti völgyben. Néha egyedül mentek ki, máskor valamelyik hícsível. A Sárga Jade nevű férfi különösen jó társaságnak bizonyult, mivel igazi, fajtájára nem jellemző vágyódást érzett a szabad levegő iránt.

– Nézzétek! – mondta, finoman felemelve egy páfránylevelet, hogy megmutasson egy kis pulzáló, halvány rózsaszín, zselés csomót. – Ennek a neve... – csipogó és tüsszentéshez hasonló hangot hallatott. – Egyedei étrendszerűen fogyasztanak... – újabb kimondhatatlan hícsí név hangzott el –, másfelől viszont őt magát megeszi a... – itt jött egy harmadik név, ami ígéretesebben hangzott Stan számára, mivel csak egy szőtagból állt.

Szerencsét próbált.

– Fkvís? – kockáztatta meg. Sárga Jade megütközve nézett rá.

– Sokkal jobb, ha nem teszed ezt – tanácsolta. – Nézzétek, itt van másik különböző lény, nem annyira érdekes, csak némileg. – És egyik teremtményt a másik után mutogatta nekik: virágokat, amelyek valójában falánk kis állatok voltak, fakígyókat, amelyek ágról ágra siklottak, és förtelmes, éles fogú halakat, amelyek a kis tavacskában éltek; tartott mindez egészen addig, míg Estrella ásítozni kezdett. Ekkor a férfi a lehető legjobb dolgot tette: visszakísérte őket a lakásukhoz.

– Mert – mondta őszintén – tudott dolog, ti fajtátok élvezi párosodást akkor is, mikor nőstény nem termékenyíthető. Vagy ti egyedi esetetekben, amikor már termékenyítve van. – Stan elvigyorogta magát, mivel a hícsí fején találta a szöget.

Persze nemcsak a szex jöhetett szóba, rengeteg más dologgal is el tudták tölteni idejüket. Szójátékokat játszottak, neveket kerestek a baba számára, megtárgyalták, Hüpatia milyen hibákat követett el szakácsként, Sóval csevegtek a nézőlapon, és ugyanezekkel a nézőlapokkal játszottak rengeteg más módon, amire még használni lehetett őket.

Az egyiken még hírműsort is néztek: emberi, Odakintről érkezett híreket, amelyeket egy férfi bemondó olvasott fel, akit Estrella kivételesen jóképűnek talált. Stan egyáltalán nem tartotta annak. Különben sem figyelt oda annyira a műsorra, mivel úgy tűnt, hogy a bemondó folyamatos, megnyerhetetlen versenyben áll, hogy lépést tartson a dolgokkal, amelyek a külső galaxisban történtek. Valahányszor megjelent, mindig úgy tűnt, hogy jobban le van maradva. Választások jöttek és máris újabbak léptek a helyükbe, úgy váltakozva, mint a szentjánosbogarak villogása. Katasztrófákat orvosoltak, mire befejezte leírásukat. És aztán elhangzott valami, ami igazán érdekesnek tűnt – vajon mit értett az alatt, amikor az Ellenségnek a Kis Magellán-felhőbe tartó expedíciójáról beszélt? –, de később semmilyen magyarázat vagy további hír nem követte.

De azért a fiút mégis nagy érdeklődéssel töltötte el a dolog.

– Egy emberi hírműsor! – csodálkozott. – Hát, Strell, ez csak azt jelentheti, hogy most már sokan vagyunk a Magban!

A lánynak sikerült elfojtania nevetését.

– Biztosan, édes. Nem figyeltél, mikor Sárga Jade megmutatta nekem, hogyan tudunk elérni néhányat közülük a kis lapon?

– Lehet, hogy akkor aludtam – mondta bűnbánóan.

– Ó, igen – jutott eszébe Estrellának. – Még jócskán horkoltál is. Mindenesetre itt, ezen a bolygón van Alice és Sandra, noha ő gépileg tárolt, aztán van még Beth és Keichiko, továbbá Maureen és Daisy, de őket nehezebb elérni, mivel más bolygón laknak. És vannak még sokan mások, de némelyik nem beszél angolul, mások pedig nem akarnak.

Erre a fiú pislantott egyet, de még jobban ledöbbent, amikor a lány elmondta neki, hogy becslése szerint több ezer más ember lehet még a Magban.

– Honnan jött ez a sok ember? – álmélkodott.

– Az időkülönbözetről van szó, Stan – mondta bölcsen a lány. – Mint ennél a Bill Tartchnál, aki megpróbál lépést tartani a hírekkel. Odakinn sokkal gyorsabban mennek a dolgok. Rengeteg idő van a kivándorlásra.

A fiút bosszantotta a dolog. Sokkal fontosabbnak érezte magát akkor, amikor még csak ők ketten voltak itt. Olyan emberi lények, gondolta, akiket nem is ismernek, most már bármikor személyesen beállíthatnak hozzájuk.

Arra persze nem számított, hogy egyik embertársuk még aznap tiszteletét fogja tenni náluk. Pedig így történt.

A csengő (nem tudták elképzelni, mi másnak nevezhetnék) jelezte, hogy valaki odakinn várakozik. Azt nem jelezte, hogy az a személy nőnemű, csinos, szőke, kék szemű és kis fekete táskát hurcol magával, továbbá legelsősorban ember.

– Jó napot! – köszönt vidáman. – Dr. von Ideg szólt, hogy jöjjek át és vizsgáljam meg magát. Szülész-nőgyógyász vagyok, a nevem dr. Dorothy Kusmeroglu.

Stant mintha áramütés érte volna, amikor meghallotta a nevet.

– Kusmeroglu? Csakugyan? Maga török? Talán Isztambulból...

– Á, nem. Nem én. De talán dédapáim onnan érkezhettek – mondta, úgy nézve körül a lakásban, mintha árajánlatot készülne adni. – Mindenképpen valahol a Földön van, de soha nem jártam ott. Én harmadik generációs marslakó vagyok. Bemehetnénk a hálószobába, Estrella? De azt hiszem, jobb, ha Stan itt marad.

Úgyhogy a fiút ismét magára hagyták, hogy a körmét rágja, miközben várja, mikor lesz vége, bármit is kellett csinálni Estrellával, aki most már egyértelműen az első csillag konstellációjukban. Nem tartott sokáig. Amikor kijöttek, mindketten mosolyogtak.

– Minden rendben van, Stan – közölte a doktornő. – Saját szemével is láthatja, mert hoztam egy kis ajándékot maguknak. – Kotorászott a táskájában, aztán színjátszó, olajzöld karperecet húzott elő. – Vegye föl, Estrella! Ez a legújabb dolog Odakintről, hogy meg tudják nézni, hogyan viselkedik a babájuk. Úgy tudom, hogy ott „Gólyának” szólítják, de talán ez túlságosan erőltetett a maguk számára. Mindenesetre, amikor működtetni kívánják, csak mondják azt: „Gólya, mutasd!”. – És aztán, amikor Estrella nem cselekedett azonnal, türelmetlenül noszogatta: – Rajta, kedvesem! Nem érek rá egész nap.

A lány Stanre nézett, de nem kapott segítséget tőle, úgyhogy végül felsóhajtott.

– Rendben van. Gólya, mutasd!

Alig látható, halvány rózsaszín felhő kezdett örvényleni Estrella teste mellett, majd késedelem nélkül parányi, babaszerű figurává húzódott össze. A levegőben lebegett, úgy egy méterre a lány arcától, aki meglepetésében hátrahőkölt. Stan számára nem úgy festett, mint egy baba, hanem úgy, mint valami, amibe az ember belelép az utcán, és azonnal megpróbálja letisztítani cipőjéről.

Ám aztán, amint lassan forgott a szemük előtt, úgy kezdett kinézni, mint... nos nem úgy, mint bármi, amit emberinek lehetne nevezni, hanem kicsit olyanformán, mint valami kezdetleges, történelem előtti próbálkozás arra, hogy kőből formáljanak meg egy emberi alakot. Volt feje: szem nélküli, fületlen, meg valami, ami állra emlékeztetett. Láttak továbbá vézna végtagokat és apró kezeket meg lábakat. És volt még...

– Istenem! – kapkodott levegő után Stan. – Már most erekciója van?

Dr. Kusmeroglu türelmes kis mosolyt küldött felé. – Az a köldökzsinór. Még nincs pénisze... várjunk csak! – szakította félbe magát, rámeredve a kis parányra. – Mi? – értetlenkedett. – Nem is lesz soha. Látják a külső nemi szervét, ott fönn, a lábai között? Nos, eddig a magzatnak nem volt semmilyen neme, de mostanában történik az, amikor a nemi szervek vándorolni kezdenek. Ha fölmennek, akkor lány, ha lefelé, úgy heregolyók lesznek belőlük, s akkor pedig fiú. És ez felfelé vándorol. – Felemelte tekintetét, hogy találkozzék Estrelláéval. – Szóval kislánya van, drágám. Gratulálok!

Míg Stan próbált hozzászokni a helyzethez, hogy nemcsak apa lesz, hanem egy tényleges, látható (ha nem is teljesen kialakult), karokkal, lábakkal és nemmel bíró emberi lény apja, dr. Kusmeroglu összepattintotta táskáját.

– Mellesleg – mondta – többé már nem magzat. Mostantól kezdve méhmagzat. Most már mennem kell. Nem akarom lekésni a Fényes Sárga Csillag Javarészt Vizes Bolygójára induló járatot.

– Maga űrhajóval jött? Csak azért, hogy látogatást tegyen nálunk? – csodálkozott a fiú.

– Természetesen. Pillanatnyilag nincs olyan sok állapotos emberi lény a Magban, nem igaz? Na már most, amikor eljutunk az implantációs eljáráshoz... szakította félbe magát elgondolkodva és az ajkába harapva.

Ez megijesztette Stant.

– Valami baj van? – érdeklődött.

– Á, nem, természetesen nem. Nem igazán. Csak azt akarom mondani, nem hiszem, hogy van itt bármilyen, implantációra alkalmas állat. Az ilyesmit a terhesség korábbi szakaszában szokták csinálni, s főleg az anya kényelme érdekében történik. Nem kell nagyon sietni! Rendelhetünk egy alkalmas pótlékot Odakintről...

– Elég! – ripakodott rá Estrella. – Miről beszél maga? Az orvosnő kissé zavarodottnak tűnt.

– Nem fejeztem ki magam világosan? Természetesen egy pótanyáról, mi másról? Egy emlősről, amely elég nagy ahhoz, hogy kihordja a babáját a végső időpontig, természetesen genetikailag módosítva van, így nem fogja kivetni a méhmagzatot. Szóval a kérdés: milyen fajtát szeretnének? A világ legnagyobb részén a vízi bölényt részesítik előnyben. Megfelelő mérettel rendelkeznek, olcsók, és rengeteg van belőlük. Ami engem illet, jobban szeretek teheneket használni.

Estrella elszörnyedve nézett a nőre.

– Az én babámat? Egy állat belsejébe?

– Persze, hogy egy állat belsejébe – türelmetlenkedett a doktornő. – Mi mást tenne? Ugye nem akar saját maga keresztülmenni a szülésen? Minden fájdalmon és zűrzavaron? Nem is beszélve arról, hogy kilenc hónapig próbál valahogy megbarátkozni a hasával, amely napról napra egyre nagyobb lesz. Ma már senki sem csinálja ezt, kivéve... ó, várjon! – Megállt egy pillanatra, és tetőtől talpig végigmérte a lányt. – Figyeljen ide, maga nem tartozik a vallási fanatikusok közé, ugye?

Estrella próbált válaszolni, de nem tudott. Beérte azzal, hogy megrázta a fejét.

Az orvosnő felsóhajtott és felállt.

– Nézze – mondta barátságosan –, tudom, hogy ez nagy lépés maga számára. Beszéljék meg kettesben! Ha kifogásuk van a szarvasmarhafélék ellen, lehet választani más emlősök közül is. Egy-két medvefajta is jó, és néha a terhességet összhangba tudjuk hozni téli alvásukkal, így a legkisebb kockázata sem áll fenn semmiféle balesetnek, nem úgy, mint akkor, ha a pótanya kimegy táplálkozni és a többi. Azt a medve-eljárást, vagy akár a vízi bölényest, többnyire hindu területeken alkalmazzák, mert tudja, nekik ott van ez a tehén-problémájuk. Még olyan emberekről is hallottam, akik időnként az egyik tengeri emlőst használják, de el sem tudom képzelni, miért. Persze nem a Marson, hiszen mi még most sem rendelkezünk olyanfajta víztömegekkel, így hát nincs semmilyen személyes tapasztalatom. Azt hiszem, mindenképpen elég zűrös lenne idehozni egy bálnát. Elnézést kérek! – Elfordult, bocsánatkérően emelve fel kezét. – Idő? – kérdezte a levegőtől, aztán hallgatott egy pillanatig, majd elfintorította képét.

– Most igazán mennem kell, de különben is úgy gondolom, hogy már mindketten képben vannak. Hívjanak fel, ha van valami kérdésük, és persze akkor, amikor elhatározták magukat a pótanyával kapcsolatban!

És ezzel eltávozott. Stan és Estrella egymásra néztek.

– Mit gondolsz, szeretnéd, ha ezt tennék veled? – kérdezte a fiú.

– Csak a holttestemen át! – felelte határozottan a lány.

– Menjünk enni valamit! Ha azt a babát énbennem akarjuk tartani, ahová tartozik, akkor jobb, ha tápláljuk is.

II

Gólya csodálatos játéknak bizonyult, ám meglepő módon inkább Stan, mint Estrella számára. A lány naponta négyszer-ötször nézte meg, de nem többször, míg a fiú leült, hogy tanulmányozza az apróságot, most éppen egy-két órán keresztül, mígnem Estrella elunta, hogy csip-csup dolgokat csinál nélküle, és közölte vele, hogy egy kis testmozgásra van szüksége a baba érdekében. Így aztán újabb hosszú sétára indultak a környéken, és élvezték a sarjadzó növények illatát, gyönyörködtek a magas, bodros lombkoronájú fák szépségében. Ezen a napon a kis állatkák, amelyek növénynek tettették magukat, sárga, kék és piros virágokban pompáztak, és a trükk jól bevált számukra. Ugyanis apró, repülő dolgokból álló felhők lebegtek körülöttük, és szemmel láthatóan az sem riasztotta el őket, hogy sokat közülük megettek. A tavacskában halak fickándoztak: förtelmes, kígyószerű dolgok, fényes, narancsszínű szemmel. Ha Estrella gondolt is arra, hogy úszna egyet, lemondott róla, amint meglátta, hogyan tekeregnek körbe-körbe, közvetlenül a felszín alatt.

De kellemes meglepetésben is részesültek. Amikor visszatértek lakásukba, egy rakás hatszögletű, kicsi és nagy dobozt találtak az ajtón belül. Nem mást tartalmaztak, mint a személyes dolgaikat, amelyeket az Ötösükben használtak, de az Ajtón hagytak, és most valami figyelmes hícsí visszaadta őket nekik. A legkisebb dobozban Stannek vagy fél tucat régi kottája kapott helyet, és csak ez kellett nekik ahhoz, hogy előszedjék hangszereiket a faliszekrényből, és elkezdjenek játszani. Kedves módja volt annak, hogy befejezzék a napot.

És másnap reggel kedves módja lett annak is, hogy elkezdjek az ujat. A fiú arra ébredt, hogy Estrella az ágy szélén ülve fuvolázik, és csak egyetlen pillanatot pazarolt arra, hogy használja a szemétporlasztót, majd a Stardust és a The Jelly Roll Rag refrénjeiben csatlakozott hozzá. Aztán Stannek eszébe jutott, hogy még nem zuhanyozott, ezért hívta a lányt, hogy tartson vele, és egyik dolog a másikhoz vezetett, úgyhogy rövidesen ismét az ágyban találták magukat. Utána a fiú nem is tudta, hogy újra elaludt, és legközelebb azt érzékelte, hogy azt a halk, alacsony frekvenciájú morajt hallja, ami azt jelentette, valami van az ételadagolóban.

– Estrella? – kiáltott.

A lány egy pillanat múlva megjelent, az erkélyről jött be, és még a haját fésülte.

– Mi van? – kérdezte.

– Rendeltél ebédet?

– Hát – ráncolta a homlokát –, hangosan azt mondtam, hogy kezdek éhes lenni.

Ez eszébe juttatta a fiúnak, hogy ami azt illeti, maga is ugyanezt érzi.

– Nézzük meg, mit kaptunk! – javasolta.

Amikor kilyukasztották a buborékfóliákat, szemük-szájuk elállt a meglepetéstől. Estrella ételének illata elárulta magát, még mielőtt Stan meglátta volna, hogy mi az: chilis bab. Kenyértálban volt szervírozva, guacamole-lal[15] meg kétfajta salsa szósszal, egy pici tejföllel a tetején, és köröskörül megszórva kukoricapehellyel.

– Igazi chilis bab, texasi módra – állapította meg a lány, amint megkóstolta.

– Te nem texasi vagy, ugye? – vetette ellene a fiú.

– Azt mondtam texasi módra. Az egyetlen mód, ami igazán jó. Mintha egy kis csörgőkígyóhúst is éreznék benne. És te mit kaptál?

Stan kettőt már megevett a fél tucatnyi nyúlós külsejű, zöld dologból, és épp mohón nézte a zöldségekkel körített, sülthús-féleséget tartalmazó tálat.

– Töltött szőlőlevelek – jelentette be. – Utolsó szülinapom óta nem ettem ilyet, és a hús egész tetszetősen fest. És nézd – mutatott egy hasas rézkannára, amely két kis csésze társaságában kellette magát –, van igazi török kávé is.

Estrella megkóstolt egy villányi tökéletesen elkészített guamacole-t.

– Meg kell köszönnünk neki – mondta elmerengve. Stan már nekilátott a következő fogásnak.

– Azt hiszem, bárány – kóstolt bele. – Tudod, hogy még soha nem ettem sült bárányt? Nem engedhettem meg magamnak.

Estrella nem válaszolt. Egy pillanatig az illendő viselkedés szabályain járatta az agyát, aztán feladta, és belenyalt a tányérba. Elragadtatással bámulták egymást.

– A dolgok határozottan fölfelé ívelnek – állapította meg a fiú.

A lány bólintott, de azért feltett egy kérdést:

– Van valami fogalmad arról, hogy mi folyik itt?

– Isten tudja. Én nem. Csak azt tudom, hogy nagyjából ez a legjobb kaja, amit azóta ettem, hogy... – Összevonta szemöldökét, visszagondolva azokra az ételadagokra, amelyeket az Ötösükben ettek, az alkalmi étkezésekre az Átjáró orsójában, Mrs. Kusmeroglu főztjére még otthon, Isztambulban. – Amit életemben ettem – módosított a mondat befejezésén. – Mit szólnál hozzá, ha megnéznénk a lányunkat?

A lányuknak várnia kellett, amíg Estrella felhívta Klara lakását, hogy megköszönje neki vagy talán Hüpatiának, bárkitől is kapták ezt a csodálatos ebédet. Különös módon a hívására senki sem reagált.

Amikor Gólya megtette a dolgát, a lány jó hosszasan nézte a babát, és úgy látta, hogy nem sokat változott. Stan nem egészen úgy gondolta.

– Az a szeme? – érdeklődött. – Mi történik ott a feje szegélyénél? És mi az a dolog a feje hátuljánál, ahol a nyakhoz csatlakozik? Valamiféle szemölcs?

– A méhben fejlődő babáknak nincsenek szemölcseik, úgy gondolom. – Estrella ismét a kis nézőlapnál ült.

Stan csak annyi időre fordította el figyelmét a születendő gyermekről, hogy megkérdezze, mit néz kedvese. Estrella kissé elmozdította a lapot, hogy a fiú is láthassa.

– Új szomszédjaink – jelentette ki a lány.

Stan egy, az övékéhez teljesen hasonló erkélyt látott. Ugyanarra a völgyre nézett, és ugyanazok a Csillámkő-hegyek tűntek föl mögötte. Nyolc-tíz személy – kétségtelenül emberek, férfiak és nők vegyesen – étkezett éppen a balkonon, különös formájú kerámiaedényeket és kis fonott kosarakat adogatva körbe.

– Kínaiak vagy ilyesmi – állapította meg, és Estrella nem vitatta. – Nos, talán egyszer meglátogathatnánk őket. Mi van a többi lapon?

Az erre kapott válasz nem volt sok, vagy más szemszögből nézve, messze túl sok ahhoz, hogy be tudják fogadni. A fiú figyelte a számtalan fajta, különös külsejű embert, akik azonosíthatatlan dolgokat műveltek ismeretlen helyeken.

– A francba! – kezdett mérgelődni végül. – Nincs semmi támpontom.

– Nekem sem – mondta együtt érzően a lány. – Ennyiben is hagyták a dolgot. Mindketten tudták, hogy az a szörnyű arány, a 40 000 az 1-hez a bűnös. Negyvenezer odakinti órát egyetlen egy Mag-órás programba sűríteni azt jelentette, hogy sok mindent, sőt, gyakorlatilag szinte mindent ki kellett hagyni.

– A francba! – mondta kedvetlenül Stan. – No mindegy, nem számít. Úgysem akarunk többé kilépni a Magból.

Újból étkeztek, csaknem ugyanolyan mámorosan, mint az előző alkalommal, és amint a fiú éppen a tálakat szedte össze, hogy a porlasztóba tegye őket, rájuk mordult az ajtó. Só jött hozzájuk, hasizmai idegesen rángatóztak ruhája alatt.

– Nem akarom félbeszakítani táplálkozást – mentegetőzött. – De most már bejöhetek?

– Hogyne – biztatta Stan, azt nézve, hogy Só nem fest valami jól. Úgy tűnt, hogy bőrszíne... nos, nem egészen az igazi, no de a hícsíknél honnan tudhatja az ember?

Benn, a lakásban aztán a nő felélénkült. Egy igazi szék peremére ült le, toboza furcsán meredt a levegőbe. Elfogadott egy csésze teát, és úgy rágcsálta a csokoládéval bevont kétszersültet, amelyet az adagoló mellékelt a teához, mintha ízlene neki. Kis tüsszentést produkált, ami náluk a torokköszörülésnek felel meg, aztán elkezdte:

– Van kérésem, amit kérek tőletek. De emberi udvariassági szokás kívánja, először én kérdezem tőletek, milyen kérdésetek vagy kérésetek van hozzám?

– Nos – válaszolta a fiú –, éppen azon tűnődünk, vajon Klara otthon van-e. Már jó ideje nem beszéltünk vele...

– Nem? – kérdezte udvariasan Só. – Akarod megnézni?

Nem várt válaszra, hanem a nézőlapokhoz fordult. Néhány halk utasítás a kicsinek – természetesen az egyik hícsí nyelven –, és Klara lakásának belső tere jelent meg rajta. A látvány változott, amint figyelték, mintha a kamera végigjárta volna a szobákat. Valamennyi szobában rend volt, beleértve a hálószobát és a fürdőszobát, de sem Klárának, sem hajóagyának nyomát se lehetett látni.

– Nagyon sajnálom – mentegetőzött Só. – Nincs jelen, ahogy láttátok.

– És van valami fogalmad róla, hová ment? Só koponyaizmai megvonaglottak.

– Valami fogalmam? Igen, van valami fogalmam, egyszerűen nem tudom, vajon jó-e. Ő beszélt személyekről, akiket „Véneknek” hívnak, és most Tizennegyedik Halványsárga Csillag Egyholdas Bolygóján élnek. Talán elment meglátogatni őket.

Stan újabb elégedetlen nyögést hallatott, amelybe egyre jobb kezdett belejönni, Só pedig ismét udvariasan tüsszentett.

– Mostani időben kérhetem kérést, amiről beszéltem?

– Kérjed nyugodtan! – vonta meg a vállát a fiú.

– Talán túlzott, ez kérés – sajnálkozott. – De azért kívánom ezt kérni. Nagyon élveztem különös „zenei” hangzásokat, ti műveltetek teraszon és máshol. Lehetséges, hogy produkáljátok ugyanezen hangzásokat más helyen? Vagyis ama helyen, amit ti neveztek „intézetnek”? Csinálni ugyanazt, hogy szórakoztassátok és neveljétek személyeket, akik ott és közelben élnek?

Aztán, mielőtt valamelyikük válaszolhatott volna, felállt.

– Tudatában vagyok, ahogy mondtam, hogy kérés talán túlzott. Most eltávozom, időt hagyva neked, és neked is, Estrella, hogy meggondoljátok, mielőtt adtok választ. De igen nagyra lenne értékelve.

Amikor elment, Stan és Estrella egymásra néztek.

– Mit gondolsz, Strell? Megtegyük?

– Láttad, hogy nézett ki Só? – ráncolta a homlokát a lány.

– Hát, talán kissé fáradt... – mérlegelt a fiú.

– Fáradt! Csak a fáradtságtól nem lesz olyan a bőrszíned, édes. Azon tűnődöm, vajon beteg-e.

– Nem – ellenkezett Stan, teljes magabiztossággal vetve el a kérdést, noha a hícsík egészségének témájában abszolút tudatlanságban szenvedett. – Akkor megcsináljuk?

– Hát, miért ne? De ha ezt tesszük, először gyakorolnunk kell. Akár most, édes.

A társalgás régen befejeződött, és Stan meg Estrella már duettetjátszott az erkélyen, amikor a lány hirtelen megszólalt:

– Jaj Istenem! – tette le a fuvoláját.

– Mi baj van? – vette el szájától trombitája fúvókáját a fiú.

– Stan, most jutott eszembe. Emlékszel, hogyan néztünk körbe Klara lakosztályában? Ha mi akkor nézhetünk be mások lakásába, amikor akarunk, nem gondolod, hogy ők is...

– Mi van, megőrültél? – pislogott rá Stan. – Miért akarnának benézni a miénkbe?

– De gondolod, hogy akarnak?

– Nem akarnak! – mondta makacsul.

III

Noha határozottan beszélt, azért a kérdés nyugtalanította a fiút, egészen addig, míg három vagy négy gyakorlással később Sigfrid von Ideg be nem állított hozzájuk. Amikor feltették neki a kérdést, kiderült: nemcsak hogy be akartak nézni, hanem meg is tették.

– A hícsíknek más elképzeléseik vannak az erkölcsi érzékről, mint nekünk – magyarázta. – Ők nem úgy gondolják, hogy a közösülés magánügy. Náluk ez csak akkor történik meg, ha a nő ivarérett, ezért ez viszonylag ritkán történik, és időnként kisebb ünnepséget csinálnak belőle.

– Várjon egy percet, a francba! – pörgött be Estrella.

– Mi nem vagyunk hícsík! Kikapcsolhatjuk azokat a kamerákat, vagy sem?

– Természetesen ki, ha ezt akarják – válaszolta. – Nem éppen kamerák, de értem, mire gondol. Várjon egy pillanatot! Rendben van, most már ki vannak kapcsolva.

– Ilyen könnyen ment? – érdeklődött Stan.

– Természetesen. Miért ne? De tudják, így némi szórakozástól fogják megfosztani barátaikat.

– Akkor legyenek csak megfosztva tőle! – heveskedett a fiú. – Nem azért szeretkezünk, hogy szórakoztassuk őket!

– Nemcsak a szeretkezésről van szó, Stan, hanem a zenélésről is. Meg az evésről. Valójában mindenről, amit csinálnak. De azért azt hiszem, ők meg fogják érteni, ha maguk nem kívánják ezt a nyilvánosságot. Mindenesetre – mondta, önkényesen témát váltva – élvezték hallgatni, ahogy maguk ketten gyakoroltak... nos, talán az „élvezték” nem a megfelelő szó, mivel a hícsíknek a zenéről alkotott elképzelése teljesen más, mint a miénk, de érdekesnek találták. Úgyhogy mit szólnak ahhoz, amit Só kért? Megtennék, hogy folytatásképpen az, hmm, intézetben játszanának?

– Hát persze – jelentette ki a fiú. – Soha nem mondtuk, hogy nem fogunk.

Előadásuk nagy sikert aratott az eseményen. Azaz senki sem ment ki, és senki sem sziszegett, legfeljebb abban a mértékben, ahogy időnként a hícsík teszik, amikor a Cselekvés nyelvén beszélnek. Előadták a Bach-átiratokat, amelyeket Estrella hangszerelt át számukra, ama duettek alapján, amelyeket a konzervatóriumban töltött egyetlen szűk évében tanult; játszottak egy kis Gershwint és Jelly Roll Mortont, néhány Mahler-részletét, és amikor végeztek, a teremben ülő több tucat hícsí közül hárman vagy négyen udvariasan tapsolni kezdtek, ahogyan azt az Odakinn töltött idejük során megtanulták. Sőt, még a nagyobb számban lévő, Odakinn sohasem járt társaik is megpróbáltak versenyre kelni velük, de nem nagy sikerrel. A girhes hícsí kezeket nem tapsolásra szánták.

Aztán a kis emelvény, amelyet vendéglátóik biztosítottak számukra, visszasüllyedt a padlóba. Gyorsan tucatnyi vagy még több hícsí vette körül őket. Só két idősebb férfit vezetett, hogy bemutassa őket nekik, oldalán pedig Sárga Jade lépkedett kinyújtott karral, hogy kezet rázzon Stannel.

– Igazán kiválóan játszottatok – mondta mindkettőjüknek. – Éppen ezért rendkívül élvezett titeket a közönség, akárcsak jómagam és – mutatott a Só mellett álló két idős emberre – két fiam, név szerint Forró, az egyik, és Ionos Feloldó, a másik. Nemrég tértek vissza egy hosszabb, Odakinn töltött idő után. Sajnos, nem beszélik a nyelveteket, de kértek engem, hogy tolmácsoljam örömüket a megismerkedés miatt.

– Örvendek – mondta meggyőződés nélkül Stan. – Nos, Strell, nem gondolod, hogy mennünk kellene? – És aztán egész úton hazafelé arról panaszkodtak egymásnak, hogy nagyon igyekvő, de hiányosan tájékoztatott hícsí vendéglátóik az emberi ételek mennyire rosszul sikerült utánzataival vendégelték meg őket. Beszélgettek Só arcszínének aggasztó állapotáról. Sárga Jádéről, megpróbálván rekonstruálni a történetet két elképesztő fiáról, akik most már öregek, sőt, életük végén járnak, és azért jöttek vissza a Magba, hogy meghaljanak, és így Letárolt Agy legyen belőlük. És arról a tényről, hogy egyikük sem beszél angolul, mivel hetven-valahány szolgálati évüket a Jen Hao bolygón töltötték, ahol angolul csak a látogatók beszéltek. Arról a másik tényről, hogy háromszor olyan idősek, mint az apjuk, mert Sárga Jade Odakinn hagyta őket, amikor visszatért a Magba. És máskülönben, hol volt Sigfrid?

– Valószínűleg más tennivalója akadt – vélekedett Estrella.

– Mit számít az? Ő egy MI Mindig tizennégy-tizenöt dolgot csinál egyszerre. – És aztán, amikor a lakásukhoz vezető utolsó fordulót tették meg: – Ott kellett lennie. – Aztán meglátták a bejárati ajtót, és ott volt.

Sigfrid a szokásos anyagtalan módján leült, az együttlét kedvéért elfogadott egy pohárnyi szimulált bort, és így szólt:

– Igazán élveztem a Bach-muzsikát. Hallottam már máskor is, de ilyen jól még nem.

– Nem láttam ott magát – nézett rá gyanakvóan a fiú.

– Nem mutattam meg magam, Stan. Nem akartam senkit zavarni, de nem hagyhattam ki ezt az eseményt. Egyébként azért jöttem, hogy meghívjam magukat egy kis összejövetelre Klárához.

– Visszajött? – kérdezte a lány.

– Rövidesen valóban vissza fog jönni, Estrella. Tudja, nagyon szereti magukat.

– Só azt mondta – kockáztatta meg a lány –, hogy elment meglátogatni azokat az australo... tudom is én micsodákat.

– Igen, ez igaz – ismerte el von Ideg. – Van egy kis probléma velük. Elment, hogy megnézze, tudna-e segíteni. – De amikor Stan többet akart tudni a „problémáról”, Sigfrid csak a fejét rázta. – Semmi olyan, ami zavarhatná magukat. Csak holmi gyanú, hogy a hominidák korábbi tulajdonosa esetleg valami esztelenséget tervez. Hallottak már róla? Wan Santos-Smithről? Igen kellemetlen alak, és úgy tűnik, hogy látták néhány emberét a Vének körül szaglászni. – Megrázta a fejét és hozzátette: – Klara biztosan beszélni fog róla maguknak, amikor visszajön. Van még valami?

Stan azon gondolkozott, kitartson-e a téma mellett, de aztán úgy döntött, nem sok esély van arra, hogy kielégítő magyarázatot kapjon, ezért másról kezdett beszélni:

– Láttam, hogy Teljesítő sem volt ott.

– Á, Teljesítő! – sajnálkozott von Ideg. – Nem, pillanatnyilag ő nincs abban a helyzetben, hogy elmenjen egy előadásra. Szomorú történet ez. – Rá nem jellemző módon habozva nézett egyikükről a másikukra, aztán fürkésző tekintettel hozzátette: – Nem tudtam, hogy akarják-e vagy sem, hogy folyamatos információval lássam el magukat...

– Akarjuk – szögezte le Estrella.

Von Ideg szimulációja felsóhajtott és biccentett.

– Gondoltam, hogy így lesz – mondta. – Ha egyszer az ember megosztja valakivel az álomgépet, megmarad egyfajta kötelék, tudja? Mindenesetre a maguk közös élménye nagy hatást gyakorolt Teljesítőre. Ennek eredményeképpen jelenleg néhány Letárolt Agy dajkálja őt. Így nevezik, hogy dajkálás. Azt jelenti, hogy ideiglenesen őt magát is letárolták, és a többi Letárolt Agy megpróbálja befejezni a gyógyítását. Elkezdték, amint értesültek róla, mi a problémája alapja ...

Itt megállt, szemmel láthatóan azzal a szándékkal, hogy ezen a ponton abbahagyja. Estrella azonban máshogy képzelte.

– És mi az? – érdeklődött. – Rajta, dr. von Ideg! Tekintve, hogy én is benne voltam, jogom van tudni!

– Azt hiszem, igaza van, Estrella. De eléggé rémes...

– Mondja már! – mordult rá Stan.

– Nos, amikor Teljesítő elhagyta a Magot – sóhajtott fel ismét a pszichiáter –, történetesen egy eladósorban lévő hícsí lány, Szellő társaságába került. Az űrrepülés során a lány az ivarérettség állapotába került. Teljesítő teste természetesen reagált erre, minden férfi hícsíé ugyanezt tette volna. Ám aztán az utolsó pillanatban kirakták az Átjáróra, ahol nem tudott magának megfelelő partnert találni. És ekkor – halkította le hangját, noha többé már senki sem tudott hallgatózni – valami szörnyen sokkoló dolgot követett el: kísérletet tett arra, hogy egy emberi nővel közösüljön.

– Erőszakot követett el? – kérdezte hitetlenkedve Estrella.

– Nem, nem erőszakot – helyesbített azonnal von Ideg. – Nem valódi közösülésről volt szó. Ha ez történik, azt hiszem, Teljesítő nem lett volna képes elviselni magát. De megkísérelt valami, nos, előjátékot. Ő úgy gondolja, hogy a nő volt a hibás, és bizonyos értelemben talán tényleg így is lehet. Úgy tűnik, hogy a hölgyemény igen gyengén teljesített mint Átjáró-feltáró. Voltaképpen teljesen leégett. Ezért, hogy ki tudja fizetni számláit az aszteroidán, nos, prostitúcióhoz folyamodott.

– Atyaisten! – kiáltott föl Estrella. – Egy hícsíuel? Von Ideg higgadtan bólintott.

– Ez megmagyaráz néhány dolgot, amiket maga érzett, amikor megosztotta vele az álmodóheverőt. Ő nem magát gyűlölte, hanem azt a szerencsétlen nőt az Átjárón. De maga éppen kéznél volt.

Amint a pszichiáter elment, Estrella leült az egyik nézőlap elé. Stan tétlenül lépkedett az erkély felé, amikor a lány visszahívta.

– Stan? Ezek azok az öreg valamik, akikről dr. von Ideg beszélt?

A fiú visszament addig, ahonnan már figyelhette a nézőlapot. Két különös külsejű teremtményt látott, amelyek bizonyos fokig emberiek voltak, de csaknem ugyanannyira majmok is. A durva szövésű szoknyán kívül mást nem viseltek, és mindkettőjükön gyér, ápolatlan szakáll éktelenkedett. Valami gyümölcsfélét ettek, és olyan nyelven karattyoltak egymáshoz, amelyet Stan még sohasem hallott.

Ahogy nézték őket, a fiú megrázta a fejét.

– Gondolod, hogy ezek emberek?

– Neked embernek néznek ki?

– Nem, de... hű! – csettintett az ujjával. – Ők onnan jöttek, ahol Wan tartózkodott, még akkor, amikor ő volt az a lökött gyerek, aki arra használta az álomgépet, hogy...

– Emlékszem. Az Isten Haragja, így hívták.

– Pontosan. Wan csínytevése volt. A Vének afféle történelem előtti emberek, akiket valamilyen okból a hícsík kiraktak oda. Szerintem Wan úgy gondolja, hogy az ő tulajdonában vannak.

– Mi? – Estrella megvizsgálta a képernyőn látható bozontos alakokat, aztán halk sikolyt hallatott. A táplálkozást befejezvén a két lény közül a kisebbik – szakállas vagy sem, de nyilvánvalóan a nőnemű – négykézlábra ereszkedett, míg a nagyobb, egyértelműen és most már teljesen szembetűnően a hímnemű, arra készült, hogy hátulról belehatoljon.

– Ejha! – mulatott Stan. – Most aztán alaposan nekilátnak, ugye?

– Legyünk sportszerűek, Stan! – kapcsolta ki a készüléket Estrella. – Nem akarjuk, hogy nézzenek bennünket, amikor szeretkezünk, ugye? Úgyhogy nekünk sem szabad nézni őket.

– De ezek állatok, Strell! És ez érdekes, valamennyire. A lány a fejét rázta, határozottan jelezve, hogy a téma le van zárva.

– Nekem jobb ötletem van. Együnk abból a jó kajából, helyes? Hogy melyikre is gondolok? Arra a vastag, zaftos, félig sült rostélyosra, ami marhahús, nem bölény, és a sült krumplira meg a salátára, amibe talán egy kis avokádó van vágva...

– Duplázd meg – mondta felderült arccal a fiú. – De intézd gyorsan, légy szíves! – És mindketten hátradőltek, hogy kivárják.

De nem készült el gyorsan.

Ami azt illeti, jó ideig, legalább fél óráig egyáltalán nem készült el, noha számos alkalommal megismételték a rendelést. Végre meghallották a távoli morgást, ami azt jelezte, hogy valami érkezett.

– Már éppen ideje, a rohadt életbe! – szólalt meg ingerülten Stan. Az adagolóhoz Estrella ért előbb oda.

Ami rájuk várt, nem tartozott a mostanában kapott, csodálatosan elkészített ételek közé, sem ama rostélyosokhoz, amelyeket elképzeltek maguknak. Két csomag volt, a hícsí ételek színes csomagolópapírjában. Amikor hitetlenkedve felbontották őket, rájöttek, hogy nem hícsí ételek, és még annyira sem voltak jók, mint azok! Valami barnás és kemény tégláknak tűntek, amelyeknek enyhe kagylószaguk volt, ízük pedig a nem igazán jó húsport juttatta eszükbe.

– Mi a franc ez? – kiáltott föl Stan. – Mi folyik itt?

De Estrella nem tudott válaszolni neki, és miután megkóstolta a sajátját, ő is ugyanolyan ingerült lett, mint a kedvese.

– Ha így akarják táplálni az állapotos nőket, akkor lemegyek a tóhoz, fogok néhányat azokból a förtelmes halakból, és kisütöm őket.

IV

De nem tette meg. Megette azokat a borzalmas fogásokat, és megette az összes hasonlót is, amellyel az adagoló folyamatosan ellátta őket, igazi étel helyett. Még csak panaszkodni sem tudtak senkinek. Sigfrid nem jött vissza. És annak ellenére, amit mondott, Klara sem tért vissza. Sárga Jade annyira el volt foglalva szenilis fiaival, hogy egyáltalán nem jelentkezett, és amikor egyetlen alkalommal megpillantották Sót, áthatolhatatlanul körül volt véve egy rakás hícsí férfival.

– Úgy látszik, ezeket nem érdekli, hogyan néz ki – fitymálta le őket Estrella.

– Só piszkosul beindult – állapította meg Stan. – Akarod látni, vannak-e új hírek?

Voltak, de nem sok örömüket lelték bennük. Az ostoba, de jóképű bemondó, akit korábban láttak, már rég letűnt, és senki sem lépett igazán a helyébe. A nézőlap bármilyen látképet megmutatott, amit kértek, de többségük visszatetszőnek bizonyult. Stan elbűvölő külsejű úszó városokról látott felvételeket, de amikor ismét megtalálta őket, már a romlás különböző stádiumaiban éktelenkedtek. Úgy tűnt, hogy egész bolygók váltak elhagyatottá – ahol korábban felhőkarcolók meredtek az égre, most erdők zöldelltek –, kiégetté, jéggel borította.

– Emlékszel azokra a képekre, amelyeket az Átjáró múzeumában láttunk? – kérdezte Stan. – Azt ábrázolták, amiket az Ellenség művelt, de ők már nem teszik ezt, ugye? – Estrella nem válaszolt, csak a fejét rázta.

Aztán a fiú Isztambult kérte és kapta. Csaknem elhagyatottnak tűnt. A Kemál Atatürk-tornyok még mindig álltak, de szemmel láthatóan üresen: az üveg kitört az ablakokból, és semmi jelét nem lehetett látni annak, hogy az emberek ki-be járkálnának.

– Jézusom! – szörnyülködött Stan. – Mit gondolsz, mi történt?

– Bárcsak tudnám! – felelte Estrella, de aztán meggondolta magát. – Nem, talán jobb, ha nem tudom. Csináljunk valami mást! Mi lenne, ha megint megnéznénk a kölyköt?

Ez legalább mindig örömet szerzett számukra. Az Estrella hasában gyarapodó apró teremtés minden nap új dolgokat mutatott, amelyeken el lehetett csodálkozni. Azok a szemszerű valamik, amelyek a baba halántékából látszottak kinőni, lassan a fej elülső része felé kezdtek vándorolni, ahová tartoztak. A kicsi bőre annyira elvékonyodott, hogy Estrella esküdni mert volna rá, látja alatta a véredényeket. (Stan kevésbé volt biztos benne.) És aztán egy napon, miközben Estrella a nézőlapjainál ült, Stan pedig Gólya „műsorát” figyelte, a kicsi váratlanul megmozdult.

– Strell! – üvöltött neki Stan. – Találd ki, mi a franc van! Szopja a hüvelykujját!

És a lány egyetértett vele, hogy azt teszi. Nemcsak azt. A baba feje naponta egyik oldalról a másikra fordult, lába behajlott és kinyúlt, kis karja és keze új pozíciókkal kísérletezett: egybefonta kis mellkasán, imaszerűen összetette arcocskája előtt, és csaknem egyenesre kinyújtotta kétoldalt.

Varázslatos, mindig változó vetített képes előadás volt.

Amikor már eleget gyönyörködtek születendő gyermekükben, sok érdekes dolgot találtak a nézőlapokon; többnyire ugyan érthetetlenek voltak, de provokatívak. Amikor látták, hogy csuklyás gyermekek menete állhatatosan vonul valami óceán előbb sekély, majd mély vizeiben, valahol a külső galaxisban, csak csodálkozhattak azon, vajon mi történik. Amikor a nézőlap ijesztő fénytől villódzott, ahogy egy szintén ismeretlen helyen valamilyen csillag egy láng-kilövellésben elpusztulni látszott, csak csodálni tudták a látványt, de nem értették, mit jelent.

Az ennivalót nem számítva, csaknem elégedettnek érezték magukat, hogy a barátaik nem vesznek tudomást róluk. Újra a szex lett a nagy szám, most már magánjellegűén űzve. A koszt, mondták egymásnak, voltaképp nem bizonyult sokkal rosszabbnak annál, amit régi Ötösükben fogyasztottak. Az erkély pedig olyan pazar volt, mint mindig...

Mindazonáltal amikor napok óta először morgott ajtajuk, mindketten rohantak kinyitni.

A látogató nem tartozott kedvenceik közé. Ugyanis Teljesítő tette tiszteletét. Minden bevezetés nélkül így szólt:

– Korábbi alkalomkor kérdeztem, hogy kérdezték-e már tőletek. Most újra kérdezem. Nos? Mi válaszotok?

– A francba! – bosszankodott Stan. – Fogalmam sincs, miről beszélsz. Mire mi a válaszunk?

Teljesítő arcizmai vadul rángatóztak.

– Hogyan kérdezheted azt, hogy mire mi válaszotok? Nemrégiben jelentős eseményt éltem át, némileg élvezhetőt, de igen fárasztót, és kevés türelmem maradt. Lehetséges, hogy nem kérdezték meg tőletek?

– Mit nem kérdeztek? – érdeklődött Stan, aki már kezdett komolyan begurulni.

Akárcsak Teljesítő. Pár lépést tett előre az ajtótól, nyaka hátulján felállt a szőr a dühtől, aztán hátralépett.

– Ez legkisebb mértékben sem elfogadható! – üvöltötte. – Fölöttébb fel vagyok bőszülve! Éppen ezért úgy hagylak itt titeket, hogy ama szokásos elköszönési formulát sem mondom: viszontlátásra! – Azzal megfordult keskeny sarkán, és elviharzott.

Estrella és Stan a hálószobájukban voltak, már nem teljesen felöltözve, és lagymatagon majszolgatták a legújabb, csak módjával ehető ételküldeményt, nem igazán sokat beszélve Teljesítőről, mert mit lehetett volna még mondani erről a kiállhatatlan és ellenszenves hícsíről? Ekkor felmordult az ajtó, és kiderült, hogy a vendég Só, aki valahogy sugárzónak festett, és semmiképpen sem lilának.

– Esetleg bejöhetek? – kérdezte, és hallgatásukat beleegyezésnek vette.

– Mindenképpen – biztosította kissé elkésve Stan, mert a nő már nappali szobájukban gubbasztott, és várakozásteljesen tekintgetett egyikükről a másikukra. – Ti beszéltetek Teljesítővel – kezdte mondókáját. – Tudom, mert tájékoztatott engem. Részben rá vonatkozik, amiért jöttem látogatni titeket.

Stan szorosabbra húzta magán köpenyét.

– Valami baj van?

– Legkevésbé sem rossz semmi néven nevezendő – mondta, és hangszíne úgy csengett, hogy állítása igaznak tűnt. Ha ember lenne, Stan azt mondhatta volna, hogy derűs arccal nézett. – Ellenkezőleg teljes időszerűségben van. Először kell elnézést kérnem tőletek, hogy nem hívtalak benneteket ünnepségre. Ennek oka: más társaság és én jól tudatában vagyok ti kulturális erkölcsi tabutoknak.

– Milyen ünnepségre? – kérdezte zavartan Stan. Estrella gyorsabban felfogta a dolgot.

– Mit mondasz? Te valóban... te meg lettél...

– Pontosan meg lettem, igen – erősítette meg örömmel Só. – És pontosan ez lett téve, Teljesítő mint termékenyítő személy használatával. Éppen ezért én fel vagyok csinálva, mondom különösen Estrellának, éppen úgy, mint te!

15.

BOLDOGSÁG

I

Stan számára egyetlen állapotos nő érdekességet jelentett, sőt (mivel a fiú saját babáját hordozta hasában a kedvese) teljesen lekötötte figyelmét. Kettő viszont nem volt kétszer olyan jó, sőt, még feleannyira sem. Hirtelen só lett az, nem Stan, akinek Estrella minden nyilallást vagy émelygést jelentett. De nemcsak ez történt: egyik nap Só néhány mondatot mondott a saját nyelvén Gólyának, és attól fogva, ha kérték, az ő babáját is megmutatta.

Ez bizonyos fokig elég érdekesnek bizonyult Stan számára, mivel a hícsík biológiája más, mint az embereké. Tudta, hogy ők két szívvel rendelkeznek, valamint a jó ég tudja, hány más, különös fajta belső vezetékrendszerrel. Mindazonáltal léteztek alapvető strukturális azonosságok. Mindkét fajnál egyetlen megtermékenyített petesejt sokszorozódott meg számtalan résszé, és aztán megszületett a baba. Stan számára megfigyelni azt, hogy Só korai sejtjei hogyan osztódnak és vesznek fel új formákat, bizonyos fokig pótolta azt, hogy milyen lehetett a saját lánya, mielőtt Gólya megérkezett. Só magzata természetesen egészen apró volt, valóban szinte láthatatlan, mígnem utasította Gólyát, hogy nagyítsa fel. De még akkor sem lehetett sokat látni belőle, különösen az Estrella hasában növekvő, sokkal fejlettebb kis lényhez hasonlítva.

Mindazonáltal ezekben a napokban Stannek több ideje jutott magára. Így amikor Sárga Jade megjelent két tántorgó fiával, örömmel elfogadta javaslatát, hogy segítsenek nekik megismerni a szomszédjaikat. Forró nevű fia mandarin és vietnami nyelven beszélt, a másik, Ionos Feloldó pedig koreaiul és japánul, de angolul egyikük sem. Ezért amikor meglátogatták az újonnan érkezetteket, a társalgással elég nehezen boldogultak.

Az új szomszédok jó lakást kaptak. A szoba, amelyben fogadták őket, nagyobbnak bizonyult, mint bármelyik Stan és Estrella lakásában, és elég sokan tartózkodtak benne: tizennyolc-húsz, többnyire idősebb személy, fél tucatnyi különböző etnikai csoportba különülve el. Amikor mondjuk a kövérkés asszonyka, aki a koreaiak nevében beszélt, egészséges, boldog és könnyű szülést akart kívánni Estrellának, az első testvér, Ionos Feloldó lefordította hícsíre. Aztán a másik testvér átültette saját nyelveire, egyik után a másikra, míg Sárga Jade angolul tolmácsolta Stan és Estrella számára, és egyidejűleg az első testvér lefordította a saját második nyelvére, úgyhogy egész idő alatt a többnyelvű fordítás állandó duruzsolása töltötte be a helyiséget.

Nem a leghatékonyabb módon tudtak így kommunikálni, de azért Stan eléggé élvezte, az ételt pedig még annál is jobban. Egy kétméteres, kerek asztallap forgott előttük, amelyet állandóan utántöltöttek az adagolóból származó új, meleg és hideg, savanyú és édes fogásokkal. Ezek csaknem olyan rejtélyesnek tűntek Stan és Estrella számára, mint korábbi CHON-ételadagjaik. De emberiek voltak és többnyire ízletesek.

Ez még visszataszítóbbá tette számukra azokat a hitvány ételeket, amelyekkel saját lakásuk adagolója látta el őket. Később, amikor Só benézett hozzájuk, éppen gyászosan erőltették magukba az esedékes moslék újabb porcióját.

Só szabadkozott, hogy csak úgy betolakodott hozzájuk.

– Nem fogtam fel, mielőtt beléptem lakásba, hogy mindketten táplálkoztok. Kérlek, folytassátok táplálkozást. Távol maradok eme otthon más régióiban. – És aztán, amikor befejezték az étkezést, a nő visszatért. – Észrevettem fogtisztító növényhajtást mosdóhelyen – újságolta. – Már van jobb dolog. Hajtást már nem használják. Behoztak formulát, plusz elkészítési előírásokat, új elkészítését, hogyan is mondják, ehető mikroorganizmus-leveshez. Legeslegújabb dolog Odakintről. Tisztítja, olajozza, szagtalanítja fogakat, mindezt egy időben, igen hatékony. – Aztán, amikor elég közeljött ahhoz, hogy jól lássa étkezésük maradványait, hirtelen elhallgatott. Habozott egy pillanatig, aztán udvariasan így szólt: – Van kérdés, nem szándékozva kritizálni. Kérdés az, lehetséges, hogy ezen élelmiszerek élvezhetőek nektek?

– Nem – mormogta kedvetlenül Stan. – Nem lehetséges. De csak ezt kapjuk.

– Mi, nem birtokoltatok még megfelelő kommunikációt konyha szolgáltatással? Magyarázzátok ezt meg! – kérte. És amikor ezt megtették, fintorgott. – Foglalkozom vele számotokra – jelentette ki, felállt, és néhány határozott hícsí mondattal tisztelte meg a levegőt.

Annak megmagyarázása, hogy mit tett, tovább tartott. Amikor elzárták otthonukat a világ többi része elől, ez azt jelentette, hogy senki sem tudta hívni őket, és – többek között – az ételszolgálat nem tudott értesülni kívánságaikról. Valósággal kirekesztették magukat a társadalomból.

De most, mondta Só, biztosíthatják maguknak egyedüllétüket, amikor csak akarják.

– Mikor akarjátok, egyszerűen mondjátok: „Egyedüllét, most!”, és amikor nem: „Nem igényeljük tovább egyedüllétet”, és így lesz teljesítve. – Ám tulajdonképpen Stan és Estrella alig hallotta a magyarázatot, mert már mondták a levegőnek, hogy ebédet kívánnak, és mohón figyeltek a válaszra.

És mindjárt másnap Alexandriai Hüpatia morcosan beállított hozzájuk.

– Maguk ketten – szólt rájuk fagyosan. – Klara hiába próbálja hívni magukat, ha egyszer megszakították az összeköttetést. Mindenesetre szeretné, ha meglátogatnák. Szeretné, ha megismerkednének néhány emberrel.

– Emberrel? – kérdezte Stan, ám Estrella csak azt kérdezte:

– Mikor?

A hajóágy úgy döntött, hogy a lánynak válaszol:

– Most. Amikor csak át akarnak menni.

Amikor megérkeztek, megint csak Hüpatia volt az, aki beengedte őket. Minden bevezetés nélkül rendelkezni kezdett:

– Álljon mozdulatlanul egy pillanatig, kérem, Estrella. – Úgy tűnt, hogy addig a pillanatig egyáltalán nem néz semmire, aztán a lány hasa felé bólintott. – Bátorkodtam egy belső vizsgálatot végezni. Ez egy gyönyörű méhmagzat. Kérem, most üljenek le! Klara éppen öltözködik vendégei tiszteletére.

– Só is köztük lesz? – kérdezte Estrella.

– Ezt fölöttébb kétlem – válaszolta a hajóagy, még tekinteténél is fagyosabb hangszínnel.

– Mi baja van, Hüpatia? – jött zavarba a lány. – Nem értékeli, hogy Só állapotos lett?

A hajóagy, aki éppen elhagyni készült a szobát, színpompás köntösének hirtelen mozdulatával megfordult.

– Nem helytelenítem a másállapotot. Ez volt az eredeti és hajdanán az egyetlen módja annak, hogy több leánygyermeket hozzanak a világra. Ezért ez elfogadható, ha rossz is. Ahogyan azonban Só csinálta, az undorító. Testi, szexuális egyesülést végzett egy férfival! A tudományos haladás történetének ebben a szakaszában! Az én eredeti időmben a nők elfogadták ezt, mert noha igen visszataszító volt, de elkerülhetetlen. Ám most már sok szűznemzéses eljárás létezik a teherbe eséshez. De ő azt választotta! – Azt a fajta, fújó hangot hallatta, amit úgy szoktak leírni, hogy „pfuj”, aztán így szólt: – Itt van Klara.

Bárkik is lehettek azok az emberek, akiket Klara várt, fontosnak kellett lenniük. Stan nem számított arra, hogy a nő ennyire ki fogja csípni magát. Haja tökéletesen volt megfésülve. Hosszú, mélyen kivágott, aranyszínű selyemruhát viselt. Úgy tűnt, hogy még szemöldöke is finomabb vonalú lett. Eleganciája azonban nem akadályozta meg abban, hogy futtában megsimogassa Stan fejét és magához ölelje Estrellát. Aztán kartávolságban tartotta a lányt, és kritikus szemmel vizsgálgatta.

– Rendben van – állapította meg –, te elég egészségesnek látszol, de mi van a babával? Láthatom?

Persze, hogy láthatta: Gólya azonnal megjelenítette a képet. Természetesen a büszke szülők is kommentálták a látványt, főként a leendő apa.

– Ha a kicsi így fest, borotválásra lesz szüksége – mondta Klárának –, ezt nevezik gyapjas szőrzetnek. Le fog esni. És látod, már nő a köröm az ujjain és lábujjain.

Amikor minden látható szervet megbeszéltek, Klara felsóhajtott, és lerogyott egy karosszékbe.

– Ti igen szerencsés emberek vagytok – jelentette ki.

– Só is, megmondtam neki. Hüpatia megfogalmazott némi kritikát – vetett egy pillantást hajóagyára, aki most szenvtelenül nyúlt el egy fekvőszéken, a szoba túloldalán –, de én el vagyok bűvölve. Remélem, ő és Teljesítő jól szórakoztak, amikor csinálták. Szegény párák, ez nem történik meg olyan gyakran náluk. Észrevettétek, amikor Só lila lett? Ez annak a jele, hogy kezd tüzelni. Vagy a színváltozás látványa, vagy talán valamiféle feromon minden közelben tartózkodó férfit fülig szerelmes kérővé változtat. A hícsíknél bizonyos fokig nagyszerű dolog lánynak lenni. Mindig egy rakás férfi nyüzsög körülöttük, amikor megteszik a választásukat.

– De hogy a csodában választhatta éppen Teljesítőt? – kérdezte Estrella.

– Ki tudja? Sigfrid úgy gondolja, hogy a Letárolt Agyak javasolhatták neki, hogy segítse Teljesítőt gyógyulásában. – Az órára pillantott. – Egy pillanat múlva itt lesznek a többiek is, de nem maradnak sokáig. Velünk, organikussal foglalkozni elég megterhelő számukra, ja, nem mondtam nektek? Valamennyien gépileg letároltak. Mindenesetre igyunk egyet, amíg várakozunk! Hüpatia bármit előteremt, amit kívántok.

És aztán, miközben a hajóagy felszolgálói jeges teát hoztak Estrellának és német barna sört Stannek, a csengő megszólalt.

Nem igazi csengő volt, hanem gyors, csengő-bongó harangjáték, amelyet rendelésre szereltek fel Klara számára, és egy lapon sem lehetett említeni a szokásos hícsí morgással. Hüpatia már az ajtónál állt. Persze nem ért hozzá, de az kinyílt, és Sigfrid von Ideg lépett be.

– Én vagyok az első? – érdeklődött nem túl meggyőzően, legalábbis Stan így gondolta, mivel a pszichiáter biztosan tudta ezt kérdezés nélkül is. – Nos, rögtön itt lesznek... ó, már jönnek is!

Egymást követve, pukk, pukk – de ezek a pukkok teljesen hangtalanul szóltak –, három személy jelent meg Klara szalonjában. Két idősebb hícsí, különös módon mindketten székre ültek le, nem ülőkére, mivel nélkülözték a szokásos, lábközi tobozt, és egy magas, erőteljes kinézetű emberi férfi, lelógó karimájú fehér kalapban.

– Örülök, hogy el tudtatok jönni – mondta nyájasan Sigfrid az érkezőknek, aztán Klárához fordult: – Ők azok, akikkel meg akartalak téged ismertetni. Hőhatár, aki többé-kevésbé a Letárolt Agyakat képviseli számunkra. Csillogás, ő volt az, aki magára... aki, úgy értem, kénytelen volt otthagyni Teljesítőt az Átjárón. Most, mint az egyik Letárolt Agy a Magban, a csillagdinamika szakértőjévé vált. Ő pedig Marcus Antonius, aki mindenki számára főz. – Aztán a három emberi lény felé biccentett. – Bemutatom Gelle-Klara Moynlint, és ifjú barátainkat, Stan Averyt és Estrella Pancorbót. És most, ha Hüpatia beküldi a felszolgálóit, tálalhatnák a könnyű menüt, amelyet Marcus volt olyan kedves elkészíteni számunkra.

Stan tisztában volt vele, hogy Klara rendkívül magas rangú személyiség, de mostanáig nem tudta, hogy mennyire az. Annyira, hogy az említett letárolt személyek, akiknek feltehetően nem imponált a szervesek gazdagsága és hírneve, időt szakítottak arra, hogy eljöjjenek hozzá csevegni. De kétségtelenül ott voltak.

Stant csaknem ugyanannyira elbűvölte az a tény, hogy az étel igen finomnak bizonyult. A „könnyű menü” nemcsak ízletesnek bizonyult, de nem is volt annyira könnyű. A következőkből tevődött össze: egy tál finoman porhanyós húsgombóc, kis sós kekszek, mindegyiken kacsamáj-szeletek és ropogós zöldség, amelyet Klara kínai vízi gesztenyeként azonosított, diószerű dolgok egyfajta gyümölcsszószban, amelynek még Klara sem tudott nevet adni, de igencsak mohón ette. Nagyjából ugyanezt tette mindenki, nagyjából mindennel, amit felszolgáltak nekik. Stan csodálkozva vette észre, hogy az elektronikus személyek szemmel láthatóan ugyanazokat az ételeket fogyasztják, mint ők maguk, mígnem meggondolatlanul odanyúlt Csillogás egyik ételéhez. Ujjai simán átmentek rajta, mire a fehér kalapos férfi elfordult beszélgetőtársaitól, és finoman rámosolygott.

– A szimulációk szimulált ételt esznek, természetesen – közölte vele, de aztán a mosoly lehervadt ajkáról. – Á! – nézett nagyot. – Azt hiszem, te vagy az, aki elzártad a külvilágtól az otthonodat.

Stan nem értette, miért zavarja ez a férfit.

– Valószínűleg – mondta a fiú, szája tele nyárson sült hússal, ami csirke lehetett. Aztán eszébe jutott a férfi neve.

– Te, hmm, Marcus Antonius vagy, igaz? Akkor ezek szerint te készítetted ezt a cuccot? A férfi bólintott, mire Stanből kitört a lelkesedés:

– A legjobb étel, amit életemben fogyasztottam!

– Látom – mondta a főszakács, majd egy pillanat múlva hozzátette: – Próbáld ki a cukrozott pávanyelvet! Ritka specialitás.

Stan kipróbálta, de elég gyorsan megbánta. Egyszer, réges-régen Isztambulban Mr. Ozden egyik nőcskéje viccből cukorral bevont hernyót adott neki. Ez a pávanyelv igen hasonló volt ahhoz, és csaknem ugyanazt a hatást váltotta ki. Csupán két dolog tartotta vissza attól, hogy azonnal kirókázza. Az egyik az, hogy a „páva”, amelynek nyelvét lenyelte, sohasem létezett, mivel ez az étel is ugyanabból a CHON-ételből készült, mint az összes többi. A másik az, hogy a körülötte zajló élénk társalgás elterelte a figyelmét róla.

Az öreg hícsí, Hőhatár agya leginkább azon a problémán járt, amit a növekvő bevándorlás jelentett. Százezrével áramlottak az emberek a Magba, de hát hová tegyék őket a hícsík? Marcus Antonius égető problémája a biztonság volt, az egyéni emberi biztonság.

– Az emberi lények nem olyanok, mint a hícsík. Egyesek verekednek, mások lopnak, ölnek és erőszakoskodnak. Rendőrségre lesz szükségünk, bíróságokra, törvényekre és egyfajta törvényhozásra, hogy elfogadja azokat törvényeket – hangoztatta. Sigfrid von Ideg főként azzal foglalkozott, hogyan lássa el a bevándorlókat azokkal az emberi eredetű dolgokkal, amelyekhez csak Odakinn lehetett hozzájutni, és hogyan lehetne finanszírozni őket.

Ezen a ponton mindenki habozott, és várakozásteljesen nézett Klárára.

Ő kissé bánatosan mosolygott, mintha éppen erre számított volna.

– Nos, miért ne? – kérdezte. – Sigfrid egy ideje már célozgatott erre, és igaza van. Hüpatia?

A hajóagy azonnal láthatóvá tette magát. Úgy tűnt, hogy a társaság kedvéért átöltözött. Ruhái még díszesebbek lettek, ujjain hatalmas, csiszolatlan rubin-és zafírgyűrűk csillogtak.

– Hívtál, főnök? – nézett Klara felé.

Klara sóhajtott, de azt egy szóval sem mondta, hogy szemernyi kétséget sem táplált afelől, hogy Hüpatia, ha nem is láthatóan, de mindvégig jelen volt.

– Arra gondoltam, hogy az utóbbi időben nem sokat beszéltünk a pénzemről. Van még egyáltalán belőle?

– Ó, valójában rengeteg. Tudod, a legtöbb dolog, amibe befektettél, amíg még Odakinn voltunk, hogy úgy mondjam, elpárolgott, hiszen hosszú idő telt el ott. De beszálltai sok újba is. Mint azok a MindÖrökkönök, amelyek még mindig keresik a dollárokat, és az űrhajóflottád, valamennyi gyárral és leszállóhellyel együtt, amelyek velük járnak, ezek szintén jól mennek.

– Pompás – nyugtázta Klara, és elküldte hajóagyát. – Akkor minden rendben van. Szeretnék megtartani néhány milliót magamnak, arra az esetre, ha netán valami adódna, ám egyébként nem igazán veszem hasznát annak a rengeteg pénznek. Végül is nem hiszem, hogy újra kívülre akarnék menni.

– Nagyszerű! – sugárzott Sigfrid. – Meg fogjuk valósítani a tervünket. És ha Klara pénze nem lenne elég, hogy elvégezzük a munkát, elkezdhetünk gondolkodni olyasmiben, mint például az adók.

Ezzel csaknem véget ért az estély, már ami a döntéshozatali részét illeti. Egy pillanat múlva Csillogás és Hőhatár kimentették magukat, és hirtelen eltűntek, hogy „összhangba hozzák ezeket a javaslatokat a Letárolt Agyak akaratával”, ahogy mondták, és követte őket Marcus Antonius is. Sigfrid azonban nem adta jelét, hogy távozni készül, hanem Stanhez és Estrellához fordult:

– Beszélgessünk! – javasolta. – Mi a véleményük?

– Arról, ami most történt? – ráncolta a homlokát Stan. – Az, hogy nekünk nem sok keresnivalónk volt itt. Mit tudok én egyáltalán a közgazdaságról meg a törvényhozásról?

– Mondhatnám annyit, amennyit a legtöbb szerves ember tud tizenhét éves korában – vette szó szerint a kérdést Sigfrid.

– Majdnem tizennyolc – mutatott rá azonnal a fiú, ám Estrella rálicitált:

– Én huszonnégy vagyok, Sigfrid, és én sem sokat tudok. A vágóhídi emberek nem szoktak egyetemre járni.

– Valóban – ismerte el Sigfrid. – De már nem a vágóhídon van, ugye?

– Nem sűrűn látok errefelé egyetemeket.

– Nincs is rájuk szüksége, Estrella. Csak tanulnia kell, ezt pedig meg lehet oldani.

– Úgy érti, hogy vannak tanárok a Magban?

– Nagyon kevés. De ami fontosabb, vannak tanítóprogramok, alapvetően minden tárgyból, amit csak el tud képzelni. Érdeklődnek iránta?

– Úgy gondolom – felelte Stan, de nem hangzott egészen meggyőzően.

– Küldök majd információt – ígérte meg Sigfrid, és fölállt. – Ó – tette hozzá, kissé zavartnak tűnve. – Van még egy dolog. Szeretnék maguktól egy szívességet kérni.

Stan védelmi rendszere nem jelzett azonnal, de aztán eszébe jutott a Teljesítővel folytatott különös társalgás, ezért gyanakodva kérdezte:

– Van ennek valami köze ahhoz az őrült hícsíhez?

– Van – ismerte el von Ideg. – Tudják, maguk ketten már eddig is sokat segítettek neki. Most azt szeretném kérni, hogy még többet tegyenek. – Felemelte kezét, hogy elhárítsa a visszautasítást. – Tudom, hogyan éreznek, különösen Estrella, de maga az egyetlen emberi lény, akit ő az álomgépen keresztül igazán ismer.

Estrella már erőteljesen rázta a fejét.

– Ő gyűlöl engem, doktor úr.

– Igen, gyűlölte, és bizonyos fokig még most is gyűlöli. De azt akarjuk, hogy túljusson rajta, és maga segíthet ebben.

– Pontosan mit kíván tőlünk? – vonta össze szemöldökét Stan.

– Csak töltsenek el némi időt vele! Nos, valójában jó sokat, ami azt jelenti, hogy néhány hétig minden nap együtt lennének vele.

– Néhány hétig! – remegett Estrella hangja. – Maga nem tudja, hogy milyen ez. Ne felejtse el, én tudom, milyen romlott érzései vannak. Tudom, milyenek a gondolatai, és utálom őket!

– Igen – ismerte el von Ideg. – Mégis... nos, nem akarom erőltetni a dolgot, de azért átgondolnák, kérem?

Többször átgondolták, sőt, megbeszélték, nem is egyszer. Estrella azt mondta, már a gondolattól is az egész teste remegni kezd.

– Persze – gondolkodott el Stan – nem árt nekünk, ha szívességet teszünk Sigfridnek, ha egyszer megkért rá bennünket.

– De ne ezt a szívességet, kérlek! Talán majd máskor, de nem most, ne akkor, amikor kezdek hozzászokni ahhoz, hogy boldog vagyok!

Stan számára ez gyakorlatilag lezárta a társalgást. És aznap este az ágyban, Estrella kezét fogva, ami a fiú mellkasán nyugodott, Stannek olyan gondolatok jártak a fejében, amilyenek tizenhét éveseknél ritkán szoktak.

Szükségük van a boldogságra.

Saját helyzetére gondolt. A legtöbb tizenhét éves, mondta magában, nemigen lenne elégedett, ha egy gyerek gondja szakadna a nyakába.

De ő boldog?

Meglepő módon úgy tűnt, hogy a válasz erre az, hogy boldog. Ami azt illeti, az volt, amennyire meg tudta mondani, eléggé, igen, valójában gyakran és megbízható módon boldog.

Ez teljesen új érzést jelentett számára. Anyja halála óta nem tudott visszaemlékezni olyan időre, amikor egy-egy alkalommal néhány percnél tovább érzett volna boldogságot.

De most eljött.

A Gólyával folytatott szeánszok ugyanúgy elbűvölték őket, mint mindig, a nézőlapoknak a külső galaxisról mutatott képei kellemes izgalommal hatottak rájuk, noha egyre kevesebbet értettek belőlük. Sőt, mindkettőjük számára örömet jelentett a tanulás is.

Ha Sigfrid von Ideg azt kívánta, hogy tanuljanak, értett egyet Estrella és Stan, akkor nem mondtak neki nemet, még akkor sem, ha az iskola nem éppen olyannak bizonyult, amire számítottak. Nem volt osztályterem, sem diáktársak, sem tanár, pontosabban nem olyan, amit bármelyikük is a tanár szó alatt értett. Mindössze egy kedélyes, idősebb férfit kaptak – természetesen szimulációt –, aki tógát viselt, és első órájukat azzal kezdte, hogy gyakorlatiasan kijelentette:

– A közgazdaságról fogunk beszélni. Mit gondolnak a pénzről? Először is, mire jó? – És amikor Estrella azt találta mondani, hogy „dolgokat vásárolni”, Stan pedig azt kockáztatta meg, hogy „fizethetnek a munkánkért”, az öreg szivar mosolygott meg bólintott, és megkérdezte tőlük, miért jobb ez a csereüzletnél, vagy ami azt illeti, mondjuk annál, hogy mindenki termeljen, amit akar és vegye el, amit el akar venni a világ közös raktárából.

Mire a foglalkozás véget ért, eljutottak a tizenhetedik század holland tulipánőrületéig, a huszadik és a huszonegyedik század nagy gazdasági válságaiig és fél tucat más gazdasági katasztrófáig. Aztán a tanár úgy tett, mintha ásítana. Képzeletbeli csuklójának képzeletbeli karórájára pillantott, és így szólt:

– Mostanra elég lesz ennyi. Babráltam egy kicsit a nézőlapjaikkal. Többet fognak mutatni bármelyik témáról, amit kívánnak, csak mondják ki a nevét, és maradjanak rajta, amíg meg nem kapják, amit kívántak. Legközelebb a történelemről fogunk beszélgetni. Addig is... – bólintott udvarias istenhozzádot, és eltűnt. Különben azt mondta, a neve Szókratész.

Mit tesz Isten, a nézőlapok azt tették, amit ígért. Amikor azt mondták: „aranyalap”, a nézőlapok mindenféle dolgot mutattak a gyógyszerpirula méretére vágott római érméktől kezdve a szakállas, meggyötört férfiakig, akik kitartóan mosták a vizes homokot az 1849-es aranyláz során.

Amikor beszéltek róla Klárának, kérte, hogy maga is megnézhesse ezeket a dolgokat. Hüpatia elintézte neki. Együtt figyelték, hogy birodalmak emelkednek fel és buknak el, háborúk néptelenítenek el egész országokat. Klara egyre kisebb élvezettel nézte a lapot, mert a háborúk kezdtek megsokszorozódni. Aztán egyetlen szó nélkül hirtelen elhagyta a szobát, és nem tért vissza.

Hüpatia ottmaradt, némán figyelve őket, miközben elnyúlt egy kanapén.

– Mi a baj? – kérdezte a fiú.

– Klara nem szereti a háborúkat – vonta meg a vállát a hajóagy. Úgy tűnt, hogy ennyiben hagyja, de aztán meggondolta magát. – Hallottak valaha is a Rákászokról? Gondolom, nem. Egy nem emberi faj volt a régi időkben. Háborúkkal pusztította magát, és aztán csillaguk átment szupernóvába, s befejezte a munkát számukra. Ocsmány népség volt, nagyjából olyan, mint azok a régi szerzetesek, akik eredeti lényemet megölték. És aztán, amikor úrnőm már kezdte kiheverni ezt, jött az a nagy cunami.

– Pontosan – mondta Stan, aki örült annak, hogy emlékszik az eseményre. – Az, amelyik hazavágta Kaliforniát.

– Az, amelyik rengeteg helyet lerombolt – igazította ki Hüpatia. – Ezek közé tartozik Klara magánszigete is.

Most Estrellán volt az emlékezés sora.

– Árva gyerekek éltek ott, igaz?

– Igen, rengeteg olyan gyereknek nyújtott otthont, akiknek nem volt. Ám ez nem minden. Talán maguk nem tudják, hogy Klara valóban a saját testéből akart gyereket szülni. Petesejteket tároltatott a szigetén, azt remélve, hogy megtalálja a megfelelő férfit, aki meg fogja termékenyíteni. De nem találta meg. A petesejtek pedig a szigettel együtt elpusztultak. – Szünetet tartott, közben Estrellára nézett. – Azt hiszem, ezért villanyozza fel annyira a maga gyermeke.

– A francba! – bosszankodott Stan. – Az a szegény nő.

– Az, ugye? – kérdezte elgondolkodva Estrella. – Minden pénze ellenére. Valóban szegény abban az értelemben, amelyben mi ketten annyira gazdagok vagyunk.

Amikor a legkevésbé számítottak rá, az ajtó látogatót jelzett. Teljesítő tette tiszteletét.

– Távol voltam – tájékoztatta őket. – Most tértem vissza. Sürgősen kívánok beszélni veletek.

Meglepetten, de törekedve arra, hogy vendégszerető legyen, Stan egy hícsí ülőkéhez vezette, kávéval kínálta (amit visszautasított), és új családjáról érdeklődött. Úgy tűnt, hogy ez hirtelen felidegesíti Teljesítőt.

– Nekem nincs „családom” – közölte jegesen. – Család megkívánja közösség kinyilvánítását. Én nem tettem ilyen kinyilvánítást. – Aztán felengedett egy picit. – Szülőségem meg nem született gyermeke mindazonáltal rendkívül jól van Só életadó helyén. Amikor születés történik, neve Kerületi Feltétel lesz. Neme? Ismeretlen. Baba nem döntötte még el.

– És te, Teljesítő? – próbálkozott makacs udvariassággal Estrella. – Te is jól vagy?

– Jól? – tűnődött el egy pillanatra Teljesítő. – Talán nem. Azaz nem igazán jól, de – csapott feléjük hosszú, girhes ujjaival – mit kellene tennem? Megsérültem, ahogy mondjátok. Vagyis kényszerű és hosszas kitevés által fajotok más tagjainak. Ezért nem mondhatom, hogy „jól” szó megfelelő. Hogy jól legyek, ahhoz kellene... mi erre megint szavatok?... több konszonancia, mint ami jelenleg birtoklok. Másrészről – ráncolta homlokát rosszallóan – nem azért jöttem, hogy ilyenekről beszéljünk, hanem megtárgyalni, ti ketten velem jöttök összhangban emberi gépi intelligencia személy, Sigfrid von Ideg kívánságával.

Stan és Estrella egymásra néztek.

– Mit tudsz te erről? – érdeklődött a fiú.

– Nem olyan sokat. Mindazonáltal csaknem mindent. Például tudott számomra, hogy említett mesterséges intelligencia személy igen erősen kívánja ezt. Szintén, hogy ti ketten organikus emberi személyek lekötelezettséget éreztek hasonló mértékben. Bármelyik kijelentés e helyen nem pontos?

– Nem igazán – ismerte el Stan.

– Akkor megfelelő, ha pontos eme szó, kettőtöknek teljesíteni mondott óhajokat és elkísérni engem űrrepülésre, ami lehetővé tesz kölcsönös jelenlétet, ahogy tanácsolta fentiekben említett személy. Várjatok! Ne válaszoljatok! Vegyétek figyelembe tényt is, hogy nekem most szerencsére kitűnő űrhajó áll rendelkezésre nevezett célra.

– Na, állítsd le magad! – követelte Stan, akinek elfogyott minden türelme. – Sigfrid egyetlen szóval sem említette, hogy űrhajón mennénk. Csupán annyit mondott, szeretné, ha bizonyos időt töltenék el veled.

– És milyen jobb közös időtöltést lehet elképzelni, mint hajóstársakká lenni? – küldött felé gőgös mosolyfélét Teljesítő. – Különösen olyan űrhajóval, amelyről éppen most tértem vissza, hogy megbarátkozzam vele? Most következik javaslat. Ha csatlakoztok hozzám fent említett űrhajóban, elviszlek titeket számos érdekes és pompás Mag-bolygóra, amelyek mindegyikén történetesen ti népetek példányai laknak. Rengeteg bolygó van, amit érdemes meglátogatni. Köztük Ötvennegyedik Kék-fehér Csillag Hideg Nedves Bolygója. Eme helyre saját anyám, aki ételgyár-tervező volt, vitt el engem fiatal személyként. Rendkívül érdekes.

– Rendkívül hideg is – vélekedett Stan.

– Hát akkor van sok, sok más, némelyik egészen magas hőmérsékletű. Értitek, miről beszélek? Akkor kérem, fontoljatok meg minden tényt, nevezetesen azokat, melyek Sigfrid von Ideg kifejezett vágyával kapcsolatosak, ennek megfelelően bele fogtok-e egyezni, hogy néhány napos vagy hetes időtartamra társaságomban fogtok utazni?

Egy végső, átható pillantást vetett rájuk, aztán elment.

A következő egy-két nap során Stan és Estrella sok témáról társalgott – születendő gyermekük fejlődéséről, Estrella új egyéni sajátosságairól: dagadt lábról és újfajta hortyogásáról, amely már nem igazán volt finom, Só áldott állapotáról, Szókratész lecketerveiről, Marcus Antonius ízletes kosztjáról és (de nem ebben a sorrendben) Teljesítő meghívásáról. Ez utóbbi téma könnyen az élre kerülhetett volna, ha Stan nem követ el mindent, hogy elkerülje. Kedvenc válasza valahogy így hangzott: „Ugyan már, Strell, ne sürgess! Időre van szükségem, hogy átgondoljam.” De bármennyi időt is adott neki Estrella erre, úgy tűnt, hogy soha nem gondolja végig. Végül a lány feladta, és elkeseredésében leültette Stant az erkély egyik végébe, maga pedig a fiú és az ajtó között foglalt helyet, hogy megakadályozza szökését, és így szólt:

– Édes, döntsd már el, hogy mit akarsz! Megyünk, vagy nem megyünk? – Nem hagyta, hogy elkezdjen lamentálni, hogy még nem igazán volt ideje elhatározni magát. – Ez nem valami bonyolult kérdés, Stan. Csak mondd, hogy igen vagy nem! No, melyik? – Stan továbbra sem válaszolt.

– Megmondom én, hol van a kutya elásva. Nem igazán utasíthatjuk vissza Sigfrid pártfogását. És jelenleg egészen jól érzem magam, elég jól ahhoz, hogy elviseljem a gondolatot, hogy egy ideig Teljesítővel leszünk, és valahogy szeretném megnézni azt a többi bolygót, és az, hogy jól érzem magam, nem lesz tartós. Ezért én úgy látom, hogy vagy most tesszük meg, vagy egy valóban hosszú ideig nem fogjuk megtenni. Most mit mondasz?

– Biztos vagy ebben? – nézett kétkedve a fiú.

– Biztos vagyok.

– Hát... – mondta, és akkor, pontosabban nem pont akkor, valójában újabb két nap elteltével, azt mondta:

– Rendben van. Azt hiszem, nem maradt más hátra, mint hogy elmenjünk.

16.

WAN SZOLGÁLATÁBAN

I

Orbis McClune, vagy bármi is legyen, ami megmaradt belőle, egy töredék másodperc alatt rájött, hogy többé már nem ura saját magának. A kellemetlen őrült, Wan Santos-Smith tulajdona lett. Aztán – nem egy pillanat múlva, nem bármennyi idő elteltével, hanem azonnal, varratmentesen azonnal – teljes környezete megmagyarázhatatlanul megváltozott.

Wan többé már nem volt ott. Orbis most egy kétablakos irodában tartózkodott: a falakon festmények, lába alatt süppedős szőnyeg, és azokon a színlelt ablakokon keresztül eléje táruló, óriási amerikai vörösfák teljesen valószínűtlen látványa. Wan helyett Orbis egy zaklatottnak látszó, de egészen vonzó fiatal nő társaságában találta magát. Azt is lehetett volna mondani, hogy gyönyörű volt, ha az ember kedvelte azt az erősen kikészített külsőt. Egy nyilvánvalóan mahagóni íróasztal mögött ült, amelyen egy adatmonitor díszelgett, továbbá egy Roz Borraly névvel ellátott kis tábla és egy váza egyetlen szál rózsával. A nő rosszallóan nézett Orbisra.

– Itt az áll, hogy a neve Orbis McClune és tiszteletes – mondta, bámulva valamit a levegőben, Orbis feje fölött.

– Mi ez a tiszteletes-marhaság?

Rendreutasítani a nőt nem tűnt érdemesnek. Ezért csak ennyit mondott:

– Azt jelenti, hogy az Úr lelkipásztora vagyok.

– Mi? – nézett rá kelletlenül. – Nos, lelkipásztor úr, most meg kell tanulnia bizonyos dolgokat, hogy hasznára legyen Wannak, amikor készen áll arra, hogy gondjaiba vegye azokat a fickókat. Vezetett már űrhajót?

– Miféle „fickókról” beszél maga? – kérdezte Orbis, de gyorsan meg is bánta. A Roz Borraly nevű nő sóhajtott, és csak egyetlen ujját mozdította meg. Egy pillanat múlva Orbis McClune a legrosszabb fajta fájdalomtól vonaglott, amit valaha is érzett: a hő fehérizzó jégként kígyózott át hátán, arcán, szemén és heregolyóin, lecsapva tisztán szimulált, de nyilvánvalóan eléggé sérülékeny testének minden pontjára, ahol csak fájdalomérző ideg volt, hogy érezze. Aztán vége lett.

– Nézze – mondta társalgási stílusban a nő –, itt az a szokás, hogy én kérdezek, maga meg válaszol. Szóval csinálta?

Eltartott egy pillanatig, míg Orbis annyira összeszedte magát, hogy eszébe jutott, mit kérdezett a nő.

– Hogy vezettem-e űrhajót? – sikerült neki kinyögnie, még mindig zihálva. – Nem, soha.

– De azért gyerekkorában játszott űrháborús játékokat, igaz? – A férfi a fejét rázta, mire a nő ismét sóhajtott. – Akkor mondja el nekem, mi az, amit meg tud tenni... kezdjük ott, hogy hová járt iskolába!

Válaszolt a kérdésre, ügyelve arra, hogy semmit ne hagyjon ki. Amint a középiskolától (nem, nem űzött semmilyen sportot) eljutott a két év közösségi egyetemig (bölcsészettudomány, némi történelemmel és egyetlen szemeszter bevezető pszichológiával), Roz Borraly arca egyre komorabbá vált. Mire a papnevelő intézetben eltöltött négy évét ecsetelte, a nő csendre intette.

– Krisztusom – mondta gyászosan –, mit kezdjünk mi az ilyen balekokkal, mint maga? Egy pillanatig reménytelenül tanulmányozta az információkat monitorán, aztán megkérdezte: – De maga Illinois-ból való. Mit csinált Kaliforniában?

– Az Úr ügyében jártam el! – válaszolta azonnal. – Hogy megmondjam a bűnösöknek, hogyan bántották meg Őt. Hogy megfeddjem őket azért, mert érintkeznek az Antikrisztus eszközeivel, a hícsíkkel. Hogy megtanítsam nekik, miért lettek kiválasztva az Ő szörnyű büntetésére, hogy arra kérjem őket, tanúsítsanak bűnbánatot és mentsék meg lelküket. – Szünetet tartott, nem azért, mintha nem lett volna több mondanivalója a témában, hanem azért, mert a nő hirtelen elkezdett feljegyzéseket írogatni a monitorra.

– Ne hagyja abba! – nézett fel ingerülten. – Beszéljen még erről a büntetés dologról! – És amikor Orbis ezt jó hosszasan megtette, a nő csaknem megelégedettnek látszott. – Nos – mondta. – Mindenesetre jók a szándékai, még ha az eredmények nem is igazolják. Azt hiszem, később még beszélgetünk.

Azzal eltűnt...

...és aztán hipp-hopp – egyik helyről elment, és már a másikra ért –, ismét visszatért, de más ruhát és más frizurát viselt, és most nem volt egyedül, hanem egy másik nő állt mellette. Ezúttal nem egy kimondott szépség. Kissé idősebbnek tűnt, mint maga McClune, és baseball-sapkát viselt, amelynek mindkét oldalán húszcentis szőke hajfonat lógott le. A legrosszabb az volt benne, amilyen képet vágott: düh és megvetés kellemetlen keveréke tükröződött rajta. Gyors, érdektelen pillantást vetett Orbisra, majd elkezdte tanulmányozni a helyiséget, ahol tartózkodtak.

Ami voltaképpen megérdemelte, hogy szemügyre vegyék. Körülöttük rózsakert helyezkedett el, ahol az asztalokon gyümölccsel és étellel megrakott tálak, valamint boroskancsók ékeskedtek. Rózsabokrai magasabbra nőttek, mint Orbis McClune, és teljesen körbevették őket, így nem tudta megállapítani, hogy mekkora térségben tartózkodnak.

Annyit azonban látott, hogy az a pazar, nyitott hely nem sok bútorral rendelkezett. A mahagóni íróasztal visszakerült, noha egyetlen piros rózsája két-három tucatból álló csokorrá terebélyesedett. Volt rajta monitor is, amely egy csillagnyalábot mutatott, továbbá egy magas mahagóni szekrényke, zárt ajtókkal. Mögötte pedig forgószék helyezkedett el, kényelmes ülést nyújtva használójának. Az egyetlen másik széket inkább trónként lehetett leírni; üresen is mutatósabban festett, mint bármilyen szék, amit Orbis valaha látott. Úgy tűnt, hogy ébenfából készült, ülését olyasmivel húzták be, ami aranybrokátnak látszott. Orbis egyetlen pillanatig sem hitte, hogy ezt arra szánták, hogy akár ő, akár a hajfonatos nő ráüljön, ami azt jelentette, nekik állva kellett maradniuk.

Az íróasztalnál ülő nő, hogy is hívják, valami Roz, gondolta Orbis, fölpillantott rá.

– Úgy vélem, jobb, ha bemutatom magának – mondta. – Ő – biccentett a hajfonatos nő felé – Phrügia Todd. A leendő pilótánk. Természetesen – tette hozzá, végül elmosolyodva – nem ezen az ócska kis torpedóhajón. Ezt majd DeVon Washington kezeli. Wan sokkal nagyobbat biztosít küldetésünk számára.

Orbis automatikusan kinyújtotta kezét Phrügia felé. Úgy tűnt, hogy a nő gondolkodik rajta, de aztán úgy döntött, hogy mégis megrázza. A férfi azonban nem vette ezt zokon. Az kötötte le figyelmét, amit Roz Borraly mondott. Miféle „küldetés”? Olyan szorgosan forgatta agyában eme gondolatot, hogy egy pillanatba került neki, míg felfogta a másik dolgot. „Ezen a hajón!” Akkor egy űrhajón van? Az az ember, akinek egész úton imádkoznia kellett a repülőgépen, most valahol a világűrben röpköd?

Egy pillanat múlva ezek a kérdések már nem voltak kérdések többé, mivel a Roz Borraly nőszemély a képernyőre mutatott:

– Ez az a hely – jelentette ki –, ahol rejtegetik Wan tulajdonát, amelyet vissza akarunk szerezni számára.

De amit utána mondott, Orbis már nem hallotta, mivel a monitor változott, látképe kiterjedt. Ahogy a bolygó kisebb lett, fényes és baljóslatú napja látótérbe került.

És nem egyedül. A képernyő szélén másik csillag tűnt föl, nem, két másik csillag. Nem, most már fél tucat jelent meg belőlük, és hirtelen a csillagközi tér többé nem is látszott olyan nagyon tágasnak.

Orbis tudta, hogy ez egyetlen dolgot jelenthet. Azok a csillagok túlságosan sűrűn tömörültek egybe ahhoz, hogy a valódi galaxishoz tartozzanak. Bármit is akartak tehát tenni, azt a Mag belsejében fogják megtenni.

A Mag belsejében. Pontosan azon a helyen, ahol az elmondhatatlan gonoszságú sorscsapás hordozói, maguk az átkozott és gyalázatos hícsík élnek.

II

Ez a felfedezés annyira megrázta Orbist, hogy alig vette észre, amikor Borraly ismét beszélni kezdett. Csak akkor nézett fel, amikkor hallotta, hogy elhangzik a neve. A nő barátságtalanul meredt rá, és keze ijesztően közel került valamihez az íróasztalán.

– Elnézést! – mondta azonnal Orbis. – Mit mondott? Borraly mérlegelt egy pillanatig, aztán felemelte kezét.

– Azt mondtam, hogy maguk ketten szolgálatot tehetnek nagyszerű barátunknak és jótevőnknek, Wan Santos-Smithnek. Segíteni fognak neki, hogy végre az őt megillető méltányosságban részesüljön, mindama igazságtalanságok után, amiket elkövettek ellene. – Egy pillantást vetett (Orbis úgy látta, aggodalmas pillantást) a még mindig üresen álló trónra, majd folytatta: – Ajó hír az – mondta, azt a fajta mosolyt villantva feléjük, amely több órás tükör előtti gyakorlást feltételezett, akár egy színész instruktor segítségével; azt a fajta mosolyt, amelyet Orbis McClune minden nehézség nélkül felismert, mivel ugyanaz volt, amellyel ő ajándékozta meg egész életében a méltatlan világot –, hogy azáltal, hogy segítenek Wannak, segítenek saját maguknak is. Nemcsak a fizetésről van szó. Többről. Nézzék meg, mi van a szekrényben!

Úgy tűnt, hogy nem érint meg egyetlen gombot sem, vagy nem ad semmiféle jelet, de amint abba az irányba fordult, a faragott faszekrény ajtói kinyílottak. Az így feltáruló polcokon két kristálytekercs tűnt elő, amelyet egyesek hícsí imalegyezőnek hívnak.

– Felismerik őket? – kérdezte a nő. – Helyes. Ezek a maguk kivonatai. Bennük van tárolva valamennyi adatuk. Ha maguk birtokolnák őket, akkor a saját főnökeik lennének, igaz? Nos, ha jó munkát végeznek Wannak, akkor ki-ki meg fogja kapni a magáét. Örökre – tette hozzá, még egyszer ugyanazt a mosolyt villantva rájuk. Megnyalta ajkát, ismét az üres trónra pillantva. Aztán a mosoly visszatért: – Van kérdésük?

Orbis nem tudta, vajon merő kíváncsisága is azzal az idegostorral lesz-e megbüntetve, de szerencsét próbált.

– Csak azon tűnődöm, mi lehet az a tulajdon, amelyet Wan annyira vissza akar szerezni.

A nő hirtelen ünnepélyes lett.

– Válaszolni fogok rá. Tudja – kezdte el –, amikor kisgyerek volt, szegény Wan magára maradt. Csupán egy kis közösség gondoskodása és jósága tette lehetővé számára, hogy napjaink bölcs, igazságos vezetőjévé váljék. És mi történt ezzel a közösséggel? – vörösödött el arca a haragtól. – Robinette Broadhead és gengszterbandája elrabolta! Elvitte ősi otthonából, és lerakta valami afrikai dzsungelbe! Aztán, amikor Wannak sikerült néhányukat kimenekítenie, Broadhead cinkosai a Magba költöztették a többieket, és mindent elkövettek, hogy kinyírják Want! – Itt abbahagyta mondókáját, mivel az a hajfonatos nő, akit Phrügiának hívott, talpra ugrott.

– A mindenségit! – maradt tátva a szája. – A barlanglakókról beszél?

Phrügia nem mondta, mit értett ez alatt. Nem állt módjában. Meggörnyedt és sikoltozott az idegostortól, amely meggondolatlan kérdése miatt lecsapott rá.

De Orbis rájött, miről beszélt. Az – minek is nevezze őket? – australopithecusokról. A lélektelen állatokról, akik a hitetlenek állítása szerint valahogy dédszülei lettek volna az emberi fajnak.

Wan miattuk tartotta Orbis McClune-t az életnek ebben a halál utáni állapotában.

Orbis nem tudta továbbgondolni a dolgot, mert miközben Phrügia még mindig sikoltozott, a morcos képű Borraly mindkettejüket kikapcsolta...

...És aztán vissza, ám ezúttal megint egy másik helyre, ahol egy férfi volt, akit még sohasem látott.

– Mondja el nekem, miért gyűlöli a hícsíket! – követelte...

Ez újabb ébredés volt a nagyon, nagyon sok közül, és csaknem mindegyik megismételt valamit, ami már korábban megtörtént.

Orbis McClune teljes mértékben Wan szolgálatában állt, amennyire ki tudta számítani, valahol két és kétezer örökkévalóság közötti ideig. Nem volt sok lehetősége arra, hogy ezen tűnődjék. Amikor kikapcsolták, akkor megszűnt. Teljesen. Az ilyen időszakok lehettek milliomod másodpercek vagy évszázadok – az odakinti való világ idejében –, de az ő számára semennyi időt nem jelentettek. Az „ébredési” idők azonban unalmasak és kimerítők voltak. Kimerítők, mivel többnyire intenzív kikérdezést jelentettek, amelyet időnként az a nő és az a férfi végzett, időnként pedig Wan valamelyik más talpnyalója. Unalmasak, mert mindig ugyanazt az utat járták be. Valóban gyűlöli a hícsíket? Nagyon gyűlöli őket? Hajlandó volna valami komoly károsodást okozni nekik, még akkor is, ha ez azt jelentené, hogy egyidejűleg emberi lények is megsérülnének?

Mindig ugyanazok a kérdések, vagy időnkét némi változtatással. És ugyanazok a válaszok Orbis részéről is. Ez, gondolta, két lehetséges közül egy dolgot jelenthet: vagy valami kiemelten fontos feladat miatt zaklatják, vagy valamennyien bolondok.

Nem sok ideje jutott arra, hogy ilyen dolgokon gondolkozzék, még kevesebb arra, hogy azon töprengjen, mi folyik itt. Ha lett egy pillanata – amikor például vallatója szünetet tartott a kikérdezésben, hogy tanácskozzék monitorával –, először más gondolatok cikáztak át agyán. Rövid, tovatűnő emlékezetfelvillanások voltak, néha csaknem fájdalmasak. Emlékképek azokról az emberekről, akikkel megosztotta utolsó napjait, fönn, a Hullámfölddel határos hegyekben. Rantouli gyülekezetének tagjairól, akik közül valójában nem sokról mondhatta el, hogy különösebben idegenkedne tőle. Gyerekkoráról, amelynek egy része meglehetősen kellemes volt. Feleségéről.

Feleségéről, aki elhunyt, gépileg letárolták, és így végül örökre elveszett számára. Vagy legalábbis annyira, ami örökkévalóságnak tűnt Orbis McClune számára azokban a napokban, mielőtt maga is letárolttá vált volna.

Orbis legközelebb olyan helyen ébredt föl, amely konferenciateremre hasonlított: pácolt tölgyfaasztal terpeszkedett el benne, amely elég hosszúnak látszott akár húsz ember számára, noha csak feleannyian ültek körülötte.

Egyikük maga Wan volt: kipihent és csaknem nyugodt, könyöke az asztalon, álla a kezébe temetve, miközben az adatmonitort tanulmányozta, egyetlen pillantást sem vetve Orbisra. A másik személy, akit Orbis felismert, Phrügia Todd volt; a többieket hasonlóképpen idősebbnek, becstelennek és visszataszítónak látta. (Akárcsak saját magát, gondolta Orbis.) Szorongó csöndben ültek, míg Roz Borraly különböző dolgokat mutatott a képernyőn, és Wan fülébe suttogott.

Végül Wan durcásan félretolta a nőt. Végigjártatta tekintetét az asztal körül, egyenként szemkontaktust teremtve mindenkivel. Addig nem szólalt meg, míg körbe nem ért. Aztán szélesen, szívet melengetőén rájuk mosolygott, és így szólt:

– Isten hozta valamennyiüket! Mostantól kezdve maguk többé már nem az én megvásárolt alkalmazottaim. Bizalmas szövetségeseim lesznek, társaim abban a harcban, amelyet az átkozott, mocskos hícsík és átkozott, mocskos Átjáró-cinkosaik ellen vívunk. Mindannyian egyek vagyunk ebben, és mindannyian győzni fogunk!

Azzal folytatta, hogy rózsás képet festett a nagy jutalmakról, amelyeket azzal fognak kiérdemelni, hogy segítik őt az igazságért vívott keresztes hadjáratában, de aztán Orbis nem figyelt oda. Már előre tudta az egészet, attól a pillanattól fogva tudta, mi jön, hogy látta azt a széles, tükör előtt begyakorolt mosolyt, amellyel maga is olyan sokszor mosolygott rá annyi megvetett emberi lényre.

Wan szónoklatának java részét a hícsík becsmérlése tette ki. Utálja őket, jelentette ki. Hibáztatta őket az űrrepülés gyarló ajándékáért, hibáztatta őket azért, hogy – rémes ételgyáraikkal, amelyek egyszer s mindenkorra véget vetettek az éhezésnek, még az érdemtelenek számára is – elkorhasztották az emberi szellem szövedékét. Egyszóval mindenért őket okolta, ami nem működött jól a világban, s ezekből elmondása és Orbis elképzelése szerint is igen sok volt.

A Wan által kiejtett csaknem össze szót maga Orbis is kimondhatta volna. De hogyan tekintsen el attól a ténytől, hogy a férfi nyilvánvalóan őrült? Most éppen ezt mondta:

– Azok az egyének, akik a tulajdonomat képezik, igen kedvesek számomra. Gondomat viselték, amikor kicsi voltam, ezért most én akarom a gondjukat viselni. Mindenképpen az enyémek, és vissza akarom kapni őket.

Orbis rámeredt a férfira. Valóban ez lett volna Wan elorzott kincse? Azok a fura teremtmények a távoli múltból, még a megváltás isteni ajándéka előtti időkből? Orbis rendkívül valószínűtlennek tartotta, hogy lenne nekik lelkük, s csaknem biztos volt benne, hogy a Golgotát követő közkegyelem nem foglalja magába ezeket a mondvacsinált ősöket.

Ami azt jelentette, hogy nem igazán érdemelték ki, hogy törődjenek velük.

Orbis megdöbbent. Lehetett gyűlölni a hícsíket, mivel megszentségtelenítették Isten emberi világát, de azt már nem indokolta semmi, hogy bosszúhadjáratot folytassanak ellenük azért, mert elraboltak egy maroknyi háziállatot.

Mire a verejtékező és győztes Wan befejezte előadását, és visszafordult adatmonitorához, Orbis úgy döntött, hogy kétségtelenül igaza volt: Wan őrült.

Végül azonban még a legőrültebb dilis is eljut a lényeghez. Wan is eljutott.

– Szóval a következőképpen összegezhetjük a dolgot. Nem maguk az egyetlenek, akiket az egész akció során csatasorba állítok. Nem. Vannak mások, sokan mások, de egyikük sem érdemel többet annál, hogy házicselédeknek nevezzem őket. Maguk azok, akikben ég a tűz! – Orbis lopva a többiekre pillantott. Úgy tűnt, hogy egyikük sem lángol. – Mindenesetre, itt vannak a kiosztott feladataik. Horace Packer! – Egy fehér hajú kis ember, aki úgy festett, mintha már régóta hajléktalan lenne, feltartotta egyik ujját. – Sindi Gas... hogy kell mondani, Sindi?

– Gaslakhpard – szólalt meg egy sötét bőrű, a fején sálkendőt viselő nő. – Teljesen normális név.

– Ha maga mondja – vonta meg a vállát Wan. – Amikor leszállunk, maga és Horace fogják irányítani a Vének kiszabadítását, valamint... hogy mondják, Raffy valami, vagy más? Az arab pasas.

– Egyiptomi vagyok, nem arab – állt fel egy apró, izmos, közel-keleti külsejű férfi. – A nevem Raafat Gerges.

– Akármi is. Maguk viszik fel a Véneket az űrhajóra, igaz? Lehet, hogy kissé keményen kell bánni velük, de ez még belefér. Szívós legények. – Az asztal végén ülő emberek valamennyien bólintással vagy kézmozdulattal reagáltak, és aztán már csupán maga Orbis és az a nő maradt, aki holland lányokéra emlékeztető hajfonatot viselt.

Wan ragyogó, de kifejezéstelen mosollyal fordult feléjük.

– Most következnek sztárjátékosaink, akik gondoskodni fognak arról, hogy senki sem próbáljon meg közbeavatkozni a Vének megmentésébe. Tudják – folytatta, annyira eltelve önmagával, hogy csaknem táncra perdült –, ott kapjuk el őket, ahol semmit sem tudnak tenni, hogy megállítsanak minket. Ha megpróbálják, nos... – állt meg, hogy Roz Borralyra pillantson. – Időben van a fickó? – érdeklődött.

– Éppen keringési pályán várakozik – jelentette a nő. – íme, megmutatom a monitoron. – Egy másodperc múlva a képernyő eléggé barátságtalan, jégkék bolygót mutatott, amely körül nagyobbacska hold keringett. Egy pillanatig valamennyien szótlanul figyelték. – Nagyjából éppen most kellene megtörténnie – mondta Borraly kissé nyugtalan hangon. – Bármelyik pillanatban. Mindjárt... Hoppá! Ez az!

A monitoron a hold hirtelen növekedni kezdett, felduzzadt, aztán minden irányban szétrobbant. Többé már nem volt szilárd objektum, csak részecskék szétterjedő gömbje.

Wan szélesen elmosolyodott.

– Megcsináltuk! – kérkedett. – Nem is hinnék, mennyi fáradságba került, hogy megtaláljuk azokat az eszközöket, amelyek ezt tették, de úgy tűnik, működnek. Azért röpítettük a levegőbe azt a vackot, hogy megleckéztessük őket, mert ha a mentés közben bárki szemétkedni kezd velünk, akkor felrobbantunk egy egészen nagy csillagot, és így mérhetetlenül sokat meg fogunk ölni közülük.

Ezúttal valódi mosollyal lepte meg őket, amint tapsa várt. Egy pillanat múlva, amikor Roz Borraly vezetésével kapott valamennyit, visszatért témájához.

– Phrügia Todd! Maga fogja vezetni ezt az űrhajót. Kitanították rá, igaz? Gondolja, hogy meg tudja tenni?

– Azt hiszem – vonta meg vállát a hajfonatos nő.

– Jobb lesz, ha nemcsak hiszi – nézett rá csúnyán Wan.

– Szóval miután kiszabadítjuk a Véneket, maga, Phrügia, kalauzol el minket oda, ahonnan Orbis vezetheti kis torpedóját ahhoz, amit úgy hívnak, hogy, lássuk csak... Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillag. Ez az, amit fel akarunk robbantani, úgy értem, hogy ezzel fenyegetőzünk.

– Némi szünetet tartott, aztán folytatta. – Rendben van. Aztán odavisz bennünket, Phrügia, ahová menni akarunk, ahol sohasem találnak meg minket. Aztán maga, Orbis keringési pályára áll a csillag körül, közelebb megy kis hajójával, és várja tőlem az utasításokat. Ha elrendelem, bumm, felrobbantja a nyomorultat. – Egy pillanatot szánt arra, hogy élénken megtapsolja magát, példáját nyomban követte Roz Borraly és picit később sokkal lassabban és korántsem olyan élénken a többiek java része. – Van kérdésük?

Orbis már éppen kérdezni akart, de Phrügia Todd megelőzte.

– Miért én leszek a pilóta? Mi történt azzal a fickóval, aki felrobbantotta a holdat?

Wan arca rosszalló kifejezést kezdett ölteni. Orbis látta, hogy Phrügia teste önkéntelenül is megfeszül, készen arra, ami jöhetne. De Wan lazított, és újabb túlérett mosolyt küldött feléjük.

– Az Will Barendt volt – jelentette ki. – Kár érte. Tudják, nem tette bele szívét-lelkét az ügybe, ezért azt mondtam neki, hogy ha elvégzi ezt az egy munkát számomra, felbontjuk a szerződését. Azt mondják, túlzottan lágy vagyok – vonta meg szerényen a vállát –, de én így látom ezt a dolgot. Ezért aztán ezt a torpedót pályára állította, a másikkal pedig, amint az egyik eszköz volt, fölszállt. Mostanra valószínűleg már útban van valamelyik mulatóhely felé a Peggy Bolygóján. – Wan körbenézett, hogy lássa, vajon valaki kétségbe vonja-e, amit mondott.

– A főnök ugyanezt tette Ferdie Grossmutterrel, miután felrobbantották azt a Fomalhaut-csillagot – szólt közbe lojálisán Roz Borraly.

Wan ismét morcosan nézett.

– Mindenesetre – tette hozzá – nem szabad elfelejtenie, Orbis, hogy valószínűleg nem lesz szükségünk arra, hogy robbantsunk, mert ha egyszer látják, mi történt azzal a holddal, senki sem kockáztatja meg, hogy közbeavatkozzék. Vágja? Mindenki ismeri a feladatát?

– Én nem – emelte fel Orbis a kezét. – Hogyan robbantom fel azt a csillagot?

– Ó, Roz majd megmutatja magának – pillantott rá sokatmondóan Wan. – Talán néhány más dolgot is meg fog mutatni. Azt hiszem, hogy itt végeztünk, ezért valamennyien mehetnek, hogy azt tegyék, amit most már, tudják, előjogukban áll tenni. Viszontlátásra! – Amikor összecsapta két tenyerét, Orbis környezetének formája elolvadt és szétfolyt, az éles, fehér fény meglágyult, az asztal és a székek magukba zsugorodtak és eltűntek.

Orbis ismét a kertben találta magát. Étellel és itallal megrakott asztal előtt állt, oldalánál széles, puha heverő, amelyen egy nő ült. Ugyanaz a nő volt, mint mindig, Roz Borraly, de most más öltözékben kellette magát. Csaknem átlátszó ruhát viselt, haját leeresztette és gyönyörű volt.

– Lám-lám, Orbis – mondta. – Én az vagyok, amit akár fizetési előlegnek is nevezhetne. Mit szeretne tenni velem?

Csábító volt, de amit kínált, nem érdekelte Orbis McClune-t.

– Mi van azzal a bombával? – érdeklődött. A nő megejtő mosolyt küldött feléje.

– Nézze – mondta –, azt biztosan meg fogom mutatni magának. De előbb nem szeretne szórakozni egy kicsit?

A mesterséges intelligenciák nem igényelnek ételt, italt, pihenést vagy alvást, és egyáltalán nincs szükségük szexre. Ez azonban nem jelenti azt, hogy nem képesek élvezni eme dolgokat, ha megkínálják őket velük.

Orbist nem a szex vonzotta, hanem az étel. Vissza sem tudott emlékezni rá, mikor evett utoljára, vagy hogy pontosabbak legyünk, mikor evett szimuláltan utoljára, de mindenképpen hiányzott neki, és már jó ideje nem volt benne része. Nem vesztegette hát az időt, hanem kiadósan falatozott a megrakott asztalról, miközben a nő italokat töltött neki. A bort elhárította, mohón elfogadta viszont a gyümölcsleveket, a hideg, édes tejet, aztán a gőzölgő kávét. Ízletesek voltak. Bármilyen mértékkel nézve is, most részesült a legnagyobb élményben azóta, hogy az a nyavalyás szobor a fejére esett, de volt egy zavaró momentum az egészben: maga Roz Borraly.

A nő nem csupán italokat töltött és finomságokkal rakta tele a tányérját. Úgy tűnt, hogy mindig nagyon közel tartózkodik hozzá, mindig megérinti, és nemcsak a kezével: ahogy föléje hajolt, tömör, tökéletes formájú keble cirógatta a vállát, hosszú haja végigsimította arcát, és csaknem biztos volt benne, hogy a fülébe lehel.

– Legyen szíves, ne csinálja ezt, Ms. Borraly! – kérte, odébb állva egy fél méterrel. – Maga nagyon csinos lány, de...

Orbisban maradt még némi udvariasság, és nem tudta, mit mondjon a „de” után, amivel nem szajhának nevezné a nőt. Ám ő igen gyorsan elsimította a dolgot.

– Köszönöm, hogy ezt mondta! – búgta a férfi fülébe. Voltaképpen nemcsak a fülébe lehelt, hanem Orbis most már egészen biztosan tudta: puha, telt ajkával harapdálta is. – Örülök, hogy csinosnak tart, de én ennél több vagyok: a maga kis ajándéka Wantól. A következő 200 milliomod másodpercben azt tehet velem, amit kíván, olyan sokáig, ameddig akarja. – És amíg beszélt, valójában suttogott, változtatott testhelyzetén, úgyhogy a végén arcuk és ajkuk egymáshoz ért, de amint Orbis megérezte a nő nyelvének első meleg, nedves lökését, hátravonta fejét.

– Hagyja abba! – szólt rá élesen. – Nem fogok magával paráználkodni.

A nő néhány centire elhúzta a fejét, a férfira bámulva. Orbis érezte az arcán meleg, édes leheletét, látta zavart szemét.

– Sohasem? – kérdezte Borraly. – Úgy értem, senki sem figyel bennünket, amennyire én tudom.

– Az én Istenem figyel bennünket – szögezte le, és hangja olyan szilárd volt, mint a tekintete.

A nő hátrahajolt, és a férfit tanulmányozta. Aztán sóhajtott.

– Rohadt egy dolog ez, hogy az érdekes fazonok mind homokosak – bosszankodott.

– Nem vagyok az... – kezdte, de aztán leállította magát. Borraly véleménye semmit sem jelentett számára, és nem volt értelme tagadni azt, amiről tudta, hogy nem igaz. – Lépjünk túl ezen a témán! – javasolta. – Beszéljen a bombáról!

A nő sóhajtott, aztán intett a kezével. A virágoskert eltűnt, és egy olyan helyre kerültek, amelyről Orbis azt gondolta, hogy bizonyára egy űrhajó vezérlőterme.

– Rendben van – mondta Borraly belenyugvón. – Látja azt a sebességváltófélét? Ha az egyik oldalra nyomja, torpedója arra fordul. Ha a másik irányba... helyes, most már érti. Na már most, látja azt a gombot a monitornál? – Orbis kétségtelenül látta, ökölnyi méretű volt, piros, és „kapcsológomb” címkével látták el. – Az nem igazi gomb. Az előbbi kapcsolókar sem volt az, mert ha azok lennének, hogyan tudná megérinteni őket? Az egész az, amit szervomodulnak hívnak, de ha megnyomja a gombot, ténylegesen úgy fog működni, mintha valódi volna. Ez fogja felrobbantani azt a csillagot. De, és erre nagyon figyeljen oda, csak akkor nyomja le, ha Wan személyesen megparancsolja magának, rendben van? Érti a dolgot?

– Értem – felelt rá Orbis, mivel a kérdés nem tűnt fellengzősnek.

– Nos, jól is teszi, a francba! Oké. Viszlát...

És mindössze ennyit mondott, egyetlen szóval sem többet. Hangja kongóvá vált, teste pedig növekedett és duzzadt, miközben a megrakott asztal felemelkedett és a férfi körül örvénylett; aztán Orbis egy másik űrjármű pilótafülkéjében találta magát, ahol egyetlen másik személy tartózkodott: a szőke hajfonatú nő, Phrügia Todd. Kényelmetlenül gubbasztott egy hícsí ülőkén, és meg se mukkant.

Orbis szerencsét próbált. Kézfogásra nyújtva karját, így szólt:

– Hello, én Orbis McClune tiszteletes vagyok. A nő felnézett, tudomást sem véve a kézről.

– Ismerem a francos nevedet. Figyelj ide! Megértetted, hogy mi fog történni, ha megnyomod azt a gombot?

– Éppen most mondtam, hogy megértettem – nézett rosszallóan a nőre. – Az fogja felrobbantani a csillagot. Erre gondolsz?

– Igen, erre gondolok. Semlegesíteni fogja gravitációját, ami azt jelenti... ki tudod találni?

– Hogy megsemmisíti? – kockáztatta meg.

– Piszkosul meg fogja semmisíteni – mondta megvetően. – Olyanfajta robbanással, amitől mindenki meghal, aki valamennyire is a közelében tartózkodik. Mint ahogy tette ezt Will Barendttel, amikor elpusztította azt a holdat. Ugye nem hitted el, hogy Wan azt akarta, hogy szabadon távozzon? Ahogyan a mi esetünkben sem akarja.

– De voltaképpen mi már halottak vagyunk – jött zavarba Orbis.

– Idióta! Az csak a testünk. Ne felejtsd el, a kivonataink velünk lesznek, és ha ez a hajó elpusztul, mint ahogy el fog pusztulni, mit gondolsz, mi történik velük? – Gyászos képpel bólintott. – Bizony, akkor mi igazán, de igazán halottak leszünk, McClune tiszteletes úr. Tehát nem számít, mit mond Wan, hacsak nem akarsz véglegesen halott lenni, ne nyomd meg azt a gombot!

– Úgy érted, halott halott? – pislantott rá Orbis.

– Pontosan úgy értem. Teljesen halott. Olyan halott, aki semmilyen formában nem él. Aki találkozik Teremtőjével. Aki e földi életen túli halott.

Orbis egy pillanatig némán bámult rá.

– Ó, értem – motyogta.

17.

TELJESÍTŐ ŰRHAJÓJÁN

I

Az Erdős Bolygó űrkikötője nem változott azóta – menynyi is telt el? egy vagy két hónap mindenképpen –, amióta Estrella és Stan leszálltak ott, ez azonban már nem állt az űrhajóra, amely várt rájuk. Az biztosan megváltozott. Jóllehet fémből készült, de nem emberi ezüstből, se nem hícsí kékből. Elülső része csillogó málnavörösben tündökölt, közepe a halványzöld sárgadinnye színét idézte, míg a vége... nos ezt nehezen lehetett megállapítani, mert állandóan változott. Az űrhajó formája pedig leginkább valami bizarr tintahalfajtáéra emlékeztetett, kis uszonyokkal fönn, az orr közelében, és tapogató-formákkal, amelyek a vibráló farok körül tekeregtek. És hatalmas volt.

Teljesítő a fedélzeti leszállóhelyen várt rájuk, csaknem ugrándozva az örömtől.

– Isten hozott benneteket! – kiáltotta. – Mindegyikteknek mondom együttesen és egyénileg: Isten hozott! Amint látjátok, szerencsére most kiváló hajó áll rendelkezésemre. Nagyon új! Nagyon gyors! Nagyon mozgékony is, mert ahogy látjátok, csillagközi űrjármű, de bolygóközi atmoszférán belül is egészen jól közlekedik. Most gyertek, kérlek, gyertek beljebb! – Ő haladt elöl, ügyesen hátrafelé lépkedve, hogy jobban tudjon beszélgetni velük. – Hát nem teljesen szuper? – kérdezte büszkén. – Természetesen teljesen új hajó, ez magától értetődik. És – tört elő belőle valami nevetésféle – teljesen enyém. Most felteszek kérdést nektek: felfogtátok, hogyan lehet, hogy űrhajó műszakilag olyan pazar lett? Mert Magon kívül, odakinti idő utóbbi századaiban feltaláltak ilyen fajta űrhajót, azaz természetesen én fajtám feltalálói találták fel, nem tiétek. Eme különleges űrjárműt átadták nekem, magam, társpilóta és ti ketten utasok számára. Ennek oka – tette hozzá – vonatkozik követelményre, hogy sok időt fogok tölteni ti etnikumotok közelségében. E követelményt kiváltották korábbi hibák érzékelésemben, amiről tudtok.

Stan egyáltalán nem tudta. Éppen azon tűnődött, vajon részt akar-e venni ennek az idiótának a terápiájában, de még inkább azon, miért engedték ki fegyveres őr nélkül az idiótát, amikor Estrella megszólalt:

– Tehát azért adták neked ezt az űrhajót, hogy javítson állapotodon?

– Ez okból, igen – csapkodott határozatlanul ujjaival Teljesítő. – Más ok szintén létezik, amely lehetővé teszi ti kettőtöknek megnézni más bolygókat, ahogy javasolta szimulált földi személy, Sigfrid von Ideg, aki kedvel titeket, értitek.

– Mi? – értetlenkedett Stan kissé meglepődve, kissé zavartan. – Az útitervet is ő állította össze? – kérdezte Estrella.

– Valóban ő – válaszolta Teljesítő. – Kívánod tudni bolygók nevét, miket meglátogatunk? Örömmel mondom el nektek. Öt van belőlük. Első számú Kettős Sárgásfehér Rendszer Rendkívül Nedves Bolygója, ahol fogunk látogatni személyeket, közöttük néhányat ti fajotokból. Kettes számú Nyolcvanharmadik Fényes Sárga Csillag Kicsi, de Sűrű Bolygója, ahol szintén látogatni fogunk ugyanolyan fajú személyeket. Hármas számú...

De a hármas számú sem jelentett többet Stan számára, mint a másik kettő. Amikor Teljesítő végigment az ötös listán, a fiú semmivel sem tudott többet, mint előtte. Csak azt tudta, hogy megéhezett, és amikor ennek hangot adott, Teljesítő vendégszeretőén reagált.

– Minden bizonnyal! Együnk most, mindhárman, és közben folytatjuk beszélgetést, mivel ez megfelelő viselkedés.

– Nem neked kéne vezetni az űrhajót? – kérdezte Estrella, kissé hátramaradva.

– Nekem? Egyáltalán nem. Bizonyos személynek tényleges repülés irányítása céljából igen, de nem ez időben. Várjatok! Útban helyre, hol evés megtörténik, meg fogunk állni belesni irányítófülkébe, ahol történik, mit „vezetésnek” hívtok. Erre tessék, aztán erre! Most erre, és nézzétek! – mondta, szélesre tárva egy ajtót. – A „vezetést” éppen végzi ifjú társpilóta, akit adtak nekem gyakorlásra és szükség szerint saját kényelmemre, úgyhogy valójában keringési pályán vagyunk már.

És amikor a vezérmű előtt gubbasztó személy feltekintett, Stannek csak arra volt ideje gondolni, hogy elég ismerősnek tűnik, mielőtt Estrella a fülébe kiáltott:

– Só! Csakugyan te vagy az?

Ő volt az. Kedvesen, de sajnálkozóan intett nekik, amint vendéglátójuk tovavonszolta őket. Só nem hagyhatja ott az „irányítófülkét”, világosította fel őket Teljesítő, nem azért, mintha számítana valamit a hajó vezetésében, amely teljesen automatikusan történt, hanem azért, mert ő úgy rendelte el.

– Rendkívül alsóbb fokú hozzám képest – mondta mentegetődző vállrándítással –, mindössze, ahogy ti mondanátok, két év egy hónap gyakorlattal, tehát további gyakorlást igényel űrhajóparancsnok által, aki én vagyok.

– Annak a ténynek, hogy a te gyermekedet hordozza, van valami köze ehhez a megbízáshoz?

– Egyáltalán a legkevésbé sem! Én akaratomból van így, mindenképpen. E tény, mit leírtál, semmiféle előjogokra nem jogosítja őt fel! Na már most! Itt van a táplálkozási szoba! Élvezzük kitűnő kosztot!

Ezt könnyű volt kinyilatkoztatni, de nehéz teljesíteni. Bármilyen vadonatúj is volt az űrhajó, nélkülözte a személyre szabott ételküldő szolgálatot, amelyhez Marcus Antonius hozzászoktatta őket. Amikor Estrella olyan óvatosan, amennyire csak tudta, szóba hozta a dolgot, Teljesítő szórakozott rajta.

– Étel itt minden tekintetben teljesen ehető – biztosította őket. – Úgyhogy egyetek!

Megtették. Annyit ettek a színpompás CHON-étel zselékből, ropogós süteményekből és rágós tésztákból, amennyi éhségük csillapításához kellett, de egyetlen pillanatig sem élvezték. Különösen azért nem, mert Teljesítő az egész étkezés alatt csevegett.

– De talán eltúlzom társalgás elsődlegességét – mondta végül, és keskeny ajka mesterkélten lebiggyedt, jelezve, hogy nem gondolta komolyan.

– Szó sincs róla – hazudta Stan. – De azon tűnődöm, hogy meddig fogunk utazni.

– Ó, valóban nem hosszú időtartamig – biztosította Teljesítő. – Valamennyi öt rendszer teljes közelségben van, ez oka annak, hogy ezek lettek kiválasztva. Így nem lesz időtök, hogy kellemetlenné váljon jelenlétem – fejezte be, az emberi nevetés szörnyű, recsegő hícsí utánzatát hallatva.

Sem Estrella, sem Stan nem reagált rá: fáradtságra hivatkozva elejét vették a társalgás folytatásának. Teljesítő a szállásukra vezette őket.

Ez sem ütötte meg azt a színvonalat, amit az Erdős Bolygó Csillámkő-hegyeinél megszoktak. Az ágyak hícsí fűdobozok voltak. A falakon elhelyezett nézőlapok különböző helyszíneket mutattak, némelyikük egészen biztosa érdekes lehetett a hícsíknek, de Estrella és Stan számára teljesen semmitmondónak bizonyultak. Emberi hátsó számára alkalmas székeket sem láttak, de Teljesítő tulajdonosi büszkeséggel pillantott körbe a helyiségen.

– Kiválóan berendezett – tájékoztatta őket. – Már poggyászotokat is ideszállította kezelő berendezés, beleértve utolsó percben hozott darabot zuhanyzó mellett.

A hatszögletű, kék doboz, amelyre rámutatott, teljesen ismeretlennek tűnt Stan számára.

– Nem a miénk – rázta a fejét. – Amiket mi hoztunk, azok ott vannak azokon a tartókon.

– Ó – mondta Teljesítő igen morcosan –, akkor lehet Sóhoz tartozó tulajdon. Ez negatív jegyet fog jelenteni kiképzési minősítésben, ami biztos, mivel én fogom odatenni. Talán ilyenfajta hiba tulajdonítható ama ténynek, hogy alapképzése nem hagyományos helyen történt, hanem Odakinn.

– Nem tudtam, hogy Só Odakinn járt – nézett rá érdeklődve Estrella.

– Valóban járt, két év egy hónapig, mint fent említettem. Csaknem teljes Mag-éjszakát töltött el így, visszatérve termékenyítés előtti állapot közeledése miatt. – Megrázta a fejét. – Látjátok dolgok természetét, mely történik akkor, mikor más végzi kiképzést, nem én. Most ti alszotok, mivel korán érkezünk Kettős Sárgásfehér Rendszer Rendkívül Nedves Bolygójára.

– No mit gondolsz, Strell? – kérdezte Stan, amikor az ajtó bezárult, bizonytalanul ülve az egyik hícsí doboz szélén. Hibát követtünk el, hogy eljöttünk vele?

– Korai ezt még megmondani, édes. Mindenesetre, ha emberi kolóniákat fogunk meglátogatni, talán emberi étkeik lesznek nekik, nem gondolod? És talán kölcsönözhetünk tőlük székeket és egyebeket.

– Ez az! – vidult fel hirtelen a fiú. – Talán kölcsönözhetünk. Nos, mit szólsz egy kis alváshoz? Melyik dobozt használjuk?

– Mindenki a magáét – mondta határozottan a lány. – Nem tudom, észrevetted-e, de az ajtón nincs zár.

A Kettős Sárgásfehér Rendszer Rendkívül Nedves Bolygója pontosan olyan volt, mint amilyennek hirdette magát. Azaz kifejezetten nedves. Felszínének legalább kilencven százalékát óceán tette ki, és még három nagy szárazföldi részét is méretes tavak tarkították.

A rendkívül Nedves Bolygón három különálló emberi kolónia létesült, valamennyi a legnagyobb kontinensen, és kettő legnagyobb tavának partjainál, megkönnyítve a rájuk váró kis repülőgépnek, hogy megtegye útjait. Maga a repülő egy tucat utas számára rendelkezett hellyel, noha csak Stan, Estrella és Teljesítő szállt fel rá. A fiú kissé zavarba jött, amikor semmi külső jelét nem látta sem sugárhajtóműveknek, sem propellereknek, de amikor már beszállt, örömmel konstatálta, hogy az utas-ülőkék csaknem felét eltávolították, és az emberi anatómiának jobban megfelelő ülésekkel helyettesítették őket.

– Többnyire emberi személyek használják eme járművet – tájékoztatta őket Teljesítő. – Átlagban minden nap tizenhat-huszonnégy új lakójuk lesz, és szám emelkedni látszik. Üljetek le, kérlek! Repülőgép felemelkedik.

Amikor a motorok beindultak, Stan egészen jól hallotta őket, mivel sivítottak és nyüszítettek. Amikor a leghangosabban szóltak, a gép megremegett, aztán megugrott, és a fiú látta, hogy a talaj lemarad tőlük. Amit föntről látott, az nem nagyon hasonlított ahhoz, amit a Földön láthatott volna egy repülőgépből: nem voltak sem megművelt területek, sem városok. Ha léteztek is odalenn települések, mint ahogy biztosan léteztek, hícsí szokás szerint többnyire a föld alatt bújhattak meg, ezért nem lehetett látni őket.

Annál több mutatkozott viszont vízből: fénylőén kanyargó folyók és fák árnyékolta, tükörszerű tavak. Stan azonban gyorsan belefáradt a folyókba és tavakba. Úgy érezte, leragad a szeme, ám amint éppen elaludt, a repülőgép aggasztóan megperdült, majd ereszkedni kezdett, és hirtelen már landoltak is, az eddigi legnagyobb tónál.

Eme legújabb, nem több mint pár száz egyedből álló emberi településnek csaknem a teljes lakossága várta őket. Örültek, hogy látogatóik érkeztek, még ha kissé csalódva vették is tudomásul, hogy nem maradnak ott. A csoport, tájékoztatták Stant és Estrellát, nemrégiben hagyta ott Peggy Bolygóját, mert túlzsúfolt lett. Legalábbis ez volt az, amit Stan nagy nehezen megértett abból a gagyogásból, amelyet a telepesek zúdítottak rájuk. Nem volt könnyű beszélgetni velük. Az, hogy újonnan érkeztek a Magba, azt jelentette, hogy az általuk elhagyott kinti világ nem nagyon hasonlított ahhoz, amelyet Estrella és Stan utoljára látott. Az angol nyelv az Odakinn eltelt sok évszázad során rengeteg kölcsönszót szívott magába, nemcsak kínai, arab, lengyel és más emberi nyelvekből, hanem abból is, ami eredetileg hícsí lehetett. Vagy mégsem.

Teljesítő éppen úgy zavarba jött, mint ők.

– Ez talán nyelv – ismerte el –, de személy szerint egyáltalán nem értem. Te, Stan? Beszéled e nyelvet eme személyekkel? – Stan a fejét rázta, mire Teljesítő a sóhajtás ziháló hícsí változatát produkálta. – Talán legjobb továbbmenni következő helyre – mondta kedvetlenül. – Ez nem kezdődik optimálisan jól.

A következő csoport görög volt, és csaknem húsz napja tartózkodtak a Magban; elég hosszú ideje, hogy eltervezzék, megkezdik egy templom és egy iskola felépítését. Angolul beszélő azonban kevés akadt közöttük. Egyvalakit behívtak a mezőről, ahol olajfatöveket ültetett, s ő egészen jó volt, mivel tudása nagy részét a Massachusettsi Műszaki Egyetemen szerezte. Ám Ciprus szigetének görög részén, ahonnan jöttek, nem igazán volt szükség építészmérnökre.

– A törökök miatt – mondta nekik a fejét rázva. – Állandóan csak gyerekeket szültek, folyton-folyvást, megállás nélkül, így aztán egészen kiszorítottak bennünket a szigetről, ezért eljöttünk.

Estrella erre összevonta szemöldökét.

– De nem te is...? – suttogta Stannek.

– Nem igazán – suttogta vissza. – De tűnjünk el innen! A harmadik kolónia tagjai ázsiaiak voltak – többnyire kínaiak és koreaiak –, és Marcus Antonius jóvoltából bővelkedtek az ételekben, amelyeket Stan és Estrella nem mindig tudtak felismerni, de azért határozottan élvezték őket. Ez még nem volt minden.

– Maradnának egy ideig? – kérdezte tőlük csaknem könyörögve az a nő, aki fogadta őket. – Nem? Hát ez szomorú. Mindenesetre kérnek még egy kis dim sumot?

Kértek, és voltaképpen örömmel maradtak volna legalább két-három további étkezésig, ám Teljesítő bejelentette, hogy be kell tartania az ütemtervet. – Mindenesetre jó haladás – mondta derűsen. – Egy bolygó látogatva, még négy jön. Hát nem kitűnő szórakozás?

Nos, többé-kevésbé szórakozás volt, ezt még Stannek is el kellett ismernie. Estrella, aki a legkevésbé sem érzett fáradságot vagy émelygést, ugyanígy gondolta, noha többet szeretett volna együtt lenni Sóval, már csak azért is, hogy kicseréljék észrevételeiket a terhesség korai szakaszáról. Ezt azonban Teljesítő nem engedte meg.

– Felteszek egy kérdést: mi ama három szükségesség kitűnő pilótává válni, mint magam? – kérdezte. – Ilyen módon válaszolok: gyakorlás, gyakorlás. És szintén gyakorlás. – Úgyhogy szorgalmasan dolgoztatta Sót, aki vezette a hajót, amikor az űrben repültek, a fedélzeten maradt, hogy megóvja a járművet (hogy milyen lehetséges veszéllyel szemben, azt Teljesítő nem mondta), amikor bolygón tartózkodtak.

– De – tette hozzá nagylelkűen – biztosítom, ez nem kelt nehézséget számotokra, Estrella és Stan, mivel már megfelelő útitárssal rendelkeztek személyemben.

A Nyolcvanharmadik Fényes Sárga Csillag Kicsi, de Sűrű Bolygója ismét csak azt mutatta, hogy a hícsík ragaszkodnak az igazsághoz a névadásban. Amint leszálltak, Estrella szóvá tette:

– Van valami furcsa ebben az óceánban, Stan. – Valóban, látóhatára kifejezetten sokkal közelebb volt, mint amilyet valamelyikük is korábban látott. Egyébként a bolygó kisszámú emberi lakosa vendégszeretőnek bizonyult, csaknem szánalomra méltóan annak, mivel az, hogy ezen a nem különösebben kellemes kis planétán telepedtek le, nem sok bátorítást kínált a jövevényeknek. Mind a két-háromszáz bevándorló kijött fogadásukra, és nyomban étellel is kínálták őket.

A Kicsi, de Sűrű Bolygó kezdett sokkal jobb benyomást kelteni Stanben, ám Teljesítő kötötte az ebet a karóhoz.

– Teljesen elégséges fecsérlése időnek – állapította meg. – E ponton térjünk vissza űrhajóra azonnali távozás érdekében!

Stan lenyelte a jellegtelen CHON-falatot, amit rágcsált.

– Mi a fenének? Még csak most jöttünk ide!

– De mégis – makacskodott Teljesítő. – Ez nekem szándékom.

– De igazán, Teljesítő – próbált diplomatikusabb lenni Estrella –, ez egy teljes bolygó, és mi még csak ezt a kis sarkát láttuk...

– Többi sarok sem érdekesebb. Emlékeztetlek benneteket! Én vagyok kapitány, aki parancsnokol űrhajón és így mindenféle természetű leszállási helyeken. Szintén kívánom megállapítani, vajon űrhajó alsóbb fokú társpilótája megfelelően látja el feladatait, ahogy ki vannak jelölve.

– Úgy érted, kémkedni akarsz utána? – nézett rá ingerülten Estrella.

Teljesítő nem válaszolt rá.

– Nincs további tárgyalás. Jelen időben visszatérünk! Aztán amint beléptek az űrhajóba, Stan gyanítani kezdte, hogy Teljesítő kétségei beigazolódtak.

Só nem tartózkodott a posztján, a vezérműnél. Senki más sem volt ott. Az irányítófülke üresen tátongott, kivéve, hogy valaki odavitte azt a rejtélyes hatszögletű dobozt. Teljesítő tajtékzott a dühtől.

– Nemcsak hogy nincs jelen, hanem rendetlenséget is csinált űrhajót irányító fülkében! Ó, mennyire rossz pont lesz ez alsóbb rendű társpilóta szolgálati minősítésében! Most elő kell keríteni megfeddésért és hibák megbeszéléséért!

– Várj egy kicsit, Teljesítő! – tétovázott Estrella. – Hová megyünk?

– Ti személyek nem késleltethetitek tekintély gyakorlását! – dobbantott lábával, hasizmai megvonaglottak. – Miért késleltetitek? Megyünk alsóbb rendű társpilóta alvóhelyére, mert ott lehet, ha nem irányítófülkében van. Gyertek!

Ám csupán néhány lépést tett, majd lecövekelt, mereven állva. Koponyaalapján az apró szőrök égnem meredtek, és úgy tűnt, hogy szimatol a levegőben.

– Mi baj van? – kérdezte hirtelen szorongással Stan.

– Legyetek hangtalanok! Várjatok! – parancsolta Teljesítő, egyik oldalról a másikra mozgatva fejét. – Ó, felfoghatatlan esemény! Nem érzitek? Űrhajó jelenleg felszállási üzemmódban van! Álljatok mozdulatlanul! – szólította fel őket, ám maga nem ezt tette, hanem megfordult, és a vezérműhöz ugrott.

Stan nem érzett semmit, és úgy tűnt, hogy Estrella sem, ám az igaz volt, hogy az irányító ülőke fölötti nézőlapok most mozgásdiagramot mutattak. Miközben Teljesítő a vezérművel birkózott, háborodottan motyogott magában, nem angolul. Mindkét keze rákulcsolódott a nagy bütykös kerékre. Megfeszült karizmai azt mutatták, hogy teljes erejéből próbálkozik, de a kerék nem mozdult.

És akkor a hátuk mögül egy udvarias hang így szólt:

– Semmi értelme. Átvettük az űrhajót.

Stan megpördült. A bezárt ajtónál idősebb férfi állt, aki előtte nem volt ott, toprongyos öltözékben, borostásan, kezében rövid botot tartva.

Teljesítő talpra ugrott, és se szó, se beszéd, rávetette magát az idegenre. De semmit sem ért el vele: teste egyenesen átment a másikén, és végül nekicsapódott a falnak.

– A francba – mondta sajnálkozva az idegen –, nem megmondtam, hogy semmi értelme? Nem tudnak megérinteni engem, mert szimuláció vagyok, értik? És a vezérművel sem tudnak semmit tenni, mert lezártuk. Wan elkobozta űrhajójukat, és most meg kell kérnem magukat, hogy menjenek másik helyiségbe, hogy ne legyenek itt útban, oké? Nem lesz bántódásuk, kivéve ha... ó, bárcsak ne tennék ezt!

Teljesítő ismét talpra állt, és újból megindult a szimuláció felé. Ezúttal nem jutott el odáig. Az idegen felemelte a pálcát és ráirányította. Csupán egy ragyogó, zöldes szikra repült ki a hatszögletű dobozból, de amikor eltalálta Teljesítőt, keze-lába görcsösen kinyúlva megfeszült, fájdalmas kiáltást hallatott, és a padlóra zuhant.

– Nézzék – mondta türelmesen az idegen –, nem kell balhézni velünk, mert ha azt teszik, akkor kénytelenek leszünk fájdalmat okozni maguknak. Úgy értem, sokkal nagyobbat, mint ez. Úgyhogy csak menjenek ki innen, kérem, egyébként pedig azt hiszem, kiengedjük majd magukat, miután kimentjük a többieket, mert egyébként nem tehetnek semmit ellenünk.

II

Kijelölt kabinjuk nagyjából ugyanúgy festett, Mint Stané és Estrelláé, kivéve, hogy valamennyi nézőlap ki volt kapcsolva, és az ajtóban Só várt rájuk. Megkönnyebbülten és némi megnyugvással üdvözölte őket.

– Van valami sérülésetek? Nincs? Velem is így bántak, kivéve, hogy komoly fájdalmasságot okoztak. De nektek nem?

Teljesítő buzgón vizsgálgatta az ajtókat.

– Azt hiszem, Teljesítő kapott egy adagot – válaszolta valamennyiük nevében Stan. – Mit szólsz hozzá, Teljesítő? – emelte föl a hangját. – Fájdalmat okoztak neked?

Teljesítő nem nézett hátra.

– Igen, rendkívüli módon – felelte, aztán csendet intett, ahogy körbekémlelt az ajtónyílás sarkánál. – Só! – szólalt meg aztán hajóparancsnoki hangján.

– Igen? – fordult meg a társpilóta, hogy szemben álljon vele.

– Tudod, hogy egyik ajtó sincs bezárva?

– Igaz, Teljesítő – válaszolta türelmesen Só –, ahogy meggyőződtem róla, mivel elsőnek hoztak ide. De ne próbálj meg keresztülmenni, mert egyazon igen fájdalmas eset történik mindig, vagy még rosszabb!

– Azért tudod, mert kipróbáltad? – vetett rá szkeptikus pillantást. – Hmm. Mindazonáltal eset csak fájdalmasság, amit elkötelezett személy semmibe vehet.

– Nem pontos, Teljesítő – csapott felé ujjaival. – Első eset nagy fájdalom. Második eset fájdalom sokkal nagyobb. Harmadik eset akkora fájdalom, ami eszméletvesztést okoz. Véleményem, hogy negyedik alkalom kioltja életet, de gyakorlatilag nem tudom megerősíteni, mivel harmadik után nem próbáltam.

Teljesítő visszajött a helyiségbe, határozatlanul dörzsölgetve mellizmait.

– De ez csak feltételezés. Hogyan jelentheted ki igaznak, ha nincs kipróbálva?

– Ne próbálja ki! – tanácsolta egy kedves hang az ajtónyílásból, ahonnan Teljesítő éppen most lépett vissza. Stan odafordult, s újabb testetlen és hívatlan látogatón akadt meg a szeme, ezúttal nőneműn. Feltűnően csinos volt, mélyen dekoltált ruhában, amelyen hasa fölött egy nagy, rombusz alakú kivágás volt látható, vagyis nem a túlöltözöttség jellemezte. – A hícsí hölgy jól mondta, kedvesem. A nevem Sindi Gaslakhpard. De szólítsanak csak Sindinek! Gépileg letárolt vagyok, mint a többiek közülünk ezen a teknőn, úgyhogy ne dédelgessenek olyan gondolatokat, hogy ránk vetik magukat, amikor nem nézünk oda! Nem tudnak ártani nekünk, és mindig látjuk, mit csinálnak.

Belépett a helyiségbe, kíváncsi pillantást vetve Estrellára, és némi csodálattal nézve Stranre.

– Felteszem, maga teljesen valódi, kedvesem – mondta a fiúnak –, és nem is olyan rossz. Egyébként fontos ügyben jöttem. Wan bármelyik pillanatban a képernyőkön lehet, és azt kívánja, nézzék őt, nehogy hülyeséget tegyenek. Tehát Horace aktiválta monitorjaikat, és jobb, ha nézik őket. Értik? – Úgy pillantott körbe négyükön, mint az óvó néni, aki ellenőrzi csoportját, vajon rendesen megmosták-e arcukat és megfésülték-e hajukat. Estrellánál megállt, és egy pillanatig elgondolkodva vizsgálgatta.

– Kedvesem – szólította meg –, azt akarom mondani magának, hogy nem kellene így kinéznie. Ha döntésre jutna, és gépileg letároltatná magát, rendbe hozhatnák az arcát.

– És aztán hopp, eltűnt.

Valamennyi nézőlap egyszerre bekapcsolódott. Teljesítő nagy érdeklődéssel figyelte őket. Ha arra számított, hogy azt a férfit látja, akiről Sindi beszélt, csalódnia kellett, mivel mindegyiken más képet lehetett látni. Kettő különös külsejű űrhajót mutatott, amelynek típusát Stan nem tudta felismerni. A harmadikon és negyediken egy-egy csillagot látott vagy ugyanannak a csillagnak két különböző képét: az egyik olyan ragyogó, hogy fénye csaknem kékes volt, a másik egy citromsárga nap, hasonló az öreg Földéhez. Az ötödik...

De Stan már nem látta meg, mit mutatott az ötödik, mert hirtelen és egyszerre a képernyők nagy, fényes, zöld fényfoltokat kezdtek felvillantani, és magas hangú sivítást adtak ki magukból. A monitor nem mutatott mást, csak az egyik különös kinézetű űrhajó külső részét. A hícsí nyelvű zagyválás, amely kísérte, nem jelentett semmit Stan vagy Estrella számára. Annál inkább azonban a két hícsínek, akik velük voltak a kabinban: egyszerre kiáltottak egymásnak. Stan viszont Sóra kiáltott, hogy figyeljen rá.

– Mi történik?

Só a szó szoros értelmében csavargatta hosszú, csontos kezét. Háromszor is meg kellett próbálnia, mire végül válaszolni tudott:

– Személy nézőlapon arról beszél, rendkívüli szörnyűség történik, szörnyű pusztítás veszélyét hordozva. Tessék! Most! Figyeljétek nézőlapokat!

Míg beszélt, az űrhajó valamennyi lapról eltűnt, és emberi arc lépett helyébe, amelyet Stan látott már korábban, s már-már felismerte, mielőtt az kimondta volna nevét.

– Wan Enrique Santos-Smith vagyok – közölte velük, méghozzá angolul! – Ti törvénytelenül magatokhoz vettetek bizonyos tulajdont, ami hozzám tartozik. Az ötvennégy emberféleségről beszélek, akiket azon a helyen tartotok fogságban, amit ti Tizennegyedik Halványsárga Csillag Egyholdas Bolygójának neveztek.

– Stan? – suttogta Estrella. – Mi van ezzel a képpel? Miért ugrál így? – Stan csak a fejét rázta; Wan még mindig beszélt.

– Ezeket az embereket én találtam meg – mondta harcias hangon. – Kellenek nekem! Tehát azt fogom tenni, hogy űrhajót küldök arra a bolygóra, hogy felvegye őket. Figyelmeztetlek benneteket: senki se próbálja akadályozni legénységemet, mivel ha ezek a Vének nem lesznek azonnal felrakva az űrhajómra, amit az megérkezik oda, meg foglak büntetni benneteket! Ismeritek a napot, amit Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillagnak neveztek. Megszereztük azt a fegyvert, ami valóban elintézheti azt a csillagot. Nem ágyúra vagy ilyesmire gondolok, hanem valami olyan hatékonyra, ami szét tudja robbantani az egész csillagot, és ha nem teszitek azt, amit mondok, meg is fogja tenni. Ha azt hiszitek, hogy blöffölök, kérdezzétek csak meg Letárolt Agyaitokat, mert ők látták, mit tettünk a... mi is a neve neki? – Arca egy pillanatra eltűnt a nézőlapról, aztán visszatért. – A Huszonkettedik Kis Sárga Csillag Óriás Gázbolygójának legnagyobb holdjával. Ha kiadom a parancsot, a csillag fel fog robbanni. És akkor közületek rengetegen meg fognak halni. És a képek lassan elenyésztek.

Akkorra Estrella még szorosabban fogta Stan kezét, mint amennyire a fiú az övét.

– Só! – könyörgött. – Mi folyik itt?

Só nem felelt, hanem számukra érthetetlen kérdéseket üvöltött Teljesítőre, aki nem válaszolt, mivel őrjöngve próbálta visszahozni a képeket a nézőlapokra. Amikor ez nem sikerült neki, egy pillanatig rájuk eredt, aztán rekedt, nyöszörgő zajt hallatott.

– Ez nagy veszedelem – mondta tompán. – Kicsi vagy semmi kétség lehet.

– Akkor azt gondolod, mindez valódi? – szorította meg Stan még jobban a kedvese kezét.

– Valóban így gondolom – válaszolta gyászosan Teljesítő. – Amit szintén gondolok, kívánod tudni? Azt is gondolom, hogy ti és én és fenyegetésben említett űrhajó szintén része neki.

18.

A FENYEGETÉS

I

Ha az ember ezreknek szakácsa, ahhoz idő kell. Némelyik különleges ételrendelésemről számtalan másolat készült, míg Hőhatár társaságában látogatást tettem, tehát elsőként azt cselekedtem, hogy néhány százat kiküldtem belőlük. Volt egy Moreton-öbölbéli halfajtából készült ceviche egy idős hölgynek, aki Ausztrália miatt nosztalgiázott, egy kis szárított tőkehal póréhagymával és tejjel néhány egykori olasznak, és nem teljesítettem még Hőhatár rendelését sem. Szorgalmasan dolgoztam valamennyin.

Nagyjából a következő néhány másodpercben az ügyfelek eme rendeléseivel foglaltam el magam. No nemcsak ezzel persze, hiszen az emberi bevándorlásból adódó, gyorsan növekvő népesség és a hícsí ínyencek sokkal kisebb, de igen kifinomult ízlésű rétegének rendelései csaknem exponenciálisan növekedtek.

Ez persze nem jelentette azt, hogy elfelejtettem volna, mit mondott nekem Hőhatár. Nem tudtam úgy tenni, mintha ténylegesen fenyegetés-felbecsüléseket és lehetőség-terveket készítenék. Bárcsak tudtam volna, de volta képpen kapacitásom alig tíz százalékát fordítottam Hóhatár információjára.

Mindazonáltal nem ért teljes meglepetésként, amikor furcsa, zöld villanás jelent meg valamennyi monitoromon egyszerre, ugyanakkor mély, búgó hang kezdett el szólni.

Tudtam, mi ez a hang: a kezdte annak, ami az organikusak számára metsző, átható sikoly lett volna, de a gépileg tárolt személyek kedvéért mélybasszus morajjá fokozták le. Pontosabban szólva azt jelentette, hogy működésbe lépett a hícsí riasztórendszer.

Nincs értelme addig cselekedni, amíg az ember nem tudja, milyen cselekvésre van szükség. Folytattam munkámat, de megtettem azt az óvóintézkedést, hogy az új etnikai kívánságok többségét átengedtem kuktáimnak. Például az afrikaiakat. Élt néhány afrikai a Keréken is, de legtöbbjük a francia konyhát vagy az amerikai hamburgereket részesítette előnyben. Most viszont mogyorós báránybecsináltat kértek, és tőkehalat paradicsompürében, amit thu djennek hívnak, hozzá thiakry desszertet, italként pedig gyömbérgyökér-levet. Korábban még egyiket sem készítettem még el, de a receptek természetesen az adattárolómban voltak. Az alprogramok tudtak bánni vele, és ha valamelyik halétel filézetten is érkezett meg, dacára annak, hogy az afrikaiak jobban szerették filézetlenül, és ha valamennyi rizsszem nem is lett megfelelően összetörve főzés előtt, ennyit az ügyfeleknek egyszerűen el kellett viselniük.

A hícsí figyelmeztetés nyitó szirénahangja éppen a közép C szomszédságába szállt le – azaz nekünk, organikusaknak most nem hallható, tompa puffanások sorozatába –, amikor hirtelen valamennyi képernyőm ugyanazt a képet kezdte mutatni. Úgy tűnt, mintha valami bolygó holdja lenne, a háttérben ugyanis nagy gázóriás látszódott. Csak annyi időm maradt, hogy eltűnődjek, miért mutatják ezt a teljesen hétköznapi jelenetet, amikor a kép hirtelen megváltozott. A hold nem volt hold többé, hanem felhő lett, ami gyorsan terjeszkedett. Miért vagy hogyan, azt nem tudtam megmondani, de egyértelműen annak a jelentéktelen sziklatömbnek a teljes pusztulása zajlott le szemem előtt.

Úgyhogy nem lepődtem meg, amikor személyes kommunikátorom Hőhatár hangján szólt hozzám.

– Kérlek, amilyen gyorsan csak tudsz, csatlakozz konferenciánkhoz! Komoly események történtek.

II

Hőhatár jócskán megváltoztatta környezetét, amióta utoljára láttam. A bútorzatát képező, nagyjából féltucatnyi szék és ülőke többségét már elfoglalták. Ott volt maga Hőhatár, aki egészen nyugodnak látszott, noha a tompa puffanások még mindig folytatódtak. Mellette egy hícsí nő ült, akit még sohasem láttam, aztán egy emberi férfi (természetesen minden esetben szimulációról beszélek, mivel egyetlen szerves sem volt jelen). Az emberi férfival sem találkoztam még, de tudtam, ki ő: Sigfrid von Ideg, az Albert Einstein néven ismert Robinette Broadhead-hajóagy alrészlege. Mellette foglalt helyet Gelle-Klara Moynlin hajóagya, Alexandriai Hüpatia. Aztán, ahogy láttam, egy számomra ismeretlen, idősebb emberi nő szökkent létezésbe, és Hüpatia felé bólintva leült.

Nyilván ő volt az utolsó, akire vártunk, mert ekkor Hőhatár így szólt:

– Mindannyiótoknak köszönöm, hogy eljöttetek. Felteszem, valamennyien tudjátok, ki Wan Enrique Santos-Smith, és hogy hallottátok organikus idejű bejelentésének gyorsított változatát. – Természetesen így volt, és Hőhatár környezetének háttérhangjaként valójában még mindig hallottuk halkan az organikus idejű zsongást. – Wan továbbította a Letárolt Agyaknak is, elektronikus idejű formában, ez az, amit ti is megkaptatok.

Nézőlapjain még mindig a riadó színei köröztek, míg a szerves idejű üzenet folyamatos puffanásának frekvenciája még tovább süllyedt. Éppen akkor a legközelebbi monitor törölte riadószíneit. Ahogy a homályos színek elhalványodtak, egy emberi arc nézett ránk.

Csak egyszer láttam Want, régen, de nem volt kétséges, hogy a képernyőn az ő arca jelent meg. Azonban finomítások történtek rajta. Most, hogy többé már nem volt organikus, bőre nem tűnt olyan sárgásnak, haja pedig annyira ziláltnak, gúnyos mosolya azonban változatlan maradt.

Amint Wan befejezte fenyegetőzéseit, Hüpatia talpra ugrott.

– Hőhatár! Mi a fenéről beszél ez? Fiúk, nektek van valamilyen fegyveretek, amiről nem beszéltetek nekünk?

Hőhatár javára legyen mondva, megőrizte hidegvérét. Jó ideig hagyta beszélni Hüpatiát, s csak ült ott és hallgatta. Csak az tűnt különösnek számomra, hogy a helyiségben Hüpati a volt az egyetlen személy, aki ilyen hevesen reagált. Arra számítottam, hogy Sigfrid is bekapcsolódik a beszélgetésbe, de meg sem moccant, és arcán nem annyira düh, mint inkább komorság tükröződött.

Ami azt súgta nekem, hogy a fegyverről szóló hír egyáltalán nem lepte meg. Ezt a tényt elraktároztam adattárolómba, arra az esetre, ha valaha is emlékeztetnem kellene magamat arra, hogy Sigfrid von Ideg általában nem teríti ki valamennyi kártyáját az asztalra.

Hüpatia vagy lefárasztotta magát, vagy valami Sigfridtől érkező jel bátorította el, de végre abbahagyta. Ekkor Sigfrid szólalt meg, békítő hangon:

– Talán jobb lenne, ha ezúttal nem próbálnánk meg vádaskodni – javasolta. – De hadd tisztázzak egy pontot, Hőhatár. Helyesen hiszem azt, hogy te és a Letárolt Agyak komoly fenyegetésnek tekintitek ezt?

Hőhatár megfontoltnak látszott.

– Annak – válaszolta.

– Wan a „felrobbant” szót használta. Nem egyszerűen arra gondolt, hogy valamilyen bombát lőnének ki a csillagra?

– Természetesen nem. Az eszköz azt teszi, hogy lenullázza a gravitációt. Ha nincs nehézségi erő, ami összetartja, a csillag szétrobban... Hüpatia?

A hajóagy előrehajolt, készen arra, hogy ismét beszéljen, ezúttal azonban nem szemrehányó kirohanásokkal.

– Megkértem az itt jelenlévő dr. Ibarrurut, aki csillagász és asztrofizikus, hogy segítsen értelmezni nekünk az efféle dolgokat. Dr. Ibarruru? Elmondanád nekünk, hogy megtörténhetne ilyen dolog?

A feltűnő külsejű idősebb asszony nem habozott.

– Olyan eszköz birtokában, amelyről Hőhatár beszélt, feltétlenül. A csillag a fénysebesség jelentős hányadával terjed majd szét, és igen rövid idő alatt gázfelhővé fog válni.

Hőhatár elégedetlennek látszott.

– Lehet, hogy ez az emberi személy tanulmányozta a csillagászatot, de mit tudna mondani olyan dolgokról, amelyek itt, a Magban történnek?

Hüpatia ellenséges mosolyt küldött feléje.

– Mindent, Hőhatár. Nem sokkal az után, hogy idejött, gépileg letárolták, és azóta a Mag csillagait tanulmányozza. És valószínűleg tájékoztattak róla, hogy régi barátja Klárának is. Együtt dolgoztak egy bizonyos szupernóva megismerésében, és Klara teljesen megbízik benne. – Bólintott, mintha lerendezte volna az ügyet, és talán meg is tette.

De nem Hőhatár számára, aki kissé dühösnek tűnt.

– Biztos vagyok benne, hogy ez az emberi nő jól képzett – jelentette ki, noha egyáltalán nem úgy hangzott, hogy biztos benne –, de magam is felkértem egy csillagász szakértőt, hogy jöjjön el ide. Csillogás, egyetértesz?

A másik hícsí férfi jóváhagyólag legyintett csuklójával.

– Igen, Hőhatár.

– És el tudnád mondani, melyik csillagról beszélt Wan?

– Azt hiszem. Valószínűleg arról, amelyet Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillagnak hívnak. Az, amit dr. Ibarruru – bólintott udvariasan feléje – fiatal O osztályú csillagnak nevezne. Csak egyetlen ilyet hoztunk a Magba.

– És veszélyes?

Már arckifejezésével válaszolt a kérdésre, de nyíltan is kimondta.

– Legjobb esetre érvényes becslésem szerint a gravitáció megszűnése a Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillagon tíz és negyvennégy millió közötti élet elvesztésével járna, és további harminc és kétszáz millió közötti veszítené el tulajdonát és szenvedne komoly környezeti károsodást. De még rosszabb is lehetne.

Ekkor felemeltem a kezem. Hüpatia rám nézett, egyik szemöldöke fürkészően felhúzódott.

– Marcus, kérdésed van?

– Valóban van. A csillag neve elárulja, hogy nincsenek bolygói. Szétesése miért okozna kárt bármelyik más rendszerben?

Hüpatia ránézett az emberi csillagásznőre, aki felsóhajtott.

– Lám-lám, eljutottunk a csillagfizikához. Tudjátok, biztos vagyok benne, hogy a csillagot meggyújtó fúziós reakció annak magjában megy végbe. Az energia, amely ott fotonok formájában termelődik, nem távozik azonnal az űrbe. A csillag belseje egészen tömör. Ezen belül minden egyes foton számtalanszor visszasugárzódik, míg eljut a felszínre, ahonnan szétsugározódhat az űrbe. Az eme utazáshoz szükséges idő millió éves nagyságrendben mérhető.

Tovább beszélt, de én már nem figyeltem rá, mert mondanivalója világos volt. Egymillió év értékű energia, amely percek, talán másodpercek alatt kisugárzódik.

– Köszönöm – állítottam le a csillagásznőt. – Már csak egyetlen más, igazi kérdés létezik. Mit fogunk tenni, hogy megakadályozzuk? – néztem Hőhatárra.

– Semmit – bólintott komolyan szögletes fejével.

III

Mivel ésszerű lény vagyok, nem kiabáltam rá. Nem is kellett, a többiek már megtették, különösen Sigfrid és a csillagászok, mindannyian azt mondva neki, hogy hibát követ el. Talán ez volt az oka annak, hogy hozzám fordult.

– Nos, Marcus? – kérdezte udvariasan. – Van valami, amit mondani kívánsz?

– Természetesen van, Hőhatár. Egyszerű. Be kell mérnünk azt az űrhajót, ahonnan Wan üzenete jött, és el kell pusztítani!

– Kérlek, Marcus – emelte fel csontos kezét. – A Letárolt Agyak háromszögeléssel már bemérték az adás forrását. Sajnos, nincs észlelhető űrhajó azon a ponton.

Ez meglepően hangzott.

– Lehetetlen. Legalább hajónyomoknak lenniük kell. Tudom, hogy nehéz őket kiválasztani, mert sokáig megmaradnak, de valami rájuk utaló jel elárulhatja őket.

– Ez is megtörtént, Marcus – lengette felém ismét hosszú ujjait. – Nincs észlelhető hajónyom, ami szokványos űrhajó jelenlétére utalna azon a ponton.

– Á – mondtam. Amikor a „szokványos” szót használta, megadta a választ. – Wan gépileg letárolt, úgyhogy nincs szüksége teljes méretű űrhajóra. Egy hírvivő torpedó megteszi neki.

– Pontosan, Marcus – értett egyet velem, szinte sugározva a megelégedettségtől. – Ennek megfelelően hadd foglaljam össze a témát. Nem léphetünk akcióba, hogy megvédjük az előembereket, amíg Wan fenyegetése megvalósítható. Nem tehetünk semmit Wannal, amíg nem tudjuk megállapítani tartózkodási helyét, és nincs is semmilyen fegyverünk ellene, mert ha...

Most rajtam volt a sor, hogy félbeszakítsam.

– Nincs szükségünk szokványos fegyverekre. Egyszerűen elgázoljuk egy hasonló járművel.

– De akkor rengeteg időt adnánk neki arra, hogy beváltsa fenyegetését sóhajtott fel megrovóan. – Márpedig a Letárolt Agyak megállapították, hogy ezt nem engedhetjük meg magunknak.

Hüpatia mát jó ideje szótlanul üldögélt, de most megszólalt:

– Akkor mit akarsz tenni, Hőhatár?

– Hiszen ezt már megválaszoltam, Hüpatia – nézett ezúttal őrá szemrehányóan. – A letárolt Agyak bejelentették döntésüket. Engedni fogjuk, hogy Wan elrabolja a primitíveket. Az után nincs ok a félelemre. Ahogyan a Letárolt Agyak tájékoztattak bennünket, egyetlen értelmes lény sem követ el erőszakos bűncselekményt, miután követeléseit teljesítették. Úgyhogy semmit sem kell tennünk.

A társaság javarészénél ezzel lezárult az ügy, de számomra nem. Ezt mondtam (de csak magamban, nem hangosan): – Kedves, öreg barátom, Hőhatár, te még mindig nem ismered igazán jól az embereket.

19.

FOGSÁGBAN

I

Stant az döbbentette meg a legjobban, milyen gyorsan történtek a dolgok Teljesítő űrhajóján. Csak egy pillanattal azután, hogy meghallgatták az ultimátumot, már érezte azt az apró rázkódást, ami Teljesítő szerint azt jelentette, hogy ismét az űrbe emelkedtek. Pillanatok múlva a Sindi Hogyishíyják nevű szimulált nő éppen a négy fogoly között tűnt föl.

– Hello! – üdvözölte őket. – Gondoltam, szeretnék tudni, hogy útban vagyunk, na hogy is hívják?, a Tizennegyedik Halványsárga Csillag Egyholdas Bolygójára. Kábé egy óra múlva fogunk odaérni, úgyhogy addig szundikálhatnak, ha akarnak. Viszontlátásra – rebbent ki a létezésből, hogy csaknem azonnal újra megjelenjen. – Felejtsék el, amit mondtam! Amíg nem hozunk fel mindenkit a fedélzetre, itt kell maradniuk – tűnt el újra, de ezúttal ott is maradt.

Stan kinyitotta száját, de először mindössze ennyi jött ki rajta:

– Jézusom! – Aztán összeszedte magát. – Miről beszél ez a nő? Hová juthatunk el ilyen gyorsan?

– Legtöbb helyre, Stan – pillantott rá kedvetlenül Teljesítő. – Emlékezz kijelentésemre, eme űrhajó Odakintről jött. Új. Gyors. Úgy értem, megy mint veszett fene. – Egy pillanatig a falra meredt, aztán hozzátette: – Azt jelenti, senki sem érhet utol minket.

Talán szándékosan, talán csak azért, mert ez a géprabló banda új és járatlan volt szakmájában, bekapcsolva hagyták a nézőlapokat. Teljesítő működésbe helyezte őket, és űrhajójukat mutatták, amint leszáll a bolygóra. Stan némán figyelte, keze Estrelláéban, mígnem a lánynak tátva maradt a szája, és a képre mutatott.

– Nézzétek! – rendelkezett. Az egyik képernyő ütött-kopott külsejű kétlábú hordát mutatott, akik némileg, de nem nagyon, emberi lényekre hasonlítottak. Néhány dühösnek látszó ember terelgette őket.

– A Vének? – kérdezte inkább, mint mondta Stan.

– Jelenti azt, hogy Wan lényegében sikerrel járt el – erősítette meg leverten Teljesítő.

– Ez azt jelenti, hogy most el fog engedni minket?

– Ó, Stan – nyögött fel Teljesítő. – Milyen bután beszélsz. Ez Wan soha nem fog elengedni bennünket, mert miért tenné?

– Talán nem számít, mit akar Wan, mivel nincs itt – makacskodott a fiú.

– Á, további buta szavak! Ő itt van. Míg te aludtál, figyeltük nézőlapon, hogy kis hírvivő jármű találkozott mi űrhajónkkal. Csak Wan lehetett fedélzetén.

Estrella dühösen nézett rá.

– Miért állítasz be mindent ennyire rossz színben? – vonta kérdőre.

Teljesítő hosszú, sziszegő sóhajtást hallatott, de nem válaszolt, egyszerűen csak mutogatott. Az előemberek elég engedékenyen mentek fel az űrhajó fedélzetére: bozontos idősebbek, bozontos, szakállas fiatal felnőttek, sőt, eléggé bozontos és szakállasodni kezdő gyermekek. Úgy tűnt, hogy a nemnek nincs semmi jelentősége. Legtöbbjük valamiféle motyót hurcolt magával, néha tartalék skót szoknyát, petyhüdt, rongyos valamit, amit talán babának vélhettek, CHON-ételcsomagokat, időnként botot, követ vagy hervadt fűcsomókat. Kísérőik valamennyien feketék voltak, és sokkal kevésbé engedékenyek. De hiába. Stan látta, hogy egyikük a csoport hátulja felé lődörgött, aztán hirtelen megpróbált elfutni, de az első megugrásnál feldobta kezét, és elnyúlt a földön.

Stan ekkor vette észre, hogy nemcsak őket lehet látni a monitoron. Mögöttük három másik ember haladt, akik kevésbé dühösnek látszottak, de annál veszélyesebbeknek. Kettőjük nő volt: az egyik két hosszú, szőke hajfonattal és idegostorral, a másik sötét bőrrel és szintén ostorral. A sort, szintén ostorral a kezében, egy férfi zárta: dühösen kiabált a földön fekvő emberre, aki erőtlenül küszködött, míg aztán sikerült neki felkelnie. Ha morcosan is, de engedékenyen visszatért a többiekhez, csípőjét és könyökét dörzsölgetve, mintha fájnának. Stan nem kételkedett benne, hogy valóban fájnak.

A nézőlapokkal bíbelődő Teljesítőnek az egyikre sikerült egy belső képet varázsolnia. Az űrhajó nagy belépő helyiségét látták, amelyben ott toporogtak az újonnan érkezők, s kísérőik éppen annyira zavartnak látszottak, mint a gondjaikra bízottak. Az egyik fekete bőrű kísérő, aki nő volt, éppen csinált valamit, amit Stan és a többiek nem láthattak jól, mivel ugyanannál a falnál ügyködött, ahol a kamera volt elhelyezve. Aztán kiderült, miről van szó. A nő különböző színű CHON-ételcsomagokat szedett ki a falból, és odadobálta őket a Véneknek. Teljesítő dörmögött, és saját ételadagolójukhoz fordult.

– Nem rossz ötlet, ez nem. Kértek? – kérdezte, hasonló csomagokat húzva elő számukra.

Stan a homlokát ráncolva bontotta ki az egyiket.

– Most mi van? Fel fogunk szállni, hogy másik bolygóra menjünk?

Teljesítő olyan hangot hallatott, ami olyan közel állt az emberi „cö-cö”-höz, amennyire csaknem ajaktalan arca megengedte.

– Ennyire nincs semmi kinetikus érzéked? Nem érezted, hogy felszállás már megtörtént?

Stan már nyitotta száját, hogy reagáljon, de Estrella megszorította karját. Duzzogva csillapodott le. Az ösztön, hogy kövesse Teljesítő viselkedését, lassan csökkenni kezdett... és aztán teljesen feledésbe merült, mivel ismét megjelent az egyik bosszantó szimuláció.

Ezúttal nem ugyanaz a nő, sőt, egyáltalán nem is nőnemű, hanem egy zömök, sárgás bőrű férfi, és mielőtt megszólalt, várt egy pillanatig, hogy biztos legyen benne, mindenki rá figyel.

– Hello – köszöntötte őket olyan hangon, ami inkább egy estély házigazdájához illett volna, mint holmi gaz emberrablóhoz. – A nevem Raafat... valójában Raafat Gerges, de szólítsanak csak Raafatnak. Most, hogy elindultunk utunkra, Wan azt mondja, közölhetem magukkal, hogy már szabadon mozoghatnak a hajón. Többé nem kapnak abból az ostorcsapásból... azaz nem, hacsak meg nem próbálnak belépni az irányítókabinba. Az még mindig tiltva van. Nem mintha tudnának bármit is tenni, ha ott lennének, mivel a vezérmű le van zárva, de Wan nem akarja, hogy próbálkozzanak. Később még beszélünk. – És azzal eltűnt.

– A mindenit! – kiáltott fel Estrella, csaknem derűsen. – A dolgok kezdenek kissé feljavulni. Nézzünk körül!

Az ajtó felé húzgálta Stant, de aztán hirtelen megállt, és szimatolni kezdett. Azon tűnődött, vajon kecskenyáj tévedte a fedélzetre, vagy az űrhajó szemétporlasztó rendszere segített be, vagy...

Aztán nem kellett többé tűnődnie, mivel az egyik szakállas, skót szoknyás és egészen büdös szaggerjesztő átbaktatott az ajtónyíláson, és életében először Stan az egyik Vén társaságában találta magát.

Egyetlen Vénnek rossz szaga volt, ötvenvalahány viszont, Stan meglátása szerint, csaknem életveszélyt jelentett. Úgy tűnt, hogy még kísérőik is jobban szerettek olyan helyiségben lenni, ahol csak néhány Vén van jelen. Ám ilyen helyet nehezen lehetett találni.

– Mi szoktunk vigyázni rájuk – mondta a fiúnak az egyik kísérő, akinek Juszuf valami volt a neve –, de sohasem kellett együtt laknunk velük. Ők többnyire odakinn maradtak. És valóban nagyon bűzlenek.

Nemcsak az izzadság keltette a szagot, hanem az is, hogy fölényes könnyedséggel hagyták figyelmen kívül a toalettkiképzést. A Vének pontosan tudták, hogy a hícsí egészségügyi nyílások mire valók. Nem is tagadták meg használatukat, ha könnyen el lehetett érni őket. Vagyis négy-öt méterre voltak onnan, ahol elfogta őket a szükség. Ha ennél messzebbre kerültek tőlük, egyszerűbbnek találták, ha bármilyen vízszintes felszínen könnyűének magukon, vagy másik végterméküket egyszerűen engedik a padlóra folyni. Mielőtt az első nap véget ért volna, Stan és a többiek jól megtanulták, hogy mindig a lábuk alá kell nézniük.

A foglyok abban a kiváltságban részesültek, hogy többször is némi időt tölthettek el a híres Wan társaságában. No nem az embereket vagy a hícsí párt jött meglátogatni, hanem egyértelműen a Vénjeit. Másrészről úgy tűnt, hogy szimulált jelenléte semmilyen irányban nem indította meg őket. Tovább rágcsálták ételcsomagjaikat, vagy ha barátságosan is, de céltalanul ődöngtek.

Nem voltak teljesen magukra hagyva. Az őket őrző fekete emberek egymás között motyogtak, és az alacsony hícsí mennyezetre mutogattak. Valóban, a férfiaknak le kellett hajtaniuk fejüket, hogy ne verjék bele a plafonba, és még a nők fejét sem választotta el egy-két centinél több tőle. Bólintottak Stannek és a többieknek, de főként a Vénekkel törődtek. Sétáltak közöttük, meg-megsimogatták őket, mormogtak hozzájuk.

És ekkor minden előjel nélkül az egész űrhajót hirtelen tűzfényes, fehér, vörös, sárga és kék fényparányok töltötték be.

A fiú Estrella köré fonta karját, hogy megvédje, bármilyen veszély is fenyegetné.

– Mi ez? – kérdezte csaknem dühösen, de inkább nyugtalanul.

Teljesítő nem veszítette el ama képességét, hogy gúnyosan mosolyogjon.

– Milyen lehetséges dolgot jelenthet ez, kérdezték tőlem. Csupán egyetlen dolgot, tájékoztatlak téged. Rendszer-rombolót állítottak szolgálatba, és ennek megfelelően mi átléptük azt, amit ti Schwarzschildnek hívtok. Még mindig nem értesz engem? Akkor mondom egyszerűbben. Odakinn vagyunk. Most már teljesen elhagytuk Magot.

II

Ahogy múlt az idő, a Vének szaga rosszabb lett. Kísérőik hébe-hóba megpróbálkoztak azzal, hogy felszedjék ürüléküket, de túlságosan kimerültnek tűntek ahhoz, hogy rendes munkát tudjanak végezni. Teljesítő még csak meg sem próbálta, noha Sót utasította, hogy tegye meg, és ő csinálta is szorgalmasan. Stan nem engedte volna, hogy Estrella ilyen munkát végezzen. Ki tudta, milyen kórokozókat hordozhattak a Vének, és hogyan hathattak azok a babára? Úgyhogy ők más szempontból közelítették meg a problémát. A felvigyázókkal együtt arra próbálták ösztökélni azokat hominidákat, akik késznek látszottak rá, hogy használják az egészségügyi nyílásokat. Néhányan megtették. De nem elegen, és mivel ötvenvalahány Vén anyagcseréje folyamatosan székletté és vizeletté változtatta az ételeket, Stanék elveszítették a csatát.

A kísérők vezetője egy Grace Nkroma nevű hajlíihatatlan és eléggé feldühödött nő volt. Mindent elkövetett, hogy munkára fogja segítőit, de hát ez vesztes játszma volt.

– Nem hibáztathatják őket – mondta Stannek és Estrellának. – Két hete még Kenyában voltunk, boldogan és elégedetten, azt gondolva, hogy ott fogunk maradni, míg csak nyugdíjba nem vonulunk. De nem így történt. Miután Wan megszöktetett néhányat a Vének közül, valaki úgy döntött, hogy a Magban biztosabb helyük lesz. Felpakoltak valamennyiünket, kivéve néhány gondozót, akik szabadságon voltak, és legközelebb már csak azt tudtuk, hogy útban vagyunk ennek a nem tudom milyen csillagnak a hogyishívják bolygójára, és van fogalmuk róla, milyen volt ez? Semmi sem volt készen számunkra! Kaptunk egy CHON-ételgépet, egy kútfélét, ami hol működött, hol nem, az ivóvízhez, és ez volt minden! Semmi hely a személyzetnek, ahol lakni lehetett volna. Még sátrak sem, kaptunk hálózsákokat, semmi többet. Még vécé sem volt. Az ember nem lehet túl kemény a Vénekhez, amiért összepisilnek és összekakálnak mindent, mert ez volt minden, ami rendelkezésükre állt. Mert hogy rosszul szervezték meg. – És csak beszélt róla, megállás nélkül, a végtelenségig. Estrella mindent elkövetett, hogy jó hallgatónak tűnjék, Stan viszont csak azt kívánta, fogná már be a száját.

Aztán ott voltak a szimulációk. Ez néha a Sindi nevű csinos lányt jelentette vagy az egyiptomi Raafatot. Elég gyakran maga Wan is megjelent, kuncogva az örömtől, ahogy a Vének között mozgott, turbékolva velük, énekelve nekik szörnyen hamis hangján, történeteket mesélve számukra azokról a módszerekről, amelyekkel az emberek és a hícsík nagy, külső világa akarj a becsapni és elpusztítani valamennyiüket. Természetesen Wan fizikailag nem érinthette meg a Véneket, és azok sem őt. Stan sem érinthette meg Want, amit mélyen sajnált. Szívesen behúzott volna egyet annak az embernek, aki kiszakította őket életükből, és semmi jelét nem mutatta annak, hogy hazaengedi őket.

Estrella, aki összegömbölyödött a fiú karjában, ahogy alváshoz készülődtek, csak annyi ideig fordította arcát feléje, hogy megkérdezze:

– Mit gondolsz, édes? Kijutunk innen valaha is?

– A francba, igen! – válaszolta konokul, de már amikor mondta, akkor is tudta, hogy ez hazugság.

A kísérők őszintén búslakodtak azon, hogy bizonyos helyeket és embereket soha többé nem láthatnak. (,Az a Nairobi! Az egy huszonnégy órás város! Minden megvan ott, amit akarsz, ráadásul olcsó is!”) Lezser, bajtársias kapcsolatban álltak a rájuk bízottakkal, mindegyiket a nevén szólítva. Am leginkább Só és Teljesítő érdekelte őket, mivel ők más fajhoz tartoztak.

– Á, persze – mondta a Jared nevű Stannek –, hébe-hóba korábban is láttunk hícsít, amikor eljöttek meglátogatni a Véneket, és természetesen, amikor a Magba jöttünk, rengeteget láttunk. De ez az első alkalom, hogy együtt lakunk velük.

Ezt a fajta figyelem nem tetszett Teljesítőnek. Szinte minden idejét azzal töltötte, hogy a hajó nézőlapjain dolgozott, és mindig Sóval hozatta el ennivalóját. Csaknem két napig Stan nemigen látta, mígnem az egyik Vén bebotorkált, vagy megpróbált bebotorkálni az irányítófülkébe, és idegostorral riasztották vissza. Teljesítő felemelte fejét, hogy megnézze, mi az a nagy sikoltozás, és megpillantotta Stant.

– Idejöhetnél, a francba – invitálta. – Van egy dolog, amit megmutatok neked.

Egy bolygót mutatott, ami éppen olyan kék és fehér volt, mint bármelyik más lakható bolygó bárhol. Nagyjából grapefruit méretűnek látszott a monitoron, és érzékelhetően növekedett.

– Rendeltetési helyünk – jelentette ki, csontos ujjaival a képernyő felé legyintve. – Teljesen biztos vagyok, hogy helyzet ez, mivel más bolygó objektum nem jelent meg.

– De... de... – mondta Stan a végtelen számú napra és hétre gondolva, amelyek ahhoz kellettek, hogy annak idején Estrella és ő elérjék a Magot – máris ott vagyunk? Ilyen gyorsan? Hiszen csak néhány nap telt el.

– Megfelelő idő eme úthoz – közölte Teljesítő. – Nem. Semmi kétség nincs. Ez egészen gyors űrjármű, és mi itt vagyunk. Objektum nézőlapon új otthon számotokra, szinte biztosan hosszú ideig, talán valójában örökre.

III

Amikor megérkeztek a bolygóra, azonnal mindenkit durván kitessékeltek az űrhajóból. Wan láthatatlan legénységének elektronikus ostoraitól és harsány utasításaitól ösztökélve emberek, hícsík és Vének valamennyien sietve haladtak előre.

Amint a hajsza után valamennyire megnyugodott, Stan egy futballpálya méretű területet látott: összekuszálódott, buja, zöld növényzet borította, és fák vették körbe, túlsó végén pedig barátságos kis tó csillogott. Az egyik irányban eléggé sivár hegyoldal látszott, amelyen maroknyi épület emelkedett... vagy inkább az, korrigálta magát a fiú, ami megmaradt abból a néhány ősi épületből, amelyek most már romokban hevertek. Finoman szitált az eső, és kellemesen hűvös volt. Stan váratlan örömmel szívta tele magát levegővel, amely végre nem a Vénektől bűzlött, hanem fáktól, füvektől és távolabbi zöldségféléktől illatozott.

Ez nagy előnyt jelentett a fiú számára, de nagyon úgy tűnt, hogy ez itt az egyetlen pozitívum. Pillanatokkal az után, hogy – fájdalomtól vonagló képpel, ordítva és kezével csapkodva, hogy megvédje magát a láthatatlan ostorcsapástól – az utolsó Vén is lebotorkált az űrhajóról, annak ajtaja bezárult. Mindössze egészen finom, süvítő hangot hallatva, a jármű felemelte magát a talajról. Negyed fordulatot tett tengelyén, aztán a hegyoldal mentén gyorsan felfelé siklott és eltűnt a szem elöl. Egy pillanat múlva újra megjelent, és leereszkedett a hegytetőre. És aztán ottmaradt, némán és mozdulatlanul.

Ez után mindenki megpróbálta kitalálni, mihez kezdjen magával ezen a helyen, ahová merő kényszerűségből került.

Stan a mögötte álló Grace Nkromával együtt először azt fedezte fel, hogy van ennivalójuk. A tónál ugyanis piramis alakú szerkezetre bukkantak, amely az egyik oldaIából CHON-ételcsomagokat adagolt ki, a másikból pedig tiszta, hideg vizet.

– Remek – állapította meg Grace, és felemelte hangját: – Juszuf, szólj még néhány társadnak, és kezdjétek el kiosztani ezeket a Véneknek, hogy nyugton maradjanak! Mik azok a kunyhók? – kérdezte aztán Stantől.

A fiú eddig nem vette észre a mintegy tucatnyi, méhkas alakú és – amennyire olyan messziről meg tudta állapítani – agyagból meg kavicsból készült viskót. Mindegyik egyetlen bejárattal rendelkezett, alighanem ajtóval, viszont semmi ablakhoz hasonlót nem látott rajtuk.

– Nem tűnnek valami komfortosnak – vélekedett Stan.

– Legalább be tudja vinni Estrellát az eső elől – hívta föl rá a figyelmét Nkroma.

Hát ez igaz volt. Bosszankodva, hogy ez magától nem jutott eszébe, a fiú megfogta Estrella karját, hogy a kunyhó felé irányítsa. De a lánynak nem volt erre szüksége.

– Ó, Stan – hárította el a segítséget –, nem gondolod, hogy magam is oda tudok sétálni? Mindenesetre... ó! – kiáltott fel, hirtelen megállva.

Közvetlenül előttük idősebb férfi, vagy annak szimulációja jelent meg. Amit viselt, az olybá tűnt, mintha valami igénytelen jótékonysági szervezet adománya lett volna. Maga a férfi sem festett sokkal jobban.

– Elnézést kérek – mondta udvariasan, elállva útjukat. – Ezek a helyek a Véneknek vannak fenntartva, nem maguknak.

Stan mogorva képpel méregette, tökéletesen jól tudva, hogy egyenesen áthatolhatna az érinthetetlen figurán, de az ismeretlen, ám valószínűleg igen kellemetlen következmények miatt visszafogta magát.

– És ki a fene maga? – kérdezte meg tőle.

– Horace Parker vagyok. Wan utasítása az, hogy vendégeinket, a Véneket annyi komfortban részesítsük, amennyi csak lehetséges. De a maguk számára nincs ilyen parancsom.

20.

AMIT KLARA AKAR

I

Ha te vagy Gelle-Klara Moynlin és az egész univerzumban mindenki ismeri nevedet, az bizonyos kötelezettségekkel jár. Például, nem eshetsz pánikba. Nem mintha valóban erről lett volna szó, természetesen. Ha már olyan sokáig éltél, mint én, egy halálos fenyegetést egyszer-egyszer úgy vehetsz, hogy nem izgatod fel különösebben magadat miatta.

Nem is voltam izgatott, csak szomorú, mivel nem tudtam szabadulni attól a gondolattól, hogy annyi ártatlan embert ölnek meg, hícsít és embert egyaránt, és dühös is, mivel az a személy, aki eme rémtett megtételével fenyegetőzött, az az undorító varangy, Wan volt.

Hogy különösen miért undorodtam tőle? Nem szívesen vallom be, de viszonyom volt a kis szarházival. Valamikor régen egy rövid, de nem elég rövid ideig az ő... lássuk csak, mi a megfelelő szó? Rendben van. Az ő megvásárolt és megfizetett szajhája voltam. A részletek nem fontosak. Elég az hozzá, hogy egy olyan helyen tartózkodtam, ahonnan meg akartam szabadulni, és az egyetlen mód arra, hogy ezt megtegyem, Wan magánűrhajóján kínálkozott.

A baj csak az, hogy az utazás ára magas volt. Az ágyában dolgoztam le. Vagy a fürdőkádjában, vagy az ebédlőasztalán, vagy elég gyakran a padlóján, mert amikor Wanra rájött, pontosan akkor és pontosan ott akarta.

De elég legyen ebből! Még csak annyit hadd mondjak, hogy szexuálisan a kis nyomorult önző és faragatlan volt, más vonatkozásaiban pedig még rosszabb. Már akkor úgy véltem, hogy őrült. (Később persze már biztosan tudtam.) Kifejezetten nem gyűlöltem, de azért örömmel halottam volna halálának hírét. Különösen most, hogy bolygónyi mennyiségű embert kívánt meggyilkolni. Köztük persze engem is, de őszintén szólva, saját életem már csaknem el volt használva. Törődnöm kellett viszont azokkal a veszélyben lévő milliókkal, akiknek még sokkal több volt hátra életükből, mint nekem.

Úgyhogy nem voltam valami jó hangulatban. Hüpatia mindent megtett, hogy felvidítson, amennyire engedtem neki. Ez nem volt sok. Nem éreztem kedvet semmiféle bizalmas női csevegésre, vagy egyáltalán bármilyen más beszélgetésre. Egy ideig hagytam, hogy közölje a legújabb híreket arról, mi történik a Wan-ügyben, de nem sok ilyen hír volt. Leszállt a Tizennegyedik Halványsárga Csillag Egyholdas Bolygóján, ahová korábban a Véneket vitték. Egyfajta elektronikus fájdalomkeltővel addig ostorozta felvigyázóikat, míg fel nem vitték a hominidákat űrhajójára, és utána szinte felszívódott. Miután Hüpatia ennyit elújságolt nekem, szóltam neki, hogy többet nem akarok hallani. Nem kívántam sem zenét hallgatni, sem pezsgőfürdőt venni, sem felolvastatni. Egyedül az ételt voltam hajlandó elfogadni. Mindet megettem, még a zamatát is nagyra értékeltem, de hangulatom nem változott. Komor maradt.

Aztán még ennél is rosszabb lett.

Éppen Hüpatia egyik süteményét majszolgattam, és fél szemmel egy afféle modern Hamlet-darabot figyeltem, amit ő tett a nézőlapra, amikor a hátam mögül „újra itt vagyok” típusú köhintését hallottam. Amikor megfordultam, láttam, hogy nem a szokásos ötödik századi köntösét viseli. Szálfaegyenesen ült egy kemény padon, elég egyszerű, angolosan szabott titkárnős ruhát viselve. Arckifejezése éppen olyan hivatalos volt, mint ruhája, mindebből egyértelműen tudtam, hogy olyasmit akar mondani, ami nem fog tetszeni nekem.

– Ki vele! – szántam rá magam. – Mi az?

– Sajnálom, hogy félbeszakítalak, főnök, de Wan valamennyi Vénnel együtt felszállt űrhajójával. Úgy gondolják, hogy egyenesen kifelé tart a Magból.

– Olcsón megúsztuk – vontam meg a vállam. – Ez azt jelenti, nem kell már aggódnunk amiatt, hogy felrobbantja azt a csillagot?

– Nem tudom. Különben nem erről akartam veled beszélni.

Ekkor lettem igazán biztos benne, hogy nem olyasmit fog mondani, amit szívesen hallanék. Éreztem, hogy minden porcikám megfeszül.

– A fene egye meg, akkor miről?

– Drágám – kezdte Hüpatia –, azonosították az űrhajót, amit eltérítettek. Arról a járműről van szó, amit Teljesítő vezetett, és úgy tűnik, hogy Stan és Estrella, no meg Só még mindig a fedélzetén vannak.

II

Már abban a pillanatban is úgy gondoltam, hogy Hüpatia elég furcsa módját választotta annak, hogy közölje ezt velem. De sürgősebb dolgok jártak a fejemben.

A helyzet az, hogy soha nem volt sok barátom. Nem munkatársakra meg a kölykökre gondolok, akik a szigetemen éltek, vagy ágytársakra, hanem barátokra. Olyanfajta barátokra, akikkel együtt lógsz, mert szereted, ha körülötted vannak. Jelenleg, itt, a Magban, még kevesebb volt, mint egyébként. Hüpatiát nem számítva mindössze három: Stan, Estrella és Só. És most mindhárman halálos veszedelemben forogtak.

Nem tudtam megállni, hogy ne rágjak be Hüpatiára. Elég jól viselte, hiszen már nagy gyakorlatot szerzett benne. Ez azonban nem nyugtatott meg, hiszen ez a katasztrófa nyilvánvalóan nem az ő hibájából történt. Úgyhogy utasítottam, szerezzen nekem jobb bűnbakokat, akikre ráüvölthetek.

Megpróbálta. Vagy azt mondta, hogy megpróbálta. De egyik fő jelölt sem mutatta magát, amikor felhívta őket. Úgy gondolom, Hőhatár és Sigfrid valószínűleg azzal törődtek, hogy kezeljék valahogy a helyzetet. Annyira azért nem voltak elfoglalva, találhattak volna időt, ha akartak volna. Nem, itt más magyarázat kínálkozott: kerültek engem, mint valami leprást.

Nagy valószínűséggel ez okos húzás volt tőlük, mivel én nem voltam alkalmas arra, hogy beszélgessenek velem.

Hüpatia folyamatosan ellátott hírekkel. Az Egyholdas Bolygón senkinek nem esett bántódása; Wan ostoros szimulációi egyszerűen összeszedték a Véneket és gondozóik közül azokat, akik elég szerencsétlenek voltak ahhoz, hogy pont akkor legyenek szolgálatban. Teljesítő űrhajója egy szupergyors jármű Odakintről, úgyhogy reménytelen lenne elkapni, még ha meg is próbálná valaki. Annak a gravitáció-gyilkos gépezetnek, amely a Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillagot felrobbantaná, a pontos helyét még nem állapították meg, és talán sohasem fogják; leginkább az tűnik valószínűnek, hogy keringési pályán van, valahol a közelben, de túl kicsi ahhoz, hogy nyomon kövessék. És így tovább. Rengeteg hír, de egyik sem jó.

Ez legalább időt adott a lehiggadásra. Nem úgy értem, hogy többé már nem voltam dühös. Dühösebb voltam, mint valaha, de mindez arra a hernyó Wanra irányult, nem pedig azokra, akikre annyira rá akartam üvölteni. Szomorú is voltam. Arra a fajta szomorúságra gondolok, amikor hirtelen azt veszed észre, hogy folyik az orrod és potyognak a könnyek a szemedből, még akkor is, ha azt hiszed, hogy valami másra gondolsz. Ezt éreztem az után is, amikor az a Kilauea szökőár eltörölte gyönyörű kis Raiweámat.

Néhány percig tűnődve üldögéltem, míg Hüpatia idegesen izgett-mozgott körülöttem. Szeme sarkából különös pillantásokat vetett rám, azt figyelve, gondoltam én, vajon be fogok-e pörögni. Amikor ismét megpróbált étellel kedveskedni, a fejemet ráztam.

– Nem vagyok éhes – mondtam neki. Egy pillanatig még tűnődtem, aztán támadt egy ötletem. Hogy jó volt-e, vagy rossz, nem tudtam, de így szóltam: – Szerezd meg nekem azt az átkozott szakácsot, Marcus Antoniust!

Nem tudom, mit mondott neki, de a férfi megjelent, noha nem személyesen, csak a nézőlapomon.

– Mi az? – érdeklődött. – Nagyon elfoglalt vagyok. Ebben a helyzetben nem vettem be semmit tőle, vagy bárki mástól sem.

– Az Isten verje meg – dühöngtem –, ezt nem tehetik meg! Tenned kell valamit!

– Mit? – nézett rám hűvösen.

– Utánuk kell menned! Hozd vissza őket! Nem érdekel, mivel jár ez, hallasz engem?

– Hallak – válaszolta, és felszívódott. Nem volt semmi búcsúzás. Egyszerűen eltűnt a monitorról.

Ez volt az, amit az ember vegyes reagálásnak szokott nevezni. Megértette, hogy mit akarok tőle, eddig világos. Csak azt nem tudtam, vajon megteszi-e, vagy sem, és amikor megfordultam, Hüpatia ismét olyan gyanús pillantást vetett rám.

Türelmem fogytán volt.

– Mi van? – kérdeztem tőle.

– Drágám – válaszolta, megértőbb hangon annál, amit a helyzet megkívánt –, tudom, hogyan érzel.

Amikor Hüpatia ilyeneket mond, rendszerint a legjobb úton van afelé, hogy rákiabáljak. Most azonban túl izgatott voltam ahhoz, hogy ezt tegyem. Mély lélegzetet vettem, és próbáltam összeszedni magam.

– Tölts valami italt! – rendelkeztem. Amikor a felszolgáló begurult, levettem róla az italt és jól meghúztam (jeges vodka volt, úgy elkészítve, ahogy szeretem), majd ezt mondtam neki: – Tudom, hogy azt hiszed, hogy tudod, hogyan érzek. Mi van vele?

Hüpatia felkelt a kanapéról, amelyen hevert, és odajött mellém, olyan együtt érző képpel, mint amilyen hangszíne volt. Azt hiszem, megsimogatta volna a fejemet, ha képes lett volna rá.

– Nem érdemlik meg – kesergett. – Férfiak! Letettem az italt, és rámeredtem.

– Mi a fene van a férfiakkal? Hátrahúzódott egy kicsit, de konokul folytatta.

– Mindig az egyik férfi vagy a másik, nem igaz? Robin, Wan, Bill Tartch, meg az összes többi. Te sohasem tudsz úrrá lenni a hormonjaidon.

Megdöbbentett, hogy Want egy mondatban említette Rob Broadheaddel, vagy akár Bill-lel, noha megértettem, hogy az ő szemszögéből nézve valamennyi férfi kéjsóvár erőszaktevő és kíméletlen zsarnok...

Aztán rájöttem, miről beszél.

– Az Isten szerelmére, Hüpatia, csak nem az jár a fejedben, hogy felizgulok Stan Avery testétől?

Nem mondott se igent, se nemet, hanem csak béketűrő-en, megértően nézett rám, és így szólt:

– Tudom. Ez olyasmi, amiről nem tehetsz, amíg azoknak a petefészkeknek vagy a rabja...

Azt hiszem, az állította le, hogy látta, milyen képet vágok.

– Stan egy gyerek!. – mondtam, vagy talán inkább kiáltottam.

Nem felelt. Még csak azt a tényt sem említette, hogy az én koromhoz viszonyítva a legtöbb szeretőm is gyerek volt, noha ez megfelelt a valóságnak. Egyetlen kukkot sem szólt. Csak nézett rám azzal a türelmes, megértő képével.

Úgyhogy tettem valamit, amit ritkán szoktam. Megpróbáltam megmagyarázni neki magamat.

Jól tudom, hogy ő csak gépi intelligencia, de az utolsó néhány, végtelennek tűnő időszakban voltak olyan idők, amikor úgy éreztem, ő az egyetlen barát, aki megmaradt számomra.

– Hüpatia, édes – mondtam –, rendbe fogok jönni, mihelyt ők biztonságban lesznek. Nincs szükségem újabb férfira. Nincs szükségem arra, hogy együtt kaparjunk össze valamilyen genetikai anyagot, és összehozzuk a saját babámat. Most már jobb módszerem van arra, hogy kitöltsem az életemet, és semmi mást nem akarok, csak azt, hogy ezt visszaszerezzem.

– Igen, drágám – mondta bólogatva. – Értem, mit mondasz.

Ezen a ponton megint rá akartam kiabálni, de nem tettem. Mi értelme lett volna? A dolog kívül esett programozásán és tapasztalatán, nem csak azért, mert gép volt, hanem azért is, mert olyan gép volt, amilyen.

Hüpatia tulajdonképpen nagyon úgy fest és úgy cselekszik, mint valami emberi lény. Időnként elfelejtem, hogy nem az, de aztán előbb vagy utóbb tesz valamit, ami eszembe juttatja.

21.

HÁROM HÓNAP AZ ARABELLÁN

I

Az első héten történt néhány fontos dolog az Arabellán. A puszta földön töltött két vagy három fogat vacogtató éjszaka után egy reggelen bizarr külsejű, öt nyurga lábon járó gép jött le zörögve a sziklákon keresztül a völgyükbe. Ha fel is volt ruházva a beszéd adományával, nem élt vele. Mindössze annyit tett, hogy lerakott egy rakomány hálózsákot Stan lába elé, aztán visszaindult, és felment a hegyre.

Öt hálózsákot hozott, ami elég volt Stannek, Estrellának, Grace Nkromának és két segítőjének. Teljesítőnek és Sónak viszont nem jutott. Stanék azonban úgy döntöttek, hogy ketten lesznek az egyik zsákban, úgyhogy Só és Teljesítő, akár tetszett nekik, akár nem, ugyanezt tehették a másikkal.

A másik esemény nem ilyen kellemesen végződött. Nem Stan volt az egyetlen, akinek megmozgatta fantáziáját az űrhajó, amely olyan csábítóan trónolt a hegytetőn, nem is olyan messzire tőlük. Néhány nap multával Teljesítő többé nem tudta fékezni magát, és az útnak már több mint a felét megtette a hegyoldalon, amikor észrevették. Nem nagyon jutott messzebbre. Amint a csúcs felé közeledve óvatosan haladt keresztül egy egyenetlen, sziklás részen, hirtelen feldobta két karját, teste valószínűtlenül rázkódott és rángott, majd a földre esett.

Odalenn mindenki egyszerre kiabált. Nkroma asszisztense, Juszuf Pike indult el elsőnek utána a hegyre. Stan elengedte a kezet, amelyet fogott, vad pillantást vetett Estrellára, mély lélegzetet vett, és csatlakozott hozzá.

Kiderült, hogy nincs szükség hősködésre. Hirtelen két ötlábú gép tűnt fel a hegygerinc mögül. Az egyik felrakta az ájult Teljesítőt a másik gép rakodófelületére, és lehozták a völgybe.

Noha Teljesítő ájult volt, vonaglott a fájdalomtól. De élt. A következő néhány napban azonban elgyötörten pihent fekvőhelyén, s minden porcikája kínzóan emlékeztette tévedésére.

Mindent egybevetve, első hónapjuk végére Stan és Estrella sok dolgot megtanult fogságuk színhelyéről, noha ebből nem volt minden használható. Megtanulták például, hogy Wan naponta többször is megjelenhet, szeretetteljesen mozogva Vénjei között, rá sem hederítve az emberekre. Megtanulták, hogy ha fürdeni akarnak, márpedig valamennyien vágytak erre, a kis tó az egyetlen hely, ahol megtehetik. Megtanulták, hogy ha megpróbálnak egy másik emelkedőn feljutni az űrhajóhoz, hogy hátulról közelítsék meg, nem járnak sikerrel, mivel mindenütt, ahol csak próbálkoztak, hatalmas, egyenetlen szélű sziklagörgetegek tették a hegyet megmászhatatlanná. Megtanulták, hogy Wan gorillái ellen értelmetlenség lenne hadakozni, semmi nem lehetett ugyanis annyira fontos, hogy megérje a rájuk váró súlyos büntetést megkockáztatni.

Ráadásul, amikor Wan a Vénekkel volt, nem tűnt olyan rossznak. Dúdolgatott nekik, de hogy különösebben élvezték-e, azt nem lehetett tudni. Bizonyára tudatában voltak jelenlétének, de szemmel láthatóan nem nagyon érdekelte őket. Időnként visszamorogtak rá, válaszul kedveskedéseire. Többnyire azonban rá se hederítettek.

– Fogadni mernék, hogy szívesen megvakargatná a hasukat – jegyezte meg Estrella, Wan szimulációját figyelve, amint gyöngéden motyog két Vénhez, akik kényelmesen rágcsálták a CHON-ételt egy hatalmas fa árnyékában.

– Legalább így nem kell szagolnia őket – mutatott rá Estrella. Aztán hirtelen felült, nyugtalanul nézve körül, mivel egy hang a semmiből azt kérdezte: – Valóban rossz a szaguk? Milyen a szaguk?

– Hát – kezdte Stan kissé megdöbbenten, de bátran –, olyan, mint a...

– Nem szeretünk olyan emberekkel beszélgetni, akiket nem látunk – vágott közbe gőgösen Estrella. – Miért nem mutatod meg magadat?

Hosszú szünet.

– Jobb, ha nem – mondta aztán habozva a hang. – Ő még mindig itt van.

– Milyen ő? – kérdezte Estrella. – Wanról beszélsz?

– Természetesen Wanról beszélek. Nem tudom, mit szólna hozzá, ha megmutatnám magam.

Stan már szólásra nyitotta száját, de a lány a karjára tette kezét.

– Rendben van, ha attól félsz, hogy meglátnak, legalább mondd meg a neved!

Még hosszabb szünet.

– Rendben van. Raafat Gerges vagyok, de szólítsatok csak Raafatnak! Én szereztem nektek a hálózsákokat. Azt hittem – folytatta most sértődötten –, hogy hálásak lesztek.

– Azok vagyunk – biztosította Estrella. – Ez szép volt tőled, még ha nem is adtál annyit, hogy mindenkinek jusson.

Újabb szünet.

– Láttam, mit tettetek annak a két hícsínek a kedvéért, de nem tudom, miért – mondta aztán értetlenkedve a hang.

– A barátaink – magyarázta a lány.

Ekkor következett be a leghosszabb szünet, mintha Raafat Gerges próbálta volna megemészteni ezt az elgondolást, de Estrella nem várta ki a végét. Felállt, és alaposan szemügyre vette az egész fogolytábort.

– Raafat? Nézd meg magad is, de Wan már nincs itt. Miért nem hagyod, hogy lássunk téged?

Kis ideig gondolkodott rajta.

– Oké – mondta aztán, és ugyanabban a pillanatban megjelent előttük.

Raafat Gerges olyan látványban részesítette őket, amire érdemes volt várni. Nem testileg. Fekete hajú, sápadt képű fickó volt, nem az a típus, akire az emberek odakapják a fejüket. Másrészről viszont amit viselt, kétségtelenül impozáns benyomást keltett: hófehér tunika, ékköves karkötők, szintén drágakövekkel díszített saru és egy fejfedő – kalapnak nem lehetett volna nevezni –, ami úgy festett, mint valami karimátlan kályhacső, noha egyfajta színpompás anyagból készült, és még az eddigieknél is több ékkő díszítette.

Ő is tudta, mekkora látványosságot nyújt.

– Egyiptomi vagyok, tudjátok – kellette magát még egy kicsit. – De nem akartam úgy festeni, mint valami régi fazon, ezért Wan megengedte, hogy kissé kicicomázzam magam – vett fel egy újabb pózt. – Azt hiszem, sikerült, ugye?

Szemérmes látogatóik közül Raafat Gerges volt az első, de nem az utolsó. Miközben beszélgettek, egyenként mások is megjelentek: két nő és két feltűnően izmos férfi.

– Amikor az embernek lehetősége van arra, hogy testet szimuláljon magának – közölte velük az egyik, aki bársonyosan fekete és igen magas volt –, a legokosabb, ha olyat hoz létre, ami jól néz ki. DeVon Washington vagyok – tette hozzá, aztán a többiek is egymás után bemutatkoztak: egy fekete, borotvált fejű és rövidre nyírt szakállú férfi, Khoa Yukman; egy mandulaszín bőrű, finom, kicsi orrú és hullámos szőke hajú nő, Sindi Gaslakhpard, és egy másik szőke nő, bár kevésbé szexi, akit Phrügia Toddnak hívtak.

A szimulációk némán és gyanakvóan bámultak a foglyokra, mígnem Estrella észbe kapott:

– Estrella Pancorbo vagyok – mutatkozott be. – Ő Stan... DeVon felemelte a kezét.

– Ismerjük a neveteket – mondta a lánynak. – A tiéteket is – bólintott Grace Nkroma és a többiek felé, akik kezdtek köréjük gyűlni.

– Nahát – mondta Estrella, aztán megkockáztatott egy kis udvarias csevegést. – Raafat nagyon jó volt hozzánk – mondta nekik. – Szerzett nekünk hálózsákokat...

– Tudjuk – mondta a Sindi nevű szőkeség.

– Á – mondta Estrella, aztán újból belevágott: – Izgultunk, amikor Teljesítő megpróbált eljutni...

– ...az űrhajóhoz – fejezte be helyette a Phrügia nevű szőke. – Láttuk. Kérdezhetek tőled valamit? Mi van az arcoddal?

Az évek során Estrella hozzászokott ugyan ehhez a kérdéshez, de ettől még utálta.

– Baleset – válaszolta röviden, és visszatért az iménti témára: – Úgy tűnik, srácok, sok időt töltötök azzal, hogy minket figyeltek. Hogy lehet ez?

– Rengeteg időnk van – vigyorgott DeVon Washington, inkább bánatosan, mint derűsen.

Itt megállt, átnézve Stan válla fölött.

– A francba! Viszlát! – mondta, és mind a négyen azonnal eltűntek.

Stan megfordult, és látta, Hogy Wan visszatért, és most éppen a tóparton motyogott két Vénnel. Grace is őt nézte.

– Tudod – mondta a fiúnak –, azt hiszem, ők jobban félnek tőle, mint mi.

Mögöttük Teljesítő olyan hangot hallatott, amit kuncogásnak szánt.

– Természetesen ez így van. Kérdezed, miért? Ezt válaszolom neked: egyszerűen azért, mert ők jobban ismerik őt, mint mi.

II

A második hónap semmivel sem volt jobb, a harmadik pedig még annál is rosszabb lett. Dögunalom, elfogadhatatlan koszt, és megint csak dögunalom. („Ha itt lenne Gólya, legalább nézegethetnénk a babát.” „Kérlek, Stan! Nem tehetek róla, hogy olyan szemét módon tuszkoltak ki bennünket az űrhajóból.”) Minden reggel, amikor felkelt a nap, Stan felnézett a hegytetőre, amelyen az űrjármű gubbasztott. Nem csupán nézte, hanem sóvárgott, nemcsak a szabadulás reményéért, nemcsak a Gólya-karperecért, amely a hajón maradt. Persze tudta, hogy az elérhetetlen után sóvárog, ahogy Teljesítő példája korábban bebizonyította. Néha még mindig bizonyította, mert amikor aludt, szeme csukva volt ugyan, de ilyenkor felsőtestének minden izma vadul rángatózott.

Amikor Estrella és a többiek színvallásra kényszerítették, bizonygatta, hogy jól van.

– Rossz alvás oka csupán, hogy alvófű nem jó. Ami hálózsákot illeti, azt nyilatkozom: pfuj! Jobb, mint semmi? Talán. Vitatható. Azonban biztosan kevésbé jó, mint csaknem bármilyen más lehetséges dolog. – A téma lezárását azzal jelezte, hogy elfordította keskeny fejét, és az űrhajóra meredt. – Mindenesetre – tűnődött el – a következő próbálkozás biztosan teljesítés eredményű lesz, mivel személy, akit Teljesítőnek hívnak, megfelelően fog teljesíteni. – Keskeny ajkával mosolyfélét produkált, hogy jelezze, viccnek szánta.

Só nem volt vicces hangulatban.

– Ez nem történhet meg – jelentette ki. – Nem emlékszel? Hajót úgy módosították, hogy szervomodul által gépi parancsoknak engedelmeskedjen, nem személyeknek. Te nem tudnád irányítani.

– Nem helyes – nézett rá felsőbbrendűen a férfi. – Megbeszéltem ezt Raafat Gerges személlyel. Azóta Wan felülírta gépi hatálytalanítást. Oka nem kétséges: megakadályozni, hogy Raafat vagy más ilyen személy elrepüljön vele.

– Ezek szerint, ha feljutnál az űrhajóra, tudnád vezetni? – kérdezte Stan.

– Pontosan ezt jelenti, igen.

Só azonban feléje csapkodott csontos ujjaival.

– Mindazonáltal – mondta élesen – nehogy megkíséreld! Nem élnéd túl második büntetést. Nem. Ha személy fog tenni újabb kísérletet, személy én leszek.

– Nem leszel! – üvöltött Teljesítő. – Hordozod gyermekemet, akit nem lehet kockáztatni! Határozottan és visszavonhatatlanul megparancsolom ezt neked!

– De te sem lehetsz – szólt közbe Estrella. – Egyszer már megpróbáltad. És a második végezne veled. Igaz? – Megerősítést várva nézett Stanre és a Vének néhány gondozójára, akik köréjük gyűltek.

A legtöbben bólintottak, Stan azonban nem. Mély lélegzetet vett.

– Én fogom megtenni – jelentette ki.

Estrella elszörnyedve nézett rá, de ismét Teljesítő volt az, aki akadékoskodni kezdett.

– Milyen csacsi vagy – mondta, a fiú felé lengetve csontos ujjait. – Mi értelme van hajóba belépni? Lehozni ide, hogy mi beszálljunk és elhagyjuk bolygót. Ki tudja ezt megtenni? Képzett pilóta tudja, senki más nem. Te képzett pilóta vagy? Nem vagy, eltekintve gyerekes feladattól, hogy ültél űrhajóban, amit mások beprogramoztak, mikor jöttetek Magba. Különösképpen vezetted te eme új és teljesen gyors modellt? Nem. Nem vezetted. Éppen ezért nincs reményed sikerre.

Miközben Teljesítő előtárta logikus bizonyítékait, a Vének egyik gondozója, Geoffrey figyelmesen hallgatta.

– Én pilóta vagyok – mondta.

– Te? – nézett rá hitetlenkedve Teljesítő. – Űrpilóta?

– Hát, nem, valójában soha nem irányítottam semmilyen űrhajót – ismerte el Geoffrey. – De még Kenyában vezettem a ultrakönnyű repülőgépünket. (Ah! – mosolygott gúnyosan Teljesítő.) De ez nem minden. Amikor már nagyobb kölyök voltam, el akartam menni az Átjáróra, ám jött ez a munka, és nem mentem. De megtanultam egyet s mást.

– Tanultad űrhajó működtetését? – kérdezte szkeptikusan Teljesítő.

– Hogyne. Nos, bizonyos fokig. Volt egy videojáték az Átjáróról, tudod, beszállsz az űrhajóba, felszállsz, és elrepülsz valami bolygóra. Azt mondták, teljesen valósághű a dolog. Rengetegszer játszottam.

Teljesítő száját ismét egy „Ah!” hagyta el, de ezúttal kevesebb hévvel. Néhány pillanatig tanulmányozta Geoffrey arcát, végül így szólt:

– Beszélj eme játékról! Írd le elrendezését és irányító eszközök rendeltetését!

A következő négy napban Teljesítő folyamatosan azt sulykolta Geoffreyba, hogyan kell használni a hajó irányítóberendezéseit abban a valószínűtlen esetben, hogyha egyszer rájuk tehetné kezét. Stan annyit hallgatott ki belőle, amennyit csak tudott, megpróbálván a Teljesítő által elmondottakat az emlékezetében élő régi Ötösükre vonatkoztatni. Persze bonyolultabb, gondolta, de nem reménytelenül az.

Aztán a negyedik napon Geoffrey elkezdte a hegymászást.

A fogolytáborban valamennyien – emberek, hícsík, Vének – feszülten figyelték. Ahogy Geoffrey végre felállt, és a hegy tetején, a sziklamezőn keresztül elkezdte végső futását, Stan egyetlen pillanatig a remény kábító illúziójába ringatta magát...

Természetesen szertefoszlott. Úgy, mint Teljesítő esetében, Geoffrey két karja hirtelen vadul széttárult. A földre esett, és nem mozdult.

A rakodógépek már félig lehozták a lejtőn, amikor Stan, Grace Nkroma és a többiek odaértek hozzá. De már késő volt.

– Meghalt – mondta felegyenesedve Grace. – Ennyi volt.

– Mekkora szerencsétlenség – mozgatta le-föl a fejét Teljesítő –, de legközelebb...

– Nem lesz legközelebb! – nézett rá Grace, s szemében szomorúság és düh tükröződött. – Soha többé! – pattogott. – Ennek vége!

III

Aztán egy ideig a dolgok kezdtek jobbra fordulni a számkivetettek számára. Nem igazán jóra, de nem is olyan rosszra.

Az első jel azután jött, hogy Wan szinte már alig jött meglátogatni a Véneket. Talán ez tette kissé bátrabbá a szimulációkat. Amikor megjelent az egyik rakodógép, és valami volt a hátulján, a foglyok úgy gondolták, ajándékot kaptak.

Hogy milyen fajta ajándékot, az más kérdés volt.

– Ez valami iskolapad? – kérdezte Grace.

– Azt hiszem, ez olyasmi, amit a hícsík használnak időnként – vélekedett Stan. – Olyan virágcserépszerű dolgok vannak a hátulján.

– Akkor mire jó?

Noha Stan és a többi ember törte a fejét a dolgon, a pad titkai csak akkor tárultak fel, amikor Teljesítő megjelent.

– Ó, milyen töredékes eszűek vagytok ti mindannyian – jegyezte meg, és eszébe juttatta a fiúnak, hogy noha a hícsík nem tudnak valami jól nevetni, gúnyos mosolyuk csaknem tökéletes. – Egyszerűen lépjetek hátra! Távolabbra. És most nézzétek! – Babrált valamit a pad széle alatt, mire halk kattanással és csaknem hangtalan sziszegéssel három sor imalegyező gördült elő tárolóhelyéről. Teljesítő rájuk pillantott, de nem látott okot arra, hogy változtasson lekicsinylő tekintetén. – Mennyire elavultak! Egyszerűen azokra emlékeztetnek, melyek voltak gyerekkoromban vagy valamivel később, mielőtt Odakinn felfedezték gyorsabb, kisebb, de nagyobb befogadású rögzítő rendszereket. Mindazonáltal használhatóak. Tudjátok, hogyan kell?

Tudták, különösen Grace. Mielőtt Teljesítő befejezte volna lamentálását, ő már találomra kivett egy legyezőt, és most becsúsztatta a befogadó helyre. Azonnal életre kelt egy kép, de milyen? Plakát, reklámkép, egy könyv címlapja? Mindnyájan köré gyűltek, hogy tanulmányozzák, és elsőként Estrella szólalt meg:

– Ez nyomtatás – állapította meg.

– De nem angol nyelvű – tette hozzá Stan, félig eltátva száját a nagy koncentrálásban. – Úgy gondolom... igen, talán orosz. Az orosz követségről velem járt a suliba egy kölyök, és neki voltak olyan magazinjai, amelyek így néztek ki. Próbálta megtanítani nekem az ábécéjüket... – jártatta az ujját a különös betűkön. – Azt hiszem, ez T... és O... a következő L... a C pedig Sz... újabb T és O... A mindenségit! – vigyorogta el magát hirtelen. – Tudjátok, mivel ajándékoztak meg minket? Azt hiszem, talán Lev Tolsztoj orosz nyelvű műveivel.

– És hogyan fogjuk elolvasni őket, megmondanád? – ráncolta a homlokát Estrella.

A fiú azonban nem hagyta magát elbátortalanítani.

– Van egy csomó másik legyező. Nézzük meg!

Valóban volt még egy csomó, szám szerint huszonkettő. Sajnos, tizenöt ugyanazon az érthetetlen orosz nyelven, hetet azonban használni tudtak.

Bármelyik is gyűjtötte össze őket Wan régi, organikus szolgái közül, a nő – mert nőnek kellett lennie – nyilvánvalóan fiatal, magányos és idegen származású volt. Az orosz nyelvű legyezőkre... nos, orosz szerzők munkái kerültek. Miután Stan mindent megtett a fonetikus rekonstruálás érdekében, megállapította, hogy az orosz irodalom széles spektrumát felölelik, noha az egyetlen másik író, akit csaknem biztosan be tudott azonosítani, Szolzsenyicin volt. A művek közül egyesek a költészetet képviselték, vagy legalábbis a szöveg elrendezésből ítélve úgy festettek. Némelyik legyező pedig egyáltalán nem könyvet tartalmazott, hanem balett-előadást (gyönyörű), színdarabot (ugyanolyan érthetetlen, mint a könyvszöveg) vagy zenés összeállítást (pompás, legalábbis azok, amelyekben nem oroszul énekeltek).

Éppen valamilyen érthetetlen zeneszámot figyelt az egész tábor, beleértve néhányat a Vének közül is, amikor előtűnt DeVon Washington, mosolyogva és önmagával eltelve, hogy ilyen remek ajándékot talált ki. Bevallotta, hogy a legyezők nem az ő tulajdonában voltak, voltaképpen senkiében sem, mert még Wan egyik régi, szerves ágyasa hagyta itt őket.

Erre Grace Nkroma felkapta a fejét.

– Mi mást hagyott még itt? – érdeklődött. Washington feltartotta az ujját, egy pillanatra kivillant létezéséből, aztán visszatért.

– Ezek maradtak itt – mondta, és elkezdte sorolni a hátrahagyott dolgok listáját. Igazán hasznos nem volt közöttük. Semmi élelem vagy ruházat, mivel az efféle dolgok már régen elrohadtak. A legtöbb kerámia azonban egészen szépen megmaradt, és persze minden olyan dolog, ami a szinte elpusztíthatatlan hícsí fémből készült. Úgyhogy amikor Washington ajándékszállítmánya megérkezett, Estrellának lett egy olyan tükre, ami nemcsak jól visszatükrözött mindent, hanem halványkék fényt is sugárzott, a fogolytábor összes lakója pedig teáscsészét kapott, hogy ha persze nem is teát, de vizet tudjanak inni belőle.

IV

A világmindenségnek ebben a szomorú szegletében Stan sok mindent hiányolt, de semmit sem jobban, mint Gólyát, vagyis azt, hogy minden nap megnézhesse a gyermekét. Látta, hogy Estrella hasa napról napra jobban kikerekedik, és meghallgatta őt, amikor azokról a kis rúgásokról és érintésekről beszélt, amelyeket érzett, ám még ha rá is tette kedvese hasára a kezét, akkor sem érezte őket. Feltételezte, hogy mostanra az apróság csodálatos módon megváltozhatott, és tényleges arcvonásokat, használható végtagokat és mindenféle dolgokat képzelt maga elé.

De aztán, miközben lefekvés előtti megmártózásukat végezték a tóban, Estrella lágyan gömbölyödő középrészére bámult, és meglátott valamit, amit még Gólya sem mutathatott volna meg neki.

– Hé! Mi történt a köldököddel?

– Csak most veszed észre? – nevetett rá a lány. – Oké, eddig belülre dudorodott ki, most meg kívülre. Ez történik, ha állapotos vagy. A baba növekszik, ahogyan kell neki. – A keskeny, kavicsos partra dobta utolsó kimosott ruhadarabját, hogy száradjon. – De ne aggódj! – nyugtatta meg a fiút. – Még mindig elég virgonc vagyok ahhoz képest, hogy nemsokára anya leszek. Fussunk a hálózsákhoz, hogy felmelegedjünk!

Fel is melegedtek, méghozzá igen élvezetes módon, de aztán az alvó Estrella mellett feküdve Stan teljesen éberen bámult fel az Arabella ismeretlen csillagaira, a holnapra gondolva. Nem volt valami kellemes gondolat, mivel egyik holnap után jön a másik, meg a többi. És egyszer, miután az a sok holnap elmúlik, elérkezik az elkerülhetetlen ma, amikor Estrellának eljön az ideje, és az egyetlen személy, aki átsegítheti a gyerekszülésen, az állatorvos Grace Nkroma volt.

Másnap reggel, amint el tudott szabadulni Estrellától, azonnal megkereste Grace-t. Amikor azonban aggályairól kezdett el neki beszélni, a nő nem sok vigaszt nyújtott számára.

– Az Isten szerelmére, szedd már össze magad! – utasította. – Nem lesz vele semmi baj. Én tudom, mit csinálok.

Stan bősz tekintettel nézett rá.

– Te? Miből gondolod, hogy tudsz segíteni Estrellának a szülésnél?

– Nos, lássuk csak! Johannesburgban szereztem meg állatorvosi diplomámat, aztán két évig dolgoztam Nairobiban a vadvédelmi ügynökségnél, többnyire tenyésztési programokban, mielőtt jött ez az állás a Vénekkel.

– Vadvédelem! Most állatokról beszélsz?

– Rendben van, a Vének állatok – vált fagyossá Grace képe. – Akárcsak te és én is állatok vagyunk. Ők olyanfajta állatok, akiket főemlősöknek hívnak. Akárcsak téged és engem. Mit gondolsz, mennyi különbség van egyik főemlős meg a másik között?

– Igen, de vezettél már le ténylegesen gyerekszülést?

– Hogyne – bosszankodott Grace. – Shellynek ikrei születtek, rögtön az után, hogy odakerültem. Láttad őket futkározni, ugye? Nem volt semmi probléma.

– És hogyan készítetted fel őt a szülésre?

Grace bosszúsan nézett rá, aztán pedig olyan tekintettel, amely megadja az ellenfélnek az általa szerzett pontot.

– Beraktam Shellyt a kis repülőgépbe, és elvittem Nairobiba ultrahangra, ez minden. Igen, nekünk nincs ilyen berendezésünk. Nekem anélkül is boldogulnom kell. – Elfordult, aztán meg vissza. Hangja lágyabbá vált. – Nézd, minden esély megvan arra, hogy Estrellával minden rendben legyen.

– És ha valami rosszul sikerül? – A válasz egy vállrándítás volt. – Tudod, mit kívánok? Bárcsak lenne egy nekem azokból a „hogyan kell csinálni” könyvekből!

– És miféle könyvek azok?

– Láttam egyet egyszer – vált védekezővé Stan. – Az egyik, hmm, lánynál volt, aki mellettünk lakott Isztambulban. Tulajdonképpen törökül íródott, de az nem számított. Amikor Tan meg én lopva belenéztünk, disznó képekre számítottunk, de egyetlen egyet sem találtunk benne.

– Ó, az Isten szerelmére! – fakadt ki ismét bosszúsan Grace. – Nézz körül! Nekem nincs egyetlen ilyen könyvem sem, és semmilyen felszerelésem sincs. Csak annyim van, amit tudok, és ha ez nem elég... és ha az nem elég... – bizonytalanodott el hangja. Egy pillanatig hallgatott, aztán más hangszínen folytatta. – Ne törődj ezzel, Stan! Estrella egészséges. Nem számítok semmi nagy problémára. Csak gondoskodj róla, hogy egyen meg pihenjen, és ne nagyon idegesítsd őt! Azt hiszem, remekül fog menni minden.

Grace érvei nem nyugtatták meg Stant. Nem tudott aggodalmától megszabadulni, és nem tudta megállni, hogy ne erről beszéljen mindenkinek, aki meghallgatta... de csak akkor, ha Estrella nem volt jelen. Nem kellett azonban hosszú idő ahhoz, hogy belefáradjanak a témába. A fiú Wan embereivel kezdte a sort.

DeVon Washington türelmesen állt hozzá a társalgáshoz. Türelme azonban nem volt végtelen, és amikor a szimuláció már kezdett úgy festeni, mintha bármelyik pillanatban elillanhatna, Stan taktikát változtatott.

– Oké, DeVon, akkor mondj meg nekem valami mást! Mit gondolsz, mekkora esélye van annak, hogy úgy a következő hónapban valaki idejön és kiszabadít bennünket?

– Ki lehetne az a valaki? – kérdezte derűsen, de türelmesen.

– Istenem, ha tudnám! Lennie kell valami lakott bolygónak valahol a közelben, ugye?

Washington mérlegelte a kérdést, aztán a fejét rázta.

– Hmm... nem. Nem tudok sokat róla, de nem hinném. Úgy hallottam, hogy csak néhány lakott bolygót hagytak a külső galaxisban. Talán egy tucatot, és többségük amúgy is csaknem lakatlan; tudod, csak vallási szekták élnek rajtuk, amelyek nem hisznek a gépi letárolásban és így tovább. Hallottam, hogy Wan egyszer azt mondta, egymilliárdnál kevesebb hús-vér ember maradt itt kinn.

– Fogalmam sem volt erről – hökkent meg Stan. – És mi van a letároltakkal?

– Ó, hogyne, rengeteg van belőlük Odakinn, de ők nem tudnak segíteni nektek. Egy cseppet sem törődnek senkivei, csak saját magukkal. Lehet hibáztatni őket? Tudod te, milyen gépileg letároltnak lenni? Úgy értem akkor, amikor birtokában vagy saját lényegednek, kivonatodnak, tehát azt tehetsz, amit akarsz, bárkivel, akivel akarod és addig, ameddig akarod? A francba, már alig várom, hogy Wan szabadon engedjen.

– Akkor valaki utánunk jöhet a Magból – makacskodott Stan.

Washingtonnak tágra nyílt a szeme a meglepetéstől.

– A Magból? Hogyan tudnának... ó, talán te nem tudod?

– Mit nem tudok? – kérdezte félve Stan, mert nem tudta biztosan, hallani akarja-e a választ.

Ami olyan rossz volt, mint amilyenre számított. Sőt, rosszabb.

– Az a csillag – válaszolta Washington – fel fog robbanni. Ez biztos. Ne törődj vele, mit mondott Wan! Nem szokása neki megengedni, hogy azok, akiket gyűlöl, szárazon megússzák. Parancsokat osztott ki. Azt mondta, elég időt ad nekünk ahhoz, hogy kimeneküljünk a galaxisba. Aztán felrobbantja az objektumot.

Amikor a foglyok meghallották Stan hírét, először mindenki megpróbálta cáfolni. („Jézusom, Stan, hát nem látod, hogy ez csak Wan újabb szemétkedése, hogy még jobban szenvedjünk?” Vagy csak ennyi: „Te megbolondultál!”) De aztán, amikor csak tudták, vallatóra fogták Wan sleppjének minden egyes szimulációját. És amikor végül elméjük befogadta a hírt, egyáltalán nem beszéltek többé róla. Mi haszna lett volna?

Gondolataik közül azonban nem tudták száműzni. Még sokkal azután is, hogy Estrella elaludt, Stan éberen, gondolkodva feküdt, mígnem azt hallotta, hogy az egyik rakodógép lejön a hegyről, aztán visszamegy. Mivel senki nem kelt fel, hogy megnézze, mit hagyott ott a gép, ő sem törődött vele, de aztán fel kellett kelnie, hogy pisilni menjen.

Már éppen itt az ideje, gondolta, hogy betemessék ezt az árkot, és egy újat kezdjenek használni. Azon tűnődve, vajon a Véneket meg lehetne-e tanítani arra, hogy latrinát ássanak, éppen visszafelé lépkedett a csillagos ég alatt, amikor észrevette, mit hagyott ott a gép. Egyszerű rögzítőlegyező volt, a pad mellé, egy kéken fénylő hícsí fémlemezre téve, úgyhogy jól lehetett látni még sötétben is.

Estrella még mindig mélyen aludt, arcát összekulcsolt kezén nyugtatva, és finoman horkolt. A fiú vívódott, felébressze-e, hogy megnézze. A kíváncsiság győzött. Becsúsztatta a legyezőt a virágcserépszerű befogadó helyre, ahogyan megtanították rá, és azonnal megjelent egy kép.

Rájött, hogy amit lát, az egy konkrét könyv. Méghozzá angol nyelven; talán Wan egyik szerves szeretőjének tulajdona lehetett, még akkor, amikor mindannyian organikusak voltak. Címe pedig így hangzott: Nullától harminckilencig: A terhesség hetei.

Erre a könyvre vágyott, s nyilván Wan egyik emberétől kapta. Hogy melyiktől, azt nem tudta kitalálni, de bárki is volt, mély hálával tartozott neki. Nem tudott várni reggelig, hogy belepillantson. Úgy tervezte, hogy elejétől kezdve elolvassa, de amint átgörgette az oldalakat, nyilvánvalóvá vált, hogy az eleje olyan dolgokkal foglalkozik, amelyek már megtörténtek. Ahogy kezdte olvasni a szöveget, időnként lecsukódott a szeme. Megígérte magának, hogy egyszer minden szavát el fogja olvasni, de most csak végigfutott a fejezeteken. Minden héthez tartozott egy, és mindegyik fejezetben volt egy rajz arról, hogy abban a stádiumban hogyan kell festenie a születendő gyermeknek. Persze a könyv nem ért fel Gólyával, de sokkal jobb volt, mint bármi, amit korábban látott. Örömmel görgette tovább annak a résznek a végéig.

Aztán újabb oldalra lapozott, és öröme gyorsan szertefoszlott. A következő fejezet ugyanis az elvetélés lehetőségeiről szólt.

Elszörnyedve állapította meg, mennyi különböző dolog miatt veszítheti el egy nő a babáját, a bőrfarkastól (bármi is volt az) a veleszületett szívbajig. Volt még a bakteriális vaginitis (bármi is volt az), sőt olyan dolgok, mint a magas láz és a füstölés (bármiből is jött az). Továbbá egyes nők immunrendszere összetévesztheti a magzatot egy betolakodó mikroorganizmussal, és mindent megtesz, hogy elpusztítsa. Egyes nők deformált méhvel rendelkezhetnek, vagy valami kinövésük van ott, és ez is éppoly halálos lehet.

Honnan tudhatja, vajon Estrella szenvede ezek közül valamelyikben? Sehonnan. Talán Sigfrid meg tudta volna mondani, vagy dr. Kusmeroglu, de egyikük sem volt ott.

Kikapcsolta a könyvet, és az Arabella éjszakai égboltjának ismeretlen csillagait bámulta. Már egyáltalán nem volt álmos. Nyugtalan volt. Eszébe jutott, hogy van még más is a könyvben, talán még valami gyógymód is a problémákra. Újból végiggörgette a könyvet, hátha van benne valami, ami jobb kedvre deríti.

Nem volt benne.

Amit talált, az még a vetélésekről szóló fejezetnél is rosszabbnak bizonyult. Nemcsak az történhetett meg, hogy a baba meghal, hanem ennél sokkal borzalmasabbak is. Szörnyszülöttként jöhet a világra. Két fejjel születik! Vagy úgy, mint egy küklopsz, egyetlen nagy szemmel. Vagy mint egyfajta, anatómia-gyakorlatra szánt preparátum, amelynél a belső szervek a testen kívül helyezkednek el; vagy olyan kis fejjel, amelyben egyáltalán nincs agyvelő, vagy...

Se vége, se hossza nem volt ama dolgoknak, amelyek balul üthettek ki! Például mi a helyzet az ikrekkel? Nem mindig lesz ám belőlük szeretetreméltó, édes páros. Előfordul, hogy két olyan baba születik, akik a koponyájuknál vagy a gerincüknél össze vannak nőve. Vagy az egyik ikret annyira elsorvasztja a másik falánksága, hogy amikor világra jön, nem nagyobb, mint egy ujj, időnként pedig apró, förtelmes parányként még mindig a nagyobbik ikerhez van tapadva.

És ha még eme szörnyű katasztrófák közül egyik sem következik be, mi történne, ha a babának egyszerűen több időre lenne szüksége, hogy megszülessen? Ha csak egy vagy két plusz hetet töltene az anyaméhben, kicserepesedett és lehámló, vagy elvékonyodott és ráncos bőrrel érkezhet meg, s elég valószínű, hogy a késedelem székelést idéz elő nála, úgyhogy piszkos zöld lesz a magzatszuroktól, amit akár be is lélegezhet... valószínűleg levegőért kapkod... valószínűleg nehezebben születik meg, és így nagyobb esélye lesz arra, hogy megfulladjon a rátekeredett köldökzsinórtól.

Stan felemelte elborzadt szemét a könyvről, mert két méterre tőle Estrella mozgolódni kezdett. Gyorsan kikapcsolta a könyvet, azon vívódva, hogy megsemmisítse-e, de már túl késő volt.

– Édes? – szólt hozzá álmosan a lány. – Mit csinálsz?

– Pisilnem kellett – válaszolta, kétségbeesetten keresve valami rejtekhelyet a könyvnek.

– Akkor gyere vissza az ágyba! – rendelkezett.

– Egy pillanat. – Az egyetlen hely, ahová a könyvet eldughatta, az egyik kis fiók volt a pad alján. Gyorsan belerakta, remélve, hogy reggel majd jobb helyet talál, és visszacsúszott a hálózsákba a lány meleg, lágy teste mellé.

Elég szűken voltak, de a lány ráparancsolt:

– Fogj át a két karoddal! – A fiú megtette, és így gyöngéden átölelték egymást a ragyogó csillagok alatt, amelyek olyan konstellációt alkottak, amilyet Stan még sohasem látott. A hegytetőn az égbolt kezdett világosodni, mivel a nap – bármilyen névtelen nap is volt – már csaknem készen állt arra, hogy felkeljen.

Estrella ismét elaludt. Stannek azonban minden kedve elment az alvástól, agya állandóan a mellette fekvő nőn járt, meg a hasában növekvő szervezeten, és azon, hogyan fog megbirkózni olyan dolgokkal, mint azok a terhességi rendellenességek, amelyekről olvasott, sőt, az egyszerű szüléssel és csecsemőgondozással egy olyan helyen, ahol több ezer év óta egyetlen gyermek sem született.

Erre nem létezett jó válasz. És fél órával később, maga mögött hagyva az alvó Estrellát, Stan elkezdte hosszú menetét fel, a hegyre.

Az emelkedőn feljutni nehezebb volt, mint gondolta. Negyvenöt perc elteltével csupa por volt és több helyen véres attól a tucatnyi megcsúszástól és eséstől, amelyek akkor következtek be, amikor elveszítette egyensúlyát a sziklás részeken vagy megbotlott valami összegabalyodott aljnövényzetben. A horzsolások java része még vérzett. De most, a hajnali fényben a ragyogó vörös és jégkék űrhajó tisztábban fénylett, mint korábban bármikor. Lihegve állt meg egy pillanatra, mielőtt hozzákezdett volna utolsó, nagy erőfeszítéséhez. Kaotikus összevisszaságban fekvő, baljóslatúan szaggatott szélű sziklatömbök álltak útjában. Minden esélye megvolt arra, hogy lecsússzon és leessen róluk, miközben megpróbált áthaladni rajtuk. Ráadásul pontosan azon a helyen járt, ahol Wan büntető idegfegyvere leterítette a többieket, akik őelőtte próbáltak meg feljutni.

Nem felejtette el, hogy a büntetés halál is lehet.

Hirtelen megállt. Az villant át agyán, hogy a „halál” szó, amelyet olyan könnyen kimondanak azok, akiknek közvetlenül nem kell félniük tőle, szó szerinti jelentéssel bírhat számára. Lehet, hogy már nem lesz életben, amikor ennek az éjszakának a végén a nap felkel. Egyetlen Mindörökkön sem volt a környéken, és az sem tűnt valószínűnek, hogy Wan emberei közül bármelyik kegyvesztést kockáztatna azzal, hogy megkísérli őt gépileg letárolni.

Nem. Ezen a helyen a halál azt jelentette számára, hogy soha, semmilyen formában nem lesz élő újra. Azt, hogy soha nem fogja megérinteni kislányát, soha nem fogja befejezni a Szókratésszel elkezdett leckét, soha nem tesz egyáltalán semmit, ami komoly cselekedetet igényel részéről, hanem örökké ott fog feküdni az Arabella ellenséges talaján, mígnem valamennyi testrésze el nem enyészik.

Nyelt egyet, aztán újabb félelem ötlött eszébe.

Még ha be is jut majd az űrhajóba, mi történik akkor? Az a kevés, amire az Átjáró-hajókból emlékezett, meg abból az oktatásból, amiben Teljesítő részesítette Geoffreyt, távolról sem látszott elegendőnek. Lehet, hogy véletlenül több ezer kilométerre repíti el az űrhajót, és képtelen lesz visszatérni vele. Vagy nekiütközik a hegynek. Vagy ami a legvalószínűbb: egyáltalán nem tud felszállni sem. Eme fiaskók sokkal valószínűbbeknek tűntek, mint az, hogy valamilyen módon sikerülne vezetnie az űrhajót, leszállna vele, és fedélzetére venné az össze foglyot, vagy legalábbis Estrellát és vagy Sót, vagy Teljesítőt, hogy hazavezesse a járművet. Figyelembe vette mindeme lehetőségeket, aztán sóhajtott, és folytatta a hegymászást...

De nem mászott sehová, mivel egy ismeretlen hang szólalt meg a fülében, őhozzá beszélve:

– Te vagy Stan Avery, ugye? Ne menj tovább! Beszélnünk kell!

Stan körbenézett, és mivel nem látott senkit, csak találgatni tudott:

– Te vagy az, Raafat?

– Nem. Ki az a Raafat? Mindenesetre én nem ő vagyok. A nevem Marcus Antonius, a korábbi főszakács, most pedig – mondta némi humorral a hangjában – talán a megmentőd. De ebben neked is segítened kell!

V

Aztán már ment minden, mint a karikacsapás. A mászás utolsó szakasza bizonyult a legnehezebbnek. Ugyanakkor a legrövidebbnek is, és ha a hegymászó nem törődött az újabb horzsolásokkal és karcolásokkal – attól a fegyvertől most már nem kellett félni, amelyik megölte Geoffreyt, mert Marcus Antonius hatástalanította –, gyorsan meg tudta tenni. Mire Stan elérte az ajtót, Marcus Antonius már kinyitotta.

– Ülj le azokhoz a bütykös tárcsákhoz! – utasította a fiút. – Elnézést az ülőke miatt, de nem kell sokáig ülnöd rajta. Na már most, az első, az első, amit tenned kell...

És Stan tette, amit parancsoltak neki, jobb oldali pozícióba állítva a kisebb kapcsológombokat, mire a bal oldalon lévők csak egy csipetnyit mozdultak el, előbb így, aztán úgy, aztán gyorsan amúgy...

Minden úgy működött, ahogy Marcus mondta. Az űrhajó felemelkedett. Kecsesen keresztülsiklott a levegőn a táborhoz, könnyedén leszállt a gyepre, és már ott is voltak.

Az első fogoly, aki meglátta a lefelé jövő hajót, olyan hangosat kiáltott, hogy mire a jármű néhány méterre a tóparttól leszállt, már mindenki fölébredt, és izgatottan kiabált. Aztán már minden egyszerűen ment: valamennyien azonnal elkezdték a beszállást. Nem volt semmi csomagolnivaló, semmi, amit bárki el akart volna vinni az Arabella bolygóról.

Teljesítő szállt be elsőnek, és vonaglott az izgalomtól, amikor újra meglátta űrhajója irányítóberendezéseit. A következő Só volt, de nem egyedül. Grace-t és a Vének közül a legokosabbat, a Póni nevű ifjút kísérte, akik közrefogták Estrellát, hogy segítsenek neki a beszállásban.

Stan a következő néhány percet azzal töltötte, hogy sorra ölelgetett mindenkit. Amikor a Vének közül az utolsó is a fedélzetre lépett, Teljesítő, aki már a pilótaülésen gubbasztott, mindkét kezét a vezérművön tartva, türelmetlenül odakiáltott Marcus Antoniusnak:

– Gondolom, ez megfelelő idő távozásra?

– Egy pillanat – parancsolta Marcus Antonius. Intett az egyik rakodógépnek, amely lefelé lépkedett a lejtőn, és nyolc-tíz tárolólegyező volt rajta.

– Vidd fel ezeket a fedélzetre! – rendelkezett. – Aztán indulhatunk.

Stan várt egy pillanatig.

– Hová? Tudod, hol van a legközelebbi civilizált bolygó? Úgy értem, igazán civilizált, jó kórházzal meg mindennel?

– Nem gondolom, hogy a dolog olyan sürgős, Stan. Úgy láttam, Estrella meglehetősen jó állapotban van. Jobb, ha visszatérünk a Magba.

Stan zavartnak látszott.

– De... ó, értem már! Még nem robbant fel, mielőtt eljöttél, ezért nem tudod. Nézd, Marcus, nem garantálnám, hogy bármi is maradt a Magból. Wan utasításokat adott, hogy mindenképpen robbantsák fel a csillagot.

Marcus Antonius erre fölkapta a fejét.

– Magyarázd ezt meg! – utasította a fiút.

– Mit kell ezen magyarázni? Mielőtt Wan elhagyta a Magot, utasította egyik emberét, Orbist vagy mi a neve, hogy adjon elég időt nekik elmenekülni, aztán röpítse levegőbe. Úgy tűnik, hogy ez az Orbis tök dilis. Azt akarta...

– Milyen régen volt ez? – kérdezte Marcus.

– Azt nem tudom. Nem olyan régen.

– Huszonnégy órája történt – szólt közbe Grace. – DeVon Washington mondta nekem.

Meglepő módon Stan most látta először elmosolyodni Marcus Antoniust.

– Huszonnégy órája – ismételte meg. – Mag-időben, úgy érted. Ez huszonnégy óra, megszorozva a 40 000 az 1-hez differenciálhányadossal. Nem, nem kell sietnünk, Stan Avery. Egyáltalán nem.

22.

A MEGMENTÉS

I

Gelle-Klara Moynlin szenvedélyes könyörgései nem hagytak hidegen. Osztoztam türelmetlenségében a hícsík kishitű viselkedését illetően. Van úgy, hogy valaki túlzásba viszi a logikus gondolkodást, és a Letárolt Agyaknak különben sem volt joguk ahhoz, hogy emberek számára hozzanak döntéseket.

Mindazonáltal megfelelt az igazságnak, hogy a Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillaggal kapcsolatos veszély felülírt minden személyes meggondolást. Éppen ezért elsődleges erőfeszítéseim arra irányultak, hogy semlegesítsem azt a fenyegetést.

Őszintén szólva kínos elismernem, hogy erőfeszítéseim nem jártak sikerrel.

A nehézség annak a torpedónak a lokalizálásában rejlett, amelyik a csillagrobbantó eszközt vitte. Ehhez külön kellett választani minden űrhajó nyomát, amely valaha is megközelítette a csillagot, be kellett azonosítani az érkezéseket és a távozásokat mindegyiküknél, hogy az ember eljusson ahhoz a járműhöz, amely megközelítette a csillagot, de nem távozott el. Természetesen ez lenne az, amit keresünk. Elvileg egész egyszerű feladatnak tűnt, noha vesződségesnek. Amikor azonban megjelenítettem a nyomokat az elemzéshez, sokkal nagyobb számban voltak jelen, mint amennyire számítottam.

Amíg ezen a dolgon töprengtem, felhívott Klara hajóagya.

Végighallgattam őket, de nem tettem ígéreteket. Aztán, amikor visszatértem a saját környezetembe, döntésre jutottam. Lehívtam az egyik nagy sebességű torpedót, és amíg érkezésére vártam, új utasításokat adtam kuktáimnak. Noha közel sem főztek olyan hozzáértőén, mint én, egyikük sem, de 293-an voltak, és együttesen nagy elemző erőt képviseltek.

Tehát elvontam őket szokásos feladataiktól, és az azzal járt, hogy egy ideig sok ügyfél csökkentett menüre számíthatott, de nem láttam más választást.

Aztán felszálltam.

Unalmas repülés volt, semmi kihívást nem jelentett számomra. Minden nehézség nélkül megtaláltam azokat a hajónyomokat, amelyek Wan rejtekhelyéhez vezettek. Ennek holléte nem okozott meglepetést. Van egy mondás, amit hallottam, noha forrását soha nem hozták tudomásomra, de nagy valószínűséggel Platón vagy George Washington lehetett, vagy valamelyik más, ősi közéleti személyiség: „A kutya visszatér hányadékához.” Wan visszatért. A neve Arabella volt.

Az igazat megvallva, nagyjából számítottam is rá, hogy így lesz. Wan már szerves korában sem volt különösebben találékony.

Miután kényszerkeringési pályán hagytam járművemet, keresni kezdtem és gyorsan meg is találtam Teljesítő űrhajóját. Egy kisebb hegy tetején ült, alant pedig az a kis völgy terült el, ahol a foglyokat tartották.

Kényelmetlenséget okozott, hogy Wan eltávolította a szervomodult, és ezáltal átprogramozta az űrhajót, hogy nem anyagi személy ne tudjon repülni vele. Gondolom, azért tette, mert attól tartott, hogy valamelyik anyagtalan embere, aki megunta az életet az Arabellán, elrepülne vele, ha a lehetőség adott. De az egyik organikus segítségével – az a fiatal török fiú volt, Stan Avery, aki miatt Klara aggódott, és aki egy időre kizárt engem a lakásából – levittem a hajót a völgybe. Úgy tűnt, hogy a foglyok jó állapotban vannak, vagy olyan jóban, amilyenben az organikusak általában lehetnek, úgyhogy kinyitottam számukra az űrjármű ajtóit. Amíg mindenkit a fedélzetre vittek, jelenlétemre nem volt szükség, úgyhogy hozzáláttam a fontosabb dologhoz.

Az, hogy elbánjak Wannal, nem jelentett igazi nehézséget. Könnyen azonosítottam a meglehetősen sok föld alatti nyúlalagutat, amelyeket abba a hegybe fúrtak, amit Wan és szolgái kisajátítottak maguknak. Utolsó látogatásom óta nem sok minden változott, kivéve persze azt, hogy minden, ami bomlásnak indulhatott, meg is tette. (Nem meglepő. Odakinti mértékkel nézve, az már nagyon, de nagyon régen történt.) A legtöbb alagutat ténylegesen már nem használták, mivel már egyetlen organikus sem dolgozott Wan csapatában. De azért kellett neki tényleges hely, hogy tárolni tudja adatlegyezőit, s én ezt is egyszerűen fel tudtam deríteni.

Wan emberei mindannyian ott voltak, rám várva, amint beléptem a tárolókamrába, amelyet eléggé képzeletszegény módon vasrudakkal és zárakkal védtek, de semmi olyannal, mely akár a leggyengébb MI-t is távol tarthatta volna. Gépileg letárolt szolgákból álló teljes társasága csatarendben állt egy állvány körül, amelyen azok a tárolólegyezők hevertek, amelyek az ő... nos, hallottam, hogy a szervesek úgy mondták, hogy az ő „lelküket” tartalmazták. A legtöbben némán álltak, úgy festve, mintha azt kívánnák, bárcsak máshol lennének. Egyikük azonban harciasnak látszott.

Azonnal felismertem benne Want. Amióta letárolt lett, úgy döntött, hogy kevésbé visszataszító formát ölt magára, de valamennyi közül ő tűnt a legellenségesebbnek.

– Ki a fene maga? – vont kérdőre. – Mi a fenét csinál itt? Mindenesetre innen nem megyei. Robin! DeVon! Fogjátok el ezt az embert!

Egészen szórakoztató volt ez a Wan. Válaszra sem méltattam, hanem egyszerűen köréje tekertem magam, ahogy régen a szolgájával tettem, és elkezdtem szorítani.

Mostani szolgái közül egyik sem avatkozott közbe, de nem is vártam, hogy ezt fogják tenni. Persze az sem számított volna, ha megteszik, mint ahogy Wan küszködése sem jelentett semmit. Még tíz ezredmásodperc sem kellett hozzá, és bezártam adatlegyezőjébe, kikapcsoltam, majd utasítottam a többieket:

– Juttassátok ezt el a völgyben álló űrhajóra!

Valahogy nem égtek a vágytól, hogy teljesítsék utasításomat. Igaz, az sem látszott rajtuk, hogy elleneznék. Egy pillanat múltán egyikük megszólalt. Emberi volt és nőnemű, aki szemmel láthatóan sokat törődött megjelenésével.

– Magaddal vinnél minket, kérlek? – kérdezte.

Ez nem szerepelt fő feladataim között, de nem láttam semmi akadályát.

– Nehogy életre keltsétek Want – mondtam nekik –, mert azt nagyon meg fogjátok bánni! Adatlegyezőiteket azonban az övével együtt a hajóra küldhetitek. – Felrakták a legyezőket egy rakodógépre, elindították útjára, a völgybe, és magam is visszatértem oda. Ez után már csak annyi maradt hátra, hogy befejezzük a hajóra szállást, és hazarepüljünk.

23.

ORBIS ŰRHAJÓJÁN

I

Az a nagyképű MI, aki Marcus Antoniusnak nevezi magát, sohasem kérdezte, de nekem azért van nevem: Phrügia Lorena Todd. Ha hibáztatott azért, mert annak a torzszülött Wannak dolgoztam, az az ő problémája. Én egyáltalán nem akartam belekeveredni a Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillag-dologba, de Wan nem hagyott számomra más választást. Azt állította, jogában áll azt tennie velem, amit csak akar, mivel miután azok a rohadt épületek ráomlottak a metróállomásra Kuala Lumpurban, ahol szerencsétlenségemre az egyik metrókocsit vezettem, állítólag a tulajdonába vett engem.

Nem ő volt az első, aki így gondolkodott, de neki sikerült először a törvényt a maga oldalára állítania. Így aztán, amikor azt mondta, hogy nekem kell elkalauzolnom Orbis McClune-t oda, ahol felrobbanthatja azt a csillagot, nem láttam semmi módot arra, hogy kibújjak alóla. , Mindenesetre, ahogyan nekem mondta, a robbanásnak nem kellett feltétlenül megtörténnie. Hallgattam az ultimátumát, amikor elhangzott, és határozottan azt mondta, hogy ha odaadják neki azokat a nyomorult barlanglakókat, akkor lefújja az egészet.

Rendben van, nem lett volna szabad hinnem egy ilyen mocsoknak, mint ő. De nem voltam olyan helyzetben, hogy vitatkozzak, igaz? Ha úgy gondolják, hogy önök jobban tudták volna kezelni az egész dolgot, talán igazuk van, és remélem, legközelebb önök lesznek azok, akik szembesülnek a problémával, nem én.

Mégis, a végeredményt tekintve, piszkosul jól jött mindenkinek, hogy ott voltam.

Talán nem kellett volna annyira komolyan vennem, hogy Marcus Antonius a Magba tartó egész visszaút alatt úgy bánt velem, mint valami szeméttel. Mindenki mással is így bánt. Éppen ezért nem tudtam megállni, hogy ne kuncogjak, amikor megkapta megérdemelt büntetését.

Tudják, abban a percben, hogy keresztülmentünk a Schwarzschilden, bekapcsolta kommunikátorát, és beszélgetett valakivel, akit a dolgok kézben tartásával bízott meg, amikor felszállt az Arabella felé, és mondhatom, nem tetszett neki, amit hallott. A legtöbb MI nem szokott kijönni a sodrából, de Marcus Antonius biztosan kijött:

– Nem mértétek be a járművet, amelyiken a gravitációhatástalanító van? – mordult rá, és ez nem kijelentés volt, hanem kérdés, méghozzá fellengzős kérdés. – Ez elfogadhatatlan! Az is elfogadhatatlan, hogy kevesebb mint kétszázmillió további ezredmásodperc alatt nem tudtátok befejezni a feladat elvégzését!

Amikor Marcus Antonius megszakította az összeköttetést, úgy festett, mint aki... nos, nem aggodalmas, úgy mondanám, mert nem hiszem, hogy az MI-k sokat aggodalmaskodnának, hanem bizonyos fokig nyugtalan.

– Mi baj van? – kérdeztem tőle, nem igazán törődve azzal, mi lesz a válasz.

Először azt gondoltam, nem fog válaszolni, de megtette.

– Nem hiszem, hogy megértenéd – felelte –, de nagyon komoly dolog. Egy feladatot hagytam az alprogramjaimra, hogy távollétemben oldják meg. Meg kell hagyni, hosszú és unalmas munkát igényelt, de nem különösebben megerőltetőt. Ők mégis kudarcot vallottak. Most már semmilyen eszközöm nincs arra, hogy időben elérjem a járművet, és megakadályozzam a robbantást.

– De nekem van – közöltem vele. Erre felkapta a fejét.

– Ne viccelődj velem! – mondta fenyegetően.

– Nem viccelek. Én állítottam keringési pályájára azt az űrhajót. Egyenesen odavihetlek hozzá.

Antonius talán nem hitt nekem azonnal, de nem volt mas választása. Amikor odaértünk, és a nézőlapon megmutattam neki Orbis torpedóját, arra gondoltam, kinyöghetne valami kis bocsánatkérés-félét. De nem tette.

– Te, pilóta! – mondta, egyenesen a képembe nézve. – Most valami mást fogsz megtenni nekem. – Aztán megmondta, mi az a valami más.

Nem röpködtem örömömben attól, hogy utasításokat fogadok el egy modortalan MI-tól, aki kötényben és szakácssapkában van, különösen akkor, amikor olyan dolog megtételére utasít, amit még soha nem csináltam.

– Hadd tisztázzam ezt! – mondtam. – Azt akarod, hogy vetítsem ki magam Orbis űrhajójába? Honnan tudjam, hogy működni fog?

– Működik – bólintott felém türelmetlenül. – Én már tettem ilyet.

– Oké – mondtam, nem teljesen meggyőzve, de nagyjából elfogadva. – Akkor most miért nem teszed meg?

– Azért, mert téged ismer. Ott leszek veled, de nem fogok mutatkozni. Nem akarom megijeszteni.

Nem mondtam neki, szerintem mekkora esélye van annak, hogy Orbis McClune megijed egy szakácssapkás embertől, hanem így szóltam:

– Nem vagyok teljesen nyugodt ezzel kapcsolatban.

– Tedd meg, pilóta! – biztatott, és a hangszín, amelyen mondta, elvette a kedvem a további érveléstől. Nem mintha olyan keményen hangzott volna, tudják. Arra gondoltam, mindössze annyit kell tennem, hogy meggyőzzem Orbist: ha megnyomja a gombot, ő is meghal. Úgyhogy azt tettem, amit Marcus Antonius mondott.

II

Azt hiszem, összesen mintegy harmincegy-harminckét percet beszélgettem Orbisszal, organikus időben. Ez eléggé elfogadhatónak tűnhet, de nézzük más szemszögből a dolgot! Ez harmincegy percszer hatvan másodperc minden percben és ezer ezredmásodperc minden másodpercben, ami szerintem rengeteg idő. Nem mondhatnám, hogy rekedtre beszéltem magam, mert a gépileg letárolt emberek nem rekednek be. Amit magammal tettem, vagy inkább amit az a gazember Orbis tett velem, az csaknem olyan ütődötté tett engem is, mint amilyen ő maga volt.

Amikor körbenéztem Orbis apró hajóján, úgy tűnt, nem számít arra, hogy nagy karriert fog befutni ezen a helyen. Még csak környezetet sem teremtett magának. A hely úgy festett, mint valami szemétlerakodó. Mindenféle csip-csup dolgok csúszkáltak nagy összevisszaságban a padlón, úgy értem tényleges, valódi dolgok csúszkáltak tényleges, valódi padlón.

Tudják, a helyzet az volt, hogy Orbis nem adott nekem semmi esélyt arra, hogy megakadályozzam cselekedetében. Már a kezében tartotta az elsütő szerkezetet, vagy legalábbis szimulált, de mindazonáltal teljesen működőképes mását. Nem tudom, miért tette ezt. Talán azért, mert azt hitte, erőszakosabb személy vagyok annál, mint amilyen valójában voltam. Úgy gondoltam, azért lehetett, mert valahogy eljátszadozott a gondolattal, hogy éppen ott és akkor nyomja meg a gombot. Tudják, mint ahogy a bolond néhányszor a borotva hátoldalát teszi a csuklójához, s közben elhatározza magát, hogy felvágja-e az erét, vagy sem.

Aztán elkezdődött az érvelés.

– Ha ilyen gyorsan meg akarsz halni – mondtam neki –, úgy értem, igazán meghalni, hogy még gépileg letárolt se légy többé, miért nem fogsz egyszerűen egy pisztolyt, és lövöd szét vele a fejed? Vagy valami mást, tudod, mire gondolok.

– Ezt nem tehetem. Az öngyilkosság bűn – felelte.

– Akkor az is bűn, ha megnyomod azt a gombot, ugye? Mert meg fogod ölni magadat is? – kérdeztem tőle, mire szélesen elmosolyodott.

– Ezt a részt még nem gondoltam végig – válaszolta.

– Végül is Wan nem mondta, hogy meg fogom ölni magamat is. Csak te mondod, hogy ez igaz. És vannak más megfontolások is. – De azt nem mondta meg, mik ezek, és így, amikor eljutottunk arra a pontra, ilyen dolgokat kezdtem el üvöltözni:

– Megőrültél? Megölni magadat bűn, de megölni Isten tudja, mennyi nyavalyás embert, akik meg fognak halni, amikor az a nyavalyás csillag felrobban, az csak vétek vagy ilyesmi?

Ekkor ismét rám mosolygott (a legmosolygósabb gazember volt, akit életemben láttam), és azt mondta, elgondolkodik rajta, és tudatni fogja velem, ha döntött. Mindenható Isten! Meg tudtam volna ölni a nyomorultat. Örömmel tettem volna, ha lett volna módom rá, hogy megtegyem.

Föladtam, úgy értem, ezerszer is föladtam, de aztán egy ideig minden alkalommal befogtam a szám, próbáltam megnyugtatni magam azzal, hogy valami másra gondoltam – mintha lett volna bármi más, amire gondolni tudtam volna! –, és azon tűnődtem, vajon Marcus Antonius valóban ott van-e valahol, és ha így van, miért nem mutatja magát, mivel én holtpontra jutottam. És aztán arra gondoltam, ha megjelenne, egyáltalán mit tudna tenni? És aztán az egész újra meg újra kavargott az agyamban, és aztán nem tudtam eredményt elérni az Orbisszal való újabb menetben.

Nemcsak a saját életemért aggódtam. Mindenesetre, nem teljesen. Becsületemre, azok a milliók és milliárdok is a fejemben jártak, akik meg fognak halni, ha nem tudom lebeszélni róla. Talán nem annyira, de azért ott voltak.

Amit a legtöbbször mondtunk egymásnak, az csak a „Kérlek, Orbis!” és a „Cseszd meg, Phrügia!” valamilyen variációja volt. Megpróbáltam mindenféle más dolgot is. Próbáltam közvetlen beszélgetést folytatni vele, mintha csak két ember lennénk, akiket összezártak, és most barátkoznak egymással. Megkérdeztem tőle, mit hiányol a legjobban most, hogy többé már nem szerves. (Hogy nincs gyülekezete, amelynek prédikálhatna, válaszolta.) Máskor arról beszélgettünk, hogyan kerültünk Wan tulajdonába. Beszéltem neki arról a rohadt Indokína-Malajzia háborúról, meg arról, hogy amikor Kuala Lumpurt bombázták és a tornyok összeomlottak, olyan sokan haltak meg, hogy a Mindörökkön emberei nem ellenőrizték le senkinek a hitelképességét, csak gépileg letároltak valamennyiünket, olyan gyorsan, ahogyan tudták. (De amikor leellenőriztek, nem voltam hitelképes, úgyhogy Wan megvásárolhatott.) Nagyjából Orbis is így járt, csak nem háború következtében, hanem azért, mert valami földrengés egy nagy kőszobrot ejtett a fejére. (Furcsa dolog. Úgy tűnt, leginkább az zavarta, hogy ő protestáns, a szobor viszont egy katolikus szerzetest ábrázolt.)

És így tovább, újra meg újra.

Szóval miután mindent megtettem, ami csak eszembe jutott, hogy rábírjam Orbist, gondolja meg magát, többé-kevésbé ugyanezt tettem újra meg újra. Elmeséltem neki, hogy az Új-Mexikói Egyetemtől hogyan jutottam el a nagy Los Angeles-i kaszinó kártyaosztójának pozíciójáig, majd utolsó munkámig, melynek során földalattit vezettem Kuala Lumpurban. (Milyen nevetséges ez! Amikor Wan megtudta, hogy metrót vezettem, úgy döntött, év vagyok a legalkalmasabb arra, hogy megtanuljam, hogyan kell irányítani egy űrhajót. Hát nem aranyos?)

Aztán észrevettem, hogy Orbis nem néz rám. A nézőlapra meredt, úgyhogy én is ezt tettem. (Na jól van, nem, kifejezetten nem néztem semmit a nézőlapon, mert nem volt nézőlapunk. Nem volt rá szükség, mint ahogy arra sem, hogy a szimulációnkat mutogassuk egymásnak. Kihagytuk a közvetítőt, és egyenesen a betáplált információkra figyeltünk.)

Amit ezek mutattak nekünk, az maga a csillag volt.

A legtöbb csillag eléggé szokványosán néz ki. Ez nem volt szokványos. Szemsértően fehérnek és ijesztően forrónak látszódott, és el tudtam képzelni, milyen lenne, ha valóban darabokra robbantaná magát. Feladtam.

– Marcus Antonius – hívtam. – Feladom. Mutasd meg magad! Ideje, hogy a helyemre lépj.

Nem tette meg. Nem mutatta meg magát. Csak a fülembe suttogott – rendben van, a „fülembe suttogott” – és amit a szemétládája mondott, ennyi volt:

– Nem szükséges. Elég jól csinálod.

Nem csináltam jól, és ezt ő is tudta. Sóhajtottam, és visszatértem ahhoz, amit szerinte elég jól csináltam.

– Nos, a francba, Orbis... ó, sajnálom.

– A Parancsolatokban nincs semmi a mocskos beszéd ellen – mondta nyájasan. – Mondd, amit mondani akarsz, Phrügia!

– Azt akartam mondani, hogy nem tudom, mi a problémád. Ha én meg akarnék halni, megtenném.

– Az öngyilkosság bűnös dolog – mondta rosszallóan. – Nem akarom növelni bűneim terhét, amikor szembenézek Bírámmal.

– De felrobbantani egy csillagot, és megölni emberek millióit...

– Nem emberek millióit. Ők többnyire hícsík.

– A francba megint! Akkor azt mondod, hogy akár egyetlen emberi lény megölése nem bűn?

– Nem válaszoltam én már erre? – Hangja szórakozottan csengett, és Orbis valóban az volt. Nem nagyon figyelt rám, mert tekintetét az irányítólapon tartotta.

Észrevettem, hogy miközben a nézőlapon éktelenkedő, förtelmes kinézetű csillag képére koncentrált, az elsütő szervomodul nála lévő végét letette. Úgy tűnt, hogy ez az eddigi legjobb lehetőségem. Feléje lopakodtam, amilyen észrevétlenül csak tudtam...

De nem eléggé észrevétlenül. Fölnézett, és idétlenül rám mosolygott.

– Akarod az elsütő szerkezetet? Parancsolj! Akkor is működik, ha te nyomod meg a gombot. Nem számít, ha működik.

– Miről beszélsz? – néztem rá haragosan.

– Ó, Phrügia, nem jöttél még rá? Wan tudja, hogyan viszonyulok az öngyilkossághoz. Nem bízná rám, hogy elvégezzem a munkát. Egy időzítőre bízta. Nekem nem kell megnyomni a gombot, a csillag mindenképpen fel fog robbanni. Nekem az égvilágon semmit sem kell tennem. Csak hagyhatom, hogy megtörténjék. És tudod, hogy mit jelent ez?

Nem tudtam. Látta ezt rajtam, tehát megmagyarázta.

– Azt jelenti, ha meghalok, nem számít, hány ember hal meg velem, nem bűnös cselekedet következtében fog megtörténni. Tudod – folytatta, inkább egy ügyvéd benyomását keltve, mint egy istenfélő személyét, aki a saját haláláról beszél –, én rengeteget gondolkodtam ezen. Ha bármit teszek, hogy változtassak rajta, az azt jelenti, hogy amikor meghalok, abban szándékos cselekedet is lesz. Ez pedig öngyilkossággá teszi, és ezt nem akarom a lelkemre venni. Eddig értesz engem?

Nem értettem, és mondtam is neki, de ő nyomban tovább folytatta.

– De talán van egy kiút ebből. Legalábbis remélem. Ekkor az űrhajó vezérművére tette a kezét (igen, igen, úgy értem a „vezérműre tette a kezét”), és a hajó padlóján elszórt tényleges szemétdarabkák hirtelen felemelkedtek és lebegtek a levegőben.

– Mi a fenét művelsz? – kiáltottam rá. Közvetlenül nem válaszolt rá.

– Talán jobban szeretnél most elmenni – közölte velem. – És a barátod is, aki rejtőzik. – Pukk! Marcus Antonius azonnal megmutatta magát: a jobb oldalamnál állt, és először a praxisomban csaknem zavartnak látszott.

De nem hagyta, hogy ez megzavarja a dolgában.

– Maga egyenesen abba a csillagba vezeti az űrhajót, Mr. McClune – mondta. – Miért teszi ezt?

– Voltaképpen – helyesbített Orbis – már megtettem. Azt hiszem, most már belül vagyunk azon, amit a csillag fotoszférájának neveznek.

Mindenképpen valami sivár helyen jártunk. Körülöttem minden elkezdett meggörbülni, örvényleni és elmosódottá válni, akár azért, mert az űrhajó fizikailag nagy terhelésnek volt kitéve, akár azért, mert a csillag kisugárzása megzavarta szimulációinkat, nem tudtam megmondani.

– Nem kellene ezt a bombafélét itt hagynunk, ahol ugyanez újra meg újra megtörténhet, ugye? – mondta Orbis. – Jobb, ha plazmává változtatjuk, és megsemmisítjük. – Aztán felpillantott, miközben a széleken minden kicsavarodott formájából és elmosódottá vált, s a legnagyobb, legszívélyesebb mosolyt produkálta, amit eddig láttam tőle. Az utolsó mondat, amit elhagyta száját, ez volt:

– Nem kétséges, az öngyilkosság bűn, de csaknem biztos vagyok benne, hogy egy férfi bűntelenül odaadhatja életét, ha ezzel megmenti másokét...

És aztán már semmi többet nem hallottam tőle.

24.

ÚTBAN AZ ÖRÖKKÉVALÓSÁG FELÉ

I

Stan és Estrella visszaútja a Tizennegyedik Meleg Régi Csillag Erdős Bolygójára semmivel sem tartott tovább, mint a kifelé vezető út. Amikor az űrhajó nyílása kezdett kitárulni, rejtélyes zajt hallottak, amely az űrhajón kívülről jött: olyan volt, mint a zuhogó eső kopogása, mint sok-sok méh döngicsélése. Aztán meglátták, hogy mitől származik. Legalább ezer hícsí, de talán még ennél is több, minden szabad helyet betöltött a leszállóhely körül, hogy üdvözöljék őket, mindent elkövetve, hogy tapsoljanak inas kezükkel, amelyeket nem erre a célra szántak.

A tömeget nem csupán hícsík alkották. Az előtérben húsz-harminc emberi lény állt, akik az Erdős Bolygó emberi lakosságát képezték, és az előtérnek is az előterében ott volt Gelle-Klara Moynlin, aki kifejezetten azért jött el otthonról, hogy köszöntse őket, és két karját már ki is tárta, hogy megölelje Estrellát.

A tömeg nem volt zabolátlan, ami nem meglepő, mivel többnyire hícsíkből állt. Nem nyomultak a visszatérő hősök köré, hogy vállon veregessék őket, kezet rázzanak velük, vagy letépjék a régi gombot ruhájukról. Arra szorítkoztak, hogy folyamatosan tapsoljanak. Azaz mindenki, kivéve Klárát. Nem lehetett megtagadni tőle. Elviharzott mindenki más mellett, hogy abban a nagy ölelésben részesítse Estrellát – olyan óvatosan, ahogyan csak tudta, tekintve, hogy a lány hasa tekintélyes méretűre növekedett –, és még időt szánt egy rövidebb ölelésre is, Stan számára. Aztán a várakozó kocsi felé tuszkolta barátait, s a tömeg illendően szétvált, hogy keresztülengedje őket.

A kocsi nem a szokásos háromkerekű volt, sőt, egyáltalán nem is hícsí, hanem négykerekű és ember által készített (olyannyira, hogy egyenesen a Földről küldték), de nem nagyon emlékeztetett azokra a járművekre, amelyeket Stan Isztambul utcáin látott közlekedni. Sokkal kényelmesebb és csöndesebb volt azoknál, és a fiú biztosan tudta, hogy sokkal drágább lehetett bármilyen járműnél, amit valaha is látott, még ha nem is számította be azt, amit Klárának azért kellett fizetnie, hogy Odakintről behozzák.

A kormánykeréknél senki sem ült, míg Klara észre nem vette, hogy Stan az üres ülést bámulja. Ekkor a levegőbe kiáltott:

– Hagyd abba a bohóckodást, Hüpatia! Mutasd meg magad Stannek! – Majd amikor a hajóagy azonnal megjelent, ezt mondta: – Kösz! Nehezedre esett?

Hüpatia szimulációja nem fordult meg.

– Csak azt hittem, szeretnétek egy kis egyedüllétet.

– Mintha adnál nekünk bármennyit is belőle – mordult rá Klara. – Most pedig fogd be a szád, hogy Estrella és Stan el tudják mesélni kalandjaikat!

Stan hajlandó volt rá. Az elején kezdte, és mire a csigavonalú úton felfelé mentek a lakásukhoz, annál a résznél járt, amikor Marcus és a pilótanő elvitte őket az űrnek arra a pontjára, ahol a névtelen bombahordozó űrhajó lassan keringett a Bolygótlan Nagyon Nagy Fehér Nagyon Forró Csillag körül.

– És akkor – mondta a fiú Klárának – ők ketten valahogy átvetítették magukat a bombahajóra. Ez volt minden, amit láttunk. Legalábbis addig, míg az meg nem fordult. Kitört a keringési pályáról, és zuhanórepülésbe kezdett, egyre nagyobb sebességre gyorsulva, egyenesen bele a nagy, régi csillag valamelyik szférájába. A csillag még csak meg sem nyikkant. Marcus azt mondta, hogy a kis űrhajó a bombadologgal meg mindennel együtt azonnal elpárolgott, ezért nemcsak hogy nem veszélyes többé, de egyáltalán nem is létezik. Én nem tudom. Marcus közvetlenül nézi a betáplált információkat, nem kell neki megjelenítenie őket a nézőlapon, úgyhogy ő többet lát nálam. Én nem láttam mást, mint ragyogó fényt.

– És csak ez az egy bombájuk volt nekik?

– Nem tudom. Talán nem. Wan biztosan rendelkezett többel is, mert felrobbantotta azt a holdat, de ha volt is neki, azok még mindig valahol az Arabellán vannak, és Marcus meg fogja találni őket.

Pillanatnyi csönd állt be, és ekkor Hüpatia megszólalt a vezetőülésből:

– A neve Orbis McClune volt.

– Kinek a neve? – nézett zavartan Stan.

– Azé, aki a csillagba zuhant az űrhajóval. Marcus egyik embere megtalálta azt az asszonyt, aki valamikor feleségül ment hozzá. A férfi tiszteletes volt, mielőtt meghalt.

– Mi? – mondta kissé rosszkedvűen a fiú. – Ezt Marcus nem mondta nekem.

– Ő sem tudta, míg vissza nem jött ide, Stan – tájékoztatta Klara, ahogy az autó megállt az ismerős ajtó előtt. – Mindenesetre ti itt kiszálltok.

A fiú kiugrott, hogy gyöngéden kisegítse Estrellát az ülésről. Közben a lány szuszogva megfordult, és udvariasan megkérdezte:

– Bejössz egy pillanatra?

– Dehogy! – rázta a fejét Klara. – Úgy értem, Istenem, most sok mindenre szükségetek van, csak társaságra nem. Csupán...

Félig már kiszállva az autóból, Estrella feléje fordult.

– Csupán mi?

– Nos – kezdte Klara –, amíg ti, kölykök, távol voltatok, sokat gondoltam rátok. Meg babákra, különösen a ti babátokra.

Stan Estrella kezét fogta, és kezdett kissé türelmetlen lenni.

– Akárcsak mi. Ez az, amit mondani akartál nekünk?

– Hát, nem – vett egy mély lélegzetet. – Azt akartam kérdezni, hogy lehetnék-e az anyósotok.

Stanhez még soha életében nem intéztek ennél váratlanabb kérdést. Majdnem elengedte a lány kezét, de még idejében elkapta, aztán megkérdezte:

– Kié? Az enyém? Vagy Estrelláé?

– Voltaképpen mindkettőtöké – felelte Klara. Hirtelen olyan módon nézett, mint még soha: zavarban volt. Aztán megrázta a fejét. – Ez a pillanat nem alkalmas arra, hogy ilyen dolgokról beszélgessünk. Ti, kölykök, menjetek be, később majd beszélünk! És figyeljetek ide – tette hozzá, amint az autó ajtaja kezdett becsukódni –, jó, hogy újra itt vagytok!

Jó volt otthon lenni is. Beugrottak a zuhany alá, elbűvölve attól, hogy ismét forró vízben fürödhetnek. De miközben még mindig a fülkében voltak, törölközés közben Estrella megállt egy pillanatra.

– Édes! – szólt a fiúhoz. – Te érted ezt az egészet? Stan azonban nem értette, és néhány pillanatnál nem gondolkodott többet rajta.

– Ki tudja? – válaszolta. – Figyelj, vessünk egy pillantást Gólyára!

És megtették, kiéhezve a látványra, vajon mit művel a baba. (Kiderült, hogy nagyjából ugyanazt, amit mindig, nevezetesen egyre nagyobb lett. Igazából most már sokkal nagyobb.) És aztán, miközben eléggé hiányosan öltözve rendeltek egy sor finom ételt, valójában kettőt, egyiket a másik után, hogy a több hónapnyi, feljavítatlan CHON-koszt után kárpótolják magukat, az ajtó tudatta velük, hogy látogatójuk érkezett.

Dr. Kusmeroglu volt.

– Hogy ért ide ilyen gyorsan? – kérdezte Estrella tele szájjal, félig felöltözve, amint beengedte a doktornőt.

– Az a Marcus személy tette – válaszolta a ragyogó és lelkes dr. Kusmeroglu. – Tudják, a szakács. Itt van? – Körülnézett, és megkapta a választ kérdésére. – Nos, mindenesetre jelzett dr. von Idegnek, ő pedig nekem, úgyhogy nyomban átjöttem. Most először ültem az egyik olyan új, szupergyors űrhajón. Voltak már ilyenben... hát persze, hogy voltak! Már alig várom, hogy halljam, mi mindenen mentek keresztül! – És aztán, amikor Stan szólásra nyitotta száját, hogy elmondja neki, csak a fejét rázta. – De ez ráér később, mert most Estrellának és nekem más dolgunk van. Ha lenne szíves kiülni az erkélyre egy kicsit, Stan...

A fiú megértette, hogy az orvosnő végül is a gyerekszülés ügyében jött, és ilyesminél férfiak jelenléte nemkívánatos. Fogta hát tiszta ruháit, és követte az utasítást.

Nem maradt azért ki teljesen a dologból. Ahogy öltözött, az erkélyajtón keresztül látta, hogy az első dolog, amit a két nő tett, az volt, amit ő maga is azonnal megtett, nevezetesen tanulmányozták a Gólya által mutatott méhmagzati képet. Aztán eltűntek látómezejéből, hagyva őt, hogy hol a Csillámkő-hegyről áramló meleg szellőt lélegezze be, hol az ajkát harapdálja afölötti aggodalmában, vajon mit találhat a doktornő. Estrellának hónapokon át nem volt megfelelő az étrendje, nem jutott igazi orvoshoz, hogy megvizsgálja őt, sem rendes fürdéshez, hajvágáshoz és fogmosáshoz, vagy az Isten szerelmére, vécépapírhoz, egyáltalán bármihez, ami a civilizált embereknek mindig rendelkezésükre áll. És ha mindez bármilyen negatív hatást gyakorolt a babára, például, előidézte bármelyikét ama szörnyű állapotoknak, amelyekről abban az átkozott könyvben olvasott...

Megpróbálta kiverni fejéből a gondolatot.

Szerencsére egyik sem következett be. Amikor kijöttek a fürdőszobából, Estrella is teljesen fel volt öltözve, és az orvosnő beszélni kezdett. Sok információt közölt velük a baba csaknem befejezett agynövekedéséről, és arról, miért hagyta abba a rugdalózást. (Nem volt más választása. Olyan nagyra nőtt, hogy többé már nem maradt elég hely a méhben a rugdosáshoz.)

– De Estrella jól van? – kérdezte Stan az egyre érthetetlenebb orvosi részletek első öt perce után.

– Hogyne, teljesen jól van – pislantott rá a mondóká-ja közepén félbeszakított doktornő. – Leszámítva, hogy mindenképpen több pihenésre és jobb kosztra van szüksége, és ha el tudná intézni, Stan, olyan kevés idegességre, amennyire csak lehetséges. Azok az összehúzódások, amik vannak neki...

– Miféle összehúzódások? – fordította a figyelmét azonnal a fiú a kedvesére.

– Nos – vonta meg a vállát az orvosnő –, nem voltak nagyon erősek, és nem akarom idegesíteni magát...

– De... – kezdte, ám dr. Kusmeroglu nem hagyta szóhoz jutni.

– Estrella jól van, Stan. Csak a Braxton-Hicks összehúzódások voltak, amelyek teljesen normálisak ebben az időszakban. Úgy gondoljon rá, mintha az anyaméh gyakorolna arra, amikor a munka elkezdődik, világos? – Csuklómonitorára nézett, némán mozgatva ajkát, míg ellenőrizte bejegyzéseit, majd végül így szólt: – Azt hiszem, ez minden erről. Fogok tenni néhány étrendi javaslatot, de azon kívül... mi az?

Stan figyelmet követelt.

– A baba. Mikor fog megszületni, meg tudja mondani?

– Á, jó kérdés – biggyesztette le ajkát a doktornő. – Kissé trükkös kiszámítani, mert nem tudom pontosan, mennyi ideig voltak Odakinn, de valószínűleg a mostantól számított kettő és négy hét között. Talán hat. Gólya rajta tartja szemét a dolgokon, és tudat engem arról, hogyan haladnak.

Felnézett, mivel az ajtó újabb látogatót jelzett.

– Megnézem – mondta Estrella, nehézkesen kelve fel a mély fotelból, amelyben ült. Stan vegyes érzelmekkel figyelte, hogyan – mi is a helyes szó? –, igen, totyogott az ajtó felé. A terhesség nemcsak veszélyes állapot volt, ami bizonyos ponton sok gyötrelemmel járt, hanem olyan, amely minden nap kemény fájdalmat jelentett minden testrészben, ami csak fájhatott.

A kinn álló személy ismét Klara hajóagya, Alexandriai Hüpatia volt. Eléggé udvariasan fogadta, hogy Estrella bemutatta dr. Kusmeroglunak, de aztán hátat fordított az orvosnőnek, hogy Stannel és Estrellával beszélgessen.

– Klárának van egy javaslata. Mindenki, aki ismer titeket, hívogatja őt, tudakolván, mikor találkozhatnának veletek. Úgy gondolta, talán azt szeretnétek, hogy egyszerre bonyolódjon le az egész, hogy túl legyetek rajta. Például egy kis összejövetelen az otthonában.

Stan gyanakvó volt, de Estrella nem.

– Csodálatos ötlet – lelkesedett. – Stan? Mikor szeretnéd megtartani?

– Nos – kezdte a fiú –, valahogy olyan fáradt vagyok.

– Ne halogassuk! – fintorgott a lány. – Hüpatia, megtarthatjuk akár most is, ha így megfelel.

– Nos – kezdte Hüpatia, és aztán üveges szemmel állt néhány pillanatig, lebegtetve a mondat többi részét, majd így folytatta: – Igen, ez jó lenne. – Aztán dr. Kusmerogluhoz fordult, aki úgy nézett, mintha mondani szeretne valamit. – Igen?

– Voltaképpen soha nem találkoztam dr. Moynlinnal – mondta szomorkásán a doktornő. – Nem hiszem... azt hiszem, nem lenne jó ötlet, ha most...

– Teljesen igaza van – mondta neki Hüpatia. – Nem lenne az. – Aztán nem figyelt többé az orvosnőre. – Rendeltem kocsit. Mehetünk?

II

Ezúttal hícsí autó várt rájuk, sofőrrel meg mindennel, egészen modern kiadásban. Amint Estrella meglátta, ragaszkodott hozzá, hogy ne a szokásos föld alatti utakon menjenek, hanem a völgyön keresztül.

Stannek el kellett ismernie, hogy kedvese jó döntést hozott. Az Arabellán átélt fogság után völgyük olybá tűnt, mint egy rövid utazás a mennyországon keresztül. A páfrányfenyők ugyanúgy illatoztak, mint mindig, a repülő fakígyók ugyanolyan éhesek voltak, a levegőt pedig fahéjszerű aroma töltötte be.

– Tudod – mondta Estrellának, amikor úgy félúton járhattak –, ez nem rossz hely.

Alany nem válaszolt közvetlenül neki, csak jobban felült, és megpróbált megfigyelni valamit, ami az intézet bejáratánál zajlott.

– Mi a csoda az? – kérdezte.

Stan nem tudott válaszolni, ám a hícsí sofőr annál inkább.

– Személyek ott kettőtök hajóstársai voltak, nevük Só és Teljesítő, plusz bizonyos más személyek, akik vágynak üdvözölni titeket. Kívánjátok, hogy megállják társalogni? Nem? Rendben van, azok ketten később csatlakoznak hozzátok és egyébként már csaknem célhoz értünk. Már itt vagyunk – helyesbítette magát a nő, ahogy a kis autó elérte Klara otthonát.

Maga Klara nyitotta ki az ajtót. Saját maga. Kézzel.

– Gyertek be! – invitálta őket.

Stan félig arra számított, hogy mondani fog valamit arról a zavarba ejtő anyós-dologról. Nem mondott. Mindkettőjüket megölelte.

– Már vártunk benneteket, drágáim – mondta szeretetteljesen.

Természetesen a visszatérő hősöknek kijáró fogadtatásban részesítették őket. De nem csak Klara. A második dolog, amit Stan észrevett – az elsőt Sigfrid von Ideg sugárzó, szívélyes ottléte jelentette, és nyilván csak azért nem ölelte meg őket, mert fizikálisan nem állt módjában –, a jó ennivalókkal megrakott tálcák, tálak és tányérok sora volt, amelyek minden helyet betöltöttek a szalonban.

– Marcus küldte – magyarázta Klara. – Tudjátok, a főszakács. Vagy tábornok, vagy bármi is jelenleg. Azt hiszem, ő így mond köszönetet. Talán személyesen is meg fogja tenni, mert remélem, kicsit később be fog nézni, de ne számítsatok rá!

– Ó – szólt közbe Sigfrid – azt hiszem, számíthattok rá, Stan. Marcus nem barátkozik könnyen, de rólatok egészen jó véleménnyel van. – A fiú kezdte felvenni az „ugyan, mesebeszéd” nézését, de Sigfrid nem törődött vele. – Úgy tudom, Hüpatia mondta nektek, hogy Klara vendégeket vár, de azt biztosan nem közölte, kik azok. Egyikük egy asszony, akiről talán már hallottatok. Letárolt és... micsoda? Á, persze – mondta bűntudatosan. – Estrella, Klara azt szeretné, ha bemennél vele egy másik szobába. Vidd a Gólya-dolgot is! Azt hiszem, olyasmit akar, amit „női csevejnek” hívnak. Csináljátok csak, drága! Drágák. Stan és én jól megleszünk itt. Jóindulatúan elmosolyodott, látván, hogy Estrella csókot nyom Stan arcára, mielőtt hagyja, hogy Klara elvezesse.

A fiú már visszatért Marcus Antonius pazar étkeihez.

– Az előbb valami nőről beszéltél – mondta rágás közben.

– Igen. Egészen különleges személy. A neve Rowena McClune. – Csak annyi szünetet tartott Stan számára, hogy leessen nála a tantusz, aztán bólintott. – Igen. Orbis McClune... nos, „özvegye” a helyes kifejezés? Mindenesetre valamikor házasok voltak. A hölgy voltaképpen már régóta gépi tárolásban volt akkor is, amíg maga a tiszteletes még organikusan élt. Rowena McClune nem vesztegette az idejét, jóllehet sok szerves úgy gondolja, hogy a gépi letárolás nem más, mint felhatalmazás arra, hogy nem kell semmit sem csinálni, csak játszani és szórakozni az örökkévalóságig. Biztosan tudod, mire gondolok.

– Természetesen – mondta szórakozottan, az apró húsos hasék között matatva a fiú, pedig nem tudta.

– Marcus bukkant rá a hölgyre az ügyféllistáján, itt, a Magban – folytatta Sigfrid, s hangja különös büszkeséggel csengett. – Úgy tűnik, néhány hete tartózkodik itt, és kiderült, hogy személyesen ismerem, mert valamikor a tanítványom volt.

Ez megmagyarázza a büszkeséget, állapította meg Stan. Miközben Marcus egyik egzotikus mártását ízlelgette, folytatta a társalgást.

– És ide fog jönni?

– Igen. Tulajdonképpen már itt is kell lennie. Egy pillanat. Igen. Stan, bemutatom dr. Rowena McClune tiszteletest.

A fiú felnézett: Sigfrid mellett egy vonzó nő állt. Noha már eljárt fölötte az idő, kifejezetten szép volt, a feje köré csavart szőke hajfonattal, amelyet Estrella később francia kontyként azonosított. („Igazi, régi, úriasszonyi hajviselet” – jellemezte, de hozzátette: „Mindazonáltal a hölgy elég jól festett.”)

– Reméltem, hogy találkozom magával és a feleségével – mondta a nő. – Nem tudom, tudja-e vagy sem, de bizonyos tekintetben ő még híresebb, mint maga. A baba miatt.

– Ez kedves – mondta Stan, azon tűnődve, érdemes-e korrigálni a „feleség” szót. Nem volt rá módja. A jobb oldalán Sárga Jade tűnt fel, csak az egyik szenilis fiával. („Forró most már a Letárolt Agyak közé tartozik” – jelentette ki. „Én és Ionos Feloldó nagyon boldogok vagyunk.”) A fiú balján pedig Sigfrid mutatta magát, néhány más hícsít kísérve.

– Ő az én kedves Letárolt Agy barátom, Ikerszív – mutatta be a pszichiáter –, azt hiszem, még nem találkoztál vele... – Stan körülnézett, és észrevette, hogy a szoba másik végében Rowena McClune éppen egy másik csoport felé tart.

Zajlott a társasági élet. Ikerszívet úgy jellemezték, mint aki különleges tudással bír olyan nem hícsí dolgokban, mint „valuta” és „adósság” vagy akár „profit”, továbbá valahol tekintélyes repertoárra tett szert az emberi, tábortűz körüli dalok tekintetében (noha nem igazán volt meg a hangja ahhoz, hogy elénekelje őket). Egyébként nem Stan és Estrella voltak az egyetlen szerves vendégek. Teljesítő, aki a legtöbb étel láttán csak az orrát fintorgatta, zavartan válaszolt, amikor Estrella feltett neki egy kérdést.

– Só? Nézz utána memóriában, kérlek! Hát nem imént csatlakozott Só üdvözölni téged és megtermékenyítőt? Mi más okból éreztem szükségét meghívni Só társaságát? Már megállapítást nyert, hogy méhmagzat teljesen egészséges, más dolgok nincsenek nála. E kijelentés tényleges valóságot képvisel, felületes minden más kijelentés, ami ered talán Sótól. – Aztán fejét erősen le-föl mozgatva, más hangszínen folytatta: – Á, almák! Meg tudom bocsátani emberi étrend szörnyűségét sok dologban, mert hoztak ide almákat!

Egy pillanattal később megjelent Marcus Antonius. Nem főszakácsi sapkáját viselte, hanem valamit, amiben Stan csaknem biztos volt, hogy katonai egyenruha valamelyik háborúból – fehér nadrág, skarlátvörös szalagjelvények a zubbonyon, háromszögletű kalap –, de hogy melyikből, azt nem tudta megmondani.

– Elnézést, ha elkéstem! – szabadkozott Marcus.

– A szakértőknek beszélniük kellett Wannal. Meg kellett várnom, míg befejezik, hogy mielőtt eljövök, meggyőződjek róla, hogy ismét teljesen ki van kapcsolva. – Szünetet tartott, hogy körbenézzen az étellel megrakott asztalokon.

– Minden rendben van? Van valami óhaj-sóhaj? Stan feltartotta a kezét.

– Milyen szakértőkről beszélsz?

– Azt hiszem, a többségük ügyvéd és könyvvizsgáló volt – válaszolta, nagyjából ugyanazon a hangszínen, amit akkor használna, ha azt mondta volna: „szajhák” és „leprások”.

– Valóban azok lehettek – vette át a szót Sigfrid. – Tudod, nekünk nemcsak Wan kellett, hanem a pénze is. Bírsággal fogjuk sújtani minden bajért, amit okozott. Ez csaknem mindent el fog vinni, ami a tulajdonában van, és az Odakinn eltöltött sok évet tekintve természetesen nem lesz könnyű felmérni Wan valamennyi vagyontárgyát. – Mosolya még szélesebb lett. – És akkor, ha hozzávesszük Klara korábbi nagyvonalú hozzájárulását, ez elég lesz ahhoz, hogy valamennyi új, Odakintről érkezett állampolgárunk esetében finanszírozzuk a bevándorlás, lakásépítés, ellátás és letelepítés összes pénzügyi költségét. – Megállt, és témát váltott. – Majd beszélünk még minderről egy másik alkalommal. Marcus? Megkínálnál bennünket egy kis borral?

Marcus megtette, mind anyagi, mind szimulált formában. De nem állt meg a bornál: kaptak még kis üvegtálakban abból a gombából, amit Stan kiváló hícsí társasági drogként értékelt. Maga Klara egy pohár fizikálisan valódi bort töltött Estrellának, miközben Sigfrid a lány vállánál lebegve biztosította Stant, hogy egy pohár nem fog megártani. Nyilvánvalóan nem is ártott. De a fiúnak sem, úgyhogy ivott egy másodikkal és harmadikkal is.

Nem ő volt az egyetlen. Közben vagy egy tucat más vendég jelent meg, néhány organikus mindkét fajból, de leginkább hícsík, többnyire Letárolt Agyak. Úgy látszott, az a tény, hogy ők maguk és az általuk fogyasztott gombák is szimulációk, nem vette el örömüket. Nem csorbította élénk társalgásukat sem, pedig többségük társaságában legalább egy organikus tartózkodott, ezért szerves időben kellett beszélgetniük. Stannek fogalma sem volt, miről folyhatott a társalgás, és kezdett egy kicsit melege lenni. Eszébe jutott, hogy jó lenne leülni. Klara egyik kanapéján volt egy üres hely. Töltött még magának egy kis bort, és amint leült, észrevette, hogy a kanapé másik oldalán Rowena McClune üldögél egyedül. Noha poharat tartott a kezében, az még csaknem tele volt borral. Amikor meglátta, hogy a fiú feléje sodródik, udvariasan rámosolygott.

– Éppen most ültem le ide, irigykedve magára és a feleségére – mondta, Estrella irányába pillantva. – Gyereket várni! Azt hiszem, nincs ennél örömtelibb dolog az univerzumban.

– Kösz! – mondta Stan, aki nem így mondta volna, de hajlandó volt egyetérteni vele. Észrevette, hogy Teljesítő egy nagy darab gombát majszolva mögöttük áll, és figyelmesen hallgatózik. Nem törődött vele, és Rowena McClune-hoz fordult: – A „feleség” szó nem volt egészen helyes. Mi nem házasodtunk össze. Látom, hogy nem valami nagyivó – tette még hozzá, nehogy a másik leragadjon a házassági témánál.

– Nos – reagált a nő –, ha az lennék, az sem jelentene semmi különbséget, nemde? Szimulált alkoholtól nem lehet berúgni. Hacsak nem akarja az ember, és én már régóta nem akarok semmi ilyesmit. – Stan arca, amelyen a kíváncsiság és a jó modor küzdelme tükröződött, mosolyt fakasztott a nő ajkán. – Amikor annak idején gépileg letároltak, bevallom, kipróbáltam azt a fajta dolgot. Voltaképpen sok különböző fajta dolgot. El sem hinné, miféle környezeteket teremtettem magamnak, és nem is fogok beszélni róluk magának. De belefáradtam. Keresni kezdtem, hogy milyen hasznos dolgot tehetnék új életemben.

– Ez igen érdekes – mondta a fiú, Teljesítőre pillantva, aki legalább nem úgy festett, mint aki el akarná mesélni élete történetét.

Rowena McClune még nem fejezte be.

– Miért nem? – kérdezte.

– Mit miért nem? – nézett rá értetlenül Stan.

– Maga és Ms. Pancorbo miért nem házasodtak össze?

Ez volt az egyik legnehezebb kérdés, amit a fiúnak valaha is feltettek. Számos különböző választ mérlegelt. Itt, hícsí földön ez nem szokás. Nem volt senki kéznél, hogy levezesse a szertartást. Soha nem gondoltak rá. Végül is nem ismerik egymást olyan régóta. Egyik sem tűnt elég jónak, úgyhogy beérte ennyivel:

– Nagyon jól megvagyunk így is. Teljesítő recsegő nevetést hallatott.

– Jó válasz, amit te adtál, Stan – mondta mindkettőjüknek. – Fent említett házassági szokás ti fajotok idétlen ősi törzsi ügye, civilizált világban szükségtelen. Én népem soha nem tett ilyen dolgot.

Hirtelen zaj hallatszott Stan háta mögül. Megfordult, és Hőhatárt látta maga előtt. A fiú arra gondolt, megkérdezi tőle, miért lopakodik mindenki mögé, de Hőhatár megelőzte:

– Ez nem egészen helyes, Teljesítő – mondta udvariasan, de határozottan. – A Keréken a mi népünkből sokan vonzónak találták a „család” emberi szokását, és létre is hoztak ilyen csoportokat: anya, apa és egy vagy több ivadék együtt él, és családi egységet alkot.

– Mi? – értetlenkedett Teljesítő, ideiglenesen kiesve szerepéből. Aztán eléggé összeszedte magát ahhoz, hogy gúnyos mosolyt produkáljon. – Ilyen személyek éltek emberi személyek között túl sok ideig, Hőhatár. Ilyen helyzet okozhatja csökkentett konszonancia komoly problémáját, amint bebizonyosodott saját szerencsétlen esetemben.

Kihívó pillantást vetett Stanre. Mivel támogatta álláspontját, nyilván úgy érezte, most a fiúnak kell támogatnia őt. Stan megtehette volna. Az akadályozta meg benne, hogy nehezen tudta követni a társalgást.

– Valószínűleg – mondta bizonytalanul. – Elnézést kérek! Eszébe jutott, hogy egy újabb pohár bor kitisztíthatná a fejét. De amint megfordult, hogy keressen egyet magának, majdnem fellökte az organikus emberi nőt, aki éppen mögötte álldogált. Döbbenten meredt rá.

– Maga éppen úgy néz ki, mint az a terhesdoktor, dr. Kusmeroglu. De ez nem lehet, mert Hüpatia megmondta, hogy ne jöjjön el!

– Hüpatia meggondolta magát – mondta a nő elégedetten. – Elkapott az űrállomáson, és közölte, hogy Klara azt kívánja, maradjak, hogy Estrellán tudjam tartani a fél szemem. És itt vagyok. Szóval láthatja, hogy végül is találkoztam Klárával.

– De – próbált érvelni Stan... – De... – hagyta abba. Gondolatban tisztán látta, hogy a nő bizonyára égbekiáltó hibát követett el, de nehézségei támadtak abban, hogy megformálja a mondatokat, amelyek tisztázhatnák a helyzetet. – Azt hiszem, le kell ülnöm – mondta, és körbenézett, majd leült a legközelebbi székre.

Dr. Kusmeroglu gyorsan lehajolt, hogy megszaglássza a fiú száját.

– Á, értem – sóhajtott föl. – Figyeljen, Stan! Idehozom Estrellát. Azt hiszem, haza kell vinnünk magát.

III

Amikor Stan felébredt, nyomban azt kívánta, bárcsak ne ébredt volna fel. Nem sok tapasztalattal rendelkezett a másnaposság terén, de azonnal felismerte a tüneteket. Amikor eléggé kinyitotta a szemét, ráismert Estrellára, amint föléje hajolt, de nagyon közelre, és odatartott valamit neki, amiről nem tudta, micsoda. Kutatott emlékezetében, de üresnek találta, és halkan ezt motyogta:

– Sajnálom, édes!

Vagy azt gondolta, hogy motyogta. Ugyanis úgy tűnt, hogy Estrella nem hallott semmit. Nemcsak hogy nem volt kellően együtt érző, hanem valahogy elégedettnek tűnt valami miatt.

– Rajta – mondta, egyáltalán nem vigasztalóan –, idd meg ezt! Szeretnék mondani neked valamit.

Az elhangzott mondat értelme behatolt Stan agyába, de semmit sem javított hangulatán. Tapasztalatból tudta, hogy ha valaki azt mondja, hogy szeretne mondani valamit, akkor az többnyire nem olyasmi, amit hallani szeretne. Ám zavarba ejtő módon Estrelián nem látszott düh, sértődöttség vagy más valami, amit a fiú ehhez a mondatához tudott volna társítani. Ellenkezőleg: a lány vigyorgott, szeme táncolt.

– Ó, az Isten szerelmére! – mondta. – Megiszod, vagy nem? Úgy tűnt, hogy egy csésze kávéról van szó. Nem az a jó, sűrű török fajta volt, hanem az alig rosszabb fajta, amelyet az amerikaiak szeretnek inni reggelizés közben. Olyan gyorsan felhajtotta, ahogyan csak bírta, de a lány már azelőtt türelmetlenül kopogott ujjaival, hogy lenyelte volna az egészet.

– Ízlett? – kérdezte. – Sigfrid azt mondta, Marcus rakott bele valamit.

Stan kísérletképpen megmozdította a fejét. A főszakács tényleg ezt tette. A kínzó fájdalom nyomtalanul elmúlt.

Szájában még mindig ősi szivarvégek ízét érezte, és hirtelen mindent elsöprő szomjúság tört rá...

Amire Estrella felkészült. Egy csészében adott neki valamit, ami sistergett.

– Sigfrid azt mondta, ez segíteni fog, oké? Miután lenyelte, bólintott.

– Tudod, mi van? Amíg Klara a vendégeivel foglalatoskodott, hosszasan beszélgettem Hüpatiával. Tudtad, hogy Klara gyakorlatilag idegösszeroppanást kapott, miután a cunami lerombolta a szigetét?

Stan rázta a fejét, ami szerencsére nem esett le.

– Ezért van itt, ezen a bolygón. Sigfrid tanácsolta, hogy jöjjön ide. Eleinte azt hitte, hogy Klara létesíteni akar valamit az árvák számára, mint a szigetén, érted?

A fiú próbaképpen megfeszítette izmait. Úgy tűnt, hogy minden rendesen működik.

– Strell, édes, ez hosszú történet lesz? – kérdezte. – Mert mintha piszkosul éhes lennék.

– Mindjárt vége. Klara nemet mondott. Azt mondta, nem tudná vállalni, hogy mama legyen.

– Aztán találkozott velünk.

Stan ugyan továbbra is odafigyelt, de esze állandóan különféle ennivalókon járt. Amikor észrevette, hogy Estrella abbahagyta, és őrá néz, pislantott.

– Ó, igen. Klara érdeklődik irántad.

– Főleg a baba iránt. Tudod, miről szól az anyós-dolog?

– A babáról? – kockáztatta meg.

– Nagyjából. Ha Klara a te anyósod lenne vagy az enyém, esetleg mindkettőnké, akkor mije lenne a babának?

A fiú szeméről lehullott a hályog. – Ó, Istenem! – álmélkodott. – A kicsi nagymamája akar lenni.

– Pontosan – bólintott nyomatékosan a lány. – Mit gondolsz erről?

– Ó, persze? – mondta habozás nélkül Stan. – Jó nagyi lesz belőle. De most már reggelizhetünk?

IV

Estrella és Stan többé nem szenvedett hiányt társaságban. Az emberek folyton hívogatták őket és beugrottak hozzájuk. A fiú nem volt oda ezért, a lány viszont elégedettnek látszott.

– Tudod, ez valahogy kedves – mondta Stannek. – Annak idején otthon az emberek gyakran elmentek egymáshoz egy csésze teára, vagy hogy visszahozzanak valamit, amit kölcsönkértek, vagy csak azért, hogy néhány percre leüljenek és pletykálkodjanak. Hiányolom ezt. Te nem? – Mivel a fiú nem rendelkezett semmiféle tapasztalattal az ilyenfajta szomszédolásról, nem volt rá jó válasza, ezért csak mosolygott, megsimogatta kedvese vállát, és lelkesen megkérdezte, vajon nem közeledik-e már az ebéd ideje.

Aztán, amikor Stan kijött a zuhanyzóból, Estrella várt rá.

– Rowena McClune hívott, kicsim.

– Mit akart? – állt meg a törülközésben a fiú.

– Hát, nagyon érdeklődött a baba iránt, és meghívtam, hogy jöjjön át hozzánk. És most akar jönni.

– Strell – nyögött fel a fiú –, nincs nekünk elég...

– Szóval mondtam neki, hogy jöjjön. Kedvelem őt, Stan. Jó lesz, ha felveszel valamit.

Miközben a fiú ezt tette, hallotta a csengetést. Amikor kijött, ott volt a nő, a kárpitozott széken ülve (de a fiú észrevette, hogy kimutatja anyagtalan állapotát, mert nem nyomta be maga alatt a kárpitot). Amikor bekapcsolták Gólyát, a vendég elbűvöltnek tűnt, nemcsak a kis, pufók, Buddha-mosolyú babától, amely előtte lebegett, hanem Stan beszámolójától is, amelyben azokat a változásokat ecsetelte, amiken a kicsi keresztülment. Rowena jó hallgató és jó beszélgetőtárs volt. A legnagyobb készséggel válaszolt Estrella minden kérdésére, amelyek másik életére vonatkoztak.

– Nos – kezdte –, az első rész, közvetlenül a halálom után, nem volt túl érdekes. Csak mindenféle haszontalan dolgokkal töltöttem az időt. Mint mindenki más. Aztán elegem lett abból, hogy csak szórakozzak, amit a legtöbb gépileg letárolt szokott csinálni, de rájöttem, hogy nem túl sok másfajta dolog van egy nő számára, hacsak nem képzi tovább magát. Ezt viszont komolyan kellett venni. Akkorra már elég embert tároltak le, köztük komoly szaktekintélyeket is, úgyhogy beindulhatott egyfajta levelezőiskola. Egyetemi kurzusokon vettem részt. Nem tudom, hogy az organikus Harvard engedte volna-e, hogy az én hiányos előképzettségemmel egyetemi továbbképzőre járjak, de a gépileg letárolt Harvard megengedte, és pillanatok alatt meglett a doktorátusom. Voltaképpen három, mivel több dolog is érdekel.

– Ez minden, amit csinált? Tanult? – szólt közbe a fiú.

– Tudja, hogy milyen sok volt ez, Stan? Magának sem ártana, ha megpróbálná!

A fiú annyira meglepődött, hogy alig tudott szóhoz jutni.

– De Rowena, éppen most leszek apa!

– És még alig tizennyolc éves – emlékeztette a nő, aztán elmosolyodott. – Erről beszélhetünk majd máskor. És igen, csináltam egyéb dolgokat is. Szimuláltam magam, és visszamentem, de nem a saját arcommal, hogy megnézzem, mi van Orbisszal. Gyászban volt. Mély gyászban. Láttam, hogy organikus halálom erősen megrázta. És nem ment valami jól a sora. A gyülekezete kezdett felbomlani. Ő megtett minden tőle telhetőt, mert úgy gondolta, szükségük van rá.

– Szóval furdalni kezdett egy kicsit a lelkiismeretem – folytatta Rowena –, és visszamentem tanulni. Ezúttal hittudományi iskolába. Isten teljes meghatalmazott tiszteletese lettem. Ezt csináltam egy ideig, aztán rájöttem, hogy nem nagyon jutok előre a nem üdvözültek megtérítésében, pedig még a hícsíknél is próbálkoztam. Teljesen sikertelenül. Úgyhogy rávettem Sigfridet, tanítson nekem valamit a pszichológiáról. Hogy segítsen nekem érvelni a kétkedőknek, tudják, és még néhány más dologban. – Jóindulatúan bámult Strellára és Stanre, akik együtt ültek, elbűvölve, egymás kezét fogva. – Például le tudok vezetni esküvőket. Vagy egy temetési szertartást, ha valaki kéri, valójában éppen ezt tettem, amikor az összejövetelen beszélgettünk.

Egy olyan emberért, aki a régi Földről jött, és nem tetszett neki az, ahogyan a hícsík bánnak a halottakkal. Stan határozatlannak tűnt.

– Azt hiszem, nem tudom, hogy milyen az.

– Talán nem akarja tudni – nézett rá savanyú képpel a nő.

– Voltaképpen beleteszik a holttestet valamelyik halastóba, láttak ilyeneket? Azokkal a halakkal, amelyeknek foguk van? Szóval a halak megeszik a hullát, és aztán, ez a kínos rész, egy kis idő múlva a gyászolók megeszik az egyik halat.

Egy pillanatig szótlanul ült, míg Stan és Estrella megemésztették ezt az információt. Úgy tűnt, hogy nem lelkesednek érte. Aztán Rowena újabb mosolyt villantott rájuk.

– Említettem már, hogy esküvőket is le tudok vezetni? A fiú nyelt egyet.

– Dr. McClune, egyikünk sem különösebben vallásos – jelentette ki.

– Nem is hittem, hogy azok, Stan. Csak arra gondoltam, hogy maguk ketten valóban szeretik egymást, és talán törvényessé akarják tenni kapcsolatukat.

– Hát – kezdte a fiú, Estrellára nézve –, ha maga így mondja, azt hiszem...

– Nem – mondta határozottan a lány. – Nem azt hisszük. Kétségtelenül tudjuk, hogy igen, mindenképpen össze akarunk házasodni. Úgyhogy megtenné ezt nekünk, kérem? Amilyen hamar csak lehet?

V

Azért nem ment olyan gyorsan a dolog. Nem is volt igazán egyszerű, mert Gelle-Klara Moynlin nem engedte, hogy az legyen. („Ha a vőlegény anyósa vagyok, akkor a menyasszonynak vagyok az anyja, drágám. Csak bízzátok rám magatokat, és hadd tegyem a dolgom!”) Tette is. Azt mondta nekik, kell hogy legyen legalább zene. Meg virágok. És szép ruha Estrellának, meg néhány barát, hogy szerencsét kívánjanak nekik, és ha mindezt összerakták, nemcsak a saját lakásuk bizonyult kicsinek, hanem a Kláráé is. Az egyetlen megfelelően tágas hely a nagy előcsarnok volt az intézetben, amelynek vezetője örült annak, sőt, el volt ragadtatva attól, hogy teljesítheti annak a személynek a kérését, aki többé-kevésbé segített megmenteni a Magot.

Amikor Stan és Estrella megérkezett az ünnepségre, ők is el voltak ragadtatva.

– Rózsák! – kilátott föl csodálkozva a menyasszony. – És nézd, tündérliliomok is! Kíváncsi vagyok, honnan szerezték őket. Gondolod, hogy Marcus Antonius készíthette őket ételgyári alapanyagokból?

A vőlegény egyetértett ezzel, mert jól tudta, hogy Marcus az égvilágon mindent ki tud hozni CHON-ból és más elemekből, de ő másvalamire csodálkozott rá.

– És honnan a fenéből szerezték ezt a zenekart? – álmélkodott. Fél tucat hícsí ült a helyiség egyik végén elhelyezett dobogón, egy csomó hangszeren játszva: nemcsak dobon, zongorán és két bendzsón, de kürtön és klarinéton is, úgy, mintha anatómiailag alkalmasak lennének számukra. Stan felismerte az éppen játszott dallamot is. Az Embraceable You volt, pontosan úgy játszva, mint azon a videolemezen, amit Klara hozatott neki...

– A francba! – mondta, s meglepetésében elvigyorodott. Nem olyan volt, mintha Dizzy Gillespie játszaná a darabot, hanem valóban Dizzy Gillespie játszotta. A hícsík ugyanis csak mímelték, hogy használják a hangszereket, a tényleges zene a helyiségben köröskörül elhelyezett hangszórókból jött.

És amikor fölnézett, Estrella már nem állt mellette.

Stan körbebámult a termen, és éppen idejében látta meg Estrellát, amint Klara, Só és két ismeretlen hícsí nő kíséretében eltűnik az intézet egyik folyosóján. Nem maradt rá ideje, hogy sokáig nézzen utána, mert körülvették pártfogói: Sigfrid, Teljesítő, dr. Kusmeroglu, Klara hajóagya: Hüpatia és egy tucat más személy, akiket csak nehezen vagy egyáltalán nem ismert fel. Mindannyian boldognak látszottak, hogy a társaságában lehetnek. Ha organikusak voltak, akkor barátságosan hátba veregették (a férfiak), vagy szívélyesen átölelték és szemérmes csókot adtak neki (a nők). A szimuláltaknak megvoltak a saját üdvözlési formáik, a fújt csókoktól az alkalmi integetésekig, de bárhogyan is fejezték ki, egyformán szeretetteljesen tették. Miközben a Tizennegyedik Halványsárga Csillag Egyholdas Bolygólyáról a Vének két felvigyázója nemcsak a hátát veregette, hanem egyidejűleg a kezét is szorongatta, Stannek megkésett gondolat villant át az agyán.

– A fene egye meg! – mondta úgy általában a társaságnak, és bőszen körbenézett, mígnem megakadt a szeme Sigfrid von Idegen. Integetett neki, mire odajött hozzá, és udvariasan megkérdezte:

– Igen, Stan?

– Eddig eszembe sem jutott! Násznagyra van szükségem! Vállalnád...?

Sigfrid vállalta. Azt mondta, megtiszteltetésnek érzi, hogy felkérték, és egy pillanatra elment. Amikor visszajött, teljesen más öltözéket viselt: csíkos nadrágot, zsakettet, mutatós nyakkendőt, arcán pedig méltóságteljes öröm tükröződött.

Nem mintha Stannek sok ideje lett volna megcsodálni új násznagyát. A teremben mindenki nyomban köréje gyűlt, a legtöbb szerves megpróbálván borral teli poharat nyomni a kezébe (egyöntetű visszautasításra találtak, mivel a fiú tanult múltkori esetéből). A férfiak többsége vicceket suttogott a fülébe, ezeket azonban ő ritkán értette meg, a legtöbb hölgy pedig arról biztosította, mennyire szerencsés, hogy gyermeke lesz.

És miután mindezt elmondták, általában úgy folytatták, hogy még egyszer elmondták az egészet.

Stant már kezdte bosszantani ez a nagy figyelmesség, amikor észrevette, hogy a jóakarók szorítása kezd enyhülni. Egyik a másik után távozott mellőle, hogy helyet keressen magának az erre az alkalomra felállított szék-és ülőkesorokban. Stan felfedezte, hogy az ülőhelyek közötti átjáró oda vezet, ahol Rowena McClune állt várakozva és pompás díszruhában, ami úgy tűnt, tiszta fehér selyemből készült. Ha ezt is Marcus Antonius alkotta CHON-ételhez való alapanyagokból, akkor a fiú hajlandó volt őt mesterszabásznak tekinteni.

Ekkor Rowena finom kézmozdulattal és mosollyal hívta Stant.

Ő vette a hívást. Mire Rowena beállította maga mellé a vőlegényt, a zenekar Fats Waller Tea For Two-jának közepén leállt, s valamennyi hícsí mímelő némán és mozdulatlanul állt. Másfajta zene kezdett szólni a hangszórókból: Mendelssohn nászindulója, amelyet valamely szimfonikus zenekar játszott. És a folyosóról megjelent Gelle-Klara Moynlin, és liliomcsokorral a kezében, méltóságteljes lassúsággal lépkedett előre a széksorok közötti átjáróban. Egy pillanattal később Estrella követte. Hosszú ruhát viselt, amely a legfehérebb selyemből készült, nyakát pedig a legpompásabb nyaklánc ékesítette, Stan el sem tudta képzelni, honnan szerezték. Hasa elég nagyra nőtt ahhoz, hogy egy görögdinnye elférjen benne. Két szeme változatlanul nem egy vonalban állt. Egyéb vonásai sohasem számítottak figyelemre méltónak... de Stan rájött, hogy az ő szemében igenis gyönyörű.

Szorosan fogta párja kezét, amint úgy fordultak, hogy szemben álljanak Rowena McClune-nal, aki szeretettel rájuk mosolygott, és elkezdte.

– Kedveseim, azért gyűltünk itt össze ezen a napon...

Jutott étel meg ital mindenkinek, és elhangzottak Stan kedvenc régi jazzszámai, A Paper Doll, a St. Louis Blues, a St. James Infirmary Blues és további fél tucat blues-szám, amelyeket ismét a hícsí szextett szimulált. Még táncra is sor került. Először az újonnan házasodottak kötelező fordulója jött a szűk táncparkett körül, aztán némi különös mozgás következett, amely tánclépések benyomását keltette, emberek és hícsík részéről egyaránt.

Amikor visszaültek díszhelyükre, Stan és Estrella nem sokat törődtek az italokkal, az ételeket azonban nem utasíthatták vissza. Nem is akarták, ha már erről van szó. Marcus Antonius felülmúlta önmagát. Friss, hűtött, nyers osztrigák. Finom kis virslik, apró göngyölt húsokban. Friss ananásszal és áfonyával, cseresznyével és kivivel megrakott tálak, valamennyi gyümölcs megfelelően hűtve és még mindig magukon hordozva friss harmatcseppjeiket (noha Marcus készítette őket). Stan rengeteget evett. Talán azért, hogy udvarias legyen, Estrella is, és Stan nem lepődött meg, amikor felesége elnézést kért, hogy meglátogassa az egészségügyi nyílást. Észrevette, hogy amikor visszajött, kissé lehangoltnak tűnt. Azon tűnődött, hogy követi példáját, amikor Alexandriai Hüpatia létezésbe pukkant közöttük.

– Estrella! Gólya azt jelzi, hogy valami történik a babával! Hogy érzed magad?

– Ó, azt hiszem, túl sok zsíros ételt ettem, túl gyorsan... – küldött feléje bátor mosolyt az újdonsült asszony.

– Gólya nem ezt jelezte – rázta meg felékszerezett fejét Hüpatia. – Azt hiszem, jobb lesz, ha a szülőszobába viszünk. Hívom dr. Kusmeroglut. Induljunk! Úgy értem, most!

VI

Amint Stan kiesett a figyelem középpontjából, vagy legalábbis annak 50 százalékából, hirtelen ismét a jórészt levegőnek nézett szemlélődő státuszába került. De ez nem tartott sokáig. Az egyik pillanatban az ifjú pár még a jókívánságokat és az évődéseket fogadta. A következőben Estrella elment, mintegy tucatnyi női vendég kíséretében, az élükön dr. Kusmerogluval. Még rengeteg ember maradt a helyiségben, de valamennyien kisebb csoportokban, élénken beszélgetve az új fejleményről, és Stan csaknem magára hagyatva bámult távozó felesége után Teljesítő megsajnálta.

– Kifejezem szimpátia érzését – jelentette be, saját csontvázszerű kezébe fogva Stanét. – Gyere!

Azt nem mondta, hová. Tulajdonképpen nem is kellett neki. Elég erős volt, és a fiú nem ellenkezett.

Stan most járt először az intézet nem nyilvános részén. Érdekesnek találta, vagy legalábbis figyelemre méltónak. Az ajtónyílásokon át, amelyek mellett elmentek, különös kinézetű gépeket (?), vagy bútorzatot (?), vagy talán műalkotásokat (???) pillantott meg. Dacára a körülményeknek, és annak a ténynek, hogy állandóan beleverte a fejét az alacsony hícsí mennyezetbe, szomorkás sóvárgással gondolt arra, hogy jó lenne alaposabban megnézni őket. Erre azonban nem nyílt lehetőség, Teljesítő ugyanis egy konkrét helyre vitte. Már majdnem odaértek, amikor megállt, és egy pillanatig Stanre bámult.

– Kell egy dolgot megemlíteni, bizonyos fokig vonatkozik különböző szokásokra, amiket te Esrellával éppen betartottál – jelentette be.

A fiú elég sok dolog miatt aggodalmaskodott ahhoz, hogy ne tolerálja a szokásos hícsí köntörfalazást.

– Akkor említsd meg, a francba! – förmedt rá. Teljesítő hasizmai vadul rángatóztak a zubbony alatt.

– Nem igazán olyan ügy, ami nagy jelentőséggel bír – mondta. – Történt, hogy magam és nőnemű Só jelentős megbeszélést tettünk jövőtervezésről. Azaz, közös jövő értendő itt.

Ez felkeltette Stan figyelmét.

– Mit értesz az alatt, hogy „közös”? Nem te mondtad, hogy a házasság egy...

– Idétlen emberi szokás te népednél, igen. Mi értelme „házasság” szót említeni? Te nem hallottad, hogy én kimondtam „házasság” szót. Ez egyáltalán nincs meggondolás alatt.

– Akkor mi van? – kérdezte a fiú.

– Teljesen más dolog – tárta szét csontos ujjait Teljesítő. – Javasoltam ismételt váltakozását lakóhelynek, amelyet én és ő elfoglalunk, egyszer mindketten egyikben, máskor mindketten másikban. Lesz most kettesben folytatott együttélés.

– És mi a különbség?

– Nagyon nagy különbség valóban! Közös tartózkodás tisztán ideiglenes megoldás. Nem kell tovább folytatni annál időnél, ami szükséges, hogy gyerek felnő és felnőtt lesz. Megérted fent említett kijelentéseket?

– Úgy gondolom. Ideiglenes lesz, csak mintegy húsz évig.

– Pontosan, helyes. Most itt egy hely neked.

A hely egészen kellemes volt – buja erkély, illatos páfrányaival és virágzó moháival –, és valaki várt rá az egyik kis asztalnál.

– Gondoltam, együtt leszek veled – mondta Sigfrid von Ideg. – Tudom, milyen ez.

Stan nem kérdezte meg, hogy egy MI honnan tudhatná, mert még mindig szoktatta elméjét ahhoz a gondolathoz, hogy Só és Teljesítő ténylegesen családot alapít. Ejtette mindkét témát, leült az egyik ténylegesen létező székre, és csak ennyit mondott:

– Kösz!

– Isten hozott! – mondta a pszichiáter, aztán leállt, Stanre figyelve.

Ez új volt. Lehetetlennek tűnt, hogy Sigfrid valós időben ne tudná eldönteni, mitévő legyen, úgyhogy, gondolta a fiú, biztosan arra vár, hogy ő tegyen valamit.

– Van valami, amiről beszélni akarsz velem? – kérdezte tőle.

Sigfrid még mindig bizonytalannak tűnt.

– Értesültem róla, hogy Rowena McClune mondott neked valamit – jelentette ki.

– Az tuti, hogy mondott – vigyorogta el magát Stan.

– Nézd, mi lett belőle!

– Mást nem?

– Ó, hogyne – mondta megkönnyebbülten a fiú. – Úgy gondolja, hogy folytatnom kell a tanulmányaimat.

Sigfrid bólintott.

– És te mit gondolsz erről, Stan?

Ez nem olyan kérdés volt, ami annyira foglalkoztatta volna a fiút. Vállat vont, minden különösebb érdeklődés nélkül.

– Azt hiszem, talán. Úgy értem, persze, hogy kell majd valamikor. De jelenleg más dolgok járnak a fejemben, és különben sem tudnám, mit tanuljak.

– Értem – mondta Sigfrid az állát vakargatva, mintha fontolóra venné a dolgot, de Stan tudta, hogy ez csak színészkedés. – Nos, bármit tanulhatsz. Bármit, ami ahhoz kell, hogy jól informált emberi lény legyél. Történelmet. Politikai tudományokat... nos, ez egyfajta téves elnevezés, mivel nem sok tudományosságot tartalmaz. Akárcsak a közgazdaságtan, a társadalomtudományok és az összes hasonlók, ezek alapvetően arról szólnak, hogyan viselkednek az emberi lények, úgyhogy valójában a pszichológia leágazásai... Ó, elnézést! – kapott észbe, látva Stan fizimiskáját.

– Nem akartam ilyen ellenszenvessé tenni a dolgot. Látom rajtad, hogy kérdezni akarsz valamit.

– De mennyire. A kérdés: „miért?” A pszichiáter bánatosnak látszott.

– Nem tudom biztosan, melyik „miértről” kérdezel, Stan. Ha arról, miért kell tanulni, a válasz, hogy azért, mert képes vagy rá. Jó eszed van, de nincs meg az a biztos tudásod, ami felkészítene arra a fajta életre, amelyet szeretnél magadnak biztosítani. Ha a kérdés az, miért említettem ezeket a bizonyos tantárgyakat – vált komorrá hirtelen a képe –, azért, mert valamennyi hatással van a vezetés, nem azt mondom, tudományára, de művészetére. A fiú kezdett megijedni.

– Úgy érted, tudni fogom, hogyan kell szavazni? Ha lesz itt valaha is olyasmi, hogy választás, igaz?

– Vagy az leszel, akire szavazni fognak, Stan – mondta barátságosan Sigfrid. Felemelte a kezét, hogy elhárítsa az ellenvetéseket. – Ha nem te, ki más? Valakinek kell lennie. Az emberi lények milliónak szükségük van valamiféle kormányra a Magban.

A fiún látszott, hogy kételkedik, és valóban kételkedett is.

– A Letárolt Agyak nem ezt csinálják?

– A hícsík számára igen. Természetesen bölcsek, igazságosak és így tovább. De nem emberek. Nem úgy gondolkodnak, mint mi. Ezzel ők is teljesen tisztában vannak, és biztosan tudom, visszautasítanák, hogy embereket kormányozzanak, még ha fel is kérnék őket.

Stan gondolkodott rajta egy pillanatig, aztán felderült.

– De nekünk már van kormányunk, amelyhez fordulhatunk, hogy segítsen nekünk, ugye? Hiszen a külső galaxis valamennyi bolygóján kell lennie valamifajta kormányzótestületeknek...

– Nincsenek, Stan – rázta a fejét a pszichiáter. – Valójában soha nem is léteztek, mindig voltak olyan viták, amiket senki sem tudott lerendezni, és különben is, az a kevés, amit tettek, régóta elenyészett. Tudod, hogy több szerves emberi lény van a Magban, mint az egész külső galaxisban?

A fiú nem felelt. Nem is kellett neki, az arcára volt írva a válasz.

– Ez a gépi letárolás miatt van, Stan – folytatta Sigfrid. A Mindörökkön létesítményekkel kezdődött. Először az embereket akkor tárolták le, amikor meghaltak. Aztán, amikor kezdtek rájönni, milyen lehet a gépi letárolású létezés, már nem várták meg, hogy meghaljanak. Akkor tárolták le őket, amikor csak akarták, és aztán mindenük meglehetett, amit kívántak. Teremthettek bármilyen környezetet. Kitalálhattak más embereket maguknak, vagy kapcsolatba léphettek más letároltakkal. És aztán...

Megállt, és a fejét rázta.

– Emlékszel azokra a felfedezésekre és találmányokra, amelyek Odakintről jöttek? Észrevetted, hogy eléggé elapadtak? Gépileg letárolt emberek nemigen találnak fel semmit, és kutatásokat sem végeznek. Miért tennék, amikor senki sem várja el tőlük, hogy olyasmit tegyenek, ami munkával jár, vagy tegyenek egyáltalán valamit, hanem csak élvezzék az összes örömöt, amit el tudnak képzelni? Ők a fellegekben járók, Stan. Olyan emberek, akiknek semmire sincs szükségük, és így az égvilágon semmi hasznosat sem tesznek!

Egy hosszú pillanatig a fiúra bámult, akinek fogalma sem volt, hogy mik azok a fellegekben járók. Úgy döntött, hogy bölcsen bólint egyet. Sigfrid viszonozta a bólintást.

– Szóval nemigen támaszkodhatunk senki másra, érted? Kell hogy legyen valami, ami foglalkozik a problémákkal, nevezhetjük ezt kormánynak, olyasmi, mint egy, az egész Magra kiterjedő parlament. Tagjait meg fogják választani, amint valaki rájön, hogyan kell ehhez hozzáfogni. Úgy gondolom, neked indulnod kell a választásokon.

Stan csak úgy kapkodott a levegő után.

– És... és mi lesz a tanulmányaimmal?

– A két dolog nem zárja ki egymást, Stan. Mindenesetre erről akartam beszélni veled. Most nem kell semmit sem mondanod. Gondold át! Beszélj Estrellával! – Aztán még mosolyogva hozzátette: – Akihez és a kislányodhoz, azt mondják, most már bemehetsz.

VII

Stan már régóta nem látott emberi babát, azóta nem, amióta Mr. Ozden kuplerájának egyik nőcskéje állapotos lett. Ha efféle dolog történt, az gazdasági nehézséget jelentett Mr. Ozden számára. A probléma megoldására gyakran igénybe vette a szomszédos magzatelhajtó szolgáltatásait. Ezúttal azonban nem. A baba apja, vagy legalábbis az az ügyfél, akit a legnagyobb valószínűséggel lehetett a gyermek apjának tekinteni, magas tisztséget töltött be Isztambul városának önkormányzatában. Amikor jelezte, hogy úgy szeretné, a lánynak megengedték, hogy megtartsa a gyereket, és még meg is mutathatta olyan szomszédoknak, mint az ifjú Stan.

Amennyire vissza tudott emlékezni, saját babája nagyjából ugyanúgy festett, mint az a régi: a szem szorosan csukva, a száj zárva, kivéve az esetleges kis, vinnyogó gőgicsélést, a fejbőr kopasz, az ujjak kis ökölbe szorítva.

Leült a keskeny fekvőhely szélére, és Estrellára nézett. Fáradtnak látszott (magától értetődik, mivel éppen most préselt keresztül a nemi szervein egy tekegolyó méretű babát), és boldognak (természetes, hogy boldog volt, hiszen a szülés véget ért) és, igen, büszkének.

– Strell? – szólította meg a fiú, azt mérlegelve, mi a legjobb módja annak, hogy szóba hozza az imént kapott ajánlatot. – Van valami, amiről beszélnünk kell.

– Hogyne – mondta Estrella. – Egy pillanat. Tessék!

És amikor odaadta neki a babát, Stan érezte a kicsi melegét és szilárd súlyát. Lenézett ártatlan kis arcára. Ajka összehúzódott egy pillanatra. Szempillája megrebbent. Ujjai tekergőztek. Szeme kinyílt...

És valami megmarkolta Stan szívét.

Amikor felpillantott, látta, hogy Estrella kérdően néz rá.

– Van valami, amit mondani akartál?

– Igen, van, Strell – vett egy mély lélegzetet. – Beszéltem Sigfriddel. Úgy gondolja, régóta értelmetlenül fecsérelem az időmet. Valamit kezdeni kellene magammal.

– Ezt mondta neked? – kérdezte Estrella, gondosan ellenőrizve, hogyan fogja a babát a fiú.

– Ezt értette alatta, és igaza van. Egyszer lesz majd emberi parlament a Magban. Amikor ez megtörténik, meg fogom próbálni, hogy beválasszanak engem is. És felkészült akarok lenni erre a pozícióra, ha megszerzem, úgyhogy először tanulni fogok.

Estrella visszavette a babát.

– Ez hangzik – mondta, leengedve köntösének egyik szárnyát, hogy lássa, a baba akarja-e még mellbimbóját –, az eddigi legjobb elképzelésnek. Én minden segítséget meg fogok adni.

Pontosan ezt tették, és ebben segítette őket a legremekebb nagymama, aki gondoskodott róla, hogy minden flottul menjen akkor is, amikor ők tanulnak. A legjobb oktatásban részesültek, amit Szókratész, Marcus Antonius és Sigfrid von Ideg eszközei nyújthattak számukra, és amikor az első, egész bolygóra kiterjedő választást tartották, Stan Avery valóban jelöltként indult. De nem nyert. Éppen hogy alulmaradt a versenyben az egyedüli másik jelölttel szemben.

Mindazonáltal ez nem jelentett komoly csalódást számára. Örömteli szívvel rázta meg győztes ellenfele kezét. Az vigasztalta, hogy akkorra már nagyon belemerült folyamatos tanulmányaiba. Mindenesetre az eredmény azt jelentette, hogy több ideje maradt arra, hogy dédelgesse kislányát, játsszon vele és általában imádja őt, amikor a parlamenti tennivalók elszólítják otthonról azt a személyt, aki megnyerte a választást: Estrella Pancorbo-Averyt.

A SZERZŐ KOMMENTÁRJA

A tudomány változékonyságáról

Módszertani szempontból nézve a science fictionnek semmilyen valódi tudományt nem kell tartalmaznia, és sokszor nem is tartalmaz. Mindazonáltal úgy érzem, a legjobb fajta tudományos-fantasztikus művek közül némelyik a tényleges tudományos elméletek és megfigyelések csodáinak bemutatásán alapul, különösen akkor, amikor először kerülnek előtérbe és még nem dogmatikusak. Ilyenfajta dolgokat magam is gyakran alkalmazok, és amikor ezt teszem, igyekszem hitelesen tenni.

Sajnos, ami egy időpontban „hiteles”, néhány évtizeddel vagy akár néhány évvel később már nem szükségszerűen az.

Itt vannak például a fekete lyukak.

Amikor 1978-ban az első hícsí-könyvet, az Átjárót írtam, a fekete lyukak témája kifejezetten újdonságnak számított. A legtöbb tudós hajlott arra, hogy higgyen az ilyen objektumok létezésében. Mindazonáltal eddig még egyetlenegyet sem észleltek közülük minden kétséget kizáróan, és pontos mibenlétükről rengeteg egymástól eltérő elképzelés látott napvilágot. Regényem számára a tudósok spekulációi közül a legérdekesebbeket választottam ki. Az egyik, hogy galaxisunk középpontjában van egy nagy fekete lyuk. A másik, hogy ha bárhol kellő sűrűségűre összetömörült anyag-vagy energiamennyiség létezik, automatikusan fekete lyuk alakul ki körülötte. Éppen ezért egy ilyen fekete lyukon belül rengeteg csillag és bolygó létezhet.

Pontosabban szólva, ez csak félig igaz. Az általam ismert neves tudósok közül egyik sem gondolja úgy, hogy egy fekete lyukon belül bármilyen szerves anyag létezhetne, tehát ez egyértelműen tudománytalan részemről. Másrészről viszont kiderült, hogy galaxisunk magjában valóban van egy objektum, ami Sgr A* néven ismert, és úgy mondják ki, hogy Sagittarius (vagy rövidítve egyszerűen Sag) A csillag. És ez csaknem biztosan egy hiteles fekete lyuk.

Amikor azonban megnéztük a finomlenyomaton is, úgy találtuk, hogy az Sgr A* nem egészen olyan, mint az a fekete lyuk, amit én leírtam. Kifejezetten soha nem határoztam meg a hícsík Magjának tömegét, de néhány ezer naptömegnyinek kellene lennie. Úgy láttam, hogy ez elég nagy tömeg bármilyen normális célra. De tévedtem. Valójában az Sgr A* súlya mintegy 3,7 millió naptömegnyi, ami, ahogyan láthatják, sokkal, de sokkal nagyobb.

Sőt mi több, néhány másfajta típusú fekete lyuk, beleértve a Kugelblitzet, ahol az Ellenség él, napjainkban szintén eléggé kegyvesztett lett. Mégsem érzem úgy, hogy ki kellett volna hagynom őket, ezért továbbra is hozzátartoznak ahhoz a háttérhez, amelyre jelen regény hivatkozik.

Mindazonáltal hozzá kell tennem, elég csökönyös vagyok ahhoz, hogy mindez ne tartson vissza attól, hogy továbbra is megpróbáljam elsajátítani a leghajmeresztőbb tudományos feltevéseket, és aztán legjobb tudásom szerint sci-fi történetekbe ágyazzam bele őket. Úgyhogy én figyelmeztettem a Kedves Olvasót.

Frederik Pohl

Palatine, Illinois

2004

Szerzőnkről

Amerikai SF-író, szerkesztő. 1919-ben született, és a nagy gazdasági világválság idején, már 14 évesen arra kényszerült, hogy félbehagyja tanulmányait, és dolgozni kezdjen. Az SF szeretete korán megfertőzte. Még tizenévesen egyik alapítója lett a New York-i Futurians rajongói klubnak, ahol olyan rokon lelkekkel kötött barátságot, mint Donald A. Wollheim vagy Isaac Asimov.

Írói pályája a ‘30-as évek második felében vette kezdetét. Az Amazing Stories közölte le 1937-ben első művét, egy verset – Elton Andrews név alatt. Ezt a szokását több mint egy évtizeden keresztül megtartotta, irodalmi alkotásait mindig álnéven közöltette. Időközben két magazinnak is szerkesztője lett, az Astonishing Storiesnak és a Super Science Storiesnak. E munkáit a második világháború hagyatta félbe vele.

Leszerelése után főállású irodalmi ügynök lett, és mellette folytatta az írást is, ekkortól már egyre gyakrabban a saját neve alatt. Számos társszerzővel dolgozott együtt, a legmaradandóbbnak mégis a Cyril M. Kornbluthtal közös művek bizonyultak, kezdve az első regénnyel, mely a magyar keresztségben A Venus-üzlet címet kapta (1953), de megemlíthetnénk a szintén lefordított Dr. Gladiátort (1955) is. Mind ezekben, mind önálló munkáiban előszeretettel élt a szatíra eszközével.

Az ‘50-es évtized vége ismét a szerkesztői székben találta, a Galaxy és az If magazinoknál. Ezek hozták meg számára az első Hugo-jelöléseket is, majd 1966-ban magát a díjat. Újabb néhány esztendőnek kellett eltelnie, hogy hasonlóképpen elismerjék írói teljesítményét – először, A gyűlés” című, Kornbluthtal közös novelláért (1973), azután a Man Plus (1977), illetve az Átjáró című (1978) regényekért. Utóbbiból kerekedett ki élete leghosszabb sorozata.

Túl 90. életévén még mindig dolgozik, nemrég fejezte be Arthur C. Clarke utolsó, félbemaradt regényét, a hamarosan nálunk is megjelenő Végső bizonyítást, azóta pedig egy újabb regényt ír és egy antológiát szerkeszt. És közben blogol, fiatalos lendülettel..

JEGYZETEK

[1] Űrbetegség.

[2] Délnyugat-Colorado, Északkelet-Arizona, Délkelet-Utah és Északnyugat-Új-Mexikó négyes határán elterülő vidék az Egyesült Államokban.

[3] Zsírban sült, panírozott összetevőkből álló vegyes tál.

[4] Az Egyesült Államok biológiaifegyver-programjának központja 1943 és 1969 között.

[5] Nagy, fehér séfsapka.

[6] Mesterséges intelligencia.

[7] Erősen fűszerezett vagdalt aprólékkal és zabliszttel töltött birkagyomor

[8] Ecetben pácolt, roston sült marhahús.

[9] Angol muffin, ropogós bacon, bevert tojás, meglocsolva hollandi mártással.

[10] Marseille-i, halból, rákból és kagylóból készült fűszeres étel.

[11] Kínai káposztaféle.

[12] A nanoszekundum ezredrésze.

[13] Ősi amerikai pulykafajta.

[14] Virtuális valóság.

[15] Avokádóból készült mexikói ételkülönlegesség.

TARTALOM

1. ISZTAMBULTÓL A CSILLAGOKIG

I

II

2. HŐSÖK NYOMÁBAN

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

3. VADÁSZNI A VADÁSZOKRA

I

II

III

IV

4. HÁROM NAP AZ AJTÓN

I

II

5. OTTHON A VÉNEK SZÁMÁRA

I

II

III

IV

6. AKI UTÁLTA AZ EMBEREKET

I

II

III

7. A FŐNIX-HADMŰVELET

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

8. AZ ERDŐS BOLYGÓN

I

II

III

IV

9. EGY FŐZŐAGY TÖRTÉNETE

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

10. AZ ÁLOMGÉP

I

II

III

IV

V

11. HULLÁMFÖLD

I

II

III

IV

V

VI

VII

12. APASÁG

I

II

13. FŐZŐAGY MAGÁBAN

I

14. ANYASÁG

I

II

III

IV

15. BOLDOGSÁG

I

16. WAN SZOLGÁLATÁBAN

I

II

17. TELJESÍTŐ ŰRHAJÓJÁN

I

II

18. A FENYEGETÉS

I

II

III

19. FOGSÁGBAN

I

II

III

20. AMIT KLARA AKAR

I

II

21. HÁROM HÓNAP AZ ARABELLÁN

I

II

III

IV

V

22. A MEGMENTÉS

I

23. ORBIS ŰRHAJÓJÁN

I

II

24. ÚTBAN AZ ÖRÖKKÉVALÓSÁG FELÉ

I

II

III

IV

V

VI

VII

A SZERZŐ KOMMENTÁRJA

Szerzőnkről

JEGYZETEK

Table of Contents

1. ISZTAMBULTÓL A CSILLAGOKIG

I

II

2. HŐSÖK NYOMÁBAN

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

3. VADÁSZNI A VADÁSZOKRA

I

II

III

IV

4. HÁROM NAP AZ AJTÓN

I

II

5. OTTHON A VÉNEK SZÁMÁRA

I

II

III

IV

6. AKI UTÁLTA AZ EMBEREKET

I

II

III

7. A FŐNIX-HADMŰVELET

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

8. AZ ERDŐS BOLYGÓN

I

II

III

IV

9. EGY FŐZŐAGY TÖRTÉNETE

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

10. AZ ÁLOMGÉP

I

II

III

IV

V

11. HULLÁMFÖLD

I

II

III

IV

V

VI

VII

12. APASÁG

I

II

13. FŐZŐAGY MAGÁBAN

I

14. ANYASÁG

I

II

III

IV

15. BOLDOGSÁG

I

16. WAN SZOLGÁLATÁBAN

I

II

17. TELJESÍTŐ ŰRHAJÓJÁN

I

II

18. A FENYEGETÉS

I

II

III

19. FOGSÁGBAN

I

II

III

20. AMIT KLARA AKAR

I

II

21. HÁROM HÓNAP AZ ARABELLÁN

I

II

III

IV

V

22. A MEGMENTÉS

I

23. ORBIS ŰRHAJÓJÁN

I

II

24. ÚTBAN AZ ÖRÖKKÉVALÓSÁG FELÉ

I

II

III

IV

V

VI

VII

A SZERZŐ KOMMENTÁRJA

Szerzőnkről

JEGYZETEK