Lois McMaster Bujold

Barrayar

VORKOSIGAN-SAGA 2.

Lazi

KÖNYVKIADÓ

Szeged

♣

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Lois McMaster Bujold: Barrayar

Published by Baen Publishing Enterprises © 1991 by Lois McMaster Bujold

All rights reserved

Fordította NEMES ISTVÁN

A borító

Szendrei Tibor

festményének felhasználásával készült

ISBN 978-963-9690-57-8

Hungarian translation © Nemes István, 2007

Hungarian edition © Lazi Könyvkiadó, 2007

A Lazi Kft. kiadása e-mail: info@lazikiado.hu

www.lazikiado.hu

A kiadásért felel: a kiadó ügyvezető igazgatója Lektor: Fazekas Sándor Tördelőszerkesztő: Szentmiklósi Csaba Borítótipográfia: Koha Kolett Felelős szerkesztő: Hunyadi Csaba Zsolt

Nyomtatta és kötötte a Kaposvári Nyomda Kft. – 271157

Felelős vezető: Pogány Zoltán igazgató ♣

Első fejezet

Félek. Cordelia félrehúzta a Vorkosigan-ház második emeleti nappalijának függönyét. Lebámult a napsütötte utcára. Hosszúkás, ezüst gépkocsi kanyarodott a főbejárat oszlopos előcsarnokához vezető félkörös feljáróra, és csak a tüskézett csúcsú vaskerítésen és a Földről importált sövényen túl állt meg. Állami kocsi. A hátsó utastér ajtaja felcsapódott, és egy zöld egyenruhás férfi szállt ki. Cordelia még ebből a távolságból is felismerte a barna hajú Illyan századost, aki, mint általában, most sem viselt kalapot. Egy pillanat alatt eltűnt az oszlopcsarnok takarásában. Azt hiszem, addig semmi okom aggódni, míg a Császári Titkosszolgálat nem az éjszaka közepén csönget be hozzánk. Azonban némi rettegés mégis megmaradt, befészkelte magát a gyomrába. Miért jöttem a Barrayarra? Mit tettem magammal, az életemmel? Csizmás léptek közeledtek a folyosón, és a társalgó ajtaja nyikorogva kinyílt. Bothari dugta be a fejét, és elégedetten felmordult, amikor megpillantotta a ház asszonyát.

– Milady, ideje menni.

– Köszönöm, őrmester. – A helyére engedte a függönyt, és megfordult, hogy még egyszer vessen egy pillantást önmagára az archaikus kandalló fölötti falba ágyazott tükörben. Nehéz volt elhinni, hogy az itteniek még mindig növényi anyagokat égetnek el, csak hogy hőt nyerjenek.

Cordelia megemelte állát blúzának merev, fehér csipkés gallérja fölött, megigazgatta barna kosztümkabátja ujját, térdével pedig ösztönösen hátralendítette hasonló színű, a Vor osztálybéli nőkhöz illő, bokáig érő rakott szoknyáját. Kedvelte ezt a színt, majdnem ugyanolyan volt, mint egykor a Bétai Csillagközi Felderítésnél viselt egyenruhája. Végigfuttatta kezét középen elválasztott vörös haján, melyet elöl két lakkozott fésűvel tűzött fel, hogy ne hulljon a szemébe, hátul viszont hagyta a vállaira hullani és szabadon hullámzani le a hátára. Szürke szeme fakó arcból bámult vissza rá a tükörben. Az orra kissé csontos, álla egy árnyalatnyit hosszabb a kelleténél, de mindenképpen előnyös az arc, mindenre megfelelő.

Nos, ha kecsesnek akar látszani, mindössze annyit kell tennie, hogy Bothari mellé áll. Az őrmester gyászosan magasodott fölé a maga kétméteres termetével. Cordelia magas nőként gondolt magára, de a feje búbja csupán a férfi válláig ért. Botharinak olyan torz ábrázata volt, akár egy vízköpőnek, sunyi volt, és nagy orrú, s vonásainak elnagyolt darabosságát csak még inkább kiemelte katonásan rövidre nyírt frizurája. Még Vorkosigan gróf házának elegáns, ezüstmintás sötétbarna libériája sem tudta enyhíteni e férfi megdöbbentő rondaságát. De az övé is igencsak jó arc volt; a célnak megfelelő.

Libériás őrangyal. Micsoda elképzelés! És hogy mit őriz? Az életünket, a vagyonunkat, a szent becsületünket, például. Cordelia szívélyesen odabiccentett neki a tükörből, aztán hátraarcot csinált, és követte őt a Vorkosigan-ház útvesztőjében.

Ideje lenne már, hogy ő maga is megtanuljon eligazodni e nagy csomó lakosztály között, amint lehetséges. Kínos, ha az ember eltéved saját otthonában, és egy őrt vagy egy inast kell megkérnie, hogy útbaigazítsa. Főképp éjszaka, egy szál törülközőben. Egykor csillagközi navigátor volt. De tényleg. Ha akkor megbirkózott öt dimenzióval odafenn, illene boldogulni három szinttel idelenn.

Egy hatalmas csigalépcsőhöz értek, mely három kecses fordulóval vezetett le a fekete-fehér mintás padlójú előcsarnokba. Cordelia kecsesen követte Bothari térölelő lépteit. Bő szoknyájában úgy érezte, mintha nem is járna, hanem lebegne, vagy még inkább feltartóztathatatlanul siklana lefelé a csigalépcsőn.

Lépteik zajára a lépcső aljánál botra támaszkodó hórihorgas fiatalember pillantott feléjük. Koudelka hadnagy, akinek az arca nagyjából annyira volt szabályos és kellemes, mint Botharié – furcsa volt, és túlságosan keskeny –, most őszintén Cordeliára mosolygott. Még a szeme és a szája sarkánál elmélyült ráncok sem öregítették arcát. Laza, zöld, császári egyenruhát viselt, ugyanolyat, mint Illyan százados, de rangjelzés nélkülit. Zubbonya hosszú ujja és magasan záródó nyaka elrejtették azokat a vörös forradásokat, melyek beborították teste jelentős részét, Cordelia lelki szemei előtt azonban ott ragyogtak ezek a sebhelyek. Ruha nélkül Koudelka akár az emberi idegrendszer szemléltető képmásaként is pózolhatott volna valami anatómiai előadáson, hiszen mindegyik forradás egy kivágott és mesterséges ezüstszálakkal helyettesített elhalt ideg fölött húzódott.

Koudelka hadnagy még nem egészen szokott hozzá új idegrendszeréhez. Sőt az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy az itteni sebészek közönyös, esetlen hentesek. A munkájuk messze nem ér fel a bétai elvárásokhoz. Cordelia azonban sohasem engedte, hogy ezen véleménye kiüljön az arcára.

Koudelka meg-megrándulva fordult oda, és biccentett Bothari felé.

– Üdv, őrmester. Jó reggelt, Lady Vorkosigan!

Cordelia még mindig nem szokott hozzá a nevéhez; furcsának, oda nem illőnek találta. De azért visszamosolygott.

– Jó reggelt, Kou! Hol van Aral?

– Ő és Illyan százados a könyvtárba mentek, hogy megbeszéljék, hová helyezzék el az új, titkosított kommunikációs konzolt. Hamarosan visszatérnek. Ha… – Bólintott, ahogy léptek visszhangzottak a folyosó felől.

Cordelia követte a tekintetét.

Illyan, egy apró termetű, nyájas tekintetű, udvarias alak tűnt elő, annak a negyvenes évei közepén járó, császári zöldben feszítő férfinak az árnyékában, aki miatt Cordelia ide jött, a Barrayarra.

Lord Aral Vorkosigan, a visszavonult admirális. Hivatalosan leszerelt, legalábbis tegnapig. Tegnap azonban egyértelműen fejtetőre állt az életük. De hogy a nagy bucskázás után a talpukra esnek majd, afelől nem lehet kétség. Vorkosigan zömök volt, és vaskos sötét haját ősz sávok szürkítették. Széles állkapcsát L alakú sebhely torzította. Energikusan mozgott, intenzív szürke szeme valahová befelé bámult, míg Cordeliára nem villant.

– Hadd adjak jó reggelt az én szívem hölgyének! – duruzsolta, és a kezéért nyúlt. A fogalmazásmódja kissé zavaros volt, de az érzelmek őszinte egyértelműséggel ragyogtak tükörként csillogó szemében. Cordelia átforrósodva érzékelte, hogy e tükrökbe nézve lenyűgözően szépnek látja magát. Sokkal gyönyörűbbnek, mint korábban odafent, a kandalló fölöttiben. Mostantól inkább ebben fogom nézegetni magam, döntötte el. A férfi vaskos keze száraz volt, és forró, kellemes hőt, életadó energiát sugárzott Cordelia hideg, dermedt ujjaiba. Az én férjem! Ez nem hangzott furcsán, oly remekül illeszkedett, mint ahogy a kezük fonódott össze, dacára annak, hogy új nevével, a Lady Vorkosigannal, még mindig nem bírt megbarátkozni.

Nézte, ahogy Bothari, Koudelka és Vorkosigan összetömörülnek egy kurta pillanatig. Két lábon járó sérültek, egy, kettő, három. Meg én, a tartalék hölgy. A túlélők. Kou testileg roncs, Bothari szellemileg, Vorkosigan pedig lélekben, és valamennyien a nemrég lezajlott háborúban szerezték csaknem halálos sérüléseiket, az Escobarnál. Az élet megy tovább. Menni vagy meghalni. Kezdünk már lábadozni? Remélte, hogy igen.

– Készen áll az indulásra, drága kapitányom? – kérdezte Cordeliától Vorkosigan. Bariton hangjának szépségét jellegzetes barrayari akcentusa torzította.

– Készen, amennyire lehetséges, azt hiszem.

Illyan és Koudelka hadnagy mentek előre. Koudelka esetlenül sántikált a kemény léptű százados mellett, Cordelia pedig kétkedve ráncolta a homlokát. Belekarolt Vorkosiganba, és Botharira hagyták a ház vezetését.

– Mi az időbeosztás az elkövetkezendő napokra? – kérdezte Cordelia.

– Mindenekelőtt az audiencia, természetesen – felelte Vorkosigan. – Ezt követően több emberrel is találkoznom kell. Ennek menetét Vortala gróf szervezi. Néhány nappal később az Egyesített Tanács szavaz a jóváhagyásomról, majd a beiktatásom és az eskütételem következik. Nem volt régensünk százhúsz éve, elképzelésem sincs, miféle szertartást ásnak elő és porolnak le erre az ünnepségre.

Koudelka a gépkocsi előrészében ült, az egyenruhás sofőr mellett, Illyan százados pedig nekik háttal, Cordeliával és Vorkosigannal szemközt helyezkedett el a hátsó utasrészben. Ez páncélozott jármű, döbbent rá Cordelia, ahogy a vastag áttetsző fedél bezárult fölöttük. Illyan intett a sofőrnek, és pillanatokkal később kikanyarodtak az utcára. Szinte semmilyen zaj nem hatolt be odakintről.

– Régensi hitves – ízlelgette Cordelia. – Ez a hivatalos címem?

– Igen, milady – felelte Illyan.

– Jár ez bármiféle hivatalos kötelezettséggel?

Illyan Vorkosiganra nézett, hagyta, hogy ő adja meg a választ:

– Hm! Igen is, meg nem is. Lesz egy csomó ünnepség, amelyen részt kell majd venned… megfelelő kellemmel. Kezdve a császár temetésével, mely eléggé kimerítő lesz minden érintett számára… kivéve talán Ezar császárt. Mindezzel persze meg kell várni, amíg kileheli a lelkét. Nem tudom, mikorra van ez beütemezve, de őt nem hagynám ki belőle… Hogy hány társasági összejövetelen veszel részt, annak mértéke teljesen tőled függ. Beszédek, ünnepségek, fontos esküvők, névnapok, temetések, állami bankettek és bálok… vagyis röviden: a nyilvános fellépések. Olyasfélék, amelyeket Kareen, az özvegy hercegnő, előszeretettel látogat. – Vorkosigan elhallgatott, látván hitvese elborzadt tekintetét, majd sietve tette hozzá: – Vagy, ha arra vágysz, élhetsz teljesen privát életet is. Megvan rá a tökéletes okod, hogy így tégy… – Kezével, mellyel a felesége derekát ölelte, titokban megcirógatta a jelenleg még lapos hasat. – És az igazat megvallva, én jobb szeretném, ha nem merítenéd ki magad túlságosan… viszont a politikai része sokkal fontosabb. Örömömre szolgálna, ha te tartanád a kapcsolatot az özvegy hercegnővel és a… gyermek császárral. Barátkozz össze a méltóságos asszonnyal, ha tudsz; ő egy rendkívül zárkózott személy. A fiú nevelése létfontosságú. Nem követhetjük el ismét Ezar Vorbarra hibáit.

– Megpróbálhatom – sóhajtotta Cordelia. – Látom már, ez teljes értékű munka, épp egy barrayari Vorhoz illő.

– Ne hajszold túl magad! Nem szeretnélek megviseltnek látni. Ráadásul van még valami.

– Miért is nem lep meg? Folytasd!

Vorkosigan hallgatott egy kicsit, míg a megfelelő szavakat keresgélte.

– Amikor a néhai Serg koronaherceg szélhámos liberálisnak nevezte Vortala grófot, nem mondott butaságot. A csípős megjegyzések mélyén mindig van némi igazság. Vortala gróf csupán a felső osztály köreiből próbálta létrehozni haladó szellemű pártját. Ahogy ő mondaná: azok között, akik számítanak. Érzékeled azt a kis folytonossági hiányt a gondolatmenetében?

– Amely körülbelül akkora, mint otthon a Hogarth-kanyon? Igen.

– Te bétai nő vagy, galaxis szerte ismert hírnévvel.

– Nyögd már ki!

– Rád így néznek itt. Szerintem te nem fogtad fel teljesen, hogyan tekintenek rád. Történetesen számomra roppant hízelgően.

– Azt reméltem, láthatatlan vagyok. De nem hinném, hogy túlságosan népszerű lehetnék azok után, amit a tieitekkel műveltünk az Escobarnál.

– Ez a mi kultúránk. Az én népem csaknem bármit megbocsát egy bátor katonának. És benned, a te személyedben egyesül a két szemben álló frakció… az arisztokrata katonaság és a galaktikabarát köznép. Komolyan hiszem, hogy a Népi Védelmi Liga teljes középső szekcióját fel tudnám sorakoztatni mögéd, ha hajlandó lennél kijátszani az ütőlapjaimat.

– Jóságos ég! Mióta agyalsz már ezen?

– Régóta a problémán. Azon, hogy te lehetnél a megoldás, csak ma.

– Mi? Névleges szerepet szánsz nekem valamiféle politikai játszmában?

– Nem, dehogy. Éppenséggel arra fogok felesküdni, a becsületemre, hogy megakadályozzam az ilyesmiket. Az esküm szelleme ellen való vétség lenne, ha egy hatalomtól megfosztott császári címet adnék majd át Gregor hercegnek. Amit akarok… amit akarok, az az, hogy valami módon összeszedjem a legjobb embereket minden társadalmi osztályból, népcsoportból, pártból, és a császár szolgálatába állítsam. A Vorok egyszerűen túl csekély mennyiségű tehetséggel rendelkeznek. Legyen egy jobb kormányunk, mint a katonai vezetés alatt bármikor volt, és a képességek legyenek függetlenek a társadalmi háttértől. Ezar császár megpróbálkozott valami ilyesmivel, megerősíteni a minisztériumokat a grófok rovására, de félresikerült. A grófok kizsigereltek, a minisztériumok korruptak. De biztosan van rá mód, hogy megtaláljuk a kellő egyensúlyt.

– Attól tartok – sóhajtott Cordelia –, egyet kell értenünk abban, hogy nem értünk egyet a politikáról alkotott nézetünkben. De nem engem jelöltek ki a Barrayar régensének. Azonban figyelmeztetlek… továbbra is próbállak majd rábeszélni, hogy gondold meg magad.

Illyan a homlokát ráncolta ennek hallatán. Cordelia sápadtan dőlt hátra, és a vastag tetőlemezen keresztül a barrayari főváros, Vorbarr Sultana elsuhanó tájait nézte. Nem Barrayar régenséhez ment hozzá négy hónappal ezelőtt, hanem egy egyszerű leszerelt katonához. Persze a férfiak többnyire megváltoznak az esküvő után, általában rossz irányba… no de ennyire? Ilyen hamar? Én nem ilyen házastársi kötelezettségre esküdtem, uram!

– Ezar császár igazán bizalmas gesztust tett azzal feléd tegnap, hogy kinevezett régensnek – jegyezte meg. – Nem hiszem, hogy annyira könyörtelen pragmatista lenne, mint amilyennek te próbálod számomra beállítani.

– Nos, valóban bizalmas gesztus, de a szükség hajtotta. Ezek szerint nem fogtad fel, mi a jelentősége Negri kapitány kinevezésének a hercegi udvartartásba.

– Nem. Van jelentősége?

– Ó, igen, nagyon is egyértelmű üzenet. Negri folytatja tovább eddigi munkáját, mint a Császári Titkosszolgálat főnöke. Természetesen a jelentéseit nem egy négyéves kisfiúnak adja le, hanem nekem. Illyan százados valójában csak az ő segítője lesz. – Vorkosigan és Illyan enyhe iróniával egymás felé biccentettek. – De nincs kétség afelől, kihez lesz hűséges Negri abban az esetben, ha én… mondjuk úgy, ámokfutásba kezdek, hogy magamnak kaparintsam meg a császári hatalmat, akár névleg, akár ténylegesen. Nyilvánvalóan titkos parancsai vannak, hogy ez esetben szabaduljon meg tőlem.

– Ó! Hát én garantálom, hogy a legcsekélyebb vágyat sem érzek arra, hogy a Barrayar császárnője legyek. Már csak a kétségek eloszlatása végett.

– Nem is gondoltam másképp.

A kocsi egy kőfalba mélyesztett kapunál fékezett. Négy őr gondosan átvizsgálta őket, ellenőrizték Illyan engedélyeit, aztán intettek, hogy mehetnek. Ez a rengeteg őr itt meg a Vorkosigan-házban is… mi ellen őriznek? Feltételezhetően más barrayariak ellen, azok ellen, akik szemben állnak a politikai sakktáblán. Egy valódi barrayari mondás futott át Cordelia agyán, melyet az idős gróf szokott hangoztatni; máskor megmosolyogtatta, most nyugtalanítóan hatott. Ahol ennyi a trágya, ott póninak is lennie kell valahol. A lovak gyakorlatilag nem léteztek a Béta Kolónián, eltekintve az állatkertekben található pár példánytól. Ahol ennyi az őr, ott… de ha nekem nincs ellenségem, hogy lehetek én bárki ellensége?

Illyan, aki eddig csak fészkelődött az ülésében, most megszólalt:

– Ha javasolhatnám, uram – kezdte óvatosan –, sőt könyörgök, hogy gondolja meg magát, és költözzön be egy itteni lakosztályba, a Császári Rezidenciába. A biztonsági problémák… az én gondjaim… – halvány mosolya nem tett jót a kinézetének, piszesége miatt pimasznak tűnt – idebenn sokkal könnyebben kezelhetőek lennének.

– Mely lakrészekre gondol? – kérdezte Vorkosigan.

– Hát amikor… Gregor örökös lesz, ő és az anyja átköltöznek a császár lakosztályába. Kareen szobái tehát üresen maradnak.

– Mármint Serg hercegéi – helyesbített zordan Vorkosigan. – Én… úgy gondolom, a Vorkosigan-házban fogom berendezni a hivatalos rezidenciámat. Apám mostanában egyre több időt tölt Vorkosigan Surleau-ban, nem hinném, hogy zavarná, ha elfoglalom az irodáit.

– Nem igazán támogatom ezt az elképzelést, uram. Kimondottan biztonsági szempontból. Az a ház az óvárosban van. Az utcák zsúfoltak. Legalább három tucat régi csatorna húzódik a terület alatt, régi szennyvízelvezetők, szállítóalagutak, és túl sok ott az új épület, melyek magasabbra nyúlnak, következésképp… uralják a kilátást. Minimum hat járőrre lenne szükség éjjel-nappal, még egy felületes védelemhez is.

– Van annyi embere?

– Nos, igen.

– Akkor marad a Vorkosigan-ház. – Vorkosigan nyugtázta Illyan csalódott pillantását. – Lehet, hogy biztonsági szempontból rossz, viszont sajtószempontból nagyon jó. Kiváló imázst biztosít majd az új… ööö… katonásan emberbarát régensi hivatalnak. Segít majd csökkenteni a palotaforradalomtól való rettegést.

És már itt is voltak a szóban forgó palotában. A Császári Rezidencia hatalmas tömbjéhez képest a Vorkosigan-ház aprónak tűnt. A hosszan terpeszkedő szárnyak kettő és négy szint között váltakoztak, itt-ott tornyokkal kihangsúlyozva. Különböző korú toldások keresztezték egymást, hatalmas méretű vagy meghitt udvarokat képezve, melyek némelyike kimondottan arányos volt, némelyik pedig eléggé véletlenszerű. A keleti homlokzat volt a legegységesebb stílusú, tele faragott kövekkel. Az északi oldal szabdaltabbnak tűnt, egymásba kapcsolódó szabályos kertjeivel. A nyugati volt a legidősebb, a déli a legújabb konstrukció.

A kocsi egy kétszintes előcsarnokhoz kanyarodott a déli oldalon. Illyannal az élen túljutottak két újabb őrön, és széles kőlépcsőn mentek fel egy roppant méretű emeleti terembe. Lassan haladtak; Koudelka hadnagy bizonytalan járásához igazították lépteiket. Koudelka elnézést kérő tekintettel pillantott fel, aztán ismét fejét lehajtva összpontosított – vagy szégyenkezett? Nincs ebben az épületben liftcső? – bosszankodott Cordelia. Ennek a kőlabirintusnak a túlfelén, egy, az északi kertekre nyíló kilátású szobában egy mészfehér, fonnyadt vénember agonizál roppant méretű ősi ágyán…

A puha kárpitozású tágas fenti folyosón, melyet festmények és csecsebecsékkel megrakott asztalkák díszítettek – műtárgyak, feltételezte Cordelia –, Negri kapitányba botlottak, aki halkan beszélgetett egy karba tett kezű asszonnyal. Cordelia tegnap találkozott először a Barrayari Titkosszolgálat híres – vagy inkább hírhedt – főnökével, miután Vorkosigan történelmi jelentőségű kihallgatáson vett részt az északi szárnyban a hamarosan néhaivá váló Ezar Vorbarrával. Negri éles arcélű, kemény testű, golyófejű férfi volt, aki testestül-lelkestül a császárát szolgálta az elmúlt negyven évben; egy baljós legenda, kifürkészhetetlen szemekkel.

Jelenleg épp a nő kézfeje fölé hajolt, és „úrnőm”-nek szólította, olyan hangon, mintha ezt komolyan gondolná, vagy legalábbis nem csengett több irónia a hangjában, mint más kijelentéseikor. A riadt szőke asszony – vagy lány? – hétköznapi polgári ruhát viselt. Magas volt, erős izomzatú, és meglehetős érdeklődéssel méregette Cordeliát.

Vorkosigan és Negri kurta biccentéssel üdvözölték egymást, távirati stílusban, mint két olyan ember, akik oly régóta állnak már kapcsolatban, hogy köztük minden udvariassági forma valamiféle tömör kódba sűrűsödött.

– Ő pedig Miss Droushnakovi. – Negri mindössze ennyit mondott a nőről, kimondottan Cordeliának címezve a bemutatást, megtoldva kezének egy intésével.

– És mi az a Droushnakovi? – kérdezte Cordelia könnyeden és valamelyest kétségbeesetten. Itt mindenki olyan kurtán-furcsán bánt vele, bár Negri Koudelka hadnagyot is elfelejtette bemutatni; Koudelka és Droushnakovi lopva pislogtak egymásra.

– A Belső Terem szolgálója vagyok, milady. – Droushnakovi fejet hajtott, és részben pukedlizett.

– És kit szolgál? Mármint a termen kívül.

– Kareen hercegnőt, milady. De ez csak a hivatalos megnevezésem. Negri kapitány csapatának tagja vagyok, mint testőr, első fokozatú.

Nehéz lett volna megmondani, melyik címére büszkébb, és melyiknek örül jobban, de Cordelia gyanította, hogy az utóbbinak.

– Biztosra veszem, hogy ön kiváló testőr, ha ily magas fokozatot ért el.

Kapott egy bájmosolyt meg egy „köszönöm, milady, teszem, ami tőlem telik”-et, aztán valamennyien követték Negrit a legközelebbi ajtón át egy hosszúkás, délre néző ablakú, napfényes sárga szobába. Cordelia nem bírta eldönteni, hogy az eklektikusan vegyes bútorok megfizethetetlen régiségek voltak-e, vagy csak ócska másolatok. Egy nő várakozott egy sárga selyemkanapén a túlsó végén, komor tekintettel szemlélve őket, ahogy megközelítették őt.

Kareen özvegy hercegnő harmincas, választékosan öltözött, vékony, fáradt tekintetű nő volt, szépséges sötét hajjal, ámbár egyszerű szabású szürke ruhában. Egyszerű, de tökéletes. Egy négy év körüli sötét hajú fiúcska hasalt mellette a padlón, macska nagyságú játék sztegoszauruszához motyogva, amely szintén motyogva válaszolt neki. A nő szavára a gyerek felkelt, kikapcsolta a robotjátékot, és leült az anyja mellé, de a kezében továbbra is ott szorongatta az ölében nyugvó bőrbevonatú bestiát. Cordelia megkönnyebbülten látta, hogy a gyermek herceget a korának megfelelően öltöztették, kényelmesnek tűnő játszóruhába.

Negri hivatalos formában bemutatta Cordeliát a hercegnőnek és Gregor hercegnek. Cordelia nem tudta, fejet hajtson, pukedlizzen vagy tisztelegjen, és a vége az lett, hogy ugyanúgy biccentett, mint korábban Droushnakovi. Gregor komoly képpel bámulta bizonytalankodását, és ő megpróbált rámosolyogni, reményei szerint megnyugtató formában.

Vorkosigan fél térdre ereszkedett a fiúcska előtt – csak Cordelia látta, ahogy Aral nyelt egyet –, majd így szólt:

– Tudja, ki vagyok én, Gregor herceg?

Gregor kissé közelebb bújt az anyjához, és felpillantott rá. A nő bátorítóan bólintott.

– Lord Aral Vorkosigan – felelte a fiúcska vékony hangon.

Vorkosigan meglágyította hangját, lazított keze merevségén, és tudatosan próbálta elfojtani szokásos hevességét.

– Az ön nagyapja kért arra, hogy legyek az ön régense. Elmagyarázta valaki önnek, mit jelent ez?

Gregor szótlanul rázta a fejét; Vorkosigan némi nehezteléssel pillantott Negrire. A százados kifejezése mit sem változott.

– Azt jelenti, hogy én végzem a nagyapja munkáját mindaddig, amíg ön elég idős nem lesz ahhoz, hogy húszéves korában átvegye. A következő tizenhat évben én fogok gondoskodni önről és az édesanyjáról a nagyapja palotájában, és gondoskodni arról, hogy megfelelő oktatásban és képzésben részesüljön, hogy olyan jó munkát végezhessen, mint a nagyapja. Hogy jól kormányozzon.

Vajon tudja egyáltalán ez a srác, hogy mi az a kormányzás? Vorkosigan rendkívül ügyelt arra, jegyezte meg Cordelia szárazon, hogy ne mondja, „az apja helyett”. Ügyelt arra, hogy egyáltalán ne említse Serg koronaherceget. Úgy tűnt, Serg már jó úton jár ahhoz, hogy végleg eltűnjön a barrayari történelemből, mintha elpárolgott volna abban a végzetes űrcsatában.

– Jelenleg – folytatta Vorkosigan – az ön dolga az, hogy szorgalmasan tanuljon az oktatóitól, és azt tegye, amit az anyja mond. Képes ön erre?

Gregor nagyot nyelt, bólintott.

– Szerintem remekül boldogul majd. – Vorkosigan keményen biccentett, éppúgy, mintha a vezérkari tisztjeinek szalutálna, és felkelt.

Szerintem te is remekül boldogulsz majd, Aral, gondolta Cordelia.

– Amíg itt tartózkodik, uram – szólalt meg Negri kurta várakozást követően, megbizonyosodva arról, hogy Vorkosigan nem kíván tovább beszélni –, arra kérném, jöjjön le velem a vezérlőbe. Van két-három jelentés, melyet megmutatnék önnek. A legfrissebb hír Darkoiból arra utal, hogy Vorlakail gróf már halott volt, amikor a rezidenciája leégett, és ez új fényt… vagy inkább árnyékot… vet az esetre. Aztán ott van a Politikai Nevelésügyi Minisztérium újjáépítésének ügye…

– Vagy inkább a lebontásának – mormolta Vorkosigan.

– Ahogy tetszik. És, mint mindig, a legújabb szabotázsok a Komarról…

– Vettem. Induljunk! Cordelia, nos…

– Esetleg Lady Vorkosigan itt maradhatna egy ideig – mormolta Kareen hercegnő végszóra, alig érzékelhető iróniával.

Vorkosigan hálás pillantást vetett rá.

– Köszönöm, milady.

A hercegnő szórakozottan cirógatta pompás ajkait az egyik ujjával, miközben a férfiak kivonultak, és valamivel lazább lett a tartása, amikor eltűntek.

– Jó. Reméltem, hogy megkaparinthatom önt magamnak. – Arckifejezése megélénkült, ahogy Cordeliát méregette. Érintésére a fiúcska lecsusszant a kanapéról, és hátrapislogva visszatért a játékához.

Droushnakovi a homlokát ráncolva nézett végig a termen.

– Mi a baja annak a hadnagynak? – kérdezte.

– Koudelka hadnagyot idegroncsoló-találat érte – felelte Cordelia mereven, nem igazán tudva, hogy a lány furcsa hanglejtése nem egyfajta megvetést takar-e. – Egy évvel ezelőtt, amikor Aral alatt szolgált a Vorkraft Generális fedélzetén. Úgy tűnik, az itteni idegpótlások nem igazán felelnek meg a galaktikus szabványoknak. – Befogta a száját, mert nem akarta, hogy úgy tűnjön, a vendéglátóját kritizálja. Nem mintha Kareen hercegnő lett volna a felelős a Barrayar gyógyászati színvonaláért.

– Ó! – felelte Droushnakovi. – Nem az escobari háború alatt?

– Valójában, bizonyos értelemben, ez volt az escobari háború nyitánya. Bár feltételezem, úgy is mondhatnánk, baráti tűzben sérült meg. – Észbontó oximoron ez a kifejezés.

– Lady Vorkosigan… illetve Naismith kapitány… jelen volt akkor – jegyezte meg Kareen hercegnő. – Tudja, mi történt.

Cordelia semmit sem tudott kiolvasni az arckifejezéséből. Vajon Negri hány híres jelentését olvashatta?

– Milyen szörnyű ez! – sopánkodott a testőrnő. – Olyan, mintha rendkívül atletikus testalkatú lenne.

– Az volt. – Cordelia kedvesen rámosolygott a lányra, visszavéve kissé védekező hangneméből. – Véleményem szerint az idegroncsolók túl durva fegyverek. – Akaratlanul is megdörzsölte az elhalt területet a combján, ahol épp csak a lövés koszorúja égette meg, amely szerencsére nem fúrta át a bőr alatti zsírréteget, és nem sértett izomfunkciót. Egyértelműen rendbe kellett volna hozatnia, mielőtt elhagyta az otthonát.

– Üljön le, Lady Vorkosigan. – Kareen hercegnő megpaskolta a kanapét maga mellett, ott, ahol nemrég még a leendő császár üldögélt. – Drou, lennél szíves elvinni Gregort uzsonnázni?

Droushnakovi egyetértően biccentett, mintha azt jelezné, hogy felfogta ennek az egyszerű kérésnek a kódolt üzenetét, talpra állította a fiúcskát, és kéz a kézben kisétált vele.

– Kapok krémtortát, Droushie? – hallatszott a távolodó gyermek-csivitelés. – És kaphat egy szeletet Szeggi is?

Cordelia félszegen üldögélt, és arra gondolt, vajon miféle jelentéseket, milyen barrayari dezinformációkat írhatott Negri a nemrég félbeszakadt hadjáratról, az Escobar bolygó inváziójáról. Az Escobarról, a Béta Kolónia jó szomszédjáról és szövetségeséről… a fegyverekről, melyek szétporlasztották Serg koronaherceget és a hajóját Escobar fölött, és amelyeket Cordelia Naismith, a Bétai Expedíciós Haderő kapitánya szállított oda, vakmerően áttörve a barrayari blokádon. Mindez köztudott volt, és nyilvános, emiatt nem kellett mentegetőznie. Azonban azok a titkos történések, melyek a színfalak mögött zajlottak a barrayari főparancsnokságon, arra a legjobb szó az… árulás, szögezte le magában Cordelia. Veszélyes, mint a rosszul tárolt mérgező hulladék.

Legnagyobb megdöbbenésére Kareen hercegnő odahajolt hozzá, megfogta a jobb kezét, az ajkához emelte, és keményen megcsókolta.

– Megesküdtem – mormolta Kareen –, hogy megcsókolom azt a kezet, amely végzett Ges Vorrutjerrel. Köszönöm! Köszönöm! – Könnyezve, hálától telten, mohón zihált. Aztán kihúzta magát, és ismét zárkózott lett az arca, ahogy biccentett. – Köszönöm! Isten áldja meg!

– Huh!… – Cordelia a megcsókolt területet dörzsölgette. – Izé… én… ez a megtiszteltetés valaki mást illetne, milady. Jelen voltam, amikor Vorrutjer admirális torkát elmetszették, de nem én tettem.

Kareen keze ökölbe szorult az ölében, és a szeme felragyogott.

– Akkor Lord Vorkosigan!

– Nem! – Cordelia bosszankodva préselte össze az ajkait. – Negrinek az igazságot kellett volna a jelentésébe írnia! Bothari őrmester végzett vele. És ezzel az én életemet is megmentette.

– Bothari? – Kareen megdermedt a döbbenettől. – A szörnyeteg Bothari? Bothari, Vorrutjer őrült csicskása?

– Készséggel magamra vállaltam a tettét, asszonyom, mivel ha kitudódott volna, kivégezték volna gyilkosságért és zendülésért, így viszont megúszhatta. De én… nem akarom elvenni tőle a dicsőséget. Továbbítom neki az ön háláját, ha óhajtja, ámbár alig hiszem, hogy emlékezne az incidensre. Átesett néhány kemény terápiás kezelésen a háború után, mielőtt leszerelték… már ha terápiának nevezhetjük az agymosást… no meg a hozzátartozó sebészeti beavatkozást – magyarázta Cordelia. – És amennyire tudom, ő már azelőtt sem volt, ööö, egészen normális.

– Nem – felelte Kareen. – Nem volt az. Tudomásom szerint ő Vorrutjer hóhérja volt.

– Csakhogy ő… ő másképp döntött. Azt hiszem, ez volt a leghősiesebb cselekedet, amelyet valaha is tapasztaltam. Kilábalt a gonoszság és elmebaj mocsarának kellős közepéből, hogy… hogy… – Cordelia elhallgatott, nehezére esett kimondania: „hogy megváltást nyerjen bűneiért.” Aztán némi csöndet követően megkérdezte: – Ön Vorrutjer admirálist hibáztatja Serg herceg… ööö… megrontásáért?

Amióta megpróbálták rendezni a dolgokat, senki sem emlegeti Serg herceget. Úgy hitte, egy véres ösvényen lerövidítheti a császársághoz vezető utat, és mostanra egyszerűen – eltűnt.

– Ges Vorrutjer… – Kareen keze megrándult – …hasonszőrű barátra lelt Sergben. Buzgó társra a hitvány szórakozásaihoz. Talán nem minden… Vorrutjer vétke. Nem tudom.

Őszinte válasz, Cordelia tudta ezt. Kareen vontatottan folytatta:

– Ezar megvédett engem Sergtől, miután teherbe estem. Már egy éve nem láttam a férjemet, amikor meghalt az Escobarnál.

Lehet, hogy soha többé nem fogom emlegetni Serg herceget.

– Ezar erős védelmező volt – jegyezte meg Cordelia. – Remélem, Aral ugyanolyan jó lesz!

Illendő, hogy máris múlt időben beszélek Ezar császárról? Mindenki más is ezt teszi.

Kareen eltűnődött kissé, de hamar összeszedte magát.

– Teát, Lady Vorkosigan? – mosolygott. Megérintett egy kommunikációs gombot, melyet a vállán lévő ékköves dísztű rejtett, és kiadta a megfelelő utasításokat. A magánkihallgatás nyilvánvalóan véget ért. Naismith kapitánynak most már azt kell kitalálnia, hogyan teázzon Lady Vorkosigan egy hercegnővel.

Gregor és a testőrnő nagyjából akkor jelentek meg, amikor a krémtortát felszolgálták, és a fiúcska sikeresen meggyőzte a hölgyeket, hogy ehessen még egy szeletet. Kareen azonban példás szigorúsággal megtagadta tőle a harmadikat. Serg herceg fia kimondottan normális gyereknek tűnt, még ha szótlan volt is idegenek jelenlétében. Cordelia személyes érdeklődéssel figyelte őt és Kareent. Anyának lenni. Mindenki jól csinálja. Vajon mennyire nehéz?

– Hogy tetszik eddig az új otthona, Lady Vorkosigan? – A hercegnő udvarias társalgást kezdeményezett. Teázós duma; semmi őszinte érzelem. Nem a gyerek előtt.

– A vidéki birtok – fontolgatta Cordelia –, délen, a Vorkosigan Surleau-nál igazán csodaszép. Az a gyönyörű tó… hatalmasabb, mint bármelyik felszíni víz az egész Béta Kolónián, Aral mégis szokványosnak tartja. Az önök világa mérhetetlenül szép. – Az önök világa. Nem a mi világunk? Szabad asszociációs teszt: az „otthon” még mindig a Béta Kolóniát jelentette Cordelia tudatában. Mégis képes lett volna elpihenni Vorkosigan karjában a tó partján örök időkig. – Ez a főváros… hát… egyértelműen sokfélébb, mint bármi otth… a Béta Kolónián. Ámbár – zavartan nevetett – egy kissé túl sok itt a katona. Legutóbb akkor láttam magam körül ennyi zöld uniformist, amikor a hadifogolytáborban voltam.

– Még mindig úgy tekint ránk, mint az ellenségeire? – kérdezte a hercegnő kíváncsian.

– Ó… már jóval a háború vége előtt másképp gondoltam önökre. Csupán áldozatok, különböző mértékben elvakítva.

– Éles a tekintete, Lady Vorkosigan. – A hercegnő a teáját szürcsölte, és mosolygott a csészéje fölött.

Cordelia hunyorított.

– A Vorkosigan-ház egy barakk légkörére emlékeztet, amikor Piotr gróf is a rezidencián tartózkodik – jegyezte meg. – Libériás férfiak mindenütt. Néha rémlik, mintha látnék pár szobalányt is elsuhanni a sarkok körül, de még egyetleneggyel sem találkoztam. Ilyen egy barrayari barakk. A bétai szolgálat egészen másféle.

– Vegyes – szólt közbe Droushnakovi. Irigység fénye csillant a szemében. – Ott férfiak és nők egyaránt szolgálnak.

– Alkalmassági teszt dönt – mondta Cordelia. – Szigorúan. Persze a nagyobb fizikális igénybevételt követelő munkákat a férfiak kapják, de ennek nincs semmi rögeszmés felsőbbrendűségi oka.

– Tiszteletreméltó – sóhajtotta Droushnakovi.

– Hát ha már valaki úgy dönt, hogy a hazáját szolgálja, kijár neki némi tisztelet – szögezte le Cordelia. – Hiányoznak a… női tiszttársaim, azt hiszem. Azok az eszes nők, a technikusok, akárcsak a többi barátom otthon. – Már megint ez a trükkös szó: „otthon”. – Itt is kell élniük okos nőknek valahol, ennyi okos férfi között. Hol rejtegetik őket? – Cordelia elhallgatott, ahogy hirtelen az villant az eszébe, hogy Kareen esetleg félreértheti a megjegyzést, és magára nézvén sértésnek veszi. Azonban ha hozzátenné, hogy a jelenlévők persze kivételek, azzal csak rontana a helyzeten. De ha Kareen úgy értelmezte is, magában tartotta, és Cordelia megmenekült a további lehetséges társasági feszültségtől, mivel Aral és Illyan visszatértek. Valamennyien udvariasan elköszöntek, és hazatértek a Vorkosigan-házba.

♦ ♦ ♦

Még aznap este Illyan százados toppant be hozzájuk, Droushnakovival a nyomában. A testőrnő jókora poggyászzsákot szorongatott, és ábrándos tekintettel bámészkodott.

– Negri kapitány Miss Droushnakovit jelölte ki a régensi hitves személyes védelmére – magyarázta kurtán Illyan.

Aral beleegyezően bólintott.

Valamivel később Droushnakovi átadott Cordeliának egy lezárt, vaskos, krémszínű borítékot. Cordelia a homlokát ráncolva bontotta fel. Apró betűs, szabályos kézírás volt, olvasható aláírással, cikornyák nélkül. Ez állt benne:

Ajándékul. Illeni fog Önhöz. Kareen.

Második fejezet

Másnap reggel Cordelia arra ébredt, hogy Vorkosigan már elment otthonról, és ez volt az első olyan nap, melyet a férje biztonságos társasága nélkül kellett töltenie a Barrayaron. Úgy döntött hát, hogy ezt a napot a bevásárlásnak szenteli, melyet tegnap este tervezett el, miközben azt nézte, miként birkózik meg Koudelka a csigalépcsővel. Gyanította, hogy Droushnakovi ideális idegenvezető lesz ehhez a programhoz.

Felöltözött, és indult, hogy levadássza testőrét. Nem kellett hosszan keresnie; Droushnakovi a folyosón üldögélt, a hálószoba ajtaja előtt, és azonnal talpra ugrott, amint a ház úrnője megjelent. Ennek a lánynak egyenruhában kellene feszítenie, villant be Cordeliának. A ruha, melyet viselt, kihangsúlyozta magasságát és pompás, kidolgozott izomzatát. Cordelia azon tűnődött, vajon neki, mint régensi hitvesnek, joga van-e saját libériát viseltetni, és reggeli közben azzal szórakoztatta magát, hogy elméletben már meg is tervezett egy alkalmas öltözéket, amely ellensúlyozná a lány valkűrszerű külsejét.

– Tudja, maga az egyetlen barrayari testőrnő, akivel találkoztam – jegyezte meg Cordelia a kávéja fölött, miközben tojást evett, meg valami vajban párolt darát, amely nyilvánvalóan az itteni fő éteknek számított. – Hogy került efféle beosztásba?

– Hát… én nem vagyok igazi testőr, mint a libériás férfiak…

Aha, már megint az a varázslatos egyenruha.

– …de apám és mindhárom bátyám a titkosszolgálatnál van. Ez már majdnem olyan, mintha én is igazi katona lennék, akárcsak ön.

Mániákus katona, mint az összes barrayari.

– Igen?

– Fiatalabb koromban dzsúdóztam. De túl nagydarab voltam a női súlycsoportokhoz. Nem volt igazi ellenfelem, ráadásul unalmasnak találtam, hogy megcsináljam az összes katát. A bátyáim néha becsempésztek a férfibajnokságba. Egyik dolog vezetett a másikhoz. Két éven át voltam a Barrayar világbajnoka iskoláskoromban. Aztán három évvel ezelőtt egy ember Negri kapitány csapatából felkereste apámat, és munkát kínált számomra. Akkor csináltam végig a fegyveres kiképzést. Kiderült, hogy a hercegnő már évek óta kért maga mellé női testőröket, de nem találtak senkit, aki átment volna az összes teszten. Ámbár – mosolyodott el önmagát lebecsülve – az a hölgy, aki megölte Vorrutjer admirálist, aligha szorul rá az én szerény szolgálataimra.

Cordelia a nyelvébe harapott.

– Hm! Szerencsém volt. Ráadásul mostanság már nem vagyok formában. Tudja, a terhesség.

– Igen, milady. Olvastam erről…

– Negri kapitány egyik jelentésében – fejezte be vele egyszerre Cordelia. – Biztosra vettem. Valószínűleg hamarabb tudott róla, mint én magam.

– Igen, milady.

– Gyerekként bátorították az érdeklődését illetően?

– Nem igazán. – Droushnakovi nagyot sóhajtott, és Cordelia érezte, ahogy egy fájdalmas emlék tör fel a mélyből. – Csodabogárnak tartottak.

Tűnődve méregette a lányt.

– A bátyjai?

Droushnakovi tágra nyitotta kék szemét.

– Hát persze.

– Naná. – És én azért féltem a Barrayartól, amit a fiaival tett. Nem csoda, hogy egyetlen nő sem ment át a teszteken. – Szóval megvan a fegyveres kiképzése. Remek. Akkor elkísérhet a bevásárló körutamon.

Enyhe meghökkenés kúszott végig Droushnakovi arcán.

– Igen, milady. Milyen jellegű ruhákat óhajt megtekinteni? – kérdezte udvariasan, de nem egészen tudta leplezni csalódottságát, hogy ez a „valódi hős” katonahölgy ilyesmiben érdekelt.

– Hol lehet itt igazán jó tőrös botot kapni?

A neheztelő pillantás elenyészett.

– Ó, ismerek egy jó helyet, ahová a Vor tisztek járnak, meg ahonnan a grófok vásárolják a szolgáik felszerelését. Bár… odabenn még sosem voltam, mivel a családom nem Vor, tehát nincs engedélyünk saját fegyver viselésére. Csak a titkosszolgálatnál rendszeresítettekre. De állítólag ez a legjobb üzlet.

♦ ♦ ♦

Vorkosigan gróf libériás őreinek egyike fuvarozta el őket a szóban forgó boltba. Cordelia lazított, és élvezte a város látképét. Droushnakovi viszont éber maradt, és egyfolytában a környező tömeget fürkészte. Cordelia biztosra vette, hogy semmi sem kerüli el testőre figyelmét. A lány keze időről időre a káberre[1] vándorolt, melyet hímzett bolerója alatt rejtegetett.

Ráfordultak egy széles, tiszta útra, melyet faragott homlokzatú ódon épületek szegélyeztek. A fegyverboltot csupán a neve – Siegling – jelezte, diszkrét aranybetűkkel. Nyilván, ha nem tudod, hová jöttél, nem lennél itt. A libériás sofőr az utcán várakozott, miközben Cordelia és Droushnakovi beléptek az üzletbe, egy vastag kárpitozású, lakkozott fával díszített helyiségbe, mely némileg az egykori kutatóhajója fegyverszobájának aromájára emlékeztette Cordeliát; az otthon furcsa sugallatára ezen az idegen helyen. Lopva a falambériát fürkészte, és megpróbálta meghatározni az értékét bétai dollárban. Rengeteg bétai dollárban. Csakhogy a fa itt majdnem olyan szokványos volt, mint a műanyag, és nem becsülték sokkal többre. Azok a fegyverek, melyeket a felsőosztálybeliek számára engedélyeztek, elegáns vitrinekben vagy a falakra aggatva díszelegtek. Káberek és vadászpuskák mellett rendkívüli sokaságban kardok és kések sorakoztak; nyilvánvalóan a császár párbajok ellen irányuló bősz rendeletei csak a használatukat tiltották, nem a birtoklásukat.

Az eladó, egy résnyire szűkült szemű, nesztelen járású idős férfi jött oda hozzájuk.

– Mit tehetek önökért, hölgyeim? – Kimondottan barátságosnak tűnt. Cordelia gyanította, hogy néha megfordulhatnak itt Vor osztályú asszonyok, hogy ajándékokat vásároljanak hímnemű rokonaiknak. De akárha azt mondta volna: „Miben segíthetek nektek, gyerekek?”, ugyanazon tónusban. Lekicsinylő testbeszéd? Legyen.

– Tőrös botot keresek egy megközelítőleg százkilencven centi magas férfi számára. Nagyjából ekkora legyen! – Megpróbálta magában felidézni Koudelka karjának és lábának hosszát, és a csípője magasságába mutatott. – Rugós pengéjűt, ha lehetséges.

– Máris, asszonyom. – Az eladó eltűnt, majd nem sokkal később a kért mintával tért vissza, egy művészi faragású sétapálcával.

– Ez enyhén szólva… nem is tudom. – Csiricsáré. – Hogy működik?

Az eladó szemléltette a rugós mechanizmust. A fabevonat lehullott, és hosszú vékony penge jelent meg. Cordelia a kezét nyújtotta érte, és az eladó némi habozás után átnyújtotta, hogy közelebbről is szemügyre vehesse.

Cordelia megmozgatta, a pengét méregette, aztán odanyújtotta a testőrének.

– Mit gondol?

Droushnakovi eleinte mosolygott, de aztán a homlokát ráncolta.

– Nincs túl jól kiegyensúlyozva – pislogott bizonytalanul az eladó felé.

– Ne feledje, maga nekem dolgozik, nem neki! – figyelmeztette Cordelia, azonnal észlelve az osztálykülönbség miatti bizonytalanságot.

– Szerintem nem túl jó penge.

– Elsőrangú darkoi kézművesmunka, asszonyom – védekezett az eladó hűvösen.

Cordelia mosolyogva vette vissza.

– Akkor teszteljük ezt az állítást!

Hirtelen tisztelgésre rántotta a pengét, majd a legközelebbi fal felé döfött vele. A kardhegy belefúródott és megakadt a fában, Cordelia pedig ráhelyezte a testsúlyát. A penge elpattant. Nyájasan nyújtotta át a darabokat az eladónak.

– Hogy maradhatott meg az üzletben, ha a vásárlói nem érik meg a lehetőséget, hogy másodszor is betérhessenek ide? A Siegling nyilván nem ad túl sokat a hírnevére, ha ilyen játék fegyvereket árusít. Olyasmit mutasson, ami katonához méltó, nem selyemfiúkhoz!

– Asszonyom – mormolta az eladó mereven –, ragaszkodnom kell ahhoz, hogy kifizesse a megrongált árut.

– Rendben van! – vágta rá Cordelia ingerülten. – Küldje el a számlát a férjemnek, Aral Vorkosigan admirálisnak a Vorkosigan-házba. És ha már megteszi, azt is magyarázza el neki, miért próbált ócskaságot rásózni a feleségére… maga tiszti szolga!

Ez utóbbi megjegyzést csak vaktában vetette oda, a férfi korára és testtartására alapozva, de a tekintetéből látta, hogy nagyon is talált.

Az eladó mélyen meghajolt.

– Elnézését kérem, milady. Azt hiszem, valami illendőbbet is mutathatok, ha a milady lesz oly kegyes megvárni.

Ismét eltűnt, Cordelia pedig sóhajtott.

– Automatákból vásárolni sokkal egyszerűbb. De legalább ha a vezérkar jelentéktelen hatalmasságaira hivatkozunk, az itt is ugyanolyan jól beválik, mint otthon.

A következő sétabot dísztelen, sötét fából készült, szaténvéggel. Az eladó ismét meghajolt, majd átnyújtotta neki anélkül, hogy a működését szemléltette volna.

– A markolat gombját nyomja meg, milady – rebegte.

Sokkal nehezebb volt, mint az előző darab. A burkolata szinte lerobbant róla, és jókora csattanással csapódott a szemközti falnak; akárha egy súlyos lövedék lenne. Cordelia a csupasz pengét méregette. Furcsa vésetminta rajzolódott ki rajta a fényben. Cordelia ismét tisztelgett, mielőtt a falba döfte volna, és az eladóra pillantott. – Kitelnek ezek a fizetéséből?

– Folytassa csak, milady! – A férfi tekintetében önérzetes elégedettség csillant. – Ezt nem bírja eltörni.

Cordelia ugyanúgy tesztelte a pengét, mint az előzőt. A kardhegy sokkal mélyebbre fúródott a fába, és hiába dőlt rá teljes súlyával, a penge épp csak meghajlott. Nyilván kibírt volna még nagyobb súlyt is, meg sem közelítette a teherbírását. Odaadta Droushnakovinak, aki szeretetteljesen vizsgálgatta.

– Ez pompás, milady. Remek fegyver.

– Biztosra veszem, hogy többet használják majd sétabotként, mint kardként. Mindazonáltal… kimondottan hasznos lehet. Megvesszük.

Míg az eladó a becsomagolással szöszmötölt, Cordelia egy zománcozott káberekkel teli polc előtt ácsorgott.

– Nem vesz egyet magának, milady? – kérdezte Droushnakovi.

– Azt hiszem… nem. Van elég katona a Barrayaron anélkül is, hogy növelnénk a számukat egy bétaival. Bármiért jöttem is ide, nem azért, hogy katonáskodjam. Lát valamit, amit szeretne?

Droushnakovi elmélázott kissé, de aztán a fejét rázta, és keze a bolerója alá csusszant.

– Negri kapitány felszerelése a legjobb. Még a Sieglingben sincs kiválóbb… csak szebb.

♦ ♦ ♦

Aznap késő este hárman ültek a vacsoraasztalhoz: Vorkosigan, Cordelia és Koudelka hadnagy. Vorkosigan új személyi titkára kissé fáradtnak tűnt.

– Mivel töltöttétek a napot? – tudakolta Cordelia.

– Javarészt embereket terelgettünk – válaszolta Vorkosigan. – Vortala miniszterelnöknek szüksége volt néhány szavazatra, mivel nem kapott annyit, amennyi kellett volna, így hát megdolgozta őket, egyesével, kettesével, zárt ajtók mögött. Amit holnap a tanácstermekben láthatsz, az nem a működő barrayari politika, csupán annak eredménye. És neked jól telt a napod?

– Remekül. Vásárolni voltunk. Mindjárt megmutatom, mit vettünk. – Előhúzta a tőrös botot, és kicsomagolta. – Csak egy kis segítség, mielőtt teljesen a földbe döngölnéd Kout.

Koudelka udvarias, hálás mosollyal próbálta leplezni egyre mélyülő zavarát. Ábrázatára meglepetés ült ki, ahogy elvette a sétapálcát, és csaknem elejtette a nem várt súlya miatt.

– Hé! Ez nem…

– Nyomja meg azt a gombot a markolaton. De ne tartsa…

Zzzuuuum!

– …az ablak irányába!

Szerencsére a lerobbanó burkolat a keretnek csapódott, és csengve pattant le róla. Kou és Aral mindketten talpra ugrottak.

Koudelka csillogó szemmel vizsgálgatta a pengét, miközben Cordelia összeszedte a burkolatot.

– Ó, milady! – Aztán a hadnagy lesütötte a tekintetét. Gondosan visszacsattintotta a burkolatot, majd szomorúan visszaadta. – Attól tartok, megfeledkezett arról, hogy én nem vagyok Vor. Számomra nem megengedett a kard viselése.

– Ó! – Cordelia is fancsali képet vágott.

Vorkosigan felhúzta a szemöldökét.

– Megnézhetem? – Szemügyre vette a pengét, aztán visszapattintotta a burkolatát. – Hm! Jól gondolom, hogy én fizettem ezért?

– Hát te fogsz, gondolom, amikor majd a számla megérkezik. Bár szerintem azt nem kellene kifizetned, amit eltörtem. Ezt pedig akár vissza is vihetem.

– Értem. – Vorkosigan sandán vigyorgott. – Koudelka hadnagy, mint az ön parancsnoka és Ezar Vorbarra hűséges híve, hivatalosan önre bízom e fegyveremet, hogy forgassa azt a császár szolgálatában, kinek neve legyen áldott! – A hivatalos frázis elkerülhetetlen iróniájától ajka megfeszült, de leküzdötte a kényszert, és visszaadta a fegyvert hadnagyának.

Koudelka képe ismét felragyogott.

– Köszönöm, uram!

Cordelia csak a fejét ingatta.

– Kizárt, hogy valaha is megértem az itteni szokásokat.

– Majd kitalálunk neked Kouval valami legális sztorit. De nem ma. Még arra is alig lesz ideje, hogy lejegyezze a ma történteket, Vortala máris újabb követelésekkel állt elő. Maga is kiveheti belőle a részét, Kou; találkozunk apám könyvtárában.

A vacsora véget ért. Koudelka visszavonult a könyvtárba dolgozni, Vorkosigan és Cordelia pedig a szomszédos szalonban olvasgattak Vorkosigan esti megbeszélése előtt. Számtalan jelentést kellett még végigfuttatnia a kézi olvasóján. Eközben Cordelia egy jellegzetesen barrayari orosz kifejezéssel, a „fülpoloská”-val ismerkedett, majd egy még félelmetesebb témáról, a gyermeknevelésről olvasott. A csendet csak néha-néha törte meg Vorkosigan motyogása, aki főképp magát szórakoztatta olyasmivel, mint: „Aha, szóval azt akarja a rohadék” vagy: „Francba ezekkel a hülye számokkal! Utána kéne számolni…”

És néha Cordelia is kifakadt. „Ó, istenem, tényleg? Mindegyik csecsemő?!”

A könyvtár felől pedig ütemes csattanások hallatszottak; ilyenkor ők ketten egymásra nevettek.

– Ó, kedvesem! – jegyezte meg Cordelia a harmadik vagy negyedik csattanás után. – Remélem, nem vontam el túlzottan a figyelmét a kötelességeiről!

– Minden rendben lesz, amint hozzászokik. Vorbarra személyi titkára saját kezébe vette, és betanítja, hogyan szervezze a munkáját. Miután túljutnak a temetési protokollon, bármit képes lesz elintézni. Apropó, az a tőrös bot zseniális ötlet volt. Köszönöm.

– Na ja, észrevettem, mennyire idegesíti a hátrányos helyzete. Gondoltam, ezzel lesimíthatja kissé a felborzolt tollait.

– A mi társadalmunk már csak ilyen. Általában elég kíméletlen azokkal… akik nem bírnak vele lépést tartani.

– Értem. Furcsa… most, hogy említed, nem rémlik, hogy láttam volna az utcákon vagy bárhol is sérülteket, legfeljebb a kórházakban. Sem lebegőszékek, sem azok a bamba orcák a szüleik nyomában…

– És nem is fogsz látni. – Vorkosigan zordan bámult rá. – Bármi észlelhető problémát megszüntetnek még a születés előtt.

– Ez nálunk is így történik. Bár szokás szerint még a fogantatás előtt.

– Meg születéskor. És később, a neveldében.

– Ó!

– Ami pedig a megnyomorodott felnőtteket illeti…

– Jóságos ég, ugye nem altatjátok el őket?

– A te Dubauer zászlósod itt nem maradhatott volna életben.

Dubauert idegroncsoló-találat érte a fején, de túlélte. Vagy legalábbis valami olyasmi.

– Az olyasfajta sérülésekkel kapcsolatban, mint Koudelkáé, vagy az annál rosszabbakkal… a társadalmi megbélyegzés nagyon nagy. Nézd meg, hogyan viselkedik néha nagyobb társaságban, akik nem a barátai. Nem véletlen, hogy az öngyilkossági ráta az orvosilag kiszuperált katonák között igen magas.

– Ez rettenetes!

– Én ezt valaha természetesnek vettem. De… most már nem. Viszont sokan még mindig elfogadják.

– És mi a helyzet a Bothari-féle sérültekkel?

– Attól függ. Ő használható őrült volt. Az alkalmatlanok viszont… – Vorkosigan elhallgatott, és a cipőjét bámulta.

Cordelia megborzongott.

– Állandóan azt hiszem, hogy már kezdem megszokni ezt a világot. Aztán befordulok egy sarkon, és egyenesen belebotlok valami ilyesmibe.

– Még alig nyolcvan éve, hogy a Barrayar ismét csatlakozott a tágabb értelemben vett galaktikus civilizációhoz. Nemcsak a technológiánk veszett oda az Izoláció idején. Azt sietve magunkra cibáltuk ismét, akár egy kölcsönkabátot. Ám alatta… itt-ott még mindig meztelenek maradtunk. Csak így, negyvennégy évesen kezdem látni, mennyire meztelenek.

Vortala gróf és „hívei” érkeztek nem sokkal ezután, és Vorkosigan bevette velük magát a könyvtárba. Még aznap este befutott a vidéki birtokról Piotr Vorkosigan gróf is, Aral apja, hogy részt vegyen a Tanács szavazásán.

– Na, végre valaki, aki biztosan rá szavaz holnap – tréfálkozott Cordelia az apósával, miközben segített neki kibújni a kabátjából a kövezett hallban.

– Hah! Örülhet, ha megkapja a szavazatom. Az elmúlt években átkozottul furcsa radikális nézeteket szedett fel. Ha nem a fiam lenne, fújhatná! – Szavai ellenére Piotr ráncos képe mégis büszkeséget sugárzott.

Cordelia hunyorgott annak hallatán, miként jellemzik Aral Vorkosigan politikai nézeteit.

– Megvallom, soha nem gondoltam rá úgy, mint forradalmárra. Úgy látszik, a „radikális” szó sokkal tágabban értelmezhető, mint hittem.

– Ó, ő sem tartja radikálisnak magát. Úgy gondolja, elmegy félútig, aztán majd megáll. Csak aztán pár év múlva majd rádöbben, hogy egy tigris hátán lovagol. – A gróf zordan ingatta a fejét. – De gyere, lányom, ülj ide mellém, és mesélj valami jót magadról! Jól nézel ki… minden rendben van?

Az idős gróf szenvedélyes érdeklődést mutatott a leendő unokájával kapcsolatos fejlemények iránt. Cordelia érezte, hogy a terhessége révén jelentőset nőtt az öregember szemében; Aral eltűrt szeszélyéből nagy hirtelen valami olyasmivé vált, ami már veszélyesen súrolta a félisteni lét peremét. Apósa őszintén biztosította őt jóváhagyásáról. Kimondottan vicces volt, de Cordelia sose nevette ki, bár nem voltak illúziói vele kapcsolatban. Aral épp ilyennek festette le, miként fog reagálni apja a terhesség hírére, és tökéletesen igaza lett, ezt Cordelia is belátta aznap, amikor a nagy hír megerősítést nyert. Azon a nyári napon, amikor hazatért a Vorkosigan Surleau-i birtokra, Aralt a csónakkikötőben találta. A vitorlásán tett-vett, kiteregette száradni a vitorlákat, és nedves cipőben téblábolt körülöttük.

Aral felnézett, és ahogy a tekintetük találkozott, képtelen volt leplezni a szeméből sugárzó mohóságot.

– Nos? – Még egy kicsit előre is dőlt.

– Nos. – Cordelia megpróbált szomorkás és csalódott ábrázatot ölteni, hogy megtréfálja, de a vigyor önállósodott és szétterült az arcán. – A doktor szerint fiú.

– Ah! – Jókora megkönnyebbült sóhaj szakadt ki a férfiból, aztán felkapta asszonyát, és megpörgette.

– Aral! Aúúú! El ne ejts! – A férje nem volt magasabb nála, sőt, hm, zömökebb.

– Soha!

Letette Cordeliát, magához szorította, és hosszú csókban forrtak össze, mely nevetésben ért véget.

– Apám magánkívül lesz a boldogságtól.

– Te is eléggé boldognak tűnsz.

– Igen, de ez mind semmi ahhoz képest, mint amikor egy régi vágású barrayari családfő esik eksztázisba a családfája növekedése miatt. Éveken át győzködtem ezt a szegény öreget, hogy a fa ezen ága velem ér véget.

– Megbocsátja nekem, hogy én csak egy külhoni közember vagyok?

– Már tényleg meg ne sértődj, de jelen esetben abszolút nem érdekli, milyen származású nőt cibáltam haza, a lényeg csak az, hogy termékeny legyen. Azt hiszed, túlzok? – tette hozzá, hallva felesége kacagását. – Majd meglátod.

– Túl korai még neveken gondolkodni? – kérdezte Cordelia csendes vágyódással.

– Nem kell gondolkodni. Elsőszülött fiú. Ez itt szigorú hagyomány. A két nagyapjáról kapja a nevét. Első az apai, második az anyai.

– Aha, emiatt olyan nehéz kiigazodni a történelmeteken. Mindig hozzá kellett gondolnom a dátumokat azokhoz az állandóan ismétlődő nevekhez, hogy bele ne zavarodjam. Piotr Miles. Hm! Hát azt hiszem, hozzá tudok szokni. Kitalálhatok esetleg… valami mást?

– Majd talán a következőnél.

– Ó, te kis nagyravágyó!

Rövid birkózás vette kezdetét. Cordelia már korábban kitapasztalta, hogy bizonyos hangulatokban a férje sokkal csiklandósabb, mint ő. Kiadós bosszút állt rajta, és a végén nevetve nyúltak el a napsütötte füvön.

– Ez nem volt túl méltóságteljes viselkedés – panaszkodott Aral, amikor végre kiszabadult.

– Attól félsz, hogy megbotránkoztatom Negri halásznak álcázott embereit ott?

– Szerintem már rég túljutottak a megdöbbenésen.

Cordelia integetett a távoli légladik felé, melynek utasai úgy tettek, mintha nem látnák a gesztust. Eleinte idegesítette a jelenlétük, de aztán belenyugodott a ténybe, hogy Aralt folyamatos megfigyelés alatt tartja a Császári Titkosszolgálat. Ez a jutalma azért, feltételezte Cordelia, hogy belekeveredett az escobari háború titkos és halálos politikai játszmájába, és a büntetése, amiért kimondta nem túl népszerű véleményét.

– Értem már, miért szereted ugratni őket. De talán lazíthatnánk egy kicsit, és meghívhatnánk őket ebédre vagy valamire. Úgy érzem, mostanra már alaposan megismertek, és szeretném én is megismerni őket.

Vajon Negri emberei ezt a beszélgetést is rögzítették? Vannak poloskák a hálószobájukban is? Vagy a fürdőszobában?

Aral csak nevetett ezen, de azért válaszolt.

– Nem fogadhatnák el. Nem ehetnek vagy ihatnak semmi mást, csak amit magukkal hoznak.

– Jó ég, milyen paranoiásak! Valóban szükséges ez?

– Néha. Veszélyes mesterség az övék. Nem irigylem őket.

– Mármint üldögélni, és téged bámulni, miközben kellemesen nyaralgatsz. Remekül lebarnulhatnak közben.

– Épp az ücsörgés a legnehezebb része. Mert lehet, hogy egy éven át tétlenül üldögélnek, aztán hirtelen öt perc alatt halálos akcióban kell részt venniük teljes erőbevetéssel. De nekik folyamatosan készen kell állniuk arra az öt percre egész évben. Ez roppant kimerítő. Szerintem a támadás a legjobb védelem.

– Még most sem értem, miért akarna bárki is háborgatni téged. Úgy értem, te csak egy leszerelt katonatiszt vagy, aki visszavonultan él. Több száz hozzád hasonló lehet, még a nemes Vor-vérvonalból is.

– Hm! – Aral a távoli csónakon nyugtatta tekintetét, kitérve a válasz elől, aztán hirtelen talpra ugrott. – Gyere! Örvendeztessük meg apámat a jó hírrel!

Hát most már értette. Piotr gróf belekarolt, és magával vonta az ebédlőbe, ahol elfogyasztotta kései ebédjét, miközben a legfrissebb nőgyógyászati vizsgálatok eredményeit tudakolta tőle, majd megörvendeztette őt a birtokról hozott finomságokkal. Cordelia engedelmesen szemezgette a szőlőt.

Miután a gróf végzett a vacsorával, kart karba öltve sétáltak ki az előcsarnokba, és Cordelia fülét emelt hangú vita foszlányai ütötték meg a könyvtár irányából. Fojtott szavak hangzottak el, de éles, pattogó tónusban. Cordelia zavartan megtorpant.

Egy pillanatra rá – a vitatkozás? – abbamaradt, a könyvtár ajtaja kivágódott, és egy férfi viharzott ki rajta. A nyíláson át látni lehetett Aralt és Vortala grófot. Aral arca feszült volt, a tekintete lángolt. Vortala, egy kortól hajlott ember, májfoltos, kopasz fejjel, melyet fehér haj szegélyezett, céklavörös volt a csupasz kobakja búbjáig. A távozó férfi kurta intéssel magához rendelte várakozó libériás kísérőjét, és az fürgén, kifejezéstelen arccal követte őt.

Az elsiető férfi körülbelül negyvenéves lehetett, sötét hajú, és drága, felsőosztálybéli ruhát viselt. Arca homorú volt; orra és bajsza nem bírta ellensúlyozni erőteljes homlokát és előreugró állát. Igazából nem volt sem jóképű, sem csúnya, jobb pillanataiban markánsnak lehetett volna nevezni. Most viszont mogorvának tűnt. Megtorpant, amikor Piotr gróf mellé ért az előcsarnokban, és sikerült összehoznia – épp csak hogy – egy udvarias biccentést.

– Vorkosigan! – recsegte. Tétova „jó estét” rejtőzött erőltetett főhajtásában.

Az idős gróf is megbillentette a fejét viszonzásképpen, és felhúzta a szemöldökét.

– Vordarian! – Szinte kérdőn ejtette ki a nevet.

Vordarian szorosan összepréselte ajkait, keze ökölbe szorult és kinyílt, álla mozgásának ritmusában.

– Jegyezze meg szavam – csikorogta –, ön és én meg minden más értékes ember a Barrayaron keservesen bánni fogja a holnapot!

Piotr lebiggyesztette ajkát, óvatosság csillogott szarkalábas szemében.

– A fiam nem fogja cserbenhagyni az arisztokráciát, Vordarian.

– Ön csak hitegeti magát. – Vordarian végigmérte Cordeliát, de nem időzött rajta ahhoz elég hosszan a tekintete, hogy sértő legyen, ám hűvös, nagyon hideg, elutasító bemutatkozás volt ez. Némileg kényszeredetten még odabiccentett búcsúzóul, aztán sarkon fordult, és árnyékszerű kísérőjével a nyomában sietve távozott.

Aral és Vortala bukkantak fel a könyvtárból. Aral kijött egészen az előcsarnokba, és az ajtó gravírozott üvegtábláin keresztül tűnődve révedt ki a sötétségbe. Vortala békülékenyen fektette kezét a házigazda karjára.

– Hadd menjen! – duruzsolta. – Az ő szavazata nélkül is boldogulunk.

– Eszem ágában sincs utánaszaladni az utcára! – csattant fel Aral. – Mindazonáltal… megkérhetném, hogy legközelebb tartogassa a szellemességeit azoknak, akik képesek megérteni és méltányolni?

– Ki volt ez a dühös fickó? – kérdezte Cordelia könnyedén, próbálván oldani a feszült hangulatot.

– Vidal Vordarian gróf. – Aral elfordult az ajtóüvegtől, és vetett asszonyára egy kedves mosolyt. – Vordarian sorhajókapitány. Gyakorta működtünk együtt, amikor még a vezérkarhoz tartoztam. Jelenleg ő annak a pártnak a vezetője, amely a lehető legközelebb áll a konzervatív párthoz a Barrayaron… nem az Izoláció idejét visszasírók egyike, de fogalmazzunk úgy, hogy az övéi őszintén félnek minden változástól, és úgy tartják, hogy a változás csakis rosszat hozhat. – Lopva az apjára pillantott.

– Az ő neve is gyakorta felmerült, amikor a lehetséges régens személyét találgatták – szólt közbe Vortala. – Attól tartok, ő maga is arra számított, hogy ő kapja a kinevezést. Hatalmas erőfeszítéseket tett, hogy megdolgozza Kareent.

– Ezart kellett volna megdolgoznia! – jegyezte meg Aral szárazon. – Nos… talán kiadta a dühét ma éjszaka. Reggel próbálkozzon meg vele újfent, Vortala… de ha lehet, valamivel alázatosabban.

– Vordarian egójának pátyolgatása nem egyszerű feladat – dörmögte Vortala. – Átkozottul sok időt tölt a családfája tanulmányozásával.

Aral egyetértően grimaszolt.

– Nem ő az egyetlen.

– Ezt hallania kéne! – morogta Vortala.

Harmadik fejezet

Másnap Cordelia hivatalos kíséretet kapott az Egyesített Tanács ülésére Lord Padma Xav Vorpatril kapitány személyében. Mint kiderült, ő nem csupán Aral új személyzetének tagja, hanem az unokatestvére is, rég halott anyja húgának a fia. Lord Vorpatril volt az első közeli rokon Piotr grófon kívül, akivel Cordelia találkozott. És nem azért, mintha Aral rokonai kerülték volna őt, ahogy eleinte gondolta, hanem mert nem igazán voltak. Ő és Vorpatril maradtak az egyedüli túlélő gyerekei annak az előző generációnak, melynek maga Piotr gróf volt az utolsó élő képviselője. Vorpatril nagydarab, jó kedélyű férfi volt, úgy harmincöt éves, jól vasalt zöld öltözékben. Mint Cordelia hamarosan megtudta, ő volt a férje egyik altisztje első kapitánykodása alatt, mielőtt sikerre vitte a komarri hadjáratot, amelynek politikai utózöngéje tönkretette a karrierjét.

Ő Vorpatril mellett ült, szemben Droushnakovival a gazdagon díszített korlátú galérián, ahonnan rálátott a tanácsteremre. Maga a terem meglepően egyszerű helyiség volt, ámbár telis-tele a Cordelia bétai értékrendje szerint hihetetlen luxusnak számító falambériával. Faülések és asztalok sorakoztak körben a teremben. Reggeli napfény ömlött be a keleti falba vágott magas, festett ablakokon. A színpompás ceremóniákat nagy gondossággal végezték odalenn.

A miniszterek archaikusnak kinéző fekete és bíborpalástokban parádéztak, melyek egyszerűségét hivataluk aranyláncával ellensúlyozták. Velük szemben számbeli fölényben voltak a grófok, valami hatvanan, akik díszesebb, vörös és ezüstruhákban pompáztak. Egy csapat férfi, akik még elég fiatalok voltak ahhoz, hogy aktív szolgálatban legyenek a hadseregben, kék-vörös díszegyenruhában feszítettek. Vorkosigan annak idején úgy jellemezte a díszegyenruhát, mint csiricsárét, jutott eszébe Cordeliának, de ebben a csodálatos, ősi hangulatú teremben épp ez a tarkaság tűnt a legodaillőbbnek. És Vorkosigan is remekül néz ki a pompás öltözékében, gondolta.

Gregor herceg és anyja egy baldachinos emelvényen foglaltak helyet a terem túlsó oldalán. A hercegnő ezüstberakásos, hosszú ujjú, magasan záródó nyakú fekete ruhát viselt. Sötét hajú fiacskája pedig leginkább egy manóra hasonlított kék-vörös egyenruhájában. Viszonylag keveset izgett-mozgott a körülményekhez képest.

A császár is megjelent a maga kísérteties módján; zárt láncú kommlinken a Császári Rezidenciából. Ezart ülő helyzetben mutatta a holovid, egyenruhába öltözve. Hogy mekkora erőfeszítésbe került ez, Cordelia elképzelni sem tudta; a csöveket és a testéhez csatlakozó ellenőrző vezetékeket eltávolították a felvételről. Az arca papírfehér volt, a bőre szinte áttetsző, mintha a szó szoros értelmében elkezdett volna kifakulni abból a környezetből, melyet oly sok éven keresztül uralt.

A galéria zsúfolásig megtelt feleségekkel, segédekkel és testőrökkel. Az asszonyok elegáns ruhákat viseltek, és ékszerektől roskadoztak; Cordelia érdeklődve vizslatta őket, aztán ismét Vorpatrilhoz fordult, hogy újabb információkat sajtoljon ki belőle.

– Meglepte önt Aral régensi kinevezése? – kérdezte.

– Nem igazán. Néhányan komolyan vették a leszerelek és visszavonulok dolgot az escobari zűrzavar után, de én sosem hittem el.

– Pedig amennyire én tudom, ő komolyan gondolta.

– Ó, efelől semmi kétség. Aral elsősorban önmagát bolondítja ezzel a hétköznapi leszerelt katona dologgal. Mindig is erre vágyott, azt hiszem. Akárcsak az apja.

– Hm! Igen, érzékeltem némi politikai hajlamot a társalgásaikban. Még a legszokatlanabb körülmények között is. Mint például amikor megkérte a kezem.

Vorpatril nevetett.

– El tudom képzelni. Fiatalabb korában vérbeli konzervatív volt… ha tudni akartam, mit gondol Aral valamiről, csak meg kellett kérdeznem Piotr grófot, és a válaszát megszorozni kettővel. De amikor együtt szolgáltunk, addigra már… ööö… furcsa lett. Ha meg akartam győzni valamiről… – Pajkos fény csillant a szemében valami emlékre, és ennek láttán Cordelia azonnal felbátorodott.

– Hogy tudták meggyőzni? Azt hittem, a politikai viták tiltottak a tisztek között.

Vorpatril felhorkant.

– Megtiltanák ezek még a lélegzést is, ha a legcsekélyebb esély kínálkozna is a sikerre. Ez a kijelentés persze, fogjuk rá, enyhén erőltetett. Aral azonban ragaszkodott hozzá, hacsak Rulf Vorhalas és én ki nem rángattuk őt egy kis lazításra.

– Aralt? Lazításra?

– Na ja. Hát Aral híresen nagyivó volt…

– Azt hittem, gyenge ivó. Nem bírja a gyomra.

– Ó, épp emiatt volt híres. Ritkán részegedett le. Bár keresztülment egy cudar perióduson az első felesége halálát követően, amikor egy időre összeállt Ges Vorrutjerrel… izé… – Vorpatril oldalra pillantott, és másik témára váltott. – Bárhogy is, veszélyes volt túlságosan ellazítani, mert akkor depressziós lett, és búskomor, és akkor semmivel sem lehetett eltéríteni attól az igazságtalanságtól, hozzá nem értéstől vagy ostobaságtól, amely épp akkor feldühítette. Istenem, mennyit bírt dumálni! Mire felhajtotta az ötödik pohárral… és mielőtt lecsúszott volna az asztal alá, kiütve magát… a forradalomról szónokolt, jambikus pentameterben. Már akkor biztosra vettem, hogy egyszer politikus lesz belőle – kuncogott, és szeretettel pillantott a zömök, kék-vörös öltözékű alakra, aki a terem túloldalán ült, a grófok között.

Az Egyesített Tanács szavazása Vorkosigan régenssé jelölésének jóváhagyásáról érdekes ügynek tűnt Cordelia számára. El sem bírta képzelni, hogyan lehetne rávenni hetvenöt barrayarit, hogy egyetértsenek abban, reggel melyik irányból keljen fel a nap, de a szavazás szinte egyhangú végeredményt hozott: Ezar császár döntésének elfogadását. Mindössze öten jelezték, hogy tartózkodnak, négyen hangosan, az ötödik viszont oly erőtlenül, hogy a házelnöknek fel kellett szólítania, hogy ismételje meg mondandóját. Még Vordarian gróf is igennel voksolt – észlelte Cordelia –, meglehet, Vortalának sikerült valahogy helyretennie a tegnap esti nézeteltérést valami kora reggeli megbeszélésen. Ez rendkívül kecsegtető és bátorító kezdetnek tűnt Vorkosigan új munkájában, és ezt Cordelia szóba is hozta beszélgetőtársának.

– Aha… igen, milady – felelte Lord Vorpatril féloldalas mosollyal. – Mivelhogy Ezar császár egyértelművé tette, hogy egyhangú jóváhagyást akar.

A férfi hangszínéből arra lehetett következtetni, hogy Cordelia valamit már megint félreértett.

– Arra céloz, hogy azok odalenn inkább nemmel voksoltak volna?

– Meggondolatlanság lett volna részükről ebben a kritikus helyzetben.

– Vagyis azok, akik tartózkodtak… igen bátrak lehetnek, ha szembe mertek szállni vele.

Új keletű érdeklődéssel vizslatta a kis csoportot.

– Ó, igen, velük minden rendben – felelte Vorpatril.

– Hogy érti ezt? Bizonyára ők az ellenzék.

– Igen, ők a nyilvános ellenzék. Aki komoly árulásra készül, nem fogja elárulni magát ilyen nyíltan. Azok, akiktől Aralnak védenie kell a hátát, a másik csoportban ülnek, az igennel voksolók között.

– Kik azok? – Cordelia aggódva ráncolta a homlokát.

– Ki tudja? – Lord Vorpatril vállat vont, majd megválaszolta saját kérdését. – Negri, valószínűleg.

Üres székek vették körbe őket. Cordelia nem tudta, hogy vajon biztonsági okokból vagy udvariasságból. Nyilván az utóbbi, mivel két későn jövő – egyikük zöld, századosi egyenruhában, a fiatalabb pedig drágának tűnő civil öltözékben – érkezett, és szabadkozva foglaltak helyet előttük. Cordelia testvéreknek vélte őket, és a sejtése be is igazolódott, amikor a fiatalabb megszólalt:

– Nézd, ott van apa, három székkel az öreg Vortala mögött. Melyikük az új régens?

– Az a dongalábú alak kék-vörösben, Vortala jobbján.

Cordelia és Vorpatril összenéztek a hátuk mögött, és a nő az ajkához emelte az ujját. Vorpatril csak vigyorgott, és vállat vont.

– Mi hír járja róla a titkosszolgálatban?

– Attól függ, kit kérdezel – felelte a százados. – Sardi úgy véli, hogy zseniális stratéga, és gyűjt róla minden híradást. Ott lehetett mindenhol. Úgy tűnik, az elmúlt huszonöt évben minden kis bozóttűzzel összefüggésbe hozható a neve. Rulf bácsi szerint ez az ő világa. Másrészt viszont Niels, aki ott volt az Escobarnál, azt mondta, hogy ő a legkíméletlenebb rohadék, akivel valaha is találkozott.

– Úgy hírlik, titokban haladó gondolkodású.

– Ez már rég nem titok. Némely idősebb Vor tisztek halálosan rettegnek tőle. Apát is megpróbálja maga és Vortala mellé állítani abban az új adótörvényben.

– Nem semmi.

– Be akarja vezettetni az örökösödési adót.

– Ejha! Hát ez nem fog összejönni neki, igaz? A Vorkosiganok olyan rohadtul csórók. Fizessenek a komarriak. Ezért hódítottuk meg őket, nem?

– Nem egészen, tudatlan szépöcsém. Ti, városi bohócok, találkoztatok már a bétai muffjával?

– Mármint az elit, tesókám – helyesbített az ifjabb. – Ne tévessz össze minket a szolgálat tintanyalóival!

– Eszembe se jutna. Tényleg nem. A legellentmondásosabb szóbeszédek keringenek arról a nőről, Vorkosiganról és Vorrutjerről, meg hogy mi történt az Escobarnál. Gondoltam, anya esetleg megtudhatott róla valamit.

– Keveset tudni róla, ahhoz képest, hogy állítólag három méter magas, és csatacirkálókat eszik reggelire. Alig látta valaki. Lehet, hogy ronda.

– Akkor legalább összeillenek. Vorkosigan sem túl megnyerő.

Cordelia remekül szórakozott, és csak a tenyere rejtekében vigyorgott, egészen addig, amíg a százados azt nem mondta:

– Nem tudom, ki az a háromlábú nyomoronc a kíséretében. Vajon a köcsögje?

– Ennél jobbat is kaphatna. Micsoda mutáns! Vorkosigan nyilván a szolgálat legjavából válogathat majd, mint régens.

Cordelia úgy érezte, mintha gyomron vágták volna, annyira váratlanul érte ez az ártalmatlan megjegyzés. Lord Vorpatril kapitány fel sem figyelt rá. Persze ő is hallotta, de ő a lenti szintre figyelt, ahol megkezdődött a felesketés. Droushnakovi viszont meglepetésére elpirult, és elfordította a fejét.

Cordelia előrehajolt. Fortyogva törtek ki belőle a szavak, de ő megválogatta azokat, és leghűvösebb kapitányi tónusában recsegte:

– Százados! És maga, akárkicsoda is! – Azok meglepetten pillantottak hátra az alkalmatlankodóra. – Tájékoztatom önöket, hogy a kérdéses úriember Koudelka hadnagy. És nincs nála hűségesebb tiszt. Senki szolgálatában.

Rámeredtek, bosszankodva és zavartan, nem tudván hová tenni a történteket.

– Már megbocsásson, hölgyem, de ez magánbeszélgetés! – csattant fel a százados kimérten.

– Igaza van – felelte Cordelia ugyanolyan kimérten, még mindig fortyogva. – Akaratomon kívül hallottam meg, és a bocsánatukért esedezem. Viszont azért a gyalázatos megjegyzésért, melyet Vorkosigan admirális titkárára tettek, önöknek kell elnézést kérniük. Mert ez szégyenfolt azon az uniformison, amelyet viselnek, és megsértik vele a császárt, akit mindketten szolgálnak. – Hangja visszafogott volt, szinte sziszegő. Remegett a dühtől. Túl nagy adag a Barrayarból. Türtőztesd magad!

Vorpatril elkalandozott figyelme csak most tért vissza. Tévedéséből ez a kis beszéd ijesztette fel.

– Hé, hé! – tiltakozott. – Mi ez a…

A százados feléje fordult.

– Ó, Vorpatril kapitány úr! Először nem ismertem meg. Ööö… – Kiszolgáltatottan intett a vörös hajú nőszemély felé, mintha azt akarná mondani: „Önnel van ez a hölgy? És ha igen, nem ügyelne rá, hogy ne jártassa a száját?” De csak annyit mondott hűvösen: – Mi még nem ismerjük egymást, asszonyom.

– Nem, de nem kell ahhoz köveket felrángatni, hogy lássuk, mik élnek alattuk. – Cordelia hirtelen rádöbbent, hogy szándékosan cukkolják. Nagy nehezen úrrá lett hevességén. Nem kellene új ellenségeket szereznie Vorkosigannak rögtön a hivatalba lépése pillanatában.

Vorpatril, akiben csak most tudatosult, hogy ő mint a hölgy kísérője van jelen, teljesíteni kívánta kötelességét:

– Százados, ön nem tudja, kivel…

– Ne… mutasson be minket, Lord Vorpatril! – vágott közbe Cordelia. – Azzal csak alkalmat kínálna, hogy tovább bosszantsuk egymást. – Hüvelyk-és mutatóujját az orrnyergéhez nyomta, behunyta a szemét, és igyekezett illendőbb szavakat találni. És még én szoktam azzal büszkélkedni, milyen nagy az önuralmam. Felpillantott a dühös arcokra. – Százados! Lordom! – Helyesen következtetett a fiatal férfi címére abból, hogy az apja a grófok között ül. – Szavaim elsietettek voltak, és modortalanok; visszavonom őket. Nem volt jogom beleszólni a magánbeszélgetésükbe. Elnézésüket kérem. A legalázatosabban.

– Ez a legkevesebb! – csattant fel a fiatal arisztokrata.

Bátyja több önuralmat tanúsított, és vonakodva válaszolt:

– Elfogadom a bocsánatkérését, hölgyem. Feltételezem, a hadnagy az ön rokona. Sajnálom, ha bármiféle sértést vélt kihallani szavainkból.

– Én is elfogadom az ön bocsánatkérését, százados. Ámbár Koudelka hadnagy éppenséggel nem a rokonom, hanem a második legkedvesebb… ellenségem. – Elhallgatott, és mindketten a homlokukat ráncolták; Cordelia ironikusan, a férfi értetlenül. – Azonban kérnék öntől egy szívességet, uram. Ne tegyen efféle megjegyzést Vorkosigan admirális jelenlétében. Koudelka az ő altisztje volt a Vorkraft Generális fedélzetén, és az ő védelmében sérült meg tavaly, amikor kitört az a politikai zendülés. A fiaként szereti őt.

A százados mostanra lehiggadt, viszont Droushnakovi úgy nézett rá, mintha megkeseredett volna a nyál a szájában. A férfi enyhén elmosolyodott.

– Arra céloz, hogy nagyon hamar a Kyril-szigeten találhatom magam?

Mi a fene az a Kyril-sziget? Nyilván valami távoli és kellemetlen helyőrség.

– Aligha. Az admirális nem használná arra a hatalmát, hogy így álljon bosszút személyes sérelméért. De ezzel szükségtelen fájdalmat okozna neki.

– Hölgyem! – A férfi most már végképp nem bírt kiigazodni rajta, ezen az egyszerű külsejű asszonyon, aki oly nagyon nem illett ide, erre a fényűző galériára. Fivérével együtt visszafordult, hogy tovább bámulja a lenti előadást, és valamennyien szótlanul ültek az elkövetkező húsz percben, mígnem a szertartás abbamaradt az ebédszünet miatt. A galériáról és az ülésteremből egyaránt kitódult a tömeg, hogy a hatalom folyosóin összevegyüljenek.

Vorkosigan – Koudelkával az oldalán – az apjával, Piotr gróffal, és egy másik, grófi köntöst viselő idős férfival beszélgetett. Vorpatril sietve lelépett, Aral pedig fáradt mosollyal üdvözölte feleségét.

– Minden rendben, drága kapitánynő? Szeretnélek bemutatni Vorhalas grófnak. Rulf Vorhalas admirális az ő öccse volt. Rövidre kell fognunk, magánjellegű ebédre vagyunk hivatalosak a hercegnőhöz és Gregor herceghez.

Vorhalas gróf mélyen meghajolt.

– Milady! Megtisztel.

– Grófúr! Én… alig ismertem a testvérét. De azt egyértelműen megállapíthattam, hogy Vorhalas admirális kiváló ember volt. – És a párom hagyta halálba menni. Kényelmetlenül érezte magát, kezével a gróf ujjai között, de az idős férfi nem mutatott neheztelést.

– Köszönöm, milady. Valamennyien így gondoltuk. Á, ott vannak a fiúk! Megígértem nekik, hogy bemutatom őket. Evon ég a vágytól, hogy bekerülhessen a vezérkarba, de mondtam neki, hogy addig sokat kell még tanulnia. Bárcsak Carl tanúsítana annyi érdeklődést a szolgálat iránt! A lányom félőrült lesz a féltékenységtől. Tudja, milady, hogy ön az összes lányt megbolondította?

A gróf elsietett, hogy ideterelje a fiait. Ó, istenem, gondolta Cordelia. Épp ők azok! Azt a két embert mutatták be neki, akik előtte ültek a galérián. Mindketten elsápadtak, és idegesen csókoltak neki kezet.

– Ti már találkoztatok – jegyezte meg Vorkosigan. – Láttam, hogy beszélgettek a galérián. Milyen témáról vitatkoztatok oly élénken, Cordelia?

– Ó… geológiáról. Zoológiáról. Az illemről. Főképp az illemről. Meglepően széles látókörű társalgást folytattunk. Azt hiszem, valamennyien tanultunk egymástól valamit. – Mosolygott, és közben a szeme se rebbent.

Evon Vorhalas százados meglehetősen rossz bőrben volt.

– No igen – feszengett. – Olyan leckét kaptam, amelyet sosem fogok elfelejteni, milady.

Vorkosigan folytatta a bemutatásokat:

– Vorhalas százados, Lord Carl… Koudelka hadnagy.

Koudelka, aki tele volt műanyag mütyürökkel, lemezekkel, meg a fegyveres erők főparancsnokának botját is hordozta, mint a frissen választott régens ajándékát, ráadásul saját sétapálcáját is szorongatta, nem tudta, hogy kezet nyújtson-e vagy szalutáljon; végül sikerült elejtenie mindent – és nem tette egyiket sem. Mindenki segíteni próbált, Koudelka pedig rákvörösen hajolt le, hogy felszedje a cuccait. Droushnakovi és ő egyszerre ragadták meg a sétabotját.

– Nincs szükségem a segítségére, kisasszony! – csattant fel Koudelka mély, morgó hangon, és a testőrnő kimérten visszahúzódott Cordelia háta mögé.

Vorhalas százados átnyújtott a titkárnak pár elejtett diszket.

– Bocsánatát kérem, uram – mentegetőzött Koudelka. – Köszönöm.

– Szóra sem érdemes, hadnagy. Egyszer engem is csaknem megperzselt egy roncsoló. Pokolian megijedtem. Ön példakép valamennyiünk előtt.

– De… nem is fájt, uram.

Cordelia, aki saját tapasztalatból tudta, hogy ez hazugság, nem szólt közbe, nem cáfolt. A kis csoport szétszéledt, ki ezért, ki azért. Cordelia lecövekelt Evon Vorhalas előtt.

– Örömömre szolgált, hogy megismerhettem önt, százados. Biztosra veszem, jelentős karriert fut be… de nem a Kyril-sziget irányába.

Vorhalas feszülten mosolygott.

– Úgy hiszem, ön is, milady. – Óvatos, tiszteletteljes bólintással elköszöntek.

Cordelia belekarolt Vorkosiganba, és Koudelkával meg Droushnakovival a nyomukban mentek teljesíteni további kötelezettségeiket.

♦ ♦ ♦

A Barrayar császára egy héttel később végleg kómába esett, de még egy teljes hetet eltöltött így. Aralt és Cordeliát a kora reggeli órákban ugrasztotta ki az ágyból a Vorkosigan-házban az a különleges küldönc, aki a Császári Rezidenciából érkezett:

– Az orvos szerint itt az idő, uram.

Sietve felöltöztek, és visszakísérték a hírhozót abba a szépséges terembe, melyet Ezar választott ki élete utolsó hónapjára, és ahol megfizethetetlen régiségek keveredtek más világbeli orvosi berendezésekkel.

Sokan voltak a szobában: az öreg császár személyi orvosai, Vortala, Piotr gróf és ők, a hercegnő és Gregor herceg, több miniszter és pár ember a vezérkarból. Szótlanul virrasztottak a haldokló mellett csaknem egy órán át, aztán az ágyon fekvő megviselt férfi szinte észrevétlenül kilehelte lelkét, és ettől még nagyobb lett a csendesség. Cordelia úgy vélte, borzasztó lehet ezt végignézni egy kisfiúnak, de a jelenléte szükségesnek tűnt a ceremóniához. Rendkívül higgadtan, Vorkosigannal az élen egytől egyig letérdeltek, kezüket Gregor két keze közé helyezték, és megújították hűségesküjüket.

Cordelia is térdre ereszkedett Vorkosigan mellett, a fiúcska előtt. A herceg – az új császár – anyja haját örökölte, de mogyoróbarna szeme ugyanolyan volt, mint Ezaré vagy Sergé. Cordelia azon kapta magát, hogy azon tűnődik, vajon az apja vagy a nagyapja jelleme lappang-e benne, arra várva, hogy idővel majd megmutatkozzon. Vajon átkot hordozol a kromoszómáidban, gyermek? – gondolta, miközben ő is a fiú kezébe csúsztatta ujjait. Átkozott vagy áldott, oly mindegy, ő is hűséget esküdött neki. E szavak végleg elvágták az utolsó köteléket a Béta Kolóniához: pendülve szakadt ketté, de ezt csak ő hallotta.

Most már barrayari vagyok. Hosszú és különös utazás volt ez, amely úgy kezdődött, hogy meglátott egy pár bakancsos lábat a sárban, és e gyermek tiszta kezében ért véget. Tudod, hogy segítettem megölni az apádat, fiú? Megtudod valaha is? Isten ments! Arra volt kíváncsi, hogy vajon az ügy kényes volta vagy csak puszta feledékenység miatt nem követelték meg tőle, hogy felesküdjön Ezar Vorbarrára?

Az összes jelenlévő közül egyedül Negri kapitány sírt. De ezt csak Cordelia tudta, mivel közvetlenül a férfi mellett állt a szoba legsötétebb sarkában, és látta, hogy kétszer is megtörli az arcát a kézfejével. Arca könnyes lett, és a szokásosnál is ráncosabb, de amikor előlépett, hogy megtegye esküjét, már a tőle megszokott rezzenéstelen arccal állt ott.

Az ötnapos temetési ceremónia, amely ezután következett, kimerítő volt Cordelia számára, de korántsem annyira, jött rá végül, mint amennyire Serg koronahercegé, amely két teljes hétig tartott, dacára annak, hogy nem volt test, melyet felravatalozhattak volna. Hivatalosan azt közölték, hogy Serg herceg hősi halált halt harc közben. Cordeliát is beleértve mindössze öt emberi lény ismerte a teljes igazságot arról a körmönfont gyilkosságról. Nem, csupán négy, most, hogy Ezar már nincs többé. Talán a sír a legbiztonságosabb nyughely Ezar titkai számára. Nos, az öregúr nem szenved tovább, az ő ideje lejárt, egy korszak véget ért.

A fiút nem koronázták császárrá, ám ehelyett egy meglepően hivatalos, ámbár elegáns öltözékben jó pár napot eltöltött a tanácstermekben, sorra fogadva a személyes eskütételt miniszterektől, grófoktól, seregnyi rokonuktól és mindenki mástól, aki nem fogadott hűséget Ezar halálos ágyánál. Vorkosigan is esküket fogadott, és ahogy egyre többen jöttek, az új régens szinte meggörnyedt, mintha súlyokat pakoltak volna rá.

A fiúcska, aki mellett ott állt az anyja, jól bírta. Kareen gondoskodott arról, hogy Gregor minden órában pihenhessen pár percet, és ezt tiszteletben tartották az elfoglalt, türelmetlen férfiak, akik a fővárosba tódultak, hogy kinyilvánítsák elkötelezettségüket. A barrayari kormányzat különössége az összes íratlan szabályával elképesztette Cordeliát, még ha nem is első pillantásra, hanem fokozatosan. És mégis, úgy tűnik, valahogy működik. Ők működtetik. Addig tettetik, míg létezni kezd. Lehet, hogy lényegében az összes kormány ugyanilyen konszenzuson alapuló kitaláció?

♦ ♦ ♦

Miután a ceremóniák özöne elapadt, Cordelia végre kialakíthatta napi rutinját a Vorkosigan-házban. Nem mintha oly sok teendője akadt volna. Vorkosigan többnyire már hajnaltájt távozott, Koudelkával a nyomában, és csak sötétedés után tért haza. Bekapott pár falatot a hideg vacsorából, aztán bezárkózott a könyvtárba, vagy embereket fogadott ott, egészen lefekvésig. Ez csak eleinte lesz így, mondogatta magának Cordelia. Aral majd hozzászokik, hatékonyabban alakítja a munkarendjét, ha túljut a kezdeti nehézségeken. Eszébe jutott, neki milyen volt, amikor először nevezték ki hajóparancsnoknak a Bétai Csillagközi Felderítésnél – nem is olyan túlságosan régen –, és hogy milyen volt az első hónapok ideges hiperkészenléte. Később a fájdalmasan elsajátított feladatok automatikussá váltak, aztán már szinte oda sem kellett figyelnie rájuk, és újra foglalkozhatott a magánéletével. Aralnál is ugyanígy lesz. Várt türelmesen, és mosolygott, valahányszor találkoztak.

Ráadásul őt lefoglalta a terhessége. Nem csekély jelentőségű feladat volt ez, legalábbis abból a dédelgetésből ítélve, melyet mindenkitől megkapott, Piotr gróftól a konyhalányig, aki a lehető legfurább időpontokban szolgált fel számára magas tápértékű rágcsálnivalókat. Még akkor sem kapott ennyi gondoskodást, amikor egyéves kutatóútról tért haza, hibátlan jelentéssel. Úgy tűnt, a szaporodást sokkal lelkesebben bátorítják itt, mint a Béta Kolónián.

Az egyik délután, az ebédet követően leheveredett egy kanapéra a ház és a hátsó kert közötti árnyékos udvarban – serényen terheskedve –, és eltűnődött a Barrayar és a Béta Kolónia szaporodási szokásainak különbözőségén. Úgy tűnt, itt nem ismerik a mesterséges anyaméhet, a replikátorokat. A Béta Kolónián a replikátorok a népszerűbbek, három az egyhez arányban választják ezeket, de egy jelentős kisebbség kiállt a hagyományos, természetes szülés pszichoszociális előnyei mellett. Cordelia soha nem tudott bármi különbséget felfedezni a vitro és a vivo bébik között, főleg nem akkor, mire huszonkét évesen nagykorúvá váltak. Az öccse vivo volt, ő maga pedig vitro; az öccse házastársa mindkét gyermekét vivo módon szülte, és elég sokat hencegett vele.

Cordelia mindig is úgy gondolta, hogy amikor eljön az ő ideje, leadja majd saját magzatát egy replikátorbankba egy kutatóexpedíció előtt, hogy amikor majd hazatér, karjába vehesse gyermekét. Már ha visszatér – hiszen mindig fennáll a kudarc lehetősége, valahányszor nekivág az ismeretlennek. És persze azt is feltételezve, hogy össze bír kaparni egy megfelelő szülőtársat, akivel összeállhat, aki akar és képes átmenni az orvosi, pszichológiai és gazdasági teszteken, és aki elvégzi a tanfolyamot, amely feljogosítja a szülői engedélyre.

Aral szuper szülőtárs lesz, ez bizonyos. Már ha valaha is aláereszkedik újonnan szerzett magaslatairól. Remélhetőleg az első rohamok hamarosan véget érnek. Jókora zuhanás lenne ilyen magasból, és nincs hol földet érni. Aral az ő támasza, ha ő elbukna…

Erővel eltérítette gondolatait pozitívabb csatornák irányába.

Nos, a család mérete: ez igazi, titkos és bűnös vonzerő volt a Barrayaron. Itt nem léteztek törvényi tiltások, nem kellett engedélyeket beszerezni, semmi szűkmarkúság egy harmadik gyerekre; mi több, egyáltalán nincsenek szabályok. Látott egy nőt az utcán, nem is három, hanem négy gyerekkel, és még csak meg sem bámulták. Cordelia eleve két vagy három gyerekben gondolkodott, és már emiatt enyhe bűntudatot érzett, amíg nem találkozott egy nővel, aki tíz gyereket szült. Akkor lehetne esetleg négy? Vagy hat? Vorkosigan el bírná tartani őket. Cordelia megmozgatta a lábujjait, és a párnák között fészkelődve lebegett a genetikai sóvárgás ősi ködében.

A Barrayar gazdagsága egyre tágul, mondta Aral, dacára annak, hogy nemrég elveszítették a háborút. Most nem érték sebek a bolygó felszínét. A második kontinens terraformálása napról napra új lehetőségeket nyitott, és amikor majd az új bolygót, a Sergjart is elkezdik benépesíteni, a fejlődés megháromszorozódik. Munkalehetőség bőven akadt mindenhol, a bérek emelkedtek. A Barrayar népessége komolyan lecsökkent. Vorkosigan az istenek ajándékának nevezte ezt a helyzetet, mármint politikai értelemben. Cordelia is, csak ő személyes okokból, titkos elképzelésekkel – egy csapat kicsi Vorkosiganról…

Lányt mindenképpen akart. Nem is csak egyet, de legalább kettőt – nővéreket! Neki sosem volt nővére. Állítólag Vorpatril kapitány feleségének két lánytestvére is van.

Cordelia a meglehetősen ritka politikai-társasági estélyek egyikén találkozott Lady Vorpatrillal a Vorkosigan-házban. A rendezvényt a személyzet bonyolította le. Cordeliának mindössze annyi volt a dolga, hogy illő öltözékben mutatkozzon (gyarapítania kellett a ruhatárát), sokat mosolyogjon, és tartsa csukva a száját. Érdeklődve figyelt, próbálván kibogozni, hogy mennek itt a dolgok.

Alys Vorpatril szintén állapotos volt. Lord Vorpatril bemutatta őket egymásnak, aztán sietve kimentette magát. Természetesen a vásárlásról kezdtek beszélgetni. Lady Vorpatril sokat panaszkodott a kellemetlenségeiről. Cordelia ennek alapján úgy vélte, ő szerencsésen megúszta; a hányinger elleni gyógyszer – ugyanaz a kémiai formula, melyet otthon is használtak – bevált, és ő csupán természetes fáradtságot érzett, nem a még parányi magzat súlyától, hanem a szokatlan anyagcsere-megterheléstől. Mármint hogy kettő helyett kellett pisilnie. No de az ötdimenziós navigációhoz képest mennyire lehet kemény az anyaság?

Eltekintve persze azoktól a szülészeti rémtörténetektől, amelyeket Alys sustorgott. Elvérzés, szívroham, veseelégtelenség, születési rendellenességek, oxigénhiányos magzati agyak, vízfej, amely nagyobb, mint a medence átmérője, és görcsös méhszáj-összehúzódás, amelybe az anya és gyermeke egyaránt belehal… A szülési komplikációk csak akkor jelentenek veszélyt, ha valaki valahogy egyedül marad, és nem kap időben orvosi segítséget, de ez nem fordulhat elő vele, amikor testőrök tömege lesi őt minden pillanatban. Bár ha Bothari lenne a bába…

Vicces gondolat. Beleborzongott.

Ismét megfordult a batisztbevonatú szófán, a homlokát ráncolta. Ah, a Barrayar primitív gyógyászata! Igaz, anyák potyogtattak gyermekeket már az elmúlt százezer évben is, amikor még űrrepülés sem létezett, jóval kevesebb segítséggel, mint ami itt elérhető. Mégis az okvetetlenkedő aggódás rágta őt. Talán haza kellene mennem szülni.

Nem. Ő most már barrayari, eskü köti, akárcsak a többi holdkórost. Két hónapos utazás lenne. Ráadásul, amennyire tudta, az ellene kiadott elfogatási parancs még mindig él; a vád dezertálás, kémkedés gyanúja, csalás, antiszociális viselkedés… Valószínűleg nem kellett volna megpróbálnia belefojtani azt a hülye katonai pszichiátert az akváriumba, latolgatta Cordelia, és felsóhajtott, amikor arra gondolt, milyen űzötten és zaklatott körülmények között hagyta el a Béta Kolóniát. Vajon tisztázzák valaha is a nevét? Addig biztosan nem, amíg Ezar titkai négy koponyában is ott lakoznak.

Nem. A Béta Kolónia bezárult mögötte, kivetette őt magából. Nem a Barrayar az egyetlen világ, ahol a politikai idiotizmus dívik, az biztos.

Boldogulni fogok a Barrayaron. Aral oldalán. Az tuti.

Ideje bemenni. Máris enyhe napszúrást kapott.

Negyedik fejezet

Új, régenshitvesi életének egyik aspektusa az volt, hogy könnyebben boldogult a házukba tóduló személyi testőrökkel, mint azt képzelte. A Bétai Felderítőknél szerzett tapasztalata, Vorkosigannak pedig a barrayari hadseregben leszolgált ideje mindkettejüket megtanította arra, hogyan éljenek elzárt területen. Cordeliának nem sok idejébe telt, hogy megismerje az egyenruha alatt az embereket, és megtalálja velük a megfelelő hangot. Az őröket, ezeket az energikus ifjakat, egyenként válogatták ki erre a szolgálatra, és erre roppant büszkék voltak. Bár amikor Piotr is a rezidencián tartózkodott a libériás szolgáival, beleértve Botharit is, az az érzés, hogy szobafogságban él, egyre erősebb lett.

A gróf volt az, aki először javasolta, hogy rendezzenek egy nem hivatalos kézitusa viadalt Illyan emberei és a saját testőrei között. Bár a biztonsági parancsnok bizonytalanul valami olyasfélét motyogott, hogy a császár pénzén szórakoznak, felállítottak egy ringet a hátsó kertben, és a vetélkedés hamar heti rendszerességűvé vált. Még Koudelkát is bevonták bírónak, Piotr és Cordelia pedig a buzdításról gondoskodott. Vorkosigan is megnézte a küzdelmeket, valahányszor ideje engedte, és Cordelia örült ennek; úgy érezte, jót tesz a férjének, ha kizökken néha a kormányzás lélekőrlő egyhangúságából, mely kitöltötte napjait.

Cordelia letelepedett a batiszttal bevont kanapéra egy őszi reggelen a testőrnője társaságában, és váratlanul megjegyezte:

– Te miért nem szállsz be, Drou? Neked is ugyanúgy szükséged van gyakorlásra, akárcsak nekik. Hiszen ezeknek a küzdelmeknek az a legfőbb indoka… nem mintha nektek, barrayariaknak, indok kellene, hogy összeverjétek egymást… hogy mindenkit formában tartson.

Droushnakovi vágyódva nézett a ring irányába, de csak ennyit mondott:

– Engem nem hívtak, milady.

– Durva figyelmetlenség valaki részéről. Hm! Megmondom, mi legyen… menj, öltözz át! Te leszel az én csapatom. Aral szoríthat ma a sajátjaiért. Egy igazi barrayari viadalnak legalább három résztvevője kell legyen, ez a hagyomány.

– Nem lesz ebből gond? Lehet, hogy nem fog tetszeni nekik.

Azokra célzott, akiket ő az „igazi testőrök”-ként emlegetett: a libériás férfiakra.

– Aral nem fogja ellenezni. Ha pedig valakinek nem tetszik, vitassa meg vele! Már ha meri – mosolygott Cordelia.

Droushnakovi visszavigyorgott rá, aztán eliramodott.

Aral is megérkezett, kényelmesen letelepedett asszonya mellé, ő pedig előadta neki a tervét. A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Bétai újítás? Nos, miért is ne? De készülj fel rá, hogy ki fogják gúnyolni.

– Felkészültem. De majd elmegy a kedvük a viccelődéstől, ha elpáhol közülük párat. Szerintem ez a lány a Béta Kolónián mostanra már egy kommandó tisztje lenne. Bűn arra vesztegetni a képességeit, hogy egész nap a nyomomban koslasson. Ha nem lenne elég jó… akkor nem lenne rá méltó, hogy engem védelmezzen, nem igaz?

A tekintetük találkozott.

– Ez talált… Szólok Koudelkának, hogy tegye be az első körbe valaki olyan ellen, aki hasonló magasságú és súlycsoportú. Mivelhogy eléggé kicsi.

– Nagyobb, mint te.

– Csak magasabb. De szerintem én jó pár kilóval súlyosabb vagyok. Mindazonáltal az óhajod számomra parancs. Hoppsz! – Aral feltápászkodott, és ment, hogy felírassa Droushnakovit Koudelka listájára.

Cordelia nem hallotta, mit beszélnek egymással a kert túlsó végén, de gesztusaikból és arckifejezésükből lejátszotta magában a párbeszédüket. „Aral: Cordelia azt akarja, hogy Drou is beszállhasson. Kou: Jaj! De hát ő lány! Aral: erős. Kou: A lányok mindent összezavarnak, és ráadásul hamar elsírják magukat. Bothari őrmester majd jól behúz neki… hm, remélem, ezt jelenti ez a gesztusod, Kou, különben nagyon obszcén vagy… te meg töröld le a képedről azt a vigyort, Vorkosigan… Aral: az asszonykám ragaszkodik hozzá. És tudod, milyen papucsférj vagyok. Kou: Ó, na jól van. Pfúúj! Tranzakció vége: a többi már rajtad áll, Drou.”

Vorkosigan csatlakozott hozzá.

– Elintézve. Apa egyik embere ellen fog kezdeni.

Érkezett Droushnakovi, laza nadrágban és kötött ingben, hasonlóan a férfiak öltözékéhez, amennyire a ruhatára engedte. A gróf is megjelent, váltott pár szót a csapata vezetőjével, Bothari őrmesterrel, és odaült hozzájuk, hogy megmelengesse öreg csontjait a napsütésben.

– Ez meg mi? – kérdezte Piotr, amikor Koudelka Droushnakovit szólította a második párosba. – Most már átvesszük a bétai szokásokat?

– Az a lány egy őstehetség – magyarázta Vorkosigan. – Ráadásul neki is ugyanúgy szüksége van a gyakorlásra, mint bárki másnak… sőt még jobban; az ő munkája mindegyikükénél fontosabb.

– Legközelebb meg majd a titkosszolgálatba is beengeded a nőket – panaszkodott Piotr. – Hova vezet ez? Ez az, ami engem zavar.

– Miért ne léphetnének be nők is a szolgálatba? – kérdezte Cordelia, szándékosan incselkedve.

– Az rendellenes! – csattant fel az öregúr.

– Szerintem pedig bármi elfogadható, ami segít megnyerni a háborút. – Cordelia ártatlanul mosolygott. Vorkosigan alig észrevehetően hunyorgott rá, így jelezve, hogy ne erőltesse tovább a témát.

Bár erre már nem volt szükség. Piotr ugyanis elfordult, hogy lássa a küzdelmet, aztán csak ennyit mondott:

– Hűha!

A gróf embere óvatlanul alábecsülte ellenfelét, és megfizetett e hibájáért; ő terült el először. Ez alaposan felrázta. A nézők csípős megjegyzéseket kiabáltak be. Most ő küldte padlóra a lányt.

– Nem számolt túl gyorsan Koudelka? – kérdezte Cordelia, miközben Droushnakovi talpra állt.

– Hm, talán – felelte Vorkosigan diplomatikusan. – Megfigyeltem, hogy Drou visszafogottan üt. Nem fogja kibírni a második menetet, ha továbbra is ezt csinálja.

A következő összecsapásnál, mely eldönteni hivatott a küzdelmet, Droushnakovi sikeres karkulcsolást alkalmazott, de hagyta kicsúszni belőle ellenfelét.

– Hát ez elég baj – mormolta a gróf vidáman.

– Engedted kiszabadulni! – kiabálta Cordelia egyre, jobban belelovalva magát. A férfi megtántorodott, és elesett. – Fújd le, Kou!

Azonban a bíró a botjára támaszkodva hagyta tovább folytatódni a küzdelmet. Bárhogy legyen is, Droushnakovi lehetőséget talált egy fojtásra, és nem hagyta ki.

– Miért nem adja már fel? – kérdezte Cordelia.

– Inkább elájul – felelte Aral. – Úgy legalább nem hallja a barátai gúnyolódását.

Droushnakovi egyre inkább elbizonytalanodott, ahogy a hóna alá szorított arc lilulni kezdett. Cordelia már látta, hogy a lány el fogja engedni, ezért talpra ugrott, úgy kiabálta:

– Szorítsd tovább, Drou! Ne hagyd, hogy átverjen!

Droushnakovi megacélozta szorítását, és ellenfele felhagyott a vergődéssel.

– Gyerünk, fújja le, Koudelka! – kiáltotta Piotr, és bánatosan ingatta a fejét. – Este szolgálatba kell állnia.

Így hát ezt a küzdelmet Droushnakovi nyerte.

– Szép volt, Drou! – dicsérte Cordelia, amikor a lány odajött hozzá. – De ennél agresszívebbnek kell lenned! Engedd szabadon a gyilkos ösztöneidet!

– Egyetértek – szólt közbe váratlanul Vorkosigan. – Az a kis tétovázás, amit mutatott, halálos is lehet… és nemcsak az ön számára. – Fogva tartotta a testőrnő tekintetét. – Azért gyakorol, hogy szükség esetén tudja, mit tegyen; bár valamennyien azért imádkozunk, hogy ilyen helyzet ne fordulhasson elő. Teljes erőbevetéssel kell harcolnia, hogy mindez teljesen automatikus legyen!

– Igen, uram! Mindent meg fogok tenni, uram!

A következő összecsapáson Bothari őrmester szállt ringbe, és gyors egymásutánban kétszer is kiütötte ellenfelét. A szerencsétlen fickó alig bírta kivonszolni magát a szorítóból. Aztán jött még néhány páros, majd ismét Droushnakovi került sorra, ez alkalommal Illyan egyik embere ellenében.

Összekapaszkodtak, és a férfi alaposan megszorongatta a testőrnőt, gúnyos bekiabálásokat csalva ki a nézőkből. Drou mérgesen igyekezett szabadulni, ellenfele pedig kihasználta figyelmetlenségét, és meglehetősen tisztán a földre vitte.

– Láttad ezt?! – kiabálta Cordelia Aralnak. – Ez piszkos trükk volt!

– Hm! Lehet, de nem tartozott a nyolc tiltott fogás közé. Emiatt nem lehet kizárni. Mindazonáltal… – Intett Koudelkának, hogy tartson rövid szünetet, és magához hívta Droushnakovit pár csendes szó erejéig.

– Láttuk, mi történt – mormolta. A lány szorosan összepréselte ajkát, arca pedig rákvörös volt. – Maga most a milady bajnoka, vagyis az önt ért sértés bizonyos mértékig őt is sérti. És nagyon rossz precedens. Az az óhajom, hogy az ellenfele ne hagyja el a ringet eszméletén. Hogy mi módon éri el ezt, az a maga problémája. Ez parancs, ha úgy tetszik. – Kifejezéstelenül tette hozzá: – És ne aggódjon amiatt, hogy esetleg pár csont eltörik.

Droushnakovi fakó mosollyal az arcán tért vissza a szorítóba, szeme összeszűkülten csillogott. Bemutatott egy cselt, aztán villámgyors rúgást mért ellenfele állkapcsára, gyomron vágta, majd térdhajlaton rúgta, és a fickó jókora csattanással vágódott el. Nem kelt fel. Döbbent csend következett.

– Igazad volt – jegyezte meg Vorkosigan. – Tényleg visszafogta az ütéseit.

Cordelia önelégülten mosolygott, és kényelmesebben helyezkedett el.

– Hát persze.

Droushnakovi legközelebb az elődöntőben lépett szorítóba, és a sorsolás úgy hozta, hogy Bothari őrmestert kapta ellenfélnek.

– Hm! – mormolta Cordelia Vorkosigannak. – Nem vagyok biztos ennek a párosításnak a hasznosságában. Biztonságos ez? Úgy értem, mindkettejük szempontjából. És nem csak testi értelemben.

– Szerintem nincs semmi gond – felelte a férje hasonlóan halkan. – Az élet a gróf szolgálatában kellemes, nyugodt rutin Botharinak. Bőven jut ideje meditálásra. Azt gondolom, kimondottan jó formában van. És a gyakorlóring légköre biztonságos, ismerős számára. Sokkal inkább feszültségoldó, mint ingerlő.

Cordelia elégedetten bólintott, és hátradőlt, hogy úgy nézze az egyenlőtlen küzdelmet. Droushnakovi idegesnek tűnt.

Nehezen lendültek bele; Droushnakovi főleg arra koncentrált, hogy az őrmester ne ragadhassa meg. Koudelka, aki velük együtt körözött, véletlenül megnyomta a tőrös botja gombját, és a fedőlemez a bokrok közé robbant. Bothari egy pillanatra odakapta a tekintetét, Drou pedig lecsapott rá, alacsonyan és sebesen. Földhöz vágta Botharit, bár a férfi továbbgördült, és a következő pillanatban már talpra is ugrott.

– Szép dobás! – rikoltotta Cordelia elragadtatottan. Drou ugyanolyan döbbenten bámult, mint mindenki más. – Fújd le, Kou!

Koudelka hadnagy a homlokát ráncolta.

– Ez nem volt szabályos, milady. – A gróf egyik embere visszahozta neki a burkolatot, és Koudelka visszapattintotta azt a pengére. – Az én hibám volt. Sportszerűtlen figyelemelterelés.

– Bezzeg azt a korábbi esetet nem találtad sportszerűtlennek.

– Hagyd már, Cordelia! – szólt rá Vorkosigan halkan.

– De elcsalja Drou pontját! – suttogta vissza a nő dühösen. – Méghozzá micsoda pontot! Bothari eddig minden menetét megnyerte.

– Igen. Hat hónap gyakorlásba telt a jó öreg Vorkraft Generális fedélzetén, mire Koudelkának végül sikerült a földre vinnie.

– Hm, hm! – Cordelia sokatmondóan hallgatott. – Irigység?

– Hát nem látod? Ebben a lányban megvan minden, amit ő elvesztett.

– Én csak azt láttam, hogy néha igen modortalanul bánt vele. És ez szégyenletes. Hiszen Drou…

Vorkosigan figyelmeztetően feltartotta a mutatóujját.

– Ezt inkább később beszéljük meg! Ne itt.

Cordelia elhallgatott, aztán egyetértően rábólintott.

– Rendben.

A menet folytatódott, és Bothari őrmester szinte a szó szoros értelmében beledöngölte Droushnakovit a birkózószőnyegbe, kétszer is, gyorsan, és aztán hasonló könnyedséggel bánt el döntőbéli ellenfelével is.

A versenyzők kis kupaktanácsot tartottak a kert túlfelén, aztán Koudelka jött oda bicegve a szószólójukként.

– Uram… megtisztelne minket azzal, hogy beszáll egy bemutató menetre Bothari őrmester ellenében? Ezek a fickók nagyon szeretnék látni a küzdelmüket.

Vorkosigan egy legyintéssel elhessegette az ötletet, bár nem túl meggyőzően.

– Nem vagyok formában ehhez, hadnagy. De ha már itt tartunk, hogy kerülhetett ez szóba egyáltalán? Valakinek eljárt a szája?

Koudelka vigyorgott.

– Megesik néha. Gondoltam, felvilágosítom őket, miféle játék ez valójában.

– Rossz példát hozott, attól tartok.

– Még én sem láttam – mormolta Cordelia. – Tényleg annyira látványos?

– Fogalmam sincs. De talán megbántottalak valamivel? Szívesen néznéd, ahogy Bothari beprésel engem a szőnyegbe?

– Szerintem a javadra válna – vélte Cordelia, és ezt magával is megpróbálta elhitetni. – Úgy hiszem, rég nem volt már részed efféle élményben ebben a mostani, vezérkari életedben.

– Hát igen… – Vorkosigan felkelt, levette egyenruhája zubbonyát, a cipőjét, lehúzta a gyűrűit, kirakta zsebe tartalmát, aztán a szorítóba lépve néhány nyújtó és bemelegítő gyakorlatot végzett.

– Tegye a dolgát, Kou! – szólt vissza a válla fölött. – Vegye elejét az indokolatlan aggodalmaknak!

– Igen, uram. – Koudelka Cordeliához fordult, mielőtt visszabicegett volna az arénába. – Ööö… ne feledje, milady, hogy az elmúlt négy év alatt nem ölték meg egymást.

– Miért találom ezt inkább baljóslatúnak, mint megnyugtatónak? Viszont Bothari már hat menetet megvívott ma reggel. Lehet, hogy fáradt.

A két férfi szembefordult egymással az arénában, és szertartásosan meghajoltak. Koudelka sietve elhátrált az útjukból. A humoros beszólások abbamaradtak, ahogy a két fél szótlan összpontosítását és jeges nyugalmát bámulták. Azok ketten körözni kezdtek, könnyedén, aztán egymásnak rontottak. Cordelia nem látta pontosan, hogy mi történt; Vorkosigan vért köpött felrepedt ajkai közül, Bothari pedig a gyomrát fogva meggörnyedt.

A következő összecsapásban Bothari bevitt egy rúgást Vorkosigan hátára, amelybe szinte még a kertfalak is beleremegtek, és amellyel szó szerint kirepítette őt az arénából. Vorkosigan tovagördült, de aztán akadozó lélegzete dacára már lódult is vissza. Azok a testőrök, akiknek elvileg a régens életét kellett védelmezniük, most aggódva pislogtak egymásra. A következő összekapaszkodásnál Vorkosigan kegyetlenül nagyot esett, Bothari azonnal rávetette magát, és fojtószorításba fogta. Cordelia szinte látni vélte, mint hajlanak meg a férje mellkasi bordái ellenfele térde alatt. Pár testőr közbe akart avatkozni, de Koudelka visszahessegette őket, Vorkosigan pedig ellilult képpel lekopogta a megadást.

– Első pont Bothari őrmesteré – tette közzé Koudelka. – Két győzelemig, uram?

Bothari őrmester enyhe mosollyal kelt fel, Vorkosigan viszont még üldögélt a szőnyegen egy percnyit, míg ismét levegőhöz jutott.

– Egyet még mindenképp. Készüljön a bosszúmra! Laposra verem.

– Mondta ezt már más is – mormolta Bothari.

Ismét körözni kezdtek. Összecsaptak, szétváltak, megint összeakaszkodtak, aztán Bothari váratlanul látványos cigánykereket vetett, miközben Vorkosigan csaknem kitépte a karját, ahogy a földhöz vágta. Bothari küzdött egy darabig a leszorítás ellen, aztán lekopogta. Ez alkalommal az őrmester üldögélt a szőnyegen, mielőtt feltápászkodott volna.

– Elképesztő! – jegyezte meg Droushnakovi tágra nyílt szemekkel. – Főleg azt látva, hogy mennyivel alacsonyabb.

– Kicsi a bors, de erős – bólintott Cordelia egyetértően. – Ezt soha ne feledd!

A harmadik menet kurtára sikeredett. Vad csapások, ütések és egymásba gabalyodott végtagok összevisszasága után Bothari váratlanul karkulcsba fogta ellenfelét. Vorkosigan átgondolatlanul megpróbált szabadulni, Bothari pedig, a legcsekélyebb érzelemnyilvánítás nélkül, jól hallható reccsenéssel kimozdította a fogva tartott kart. Vorkosigan felordított, és azonnal lekopogta. Koudelka ismét útját állta a kéretlen segítők rohamának.

– Tegye vissza, őrmester! – nyögte Vorkosigan ülő helyzetből. Bothari nekifeszítette lábát korábbi kapitányának, és a helyére rántotta a kificamított végtagot.

– Vésse már az eszébe – zihálta Vorkosigan –, hogy ezt ne tegye többé!

– Legalább most nem törte el – mondta Koudelka biztatóan, és Botharival együtt felsegítették. Vorkosigan visszabicegett a batiszt ülőalkalmatossághoz, és roppant óvatosan telepedett le Cordelia lábánál. Bothari is a szokásosnál lassabban és merevebben mozgott.

– Nos hát – Vorkosigan még mindig lélegzet után kapkodott –, így szoktuk… játszani ezt a játékot… régebben… a Vorkraft Generális fedélzetén.

– Nagyon kemény gyakorlás – jegyezte meg Cordelia. – És milyen gyakran szokott sor kerülni igazi kézitusára éles helyzetben?

– Nagyon-nagyon ritkán. De ha mégis, mi nyertünk.

A viadal véget ért, és a versenyzők egymás között mormolva mentek a dolgukra. Cordelia elkísérte Aralt, hogy segítsen ellátni a könyökét meg a szájsebét, és hogy forró vízzel lecsutakolja és átöltöztesse. Miközben fürdette, előhozakodott azzal a személyes problémájával, amely egyre erősebben foglalkoztatta:

– Nem kéne beszélned Kouval arról, hogy hogyan viselkedik Drouval? Egyáltalán nem vall rá ez a hangnem. Ez a lány mindent elkövet, hogy kedves legyen vele. Kou viszont még arról az alapvető udvariasságról is megfeledkezik vele szemben, amelyet bármelyik emberének megad. Pedig Drou gyakorlatilag a tiszttársa. És, hacsak nem értelmezem teljesen félre a jeleket, fülig szerelmes belé. Kou miért nem veszi ezt észre?

– Miből gondolod, hogy nem? – kérdezte Aral lassan.

– A viselkedéséből, természetesen. Szégyenletes. Összeillő pár. Szerinted Drou nem elég vonzó?

– Tüneményes. De amint az köztudott – vigyorgott Aral a válla fölött –, én szeretem a magas amazonokat. Csakhogy ez nem minden férfinak jön be. De ha az egy összeboronáló csillogás, amelyet a szemedben látok… egész véletlenül nem az anyai ösztönöknek köszönhető?

– Kificamítsam a másik karodat is?

– Uh, kösz, inkább ne! Megfeledkeztem arról, milyen fájdalmakkal járhat Botharival edzeni. Á, ez most jobban esik. Lentebb egy kicsit…

– Holnapra tele leszel csúnya véraláfutásokkal.

– Nem érdekel. De mielőtt beleártanád magad Drou szerelmi életébe… elgondolkodtál már alaposabban Koudelka sérülésein?

– Hú! – Cordelia hallgatott egy darabig. – Feltételeztem… hogy a szexuális funkcióit legalább olyan jól helyrehozták, mint minden mást.

– Vagy inkább ugyanolyan rosszul. Ez nagyon kényes műtéti beavatkozás.

Cordelia lebiggyesztette az ajkát.

– Biztosan tudod?

– Nem. Csak azt tudom, hogy ez a téma eddig egyetlen beszélgetésünkben sem merült fel. Soha.

– Hm! Bár tudnám, hogy értelmezzem ezt?! Kissé baljóslatúan hangzik. Nem kérdezhetnéd meg tőle esetleg?…

– Te jó ég, Cordelia, persze hogy nem! Hogy lehetne ilyet kérdezni egy férfitól? Főleg úgy, hogy a válasz nemleges is lehet. Ne feledd, hogy együtt kell dolgoznom vele!

– Hát nekem meg Drouval kell együtt dolgoznom. Nem sok hasznát lelem, ha elemészti magát, és belehal abba, hogy megszakad a szíve. Kou megríkatta már, nem is egyszer. Ilyenkor elbújik oda, ahol úgy hiszi, hogy senki sem látja.

– Tényleg? Ez nehezen hihető.

– Aligha várhatod el tőlem, hogy megmondjam neki: mindent összevetve nem éri meg bánkódni ezért a férfiért. De vajon Kou valóban nem kedveli a lányt? Vagy ez csak egyfajta önvédelem?

– Jó kérdés… De ha már itt tartunk, a sofőröm a minap elsütött valami poént a lánnyal kapcsolatban… nem igazán sértőt… és Kou meglehetősen dühösen förmedt rá. Nem hiszem, hogy utálná. Inkább azt gondolom, hogy irigyli.

Cordelia ejtette a témát ennél a kétértelmű megjegyzésnél. Szeretett volna segíteni ennek a párnak, de nem tudott megoldást a dilemmára. No persze számos kreatív elképzelése lett volna, miként oldják meg a gyakorlatban azokat a problémákat a testi együttlétnél, amelyek a hadnagy sérüléséből adódhatnak, de óvakodott megsérteni javaslataival a félénk szemérmességüket. Gyanította, hogy alaposan megdöbbentené őket. Úgy tűnt, ezen a világon még soha nem hallottak a szexterápiáról.

Mint igazi bétai, mindig is úgy vélte, hogy a szexuális viselkedés kétféle nemi erkölcse logikai képtelenség. Viszont most, hogy Vorkosigan mellett belekóstolt a barrayari elit társaság életébe, kezdte már érteni, hogyan lehetséges. Úgy tűnt, nem szabad ilyesmiről beszélni bizonyos személyek jelenlétében, akiket egyfajta kimondatlan kód alapján valahogy mindenki ismer és elfogad, kivéve őt. Nem illik szexről beszélni férjezetlen nők vagy gyerekek előtt. Mint kiderült, a fiatal férfiak bármiről szabadon beszélhetnek egymással, de csak akkor, ha nincs a közelükben semmilyen korú vagy származású nő. A szabályok zavarba ejtően váltakoznak a jelenlévők társadalmi státusának függvényében. És a férjes asszonyok, ha épp nem hallhatta őket férfifül, néha meghökkentő változásokon mentek át. Némely témáról lehetett viccelődni, de komolyan beszélgetni nem. Némely variációról pedig egyáltalán nem lehetett beszélni. Többször is úgy érezte már, hogy bele tud kapcsolódni a társalgásba valami odaillő vagy ártatlan megjegyzéssel, de mindig az lett a vége, hogy Aral félrevonta őt egy gyors összegzés erejéig.

Megpróbált listát írni azokról a szabályokról, melyekről azt hitte, hogy már kikövetkeztette, de annyira logikátlannak és ellentmondásosnak találta azokat, különösen azokon a területeken, melyekkel kapcsolatban bizonyos embereknek azt kell tettetniük más bizonyos emberek előtt, hogy nem ismerik, hogy végül feladta az erőfeszítést. Megmutatta a listát Aralnak, aki egy este az ágyban olvasta el, és szinte rázkódott a nevetéstől.

– Tényleg ilyennek látsz bennünket? Legjobban a hetedik szabályod tetszik. Csak el ne feledjem… Bár ismertem volna már ifjúkoromban! Kihagyhattam volna azokat az istenverte szolgálati kiképzővideókat.

– Ha tovább vihogsz, orrvérzés lesz a vége – mordult a férjére mogorván. – Ezek a ti szabályaitok, nem az enyémek. A ti életeteket szabályozzák. Én csak próbálom megfejteni a jelentésüket.

– Én édes kutatóm! Hm! Te aztán a nevükön nevezed a dolgokat. Mi meg sem próbáltuk… Nincs kedved áthágni velem a tizenegyes szabályt, drága kapitánynő?

– Nézzük csak, melyiket is… ó, igen! Naná! Most? És ha már belemerülünk, nyomjuk le a tizenhármast is! A hormonjaim megvadultak. Emlékszem, az öcsém szülőtársa mesélt nekem erről, de akkor nem hittem el neki. Azt mondta, a férfiak ezt későbbre tartogatják, a szülés utánra.

– A tizenhármast? Meg se fordult a fejemben…

– De csak mert te, lévén barrayari, sok időt töltesz a kettes szabállyal.

Egy időre félretették az antropológiát. Viszont Cordelia nem sokkal később rájött, miként kerekedhet felül rajta, amikor a megfelelő időben ezt suttogta:

– És most a kilences szabály, uram!

♦ ♦ ♦

Az évszak változott. A tél előszele lebegett a levegőben aznap reggel; fagy fonnyasztott el néhány növényt Piotr gróf hátsó kertjében. Cordelia izgatottan várta első igazi telét. Vorkosigan havat ígért, fagyott vizet, olyasmiket, amikkel mindössze két kutatóútján találkozott. És mielőtt beköszönt a tavasz, megszülök egy fiút. Huh!

Ám a délután őszi fényben sütkérezett, ismét meleg lett. A Vorkosigan-ház lapos teteje az elülső homlokzat fölött most ezt a hőt lélegezte vissza Cordelia bokájánál, miközben keresztülment azon, bár az arcát simogató szellő csípősen hideg volt, ahogy a nap lebukott a városon túli horizonton.

– Jó estét, fiúk! – biccentett oda Cordelia a két őrnek, akik a tetőn posztoltak.

Visszabiccentettek, és az idősebb még a homlokát is megérintette egyfajta tétova tisztelgésféleséggel.

– Milady!

Cordelia általában innen szokta megnézni a napnyugtát. A város látképe ebből a háromemeletnyi magasságból rendkívül lenyűgöző volt. Látta a várost kettéosztó folyó vizének csillanását a fák és a házak között. Bár néhány tömbnyire egy hatalmas üreg azt sugallta, hogy ezt a látványt hamarosan eltakarja majd a szeme elől egy új épület. A Vorhartung-kastély legmagasabb tornya, ahonnan az összes ceremóniát végigülte a Grófok Tanácsának termében, meredeken emelkedett a víz fölé.

A Vorhartung-kastélyon túl terült el a főváros legrégebbi része. Még sosem járt ott, azokon a tekervényes, egy ló széles utcákon, melyek túl keskenyek az autóknak, bár egyszer elrepült már a város különös, alacsony, sötét tömbjei fölött. Az újabb városrészek, melyek csillogón nyújtóztak a horizontig, jobban illettek a galaktikus normákhoz az őket pettyező modern szállító járművekkel.

Még csak nem is hasonlított a Béta Kolóniára. Vorbarr Sultana a felszínen terpeszkedett, vagy az ég felé kapaszkodott; furcsamód kétdimenziósnak és átláthatónak tűnt. A Béta Kolónia városai lenyúltak a mélybe, aknák és alagutak szabdalták, többszintes volt, és komplex, lakályos és biztonságos. Valójában a Béta Kolónia építészete meg sem közelítette belsőépítészete gazdagságát. Lakosai káprázatos ötletekkel tették változatossá lakásukat.

Az őrök feszengtek és sóhajtoztak, miközben ő az alacsony kőfalra támaszkodva bámészkodott. Nem igazán szerették, ha három méternél közelebb ment a peremhez, bár az egész tetőrész alig hat méter széles volt. De ő látni akarta, mint fordul be hamarosan Vorkosigan gépkocsija az utcába. A napnyugták nagyon szépek, de ő többnyire lefelé fordította a tekintetét.

Beszívta a szagok – növények, vízgőz, ipari gázok – egyvelegét. A Barrayaron megdöbbentő mértékű volt a légszennyezés, mintha… nos, a levegő itt ingyenes volt. Senki nem méricskélte, nem létezett légkezelési és tisztítási illeték… Tudják egyáltalán ezek az emberek, mennyire gazdagok? Ha szabad levegőt akarnak lélegezni, csak ki kell lépniük az ajtón, és ezt olyan természetesnek veszik, mint azt, hogy fagyott víz hullik az égből. Cordelia mélyet lélegzett, mintha kapzsi módon gyűjtögetni próbálná, és elmosolyodott…

Távoli sercegő, éles dörgés zökkentette ki gondolataiból, és benne szakasztotta lélegzetét. Mindkét őr talpra ugrott. Rendben, dörrenés volt. De nem szükségszerű, hogy bármi köze legyen Aralhoz. Aztán dermedten: Olyan volt, mint egy hanggránát. Méghozzá nem is kicsi. Édes istenem!

Néhány tömbnyire por-és füstoszlop szállt az ég felé, de nem lehetett látni a forrását… kijjebb hajolt…

– Milady! – A fiatalabb őr megragadta a felkarját. – Kérem, menjen be a házba! – Az arca feszült volt, a szeme tágra nyitva. Az idősebbik a fülénél tartotta a kezét, információkat fogadva a kommunikációs csatornán…

Cordeliánál nem volt kommlink.

– Mi folyik itt? – kérdezte.

– Milady, kérem, menjen le! – Az őr a manzárdszintre nyíló csapóajtó felé rángatta, ahol lépcsők vezettek lefelé. – Biztosra veszem, hogy semmi nem történt – nyugtatgatta, miközben lefelé taszigálta.

– Négyes fokozatú hanggránát volt, valószínűleg légtömlős lövegből – informálta a nyilvánvalóan tudatlan őrt. – Hacsak nem öngyilkos merénylő volt. Nem hallott még ilyet felrobbanni?

Droushnakovi zúdult ki a csapóajtón, megvajazott zsömlével az egyik kezében, káberrel a másikban.

– Milady?

Az őr megkönnyebbülten taszította Cordeliát a testőrnő felé, és sietve visszatért társához. Cordelia, bár lélekben sikoltott, összeszorított fogakkal vicsorgott, és hagyta, hogy lefelé tereljék a csapóajtón át.

– Mi történt? – sziszegte oda Droushnakovinak.

– Még nem tudni. Vészjelzés harsant az alagsori étkezőben, és mindenki az őrhelyére rohant – zihálta Drou.

Valószínűleg teleportálva jutott fel ide ilyen gyorsan.

– Uh! – Cordelia lefelé ügetett a lépcsőn, és azt kívánta, bár lenne a házban liftakna. A könyvtárba telepített kommunikációs konzolnál bizonyára van valaki, akinél lennie kell egy kommlinknek. Lerohant a körkörös csigalépcsőn, és végigrobogott a fekete-fehér kövezeten.

A ház őrparancsnoka valóban a posztján volt, parancsokat továbbított. Piotr gróf rangidős testőre ott idegeskedett a vállánál.

– Egyenesen ide jönnek – mondta az ImpSec[2] embere a vállánál. – Hívja azt az orvost!

A barna egyenruhás máris kiviharzott.

– Mi történt? – tudakolta Cordelia. A szíve vadul kalimpált, és nemcsak a lépcsőmászástól.

A férfi felpillantott, valami megnyugtató semmiséget készült mondani, de aztán meggondolta magát levegővétel közben.

– Valaki rálőtt a régens kocsijára. Elhibázta. Folytatják az útjukat hazafelé.

– Mennyire hibázta el?

– Nem tudom, milady.

Valószínűleg tényleg nem tudta. De ha a kocsi még működőképes… Cordelia intett neki, hogy folytassa a munkáját, megfordult, és visszatért a hallba, melyet jelenleg Piotr gróf emberei őriztek, és figyelmeztették, hogy ne menjen az ajtó közelébe. Ezért hát a lépcsőkorlátra támaszkodott a harmadik lépcsőfokon, és az ajkát harapdálta.

– Mit gondol, Koudelka hadnagy is a kocsiban van? – kérdezte Droushnakovi sápadtan.

– Valószínűleg – felelte Cordelia ösztönösen. – Mint általában.

Tekintetét az ajtóra szögezte, és csak várt, várt…

Hallotta, ahogy a kocsi a felhajtóra kanyarodik. Piotr gróf egyik embere kinyitotta a bejárati ajtót. Biztonsági emberek özönlötték körbe a bejáratnál várakozó ezüstös autót… Te jó ég, honnan kerültek ezek ide ilyen rengetegen? A kocsi csillogó fényezése megperzselődött és füstölt, de nem horpadt be nagyon; a hátsó tető nem tört be, csak az előrész sérült. A hátsó ajtók kivágódtak, és Cordelia lábujjhegyre állt, megszállottan igyekezve, hogy megpillanthassa végre férjét a zöld ruhás biztonságiak válla fölött. Oldalra húzódtak. Koudelka hadnagy tűnt fel a résben, kábán pislogva, vértől csöpögő állal, tompán tűrve, hogy kisegítsék a kocsiból. Aztán Vorkosigan is előbújt, nem hagyva, hogy rángassák, elutasítva a segítséget. Még a leginkább aggódó testőrök sem merték megérinteni az engedélye nélkül. Vorkosigan zord képpel, kissé sápadtan viharzott be a házba. Koudelka a sétabotjára és a segédkező biztonságiakra támaszkodva követte, rosszabb állapotban. A vér az orrából szivárgott. Piotr embere bevágta a ház ajtaját, kizárva ezzel az odakinn dühöngő káosz háromnegyedét.

Aral megtalálta neje tekintetét a testőrei feje fölött, és mord ábrázata enyhült valamelyest. Odabiccentett: Semmi bajom. Cordelia ajkai összeszorultak válaszként: Megúsztad, hála istennek…

Kou szólalt meg remegő hangon:

– …véres nagy lyuk az utcán! Elnyelne akár egy teherhajót. A sofőr reflexei elképesztően jók… mi? – A fejét rázta faggatója felé. – Sajnálom, még mindig cseng a fülem… megismételné? – Tátott szájjal állt, mintha orálisan próbálná befogadni a hangokat, megtapogatta az arcát, és meglepetten meredt rá vérmaszatos kezére.

– Csat átmeneti a hallássérülése, Kou – mondta Vorkosigan. Hangja nyugodt volt, de a szokásosnál jóval harsányabb. – Elmúlik holnap reggelre.

Csupán Cordelia jött rá, hogy nem Koudelka kedvéért emelte fel a hangját… Vorkosigan hallása is megsérült. A szeme gyors mozgása jelezte, hogy megpróbál szájról olvasni.

Simon Illyan és egy orvos szinte egyazon pillanatban érkeztek. Vorkosigant és Koudelkát hátravitték egy csendes hátsó szalonba, maguk mögött hagyva az összes – Cordelia szerint – fölösleges őrt. Ő és Droushnakovi követték őket. Az orvos azonnal megkezdte a vizsgálatot, Vorkosigan parancsára a vérző Koudelkával.

– Egy lövés? – kérdezte Illyan.

– Egyetlenegy – szögezte le Vorkosigan, mereven bámulva a százados arcát. – Ha még eggyel próbálkoztak volna, simán leszednek.

– Ha tovább próbálkoznak, mi szedjük le őket. A helyszínelők már vizsgálják a területet, ahonnan a lövést leadták. A merénylő persze már rég elszelelt. Jól kiválasztott helyszín, tucatnyi menekülési útvonallal.

– Naponta változtatjuk az útvonalat – szólt közbe Koudelka hadnagy, nehézkesen követve a beszélgetést, és vizes ruhát szorítva az arcához. – Honnan tudta, hol várjon ránk?

– Belső információ? – vont vállat Illyan, és a fogát csikorgatta erre a gondolatra.

– Nem feltétlenül – felelte Vorkosigan. – Nincs túl sok útvonal ilyen közel a házhoz. Lehet, hogy már napok óta várakozott.

– Pontosan az őrzött terület határán? – ingatta a fejét Illyan. – Nem tetszik ez nekem.

– Engem inkább az izgat, hogy elhibázta – morogta Vorkosigan. – Miért? Lehet, hogy ez csak valamiféle figyelmeztető lövés volt? Merénylet, mely nem az életem ellen irányult, hanem a lelki békémből próbált kibillenteni?

– Régi tüzérségi lövedék volt. Baj lehetett az irányzékkal… senki nem érzékelt lézeres távolságmérő impulzust. – Illyan elhallgatott, Cordelia mészfehér arcára pillantott. – Szerintem ezt egy magányos őrült követte el, milady. Legalábbis annyi biztos, hogy egyetlen ember tette.

– Hogy juthat hozzá egy magányos őrült katonai minősítésű fegyverekhez?

Illyan kényelmetlenül feszengett.

– Ki fogjuk vizsgálni. De az egyértelmű tény, hogy ósdi holmi volt.

– Nem szokták megsemmisíteni az elavult raktárkészletet?

– Rengeteg van belőlük.

Cordelia csak bámult ezen a meghökkentő kijelentésen.

– Csak egyetlen lövésre volt szüksége. Ha sikerült volna telibe találnia a kocsit, Aral emulgeálódott volna. A helyszínelői most épp azon ügyködhetnének, hogy próbálják szétválasztani a molekuláit Kouétól.

Droushnakovi enyhén elzöldült; Vorkosigan ismét felöltötte zord ábrázatát.

– Óhajtja, hogy precíz rezonancia-visszaverődési számítást adjak önnek a páncélozott gépjárműre vonatkozóan, Simon? – folytatta Cordelia hevesen. – Bárki választotta ezt a fegyvert, képzett katonai szakértő volt… ámbár, szerencsére, pocsék céllövő. – Visszanyelte a folytatást, felismerve, még ha rajta kívül más nem is vette észre, hogy a fojtott hisztériától hadarni kezdett.

– A bocsánatát kérem, Naismith kapitány. – Illyan tónusa egyre határozottabb lett. – Önnek teljes mértékben igaza van. – Biccentése szinte tiszteletteljesnek hatott.

Aral követte ezt a kis közjátékot, az arca felderült, most első ízben, és úgy tűnt, remekül szórakozik.

Illyan elnézést kérve távozott; semmi kétség, összeesküvés-elméletek táncoltak a fejében. Az orvos hallássérülést diagnosztizált Aral esetében, ellátta erős fejfájás elleni tablettákkal – Aral mereven ragaszkodott a megszokottakhoz –, és jelezte, hogy másnap reggel mindkét beteget meg szeretné vizsgálni.

Amikor késő este Illyan beugrott a Vorkosigan-házba, hogy egyeztessen az őrparancsnokkal, Cordelia alig bírta megállni, hogy ne ragadja meg a zubbonyánál fogva, és ne vágja a falhoz, hogy így csikarjon ki belőle információt. Erőt vett magán, és csupán annyit kérdezett:

– Ki próbálta megölni Aralt? Kik akarják a halálát? Mit hisznek, mi előnyük származhat ebből?

Illyan sóhajtott.

– A rövidebb listára kíváncsi, milady, vagy a hosszabbikra?

– Milyen hosszú a rövid lista? – kérdezte morbid kíváncsisággal.

– Túl hosszú. De ha kívánja, a főkolomposokat megnevezhetem. – Az ujjain számolta. – A cetagandaiak mindenképp. Arra számítottak, hogy Ezar halála után politikai káosz következik. Megpróbálják elérni ezt. Egy orgyilkosság csekély beavatkozás egy inváziós flottához képest. A komarriak… bosszúállás vagy forradalom. Némelyek még mindig úgy hívják őt, hogy a Komarri Mészáros…

Cordelia, ismervén e gyűlöletes gúnynév teljes történetét, csak hunyorgott.

– A Vor-ellenesek, mivel a régens úr túlságosan konzervatív az ő elvárásaikhoz képest. A militáns jobboldal, akik attól félnek, hogy ő túl haladó az ő ízlésükhöz képest. Serg herceg és Vorrutjer régi háborús pártjának megmaradt tagjai. A jelenleg elnyomott Politikai Nevelési Minisztérium korábbi ügynökei… bár alig hiszem, hogy bármelyikük is rosszul célzott volna. Őket Negri részlege képezte ki. Néhány elégedetlen Vor, akik úgy érzik, a rövidebbet húzták a mostani hatalomváltásban. Valami eszement, aki fegyverhez jutott, és vágyat érez arra, hogy hírnevet szerezzen azzal, hogy levadászik egy nagyvadat… folytassam?

– Inkább ne! De mi a helyzet a mai esettel? Ha a gyanúsítottak köre túl széles is, leszűkíthető a módszerrel és a lehetőséggel?

– Jutottunk némi eredményre, bár a vizsgálatok jelentős része negatív. Úgy értesültem, rendkívül tiszta merénylet volt. Bárki tervezte is meg, hozzáférhetett bizonyos információkhoz. Elsősorban ezt a szálat próbáljuk követni.

Immár a gyilkossági kísérlet anonimitása zavarta leginkább Cordeliát. Amikor a gyilkos akárki lehet, az az impulzus válik uralkodóvá, hogy mindenki gyanús. Úgy tűnt, a paranoia fertőző betegség itt; a barrayaraiak ragasztották egymásra. Nos, Negri és Illyan egyesített erői nyilván előrukkolnak majd konkrét tényekkel is hamarosan. Cordelia az összes félelmét begyömöszölte egy picinyke kamrába a gyomorszájában, és bezárta őket oda. A gyermeke mellé.

Vorkosigan szorosan ölelte aznap éjjel, zömök testéhez vonva őt, de nem próbált szexuálisan közeledni. Csak ölelte. Órákig nem bírt elaludni, dacára a fájdalomcsillapítóknak, melyektől üveges lett a szeme. Cordelia sem aludt el, csak akkor, amikor a férje horkolása ringatta álomba. Nem nagyon tudtak mit mondani. Elhibázták; az élet megy tovább. Addig, amíg újra meg nem próbálják.

Ötödik fejezet

A császár születésnapja hagyományos barrayari ünnep volt, nagy lakomákkal, tánccal, ivással, veteránok felvonulásával és hihetetlen mennyiségű, szemmel láthatólag teljesen szabadjára engedett tűzijátékkal. Remek nap lenne egy, a főváros ellen indított meglepetésszerű támadáshoz, állapította meg Cordelia: teljes tüzérségi zárótüzet lehetne rázúdítani, mielőtt bárki bármit is észrevenne az általános durrogás közepette. A hangzavar már hajnalban elkezdődött.

A testőrök, akik egyébként is minden váratlan zajra ugrottak, idegesek és nyúzottak voltak, néhány fiatalt kivéve, akik a falak mögé becsempészett petárdákkal próbáltak részt venni az általános vigalomban. Őket félrevonta az őrparancsnok, hogy aztán jóval később sápadtan és görnyedten bukkanjanak fel újra, és oldalogjanak el. Cordelia később látta, hogy egy fensőbbséges szobalány felügyelete alatt szemetet hordanak – egy mosogatólány és a kukta pedig boldogan szaladt ki a házból, a váratlanul kapott szabadnapnak örülve. A császár születésnapja mozgalmas ünnep volt. A barrayariak jókedvét szemmel láthatólag az sem rontotta el, hogy Ezar halála és Gregor trónra lépése miatt ebben az évben már másodszor ülhették meg.

Cordelia visszautasított egy meghívást, hogy vegyen részt a nagy katonai díszszemlén, amely felemésztette Aral délelőttjét. Kipihenten akart felkészülni az estére. Tudomására hozták, hogy az este lesz az év eseménye – személyesen vehet részt a császár születésnapi vacsoráján a Császári Rezidencián. Már alig várta, hogy ha csak egy rövid időre is, de újra láthassa Kareent és Gregort. Abban legalább biztos lehetett, hogy az öltözéke rendben lesz. Lady Vorpatril, akinek kiváló ízlése volt, és mindent tudott a barrayari női viseletekről, megszánta Cordelia kulturális tanácstalanságát, és felajánlotta szakértő segítségét.

Ennek eredményeképpen Cordelia magabiztosan feszített egy tökéletes szabású zöld selyemruhában, amely redőkben ereszkedett vállától a bokájáig, felette egy vastag, elefántcsontszínű bársonykabátkával. A szintén Alys által küldött fodrász Cordelia rézvörös hajához illő színű virágokkal díszítette a frizuráját. A barrayariak az ünnepléshez hasonlóan az öltözködést is egyfajta népművészetként űzték – legalább olyan aprólékosan ügyeltek a részletekre, mint a bétaiak a testfestésnél. Aral tekintete nem sokat árult el a végeredményről – mindig felderült, amikor meglátta –, de Piotr gróf női személyzetének ámuló „ó!”-jaiból egyértelműen kiderült, hogy Cordelia szabóművész csapata még saját magán is túltett.

Az előcsarnok lépcsője mellett várakozva észrevétlenül lesimította hasán a zöld selyemanyagot. Több mint három hónapnyi felfokozott anyagcsere után is csak ezt a grapefruit nagyságú kis pocakot kellett közszemlére tennie; olyan sok minden történt a nyár közepe óta, hogy úgy tűnt, mintha a terhessége gyorsabban telne, hogy lépést tudjon tartani az eseményekkel. Magában bátorító mantrát duruzsolt a pocakja felé: Nőj, nőj, nőj… Legalább végre tényleg kezdett terhesnek látszani, nemcsak az állandó fáradtsággal kellett megküzdenie. Arallal minden este együtt csodálták a magzat fejlődését, bár a férfi óvatosan simogató ujjai mindeddig sikertelenül próbálták kitapintani a belülről érkező, lepkeszárnyverdesés erősségű mozdulatokat Cordelia bőrén át.

Megérkezett maga Aral, Koudelka hadnagy kíséretében. Mindketten alaposan megmosakodtak, megfésülködtek, megborotválkoztak, s szinte krómosan csillogtak a birodalom hivatalos kék-vörös díszegyenruhájában. Piotr gróf abban az uniformisban csatlakozott hozzájuk, amelyben Cordelia a Tanács ülésén látta: barna és ezüst, fegyveresei libériájának csillogóbb változata. Piotr mind a húsz fegyveresének jutott valamilyen hivatalos feladat aznap este, ezért bősz parancsnokuk az egész hetet a legaprólékosabb felkészítésükkel töltötte. A Cordelia mellé lépő Droushnakovi egy, a védence színeiben pompázó, de annál egyszerűbb estélyit viselt, melyet gondosan úgy alakítottak ki, hogy elősegítse a gyors mozdulatokat, illetve könnyen el lehessen rejteni benne a fegyvereket és a kommlinkeket.

Miután néhány másodpercig kölcsönösen csodálták egymást, elindultak a bejárati ajtón át a kint várakozó kocsikhoz. Aral személyesen vezette oda Cordeliát a járművéhez, majd hátralépett.

– Ott találkozunk, szerelmem.

– Tessék? – fordult vissza Cordelia. – Ó! Akkor az a másik kocsi… nemcsak azért jött, mert sokan vagyunk?

Aral szája egy kicsit megfeszült.

– Nem. Úgy tűnik… helyénvalónak… hogy mostantól kezdve külön kocsival járjunk.

– Igen – felelte Cordelia halkan. – Persze.

Aral biccentett, és elfordult. Átkozott bolygó! – káromkodott magában Cordelia. Még egy darabot kiharapott a szívéből, az életükből. Egyébként is olyan kevés időt tölthettek együtt, hogy még ennek a kevésnek az elvesztése is fájt.

Aralt szemmel láthatólag Piotr grófnak kellett helyettesítenie, legalábbis aznap este: ő csusszant be a kocsiba Cordelia mellé. Droushnakovi velük szemben ült le, és azzal be is zárták az ajtót. A kocsi elegánsan kigördült az utcára. Cordelia hátranézett a válla fölött, próbálva kivenni Aral járművét, de az túl messziről követte őket ahhoz, hogy megláthassa. Sóhajtva visszafordult a menetirány felé.

A nap sárgás fényt árasztva merült el a szürke felhőtengerben, és a hűvös estében kezdtek sorra felragyogni az utcai lámpák, komor, melankolikus hangulatba burkolva a várost. Talán nem is lett volna rossz ötlet egy őrjöngő utcai buli; több ilyen mellett is elhajtottak. Az ünneplők azokra a primitív földi népekre emlékeztették Cordeliát, akik edényeket püfölve, ágyúkkal lövöldözve próbálták elűzni a sárkányt, amely meg akarta enni a fogyó holdat. Ez a különös őszi szomorúság pedig az óvatlan lelkeket emésztheti föl. Gregor születésnapja a lehető legjobb időpontra esett.

Piotr bütykös kezébe fogott egy barna selyemerszényt, melyet a Vorkosiganok ezüsttel kivarrt címere díszített. Cordelia érdeklődve nézte.

– Mi ez?

Piotr halványan elmosolyodott, és átnyújtotta az erszényt.

– Aranypénzek.

Megint a népművészet; az erszényt és a tartalmát szinte élvezet volt kézbe venni. Cordelia végigsimította a selymet, megcsodálta a hímzést, és kirázott néhány csillogó, domborműves érmét a tenyerére.

– Szép. – Olvasta valahol, hogy mielőtt véget ért az Izoláció ideje, az arany igen értékes volt a Barrayaron. Az ő bétai agyának valamilyen, az elektronikai iparban hasznos anyag jutott eszébe az aranyról, de a régiek legendákkal övezték. – És mi lesz vele?

– Hah! Ez a császár születésnapi ajándéka.

Cordelia maga előtt látta, amint az ötéves Gregor egy zacskó arannyal játszadozik. Nehéz volt elképzelni, hogy a toronyépítésen meg esetleg a számolás gyakorlásán kívül mihez kezdhetne az érmékkel a fiú. Remélte, már kinőtt abból a korból, hogy mindent a szájába vesz; az érmék pont akkorák, hogy lenyelje őket, vagy megfulladjon tőlük.

– Biztos tetszeni fognak neki – jegyezte meg kicsit tamáskodóan.

– Nem tudja, mi ez az egész, igaz? – kuncogott Piotr.

– Szinte sohasem tudom! – sóhajtott fel Cordelia. – Világosítson fel, kérem – dőlt hátra mosolyogva. Piotrnak szép lassan szinte már szenvedélyévé vált, hogy megismertesse vele a barrayari szokásokat, s mindig örömmel fedezte fel Cordelia tudatlanságának újabb bugyrait, hogy aztán megtöltse azokat információkkal és a saját véleményével. A nő úgy érezte, hogy a gróf a következő húsz év során folyamatosan tanítgathatná, és még akkor sem fogyna ki a legmegdöbbentőbb témákból.

– A császár születésnapja hagyományosan a pénzügyi év vége minden olyan gróf kerületében, aki kapcsolatban áll a birodalmi kormánnyal. Más szóval, ez az adófizetés napja, annyi különbséggel, hogy a Vorok nem fizetnek adót. Ez ugyanis túlságosan alárendelt helyzetbe hozná őket a birodalommal szemben. Ehelyett ajándékot adunk a császárnak.

– Aha… – hümmögött Cordelia. – Ugyanakkor, jó uram, nem hiszem, hogy évi hatvan ilyen kis erszényből tartaná fent ezt a helyet.

– Természetesen nem. A valódi összeget már korábban átutaltuk kommlinken Hassadarból Vorbarr Sultanába. Az arany pusztán jelképes.

– Várjon! – ráncolta a homlokát Cordelia. – Idén nem fizette be már egyszer az adót?

– De igen, tavasszal, Ezarnak. Úgyhogy megváltoztattuk a pénzügyi év végének dátumát.

– Nem teszi ez tönkre a bankrendszerüket?

– Valahogy elboldogulunk – vont vállat a férfi. Aztán hirtelen elvigyorodott. – Egyébként mit gondol, honnan származik a „gróf” kifejezés?

– Gondolom, a Földről. Atomkor előtti, késő római kifejezés a grófságokat vezető nemesekre. De az is lehet, hogy a grófságokat nevezték el a grófokról.

– A Barrayaron viszont sokáig az adószedőket nevezték grafoknak. Az első grafok Varadar Tau… bámulatos gazfickó, valamikor majd kell olvasnia róla… Varadar Tau adószedői voltak.

– Én mindig is azt hittem, hogy katonai rang! A középkori történelem majmolása.

– Ó, persze, rögtön ezután jött a katonai rész is, amikor a régi urak megpróbáltak lerázni valakit, aki nem akart fizetni. A rang csak később nyerte el mai fényét.

– Nem is tudtam. – Cordelia hirtelen támadt gyanakvással méregette apósát. – Ugye nem járatja a bolondját velem, uram?

Piotr tiltakozóan emelte maga elé a kezét.

Vizsgáld meg az előítéleteidet, mondta magában Cordelia álmélkodva. Vizsgáld meg őket, mielőtt kilépsz az ajtón.

Megérkeztek a Császári Rezidencia nagykapujához. A megvilágítása teljesen más volt, mint amilyenre Cordelia a korábbi komorabb látogatásairól – a haldokló Ezar meglátogatása és a temetési ceremónia – emlékezett. A kőhalmon most színes reflektorok fénycsóvái emelték ki az építészeti részleteket. A kertek ragyogtak, a szökőkutak csillogtak. Gyönyörű ruhákba öltözött emberek tették meleggé a képet, amint kiáramlottak az északi szárny hivatalos helyiségeiből a teraszokra. Az őrposztok viszont semmivel sem voltak kevésbé aprólékosak, az őrök számát pedig a sokszorosára növelték. Cordelia úgy érezte, ez az estély sokkal szolidabb lesz, mint azok a bulik, amelyek mellett az utcákon elhajtottak.

Aral kocsija is megérkezett mögéjük, miközben a nyugati kapunál kiszálltak, és Cordelia hálásan karolt a férjébe. A férfi büszkén rámosolygott, s amikor egy pillanatra úgy tűnt, kevésbé vannak a figyelem középpontjában, csókot lehelt a nyakára, s lopva beleszagolt a nő haját díszítő virágok illatába. Cordelia viszonzásul megszorította a kezét. Beléptek az ajtón, és végigmentek egy folyosón. Egy, a Vorbarra-ház libériáját viselő komornyik fennhangon bejelentette őket, s a következő pillanatban Cordelia legalább hétezer kritikus, Vor osztálybeli barrayari szempár kereszttüzében érezte magát. Ám valójában csak néhány százan voltak a teremben. Ez azért elviselhetőbb volt – mondjuk jobb, mint nap mint nap belenézni egy teljesen feltöltött idegroncsoló torkolatába. Tényleg jobb.

Körbejártak, üdvözölték a megjelenteket, és fogadták az üdvözléseket, bókokat váltottak. Miért nem viselnek ezek névtáblát? – tűnődött Cordelia kétségbeesve. Szokás szerint úgy tűnt, rajta kívül mindenki más ismer mindenkit. Elképzelte, amint beszélgetést kezdeményez valakivel: „Hé, maga Vor-izé…” Még szorosabban megfogta Aral karját, és megpróbált rejtélyesnek és egzotikusnak látszani, nem pedig elveszettnek és zavartnak.

A kis selyemerszényekkel folytatott ceremóniát egy másik teremben találták, ahol a grófok vagy képviselőik néhány formális szó kíséretében egymás után átadták engedelmességük jelét. Gregor császár, akinek gyaníthatóan már rég ágyban kellett volna lennie, egy emelvényre állított szófán ült az édesanyjával. Kicsiny, csapdába esett állatnak tűnt, de férfiasan próbálta legyűrni a rá-rátörő ásítást. Cordeliának átfutott az agyán a kérdés, hogy vajon megtarthatja-e a fiú egyáltalán az aranyérmékkel teli erszényt, vagy azonnal vissza is adják, hogy jövőre újra be lehessen mutatni ajándékként. Borzalmas születésnapi parti. Sehol sem látott egyetlen másik gyereket sem. De a grófok szaporán, gyors egymásutánban járultak az uralkodó elé, s a kisfiú talán hamarosan elszabadulhat.

Egy vörös-kékbe öltözött gróf letérdelt Gregor és Kareen előtt, felmutatva gesztenyebarna és aranyszín selyemből készült erszényét. Cordelia felismerte Vidal Vordarian grófot, azt a kerek arcú férfit, akiről Aral udvariasan annyit mondott, hogy „a második legkonzervatívabb párthoz tartozik”, azaz körülbelül ugyanazokat a politikai nézeteket vallja, mint Piotr gróf. Aral hangja azonban olyan szárazon csengett, hogy Cordeliában óhatatlanul felmerült a gyanú, nem azt akarja-e jelenteni mindez, hogy „izolacionista fanatikus”. A gróf a legkevésbé sem tűnt fanatikusnak. A haragtól megszabadulva arca sokkal vonzóbb volt; most épp Kareen hercegnő felé fordult, és mondott valamit, amitől a hercegnő felvetett fejjel nevetni kezdett. A gróf keze egy pillanatra bizalmasan megpihent Kareen térdén, a nő keze pedig futólag rácsusszant az övére, aztán Vordarian felállt és meghajolt, átadva helyét a következő nemesnek. Kareen mosolya elhalványult, ahogy a gróf hátat fordított neki.

Gregor szomorú pillantása végigsuhant Aralon, Cordelián és Droushnakovin; hirtelen megélénkülve mondott valamit az anyjának. Kareen magához intett egy őrt, s néhány perc múlva Cordeliáékhoz odalépett az őrparancsnok, azzal a kéréssel, hogy elvihesse Drout. A lány helyét egy tapintatos fiatalember vette át, aki hallótávolságon kívülről követte őket, puszta árnyékként a szemük sarkában, ami nem kis teljesítmény volt egy akkora termetű férfitól, mint ő.

Cordelia és Aral a legnagyobb örömére hamarosan összefutott Lord és Lady Vorpatrillal, akikkel Cordelia előzetes politikai-társasági eligazítás nélkül is szóba mert elegyedni. A sötét hajú Lord Vorpatril kapitány megjelenését teljességgel tökéletessé tette vörös-kék díszegyenruhája. Lady Vorpatril alig ragyogta túl kalcedonvörös ruhájában és a bársonyos fehér bőrétől élesen elütő fekete hajkoronájába tűzött azonos színű rózsákkal. Ők az archetipikus Vor pár, gondolta Cordelia: kifinomultak és méltóságteljesek, s az összhatást az sem rontotta el, hogy kissé akadozó beszéde alapján fokozatosan kiderült, hogy Vorpatril kapitány pityókás. Vidám részeg volt, személyisége nem kellemetlen átalakuláson esett át az ital hatására, hanem csak egy kicsit kitárulkozott.

Vorkosigan, akire lecsapott néhány céltudatos tekintetű férfi, Lady Vorpatrilra bízta Cordeliát. A két hölgy felmérte a szolgák által körbekínált, előételekkel megrakott elegáns tálcákat, és közben a terhességről és a szülésről kezdtek beszélgetni. Lord Vorpatril sietve kimentette magát, és üldözőbe vett egy borospoharakkal teli tálcát. Alys felvázolta Cordelia következő estélyi ruhájának a szabását és a színeit.

– Fekete-fehér lesz, miattad és a téli vásár miatt – jelentette ki ellentmondást nem tűrően. Cordelia erőtlenül bólintott, s közben azon gondolkodott, vajon leülhetnek-e még aznap este rendesen enni, vagy kénytelenek lesznek mindvégig a keringő tálcákról csipegetni.

Alys megmutatta neki, hol van a női mosdó – a helyiség óránként számíthatott terhességtől feszülő hólyagjuk látogatására –, majd visszafelé bemutatta több felsőosztálybeli hölgynek. Alys ezután élénk társalgásba merült egy régi barátnőjével a hölgy lányának közelgő báljáról, és Cordelia a csoport peremére sodródott.

Csendesen a háttérbe húzódott, s egy percnyi néma töprengésre elvált a többiektől (próbált nem arra gondolni, hogy a „csordától”). Milyen különös keverék ez a Barrayar… az egyik pillanatban még otthonos és ismerős, a következőben pedig idegen és rémisztő… mindazonáltal értenek a látványosságokhoz… Aha! Hát ez hiányzott a képből, jött rá Cordelia. A Béta Kolónián egy ilyen horderejű eseményt élőben közvetítene az egész bolygón a holovid. Minden mozdulat gondosan megtervezett koreográfia szerint zajlana a vidkamerák és a kommentátorok időzítése körül, szinte már háttérbe szorítva az eredetileg közvetíteni kívánt eseményt. Itt viszont sehol sem látott egyetlen kamerát sem. Mindössze a Császári Titkosszolgálat készített felvételeket saját célra, de ehhez nem kellett semmiféle koreográfia. A teremben lévők csak saját maguknak és egymásnak táncoltak, a színpompás felvonulás nem ismert időhatárokat, akár az örökkévalóságig is eltarthatott volna… pedig másnap már csak az emlékeikben fog létezni az egész ünnepség.

– Lady Vorkosigan?

Cordeliát kizökkentette töprengéséből a mellette felcsendülő udvarias hang. Odafordulva gróf Vordarian flottaparancsnokot pillantotta meg. Saját háza színei helyett vöröset és kéket viselt, ami azt jelezte, hogy szolgálatban van, méghozzá a császári főhadiszálláson… melyik osztályon is? Ja igen, a műveletin, Aral mondta korábban. Az egyik kezében egy italt tartott, és barátságosan mosolygott.

– Vordarian gróf – nyújtott kezet Cordelia, szintén mosolyogva. Futólag már elég sokszor találkoztak, ezért úgy döntött, be vannak mutatva egymásnak. Ez a régensdolog úgysem fog elmúlni, akármennyire kívánja is, ideje tehát, hogy elkezdjen saját kapcsolatokat kiépíteni, és felhagyjon azzal, hogy minden egyes új lépésénél Aralt nyaggatja útmutatásért.

– Jól érzi magát a bálon? – érdeklődött a férfi.

– Ó, igen! – törte a fejét, mit tehetne még hozzá. – Rendkívül szép!

– Akárcsak ön, milady. – Vordarian tisztelgett a poharával, majd belekortyolt az italba.

Cordeliának elszorult a szíve, de hamarabb rájött, hogy mitől, mintsem hogy egy szemránduláson kívül mást is látni lehetett volna az arcán. A legutolsó barrayari katonatiszt, aki tisztelgett előtte a poharával, a néhai Vorrutjer admirális volt, teljesen más társasági körülmények között. Vordarian véletlenül pontosan utánozta a mozdulatát. Ám nem most volt az ideje a kínzásról feltörő emlékeknek. Cordelia pislogott néhányat.

– Lady Vorpatril nagyon sokat segített. Ő igazán nagylelkű.

Vordarian finoman Cordelia pocakja felé biccentett.

– Ha jól tudom, önnek is gratulálhatok. Fiú lesz, vagy lány?

– Tessék? Ó, igen! Igen, fiú, köszönöm szépen. Azt mondták, Piotr Miles lesz a neve.

– Meglep. Azt hittem, a régens először lányt szeretett volna.

Cordelia az ironikus hangvételen megütközve hátravetette a fejét.

– Még azelőtt fogant, hogy Aral régens lett volna.

– De biztos tudták, hogy meg fogja kapni a kinevezést.

– Én nem. Azt hittem, hogy maguk, barrayari katonák, odavannak a fiúkért. Miért akart volna Aral lányt? – Én akartam lányt…

– Azt feltételeztem, hogy Lord Vorkosigan előre gondolkodik a… hm… a megbízatását illetően. És lenne-e jobb módja a hatalma megőrzésének a régensi mandátum lejárta után, mint hogy a császár apósaként szépen visszalopakodik a posztjára?

Cordelia hátrahőkölt.

– Azt hiszi, képes lenne arra feltenni a bolygó kormányzásának folytonosságát, hogy másfél évtized múlva majd egymásba szerete két kamasz?

– Egymásba szeret? – Most a férfi tűnt értetlennek.

– Maguk barrayariak olyan… – Cordelia elharapta az „őrültek” szót. Udvariatlanság lenne. – Aral ennél sokkal… gyakorlatiasabb.

Bár azt semmiképpen sem mondhatná rá, hogy nem romantikus.

– Ez rendkívül érdekes – hebegte Vordarian. A tekintete vissza-visszatért Cordelia pocakjára. – Úgy véli, valamilyen… hm… konkrétabb megoldásban gondolkodik?

– Tessék? – Cordelia sehogy sem tudott ráhangolódni erre a társalgásra.

A férfi elmosolyodott, és vállat vont.

– Ezzel azt akarja mondani – ráncolta a homlokát Cordelia –, hogy ha lányunk születne, akkor mindenki ezt gondolná?

– Az biztos.

– Istenem! – fújt nagyot Cordelia. – Ez… el sem tudom képzelni, hogy akinek van egy csepp józan esze, az a Barrayari Birodalom közelébe akarna kerülni. Amennyire látom, ettől csak minden sértődött mániákus célpontjává válik az ember. – Felvillant előtte a véres arcú, megsüketült Koudelka hadnagy képe. – És azoknak sem könnyű, akik balszerencséjükre a közelükben állnak.

– Ah, az a sajnálatos incidens! – támadt fel Vordarian érdeklődése. – Nem tudja, kiderített valamit a vizsgálat?

– Semmit sem hallottam. Negri és Illyan főleg cetagandaiakat hallgat ki. De az, aki kilőtte a gránátot, eltűnt.

– Nagy kár. – Vordarian felhajtotta az italát, s az üres poharat azonnal le is cserélte egy telire egy arra járó, a Vorbarra-ház libériáját viselő szolgáló tálcájáról. Cordelia vágyakozva méregette a borospoharat, de a terhessége alatt semmilyen metabolikus mérget nem fogyasztott. Íme a bétai mesterséges anyaméhek újabb előnye: nincs szükség erre az átkozott, kényszerűen tiszta életre. Otthon szabadon mérgezhette és veszélybe sodorhatta volna magát, miközben gyermeke békésen növekedhetne a józan technikusok állandó megfigyelése alatt az anyaméhtartályok biztonságában. Mi lett volna, ha ő is ott van a kocsiban, amikor az a hanggránát robbant?… A gondolattól csak még jobban kívánt egy italt.

De nem, nincs szüksége az etanol agyzsibbasztó zsongására; épp eléggé zsongott már a feje a barrayariakkal való társalgástól. Tekintetével Aralt kereste a tömegben… ott van, Kouval maga mellett, Piotrral és két másik ősz hajú, grófi öltözékű férfival társalog. Ahogyan azt Aral megjósolta, a hallása néhány nap alatt helyrejött. A tekintete mégis ide-oda cikázott az arcokon, szinte itta az arcjáték és a gesztusok üzeneteit, italát érintetlen díszként tartotta a kezében. Szolgálatban van, ez kétségtelen. De hát mikor nem volt ő szolgálatban?

– Nagyon felzaklatta a támadás? – követte a tekintetét Vordarian.

– Önt nem zaklatta volna fel? – vont vállat Cordelia. – Nem tudom… egész életében az erőszak kellős közepén élt, szinte el sem tudom képzelni. Olyan lehet számára, mint a… háttérzaj. Egyszerűen kizárja. – Bárcsak én is ki tudnám zárni!

– De hát nem is olyan rég ismeri. Csak az Escobar óta.

– A háború előtt már találkoztunk egyszer. Futólag.

– Ó! – vonta fel a szemöldökét a gróf. – Nem is tudtam. Igazából milyen keveset tudunk egymásról. – Elhallgatott, szótlanul figyelte Aralt, és azt, ahogyan Cordelia nézte a férjét. A szája egyik sarka felfelé görbült, aztán a gúnyos mosolyt eltüntette ajkai gondterhelt összepréselésével. – Ugye tudja, hogy biszexuális? – kortyolt egy aprót a borából.

– Volt – helyesbített Cordelia nemtörődöm hangnemben, továbbra is a terem másik végébe nézve. – Most már monogám.

Vordarian félrenyelte az italát, és köhögni kezdett. Cordelia aggodalmasan figyelte, és azon töprengett, vajon illik-e hátba veregetnie, de a gróf hamar visszanyerte lélegzetét és egyensúlyát.

– Ezt ő mondta magának? – préselte ki magából döbbenten.

– Nem, hanem Vorrutjer. Épp azelőtt a… hm… végzetes baleset előtt. – Vordarian dermedten állt; Cordelia gonosz elégedettséget érzett, amiért kivételesen neki sikerült zavarba hoznia egy barrayarit, s nem fordítva. Most már csak arra kellene rájönnie, mivel sikerült kizökkentenie a nyugalmából… – Minél többet gondolkodom Vorrutjeren – folytatta komolyan –, annál inkább tragikus alaknak tűnik nekem. Még az utolsó pillanatban is egy tizennyolc éve véget ért szerelmi kapcsolat foglalkoztatta. Néha mégis felmerül bennem a kérdés, hogy ha akkor megkaphatta volna, amit akart… ha megtarthatta volna Aralt… akkor vajon Aral kordában tudta volna-e tartani azt a szadisztikus késztetést, amely végül elemésztette Vorrutjer elméjének épségét. Olyan ez, mintha ők ketten valamilyen gonosz mérleghintán ültek volna, s az egyikük életben maradása óhatatlanul magával hozta volna a másik pusztulását.

– Egy bétai. – Döbbent tekintete lassan átváltozott azzá, amit Cordelia „áhítatos felismerésként” azonosított. – Tudhattam volna. Hiszen végül is maguk azok, akik génmódosítással hermafroditákat hoztak létre… – Egy pillanatra elhallgatott. – Mióta ismerte Vorrutjert?

– Úgy húsz perce. De nagyon intenzív húsz perc volt. – Úgy döntött, nem részletezi, mire gondol.

– Tudja, az ő… afférjuk… nagy, titkos botrány volt annak idején.

– Nagy, titkos botrány? – húzta fel az orrát Cordelia. – Nagy, titkos botrány? Ez nem oximoron? Mint a „katonai hírszerzés” vagy a „baráti tűz”? Ráadásul most, hogy jobban belegondolok, tipikus barrayarizmus.

Vordarian igen furcsa arcot vágott. Pontosan úgy nézett ki, ismerte fel Cordelia, mint aki eldobott egy bombát, de az robbanás helyett csak sistergett, s most próbálta eldönteni, hogy bedugja-e a kezét, és megtapogassa-e a gyújtószerkezetet.

Aztán rajta volt az „áhítatos felismerés” sora. Hiszen ez az ember épp most próbálta meg szétrobbantani a házasságát! Nem az övét – Aral házasságát. Vidám, derűs, ártatlan mosolyt öltött, s agya – végre! – felpörgött. Vordarian nem lehetett Vorrutjer régi háborús pártjának a tagja; annak a vezéreit egytől egyig halálos balesetek érték még Ezar halála előtt, a többiek pedig szétszóródva lapultak. Mit akarhat a gróf? A hajába tűzött virágok egyikét piszkálgatta, és negédesen elmosolyodott.

– Egy percig sem hittem, hogy egy negyvennégy éves szűzhöz megyek feleségül, Vordarian gróf.

– Azt látom. – Felhajtott még egy korty bort. – A maguk galaktikus fajtája teljesen degenerált… már csak arra lennék kíváncsi, ő vajon miféle perverziót visel el magától cserébe. – A szemében hirtelen leplezetlen rosszindulat villant. – Tudja, hogyan halt meg Lord Vorkosigan első felesége?

– Öngyilkos lett. Plazmaív a fejbe – felelte azonnal Cordelia.

– Az a szóbeszéd járta, Aral végzett vele. Mert megcsalta. Vigyázzon hát, bétai. – A gróf mosolya kifejezetten gúnyossá vált.

– Igen, erről is tudok. Ebben az esetben a szóbeszéd hazudott. – Pillantásukból a barátságosság utolsó nyoma is eltűnt. Cordeliára rátört az a nyomasztó érzés, hogy a beszélgetés irányításának utolsó lehetősége is vele tűnt. Előredőlt, és lehalkította a hangját. – És maga tudja, miért halt meg Vorrutjer?

A gróf önkéntelenül is előrehajolt.

– Nem.

– Rajtam keresztül próbált meg ártani Aralnak. Engem pedig… bosszantott ez. Jobb lenne, ha nem próbálna meg felbosszantani, Vordarian gróf. Attól tartok, esetleg még sikerrel járna. – Még tovább halkult a hangja, szinte már suttogásig. – Nem ártana, ha maga is tartana ettől.

– Milady! – A gróf kezdetben leereszkedő hangjában most már óvatosság csendült. Egy sima mozdulattal meghajolt, kitárta a karját, mintegy búcsúként, és hátralépett. Aztán, miközben eltávolodott, határozottan rémült tekintettel nézett vissza a válla fölött.

Cordelia a homlokát ráncolva nézett utána. Hű! Milyen különös beszélgetés! Mire számított a gróf, amikor úgy kezdte el sorolni neki a rég idejüket múlt tényeket, mintha sokkoló meglepetést kellene okozniuk? Tényleg azt hitte Vordarian, hogy ő majd rohan, és felelősségre vonja a férjét a két évtizeddel korábbi ízlése miatt? A naiv, fiatal barrayari feleségek hisztérikus rohamot kaptak volna? Lady Vorpatril, akinek társasági kelleme jeges ítélőképességet takart, biztosan nem. De Kareen hercegnő sem, akiből bizonyára már rég kiégette az összes naivitást Serg, a hivatásos szadista. A gróf lőtt, de célt tévesztett.

Aztán hidegebben jött a következő gondolat: Vajon lőtt, és célt tévesztett már korábban is? Ez a beszélgetés nem maradt a normális társasági érintkezés keretei között, még a kivagyiság barrayari mércéje szerint sem. Persze lehet, hogy a gróf egyszerűen csak részeg volt. Cordelia hirtelen beszélni szeretett volna Illyannal. Lehunyt szemmel próbálta meg kiűzni a fejéből a ködöt.

– Jól vagy, szerelmem? – súgta aggódva a fülébe Aral. – Nem kell a hányinger elleni gyógyszered?

Cordelia szeme felpattant. A férje ott állt, épségben és kézzelfoghatóan mellette.

– Ó, jól vagyok! – Belekarolt a férfiba, de csak könnyedén, nem úgy, mint egy rémült kisgyerek. – Csak elgondolkodtam.

– Helyet kell foglalnunk az asztalnál.

– Remek. Jó lesz már leülni, kezd bedagadni a lábam.

A férfi úgy nézett rá, mint aki rögtön felkapja, és a karjaiban viszi a székéhez, de ehelyett normálisan, a többi pároshoz csatlakozva vonultak át a másik terembe. Egy, a többi asztaltól kissé távolabb felállított emelvényen foglaltak helyet Gregorral, Kareennal, Piotrral, a Szólók Körének Őrző Lordjával és feleségével, illetve Vortala miniszterelnökkel. Gregor ragaszkodott hozzá, hogy Droushnakovi is közéjük üljön le; a fiú nagyon örült, hogy újra láthatja régi testőrét. Elvettem a játszótársad, gyermekem? – töprengett bocsánatkérően Cordelia. Nagyon úgy tűnt – Gregor épp azon alkudozott Kareennal, hogy Drou hetente egyszer megint „dzsúdót taníthasson” neki. Drout, aki megszokta már a rezidencia légkörét, nem hatotta át annyira az áhítat, mint Koudelkát, aki teljesen lemerevedett, annyira igyekezett, nehogy elárulják ügyetlen mozdulatai.

Cordelia Vortala és a Szóló között kapott helyet, és viszonylag könnyed beszélgetésbe bonyolódott velük; Vortala a maga nyers módján elég kedves tudott lenni. Cordelia az összes elegánsan szervírozott fogást megkóstolta, kivéve egy egészben megsütött marhafélét. Általában sikerült túltennie magát azon, hogy a barrayari fehérjét nem tartályokban növesztették, hanem valódi állatok teteméből nyerték. Hiszen tisztában volt primitív étkezési szokásaikkal, amikor úgy döntött, hogy idejön, és máskor is kóstolt már állati izmokat felderítő küldetésein, a tudomány, a túlélés vagy a szülőbolygója számára hasznosnak tűnő áruk megismerése érdekében. A barrayariak megtapsolták a virágokkal és gyümölcsökkel díszített sültet, s szemmel láthatólag valóban szépnek találták, nem rettenetesnek, a szakács pedig, aki idegesen lépdelt fogása mögött, mélyen meghajolt. Cordelia agyának primitív szaglóáramkörei kénytelenek voltak egyetérteni: az állat felől csodálatos illatok áradtak. Vorkosigan egy véres szeletet kért. Cordelia inkább egy pohár vizet ivott.

A desszert – valamint Vortala meg Vorkosigan néhány rövid, formális pohárköszöntője – után Gregort végre elvitte lefeküdni az anyja. Kareen intett Cordeliának és Droushnakovinak, hogy tartsanak vele. Cordelia vállában enyhült a feszültség, amikor maguk mögött hagyták a társaságot, és felmentek a császár csendes magánlakosztályába.

Gregort kihámozták egyenruhájából, és beledugták a pizsamájába, ismét kisfiúvá változtatva a bálványt. Drou felügyelte a fogmosást, és Gregornak sikerült kikönyörögnie „csak még egyet” valamilyen táblás játékból még lefekvés előtt. Kareen kegyesen engedélyezte a játszmát, s egy pusziváltás után visszavonult a szomszédos, kellemesen megvilágított társalgóba. A nyitott ablakokon beáramló éjszakai levegő lehűtötte a szobát. A két nő nagyot sóhajtva ült le; Cordelia azonnal lerúgta a cipőjét, és Kareen is követte a példáját. A kertekből távoli, tompa hangok és kacajok szűrődtek be.

– Meddig tart a bál? – kérdezte Cordelia.

– Azok számára, akik nálam jobban bírják, hajnalig. Én éjfélkor visszavonulok, ekkor átveszik a hatalmat a nagyivók.

– Én mintha már láttam volna most is egyet-kettőt.

– Sajnos – mosolyodott el Kareen. – Hajnalig még láthatja a Vor kaszt legjobb és legrosszabb formáját is.

– El tudom képzelni. Nem értem, miért nem kevésbé halálos tudatállapot-módosító drogokat importálnak.

Kareen mosolya fagyos lett.

– A részegség nálunk hagyomány. – Aztán eltűnt a hangjából az él. – Ami azt illeti, olyan szerek is érkeznek, legalábbis az űrkikötők környékére. De szokás szerint inkább hozzáadódnak a szokásainkhoz, nem pedig felváltják azokat.

– Talán így a legjobb – ráncolta a homlokát Cordelia. Hogyan puhatolózhatna tapintatosan?… – Vidal Vordarian is azok közé tartozik, akik nyilvánosan le szoktak részegedni?

– Nem – nézett fel Kareen összehúzott szemmel. – Miért kérdezi?

– Volt egy különös beszélgetésünk. Azt hittem, az etanol-túladagolás tehet róla. – Eszébe jutott, ahogy Vordarian keze könnyedén megpihent a hercegnő térdén, mintegy bensőséges cirógatásként. – Jól ismeri? Mi a véleménye róla?

– Gazdag… büszke… – mondta Kareen megfontoltan. – Hű maradt Ezarhoz, miközben Serg az apja ellen ármánykodott. Hű a birodalomhoz és a Vor kaszthoz. Vordarian kerületében négy nagy ipari város van, továbbá katonai támaszpontok, utánpótlásraktárak, a legnagyobb katonai űrkikötő… Gazdasági szempontból Vidal kétségtelenül az egyik legfontosabb terület ma a Barrayaron. A háború alig érintette a Vordarian-kerületet; azon kevesek közé tartozik, amelyeket a cetagandaiak megállapodás révén nyertek el. Azért telepítettük oda az első űrbázisainkat, mert átvettük az üzemeket, melyeket a cetagandaiak építettek, aztán otthagytak, s a gazdasági fejlődés jelentős része épp ennek volt köszönhető.

– Ez… érdekes – hümmögte Cordelia. – De engem maga a gróf érdekel. Például… hogy kiket kedvel, és kik kedvelik. Ön kedveli?

– Egykor – felelte Kareen lassan – azon töprengtem, vajon elég erős-e Vidal ahhoz, hogy megvédjen Sergtől Ezar halála után. Miközben Ezar állapota egyre romlott, úgy véltem, jobb lesz, ha magam gondoskodom a védelmemről. Látszólag semmi sem történt, és nekem sem mondott senki semmit.

– Hogyan védhette volna meg egy egyszerű gróf, ha Serg lett volna a császár? – kérdezte Cordelia.

– Többé… kellett volna válnia. Vidalnak voltak ambíciói, ha megfelelően biztatták… és hazafi volt. Isten a tudója, ha Serg életben maradt volna, elpusztíthatta volna a Barrayart… de Vidal mindannyiunkat megmenthetett volna. Ezar azonban megesküdött, hogy nincs mitől félnünk, és állta is a szavát. Serg még előtte meghalt… én pedig azóta próbálom hagyni, hogy kihűljenek a dolgok Vidallal.

– Aha! – gyűrögette Cordelia elgondolkodva az alsó ajkát. – De személy szerint ön… ön kedveli a grófot? Egy nap talán szívesen visszavonulna az özvegy anyacsászárnő szerepéből Vordarian grófnő szerepébe?

– Ó! Most semmiképpen. A császár mostohaapja túl erős lenne, szembefordulhatna a régenssel. Veszélyes polaritás alakulhat ki, ha ők ketten nem szövetségesek vagy nincsenek egyensúlyban. Vagy ha nem egy személy a régens és a mostohaapa.

– Például a császár apósaként?

– Igen, pontosan.

– Elég nehezen értem ezt… a hatalomnak ezt a vérségi átszármazódását. Ön a saját jogán igényt formálhat a birodalom trónjára, vagy nem?

– Ezt a hadsereg döntené el – vont vállat Kareen. Elhalkult a hangja. – Olyan ez, mint egy betegség, nem? Túl közel vagyok, megérintettem, megfertőződtem… Gregor az egyetlen reményem az életben maradásra. És ezzel börtönbe zár.

– Nem akarja a saját életét élni?

– Nem. Csak élni akarok.

Cordelia zavartan dőlt hátra ültében. Arra tanított Serg, hogy ne botránkoztass meg senkit?

– Ezt Vordarian is így látja? Úgy értem, ön nem csak a hatalmat tudja felkínálni egy férfinak. Szerintem alábecsüli a személyes vonzerejét.

– A Barrayaron… csak a hatalom létezik. – Kareen arckifejezése tűnődővé vált. – Bevallom… egyszer megkértem Negri kapitányt, hogy készítsen jelentést nekem Vidalról. Normális módon használja a kurtizánjait.

Cordelia nem épp egy ilyen szomorkás beismerést képzelt a határtalan szerelem kiáltványának. Mégis esküdni mert volna rá, hogy Vordarian szemében nem csak a hatalomvágyat látta a szertartás alatt. Lehet, hogy Aral régensi kinevezése megzavarta a grófot az udvarlásban? Ez magyarázná azt a szexuális töltetű ellenségességet a beszélgetésük alatt?…

Droushnakovi érkezett, lábujjhegyen.

– Elaludt – suttogta örömmel.

Kareen bólintott, majd hátrahajtotta a fejét, és elernyedt. Azonban pár másodperc múlva belépett egy Vorbarra-libériás küldönc, és megszólította:

– Milady, számíthat uram, a régens, önre a nyitótáncnál? Már várják.

Kérés vagy parancs? A szolga kifejezéstelen hangján inkább komor, kötelező feladatnak, semmint szórakozásnak tűnt.

– Az este utolsó kötelezettsége – nyugtatta meg Kareen Cordeliát, miközben felvették cipőjüket. Cordelia lábbelije mintha legalább két számot zsugorodott volna az estély kezdete óta. Kareen után bicegett, a nyomában Drouval.

A tágas táncterem padlóját virág-, inda-és állatmintás faberakások borították. A fényesre tisztított felszín egy múzeum falát díszítette volna a Béta Kolónián, ezek a barbárok meg táncoltak rajta. Egy élő zenekar – mint Cordelia megtudta, öldöklő verseny révén válogatták ki a tagokat a birodalmi hadsereg zenekarából – szolgáltatta a zenét, barrayari stílusban. Még a keringőkben is ott lüktetett az indulók ritmusa. Aralt és a hercegnőt odavezették egymáshoz, a férfi pedig körbevezette partnerét néhányszor a termen. A formális tánc során egymás lépéseit és fordulatait követték, felemelt, de soha össze nem érő kézzel. Cordelia ámulva nézett. Nem hitte volna, hogy Aral tud táncolni. Úgy tűnt, néhány körrel eleget tettek a társasági előírásoknak, és más párok is elkezdtek a táncparkettre szállingózni. Aral felvillanyozva tért vissza a feleségéhez.

– Szabad egy táncra, hölgyem?

Ez után a vacsora után inkább egy alvás. Hogy képes Aral megőrizni ezt az ijesztő hiperaktivitást? Valószínűleg titkos terror révén.

– Nem ismerem a táncokat – rázta meg a fejét mosolyogva Cordelia.

– Ah! – Sétálni kezdtek. – Megmutathatom – ajánlkozott a férfi, miközben kiléptek a teremből a lépcsőzetesen ereszkedő teraszok sorára, melyek egy félkörívet leírva a kertekhez vezettek. Kellemes hűvös és sötétség fogadta őket, csak néhány színes lámpa világított, hogy a vendégek ne botladozzanak a lépcsőfokokon.

– Hm, hm! – bizonytalankodott Cordelia. – Csak ha találsz egy nyugodt helyet. – Bár ha találnának egy nyugodt helyet, akkor a táncnál sokkal jobb dolgokat is el tudna képzelni.

– Nos, itt… Pszt! – A sötétben felvillant a férfi pengeéles mosolya, és figyelmeztetően megszorította Cordelia karját. Mindketten mozdulatlanná dermedtek egy kisebb terasz bejárata előtt, melyet felülről eltakartak a tiszafák és néhány rózsaszín, tollas, nem földi növény. A zene viszont tisztán lehallatszott.

– Próbáld meg, Kou! – hallották Droushnakovi sürgető hangját. Drou és Kou egymással szemben álltak a terasz túlsó végében. Koudelka bizonytalanul nekitámasztotta sétapálcáját a kőkorlátnak, és a lány kezeihez emelte a sajátjait. Aztán lépés, csosszanás, forgás.

– Egy-két-há', egy-két-há'… – számolt Drou fennhangon.

Koudelka megbotlott, de a lány elkapta; a hadnagy a derekába kapaszkodott.

– Nem megy, Drou! – rázta meg a fejét dühösen.

– Csitt! – tette az ujját a szájára a lány. – Még egyszer. Segítek. Mit is mondtál, meddig kellett gyakorolnod a kézkoordinációt? Nem egyszer csináltad, fogadni mernék.

– Az öreg nem hagyott békén.

– Nos, talán én sem foglak.

– Fáradt vagyok – nyafogott Koudelka.

Akkor csókold meg, biztatta Cordelia némán, elfojtva a rátörő nevetést. Azt ülve is lehet csinálni.

Droushnakovi azonban nem adta fel, és újra elkezdték.

– Egy-két-há', egy-két-há'… – A próbálkozás ismét úgy végződött, hogy abból Cordelia véleménye szerint könnyűszerrel forró ölelkezés lehetett volna… ha legalább az egyikük összeszedi a bátorságát a kezdeményezéshez.

Aral a fejét csóválta, és némán elhátráltak. A régenst szemmel láthatólag megihlette a jelenet: ajkát Cordeliáéra tapasztva fojtotta vissza nevetését. Ám tapintatuk hiábavalónak bizonyult; egy ismeretlen Vor lord tántorgott el vakon mellettük, egyenesen le a következő teraszra, majdnem orra esve a lépcsőnél. Kou és Drou megdermedtek egy tánclépés közepén, de a nemes csak áthajolt a kőkorláton, és nagyon hagyományos módon lehányta az alant növő bokrokat. Lentről hirtelen káromkodás harsant, egy férfi-és egy női hang. Koudelka felkapta a pálcáját, és a két reménybeli táncos gyorsan visszavonult. A Vor nemes ismét okádott, és férfi áldozata bosszúért lihegve elkezdett felmászni hozzá, meg-megcsúszva a nyálkás köveken. Vorkosigan gyorsan elvonszolta Cordeliát.

Később, miközben a rezidencia egyik bejáratánál várták, hogy előhozzák a kocsijukat, Cordelia a hadnagy mellett találta magát. Koudelka kötelességtudóan meredt hátra a válla fölött a rezidenciára, ahonnan zene és vidám zsivaj hallatszott ki, szinte teljes hangerővel.

– Jól érezte magát az estélyen, Kou? – kérdezte Cordelia barátságosan.

– Tessék? Ó, igen, remekül. Amikor beléptem a szolgálathoz, álmodni sem mertem volna, hogy ide jutok. – Szaporán pislogott. – Mi több, nem hittem, hogy bárhova is eljutok. De az biztos – tette hozzá aztán –, hogy a nőkhöz használati utasítást kellene mellékelni.

– Én ugyanezt tudnám mondani a férfiakra! – nevetett fel Cordelia.

– De ön és Vorkosigan admirális… önök mások.

– Nem… nem hiszem. Talán tanultunk a tapasztalatainkból. Talán. Sokan nem tanulnak.

– Ön szerint van még esélyem normális életet élni? – Kou nem nézett Cordeliára, valahová a sötétségbe meredt.

– Maga az esélyei kovácsa, Kou.

– Ugyanúgy beszél, mint az admirális.

♦ ♦ ♦

Másnap reggel Cordelia elkapta Illyant, amikor a férfi megállt a Vorkosigan-háznál, hogy átvegye az őrparancsnok napi jelentését.

– Mondja, Simon, Vidal Vordarian melyik listáján van: a röviden vagy a hosszún?

– A hosszú listámon mindenki rajta van – sóhajtott fel Illyan.

– Azt akarom, hogy tegye át a rövidre.

– Miért? – hajtotta félre a fejét kérdőn a férfi.

Cordelia habozott. Nem akarta azt mondani, hogy „megérzés”, pedig pontosan ennyit jelentettek a megállapításai.

– Én úgy látom, orgyilkos észjárása van. Az a fajta, aki fedezékből lövi hátba az ellenségét.

– Már elnézést, milady – mosolyodott el rejtélyesen Illyan –, de én nem ilyennek ismerem Vordariant. Szerintem inkább olyan, aki fejjel megy a falnak. Mint egy bika.

Mennyi fájdalom, mekkora vágy és szenvedély kell ahhoz, hogy egy bika alattomossá váljon? Cordelia nem tudta. Lehet, hogy Vordarian nem tudta, mennyire mély és szilárd az Arallal közös boldogságuk, s így azt sem tudhatta, milyen gonosz az ellenük intézett támadása? És szükségszerűen együtt jár a személyes és a politikai ellenszenv? Nem. Az a fickó mélységesen gyűlöli Aralt. A támadását pontosan megtervezte és kivitelezte, még ha célt tévesztett is vele.

– Tegye át a rövid listára! – ismételte meg határozottan.

Illyan széttárta a karját; nem puszta beletörődésből, az arcán látszott, hogy az ő agyában is egymást kergetik a gondolatok.

– Ahogy kívánja, milady.

Hatodik fejezet

Cordelia a repülőgépnek a tájon dél felé suhanó karcsú nyílhegynyi árnyékát nézte a magasból. A nyílhegy mezőkön, patakokon, folyókon és poros utakon rebbent át: az úthálózat kezdetleges volt, fejlesztését egy csapásra feleslegessé tette a légi személyszállítás gyors elterjedése az Izoláció idejének végén, a galaktikus technológia berobbanásakor a Barrayar életébe. Cordelia nyakában egyre csökkent a feszültség, ahogy távolodtak a főváros hektikus, melegházi légkörétől. Remek ötlet volt egy napot vidéken tölteni, hamarabb is eszébe juthatott volna. Csak azt sajnálta, hogy Aral nem tarthatott vele.

Bothari őrmester, bizonyára valamilyen tereptárgyat meglátva, szelíden új pályára döntötte a gépet. A hátsó ülésen Cordelia mellett ülő Droushnakovi megfeszítette a testét, próbálva nem rádőlni útitársára. Az őrmester mellett ülő dr. Henri legalább olyan érdeklődéssel tanulmányozta a tájat, mint Cordelia.

– Köszönöm az ebédmeghívást, Lady Vorkosigan – fordult hátra a válla fölött a doktor. – Ritka kiváltság a Vorkosiganok magánbirtokán járni.

– Valóban? – vonta fel a szemöldökét Cordelia. – Tudom, hogy nem járnak tömegek hozzájuk, de Piotr gróf lovas barátai elég gyakran benéznek. Csodálatos állatok!

Cordelia elgondolkodott egy pillanatra, majd úgy döntött, dr. Henri bizonyára külön magyarázat nélkül is megérti, hogy a „csodálatos állatok” a lovakra vonatkozott, nem pedig Piotr gróf barátaira.

– Elég a legkisebb utalás, hogy érdeklik a lovak, és Piotr gróf valószínűleg személyesen vezeti körbe az istállóiban.

– Még soha nem találkoztam a tábornokkal.

Úgy tűnt, dr. Henrit megrémíti a lehetőség, és meglazította zöld egyenruhája gallérját. Henri a Császári Katonai Kórház kutatóorvosa volt, s elég gyakran találkozott magas rangú tisztekkel ahhoz, hogy ne bénítsa meg a tisztelet – bizonyára Piotrnak a barrayari történelemben játszott szerepe jelenthette most a különbséget.

Piotr huszonkét éves korában nyerte el jelenlegi rangját, a cetagandaiak ellen a most a déli horizont kékjében derengő Dendarii-hegységben vívott ádáz gerillaháború során. Dorca Vorbarra császár akkoriban mást nem is nagyon adhatott neki a rangon kívül; a kézzelfoghatóbb dolgok – erősítés, utánpótlás, fizetség – szóba sem jöhettek abban a kétségbeesett órában. Húsz évvel később Piotr ismét megváltoztatta a barrayari történelmet, amikor az őrült Yuri császárt megdöntő polgárháború során a trónra juttatta Ezar Vorbarrát. Nem, Piotr Vorkosigan tábornok semmilyen szempontból nem hasonlított az átlagos vezérkari tisztekre.

– Könnyen ki lehet jönni vele – nyugtatta meg Cordelia a doktort. – Csak csodálja a lovait, és tegyen fel néhány kérdést a háborúkról, aztán lazíthat, és hallgathatja napestig.

Henri felvont szemöldökkel kutatta az irónia nyomait a nő arcán. A doktor éles eszű ember volt. Cordelia vidáman elmosolyodott.

Bothari némán figyelte a vezérlőpult fölötti visszapillantó tükörből, vette észre Cordelia. Már megint. Az őrmester feszültnek tűnt aznap. Erről árulkodott a kéztartása, nyakizmainak feszülése. Bothari kifejezéstelen sárgás szemei mindig kifürkészhetetlenek voltak; mélyen ültek, túl közel egymáshoz, nem is egy szintben, csak még jobban kiemelve kiugró arccsontját és hosszú keskeny állkapcsát. A doktor látogatása miatt ideges? Érthető.

A lenti táj szelíden hullámzott tovább, de hamarosan megtörték a tóvidéket szegélyező csipkés szirtek. Távolabb az égbe magasodtak a hegyek, s Cordelia mintha a korai hó csillogását is ki tudta volna venni a legmagasabb csúcsokon. Bothari átemelte a gépet három párhuzamos sziklagerincen, majd ismét leereszkedett egy szűk völgybe. Még néhány perc és egy újabb gerinc után egy hosszúkás tó bukkant fel a szemük előtt. Egy hegyfokon hatalmas erődítményrendszer trónolt fekete koronaként, alatta pedig egy falu kuporgott. Bothari a falu legszélesebb utcáján egy gondosan felfestett fehér körben tette le a gépet.

– A vizsgálat mindössze néhány percig tart – biztosította Cordeliát Henri, miközben megfogta orvosi táskáját –, aztán mehetünk is tovább.

Ne nekem mondja, hanem Botharinak! Cordelia érezte, hogy a doktor egy kicsit ideges az őrmester miatt. Egyfolytában hozzá szólt a férfi helyett, mintha valamiféle tolmács lett volna, aki átalakítja a közlendőjét úgy, hogy Bothari is meg tudja érteni. Az őrmester tényleg hatalmas termetű, de attól még nem tűnik el varázsütésre, hogy folyamatosan elbeszél mellette.

Bothari befordult egy szűk, a csillogó vízhez vezető utcára, és odavezette őket egy kis házhoz. Kopogtatására egy őszülő, termetes asszony nyitott ajtót, majd, meglátva vendégeit, elmosolyodott.

– Jó reggelt, őrmester! Jöjjenek be, minden készen áll. Milady! – pukedlizett esetlenül Cordelia előtt.

Cordelia biccentett, és kíváncsian körülnézett.

– Jó reggelt, Hysopi asszony! Milyen szépen lakik! – A házban makulátlan, már-már kínos tisztaság és rend uralkodott.

Hysopi asszony katonaözvegyként mindent tudott a szemlékről. Cordelia őszintén remélte, hogy a fogadott dajka házában valamivel lazább a mindennapos hangulat.

– A kislánya nagyon jól viselkedett ma reggel – nyugtatta meg Hysopi asszony az őrmestert. – Az egész üveggel lehúzta… épp most fürdettem meg. Erre, doktor úr! Remélem, mindent rendben talál.

Felvezette őket egy keskeny lépcsőn. Az egyik hálószoba nyilvánvalóan az övé volt; a másikat, melynek tágas ablaka a tóig sorakozó háztetőkre nyílt, nemrég alakították át gyerekszobává. A kiságyban egy sötét hajú, nagy barna szemű csecsemő gügyögött.

– A kislánya – mosolyodott el Hysopi asszony, miközben felvette a gyereket. – Köszönj apának, Elena! Jól van, jól van!

Bothari megállt az ajtóban, és óvatosan méregette a csecsemőt.

– Sokat nőtt a feje – bökte ki pár másodperc múlva.

– Általában így szokott történni három-négy hónapos korban – helyeselt Hysopi asszony.

Dr. Henri kirakta a műszereit a kiságyra, Hysopi asszony pedig visszatette a kicsit, és elkezdte levetkőztetni. Az orvos és a dajka ezután élénk szakmai eszmecserébe kezdett a vizeletről és a székletről. Bothari körüljárt a kis szobában, mindent alaposan megnézett, de nem nyúlt semmihez. Rettenetesen nagynak, sötétnek és veszélyesnek tűnt barna-ezüst egyenruhájában, a legkevésbé sem illett a színes, törékeny gyerekbútorok közé. A feje a ferde mennyezetet súrolta, s inkább óvatosan vissza is hátrált az ajtóhoz.

Cordelia kíváncsian átnézett Henri és Hysopi válla fölött, és a tekergő, átfordulni próbáló kislányt figyelte. Csecsemők. Hamarosan neki is lesz egy. Mintegy válaszul bizseregni kezdett a pocakja. Piotr Miles szerencsére még egy papírzacskóból sem tudott volna kitörni, de ha ilyen ütemben fejlődik tovább, akkor az utolsó egy-két hónap sok álmatlan éjszakát hozhat még. Cordelia azt kívánta, bár elvégezte volna a szülőképző tanfolyamot még a Béta Kolónián, még ha nem is adhatott volna be gyerekigénylést. Mindenesetre úgy tűnt, a barrayari szülők külön felkészítés nélkül is elboldogulnak. Hysopi asszony is mindent menet közben tanult meg, s már három felnőtt gyermeke van.

– Bámulatos – jegyezte fel az adatokat dr. Henri fejcsóválva. – Amennyire meg tudom állapítani, abszolút normálisan fejlődik. Semmi sem utal rá, hogy mesterséges méhből származik.

– Én is mesterséges méhből születtem – jegyezte meg Cordelia szórakozottan. Henri önkéntelenül is végigmérte, mintha arra számított volna, hogy hirtelen csápokat talál a fején. – A bétai tapasztalatok arra utalnak, hogy nem az számít, hogyan kerülünk ide, hanem az, hogy mit csinálunk az érkezésünk után.

– Valóban – ráncolta a homlokát elgondolkodva a doktor. – És ön teljesen mentes mindenféle génhibától?

– Erről papírom is van – biztosította Cordelia.

– Szükségünk van erre a technológiára. – Henri felsóhajtott, és elkezdte elpakolni a műszereit. – Minden rendben, felöltöztetheti – szólt oda Hysopi asszonynak.

Bothari végre odahajolt a kiságy fölé, és belenézett. A homlokán elmélyültek a ráncok. Mindössze egyszer érintette meg a csecsemőt: ujjheggyel az arcát, aztán összedörzsölte a hüvelyk-és a mutatóujját, mintha az idegvégződései működését ellenőrizné. Hysopi asszony oldalról figyelte, de nem szólt semmit.

Amíg Bothari elrendezte a havi költségeket a dajkával, Cordelia és dr. Henri lesétáltak a tóhoz. Droushnakovi követte őket.

– Amikor megérkezett az a tizenhét escobari mesterséges anyaméh az intézetbe – kezdte Henri –, egyenesen a háborús zónából, őszintén megdöbbentem. Miért mentsük meg, ráadásul ilyen áron, azokat a nemkívánatos magzatokat? Miért teszik őket az én osztályomra? Azóta viszont megtértem, milady. Még az is eszembe jutott, hogy ezt a technológiát némi módosítással alkalmazni lehetne az égési sérülések gyógyítására is. Jelenleg is ezen dolgozom, épp egy hete hagyták jóvá a projektet. – A szeme élénken csillogott, miközben részletesen ismertette elméletét, amely helyesnek tűnt, legalábbis amennyire Cordelia megértette az alapelveit.

– Az anyám orvosiműszer-mérnök a Silica Kórházban – magyarázta Henrinek, amikor az elhallgatott, hogy levegőt vegyen, és besöpörje az elismerést. – Egész életében ilyen berendezésekkel dolgozott. – Henri ennek hallatán újult erővel kezdte ecsetelni a technikai részleteket.

Cordelia meglátott két ismerős asszonyt az utcán, és udvariasan bemutatta őket a doktornak.

– Piotr gróf felesküdött harcosainak feleségei – magyarázta, mikor továbbmentek.

– Azt hinné az ember, inkább a fővárosban szeretnének élni.

– Vannak, akik igen, és vannak, akik itt maradnak. Ízlés dolga. Itt kint sokkal olcsóbb a megélhetés, és egyikük férje sem kap akkora fizetést, mint hittem. Ráadásul a vidékiek egy része gyanakvással figyeli a városi életet… úgy tartják, itt tisztább minden. – Cordelia egy pillanatra elvigyorodott. – Az egyik fickónak mindkét helyen van egy felesége. És emiatt egyik bajtársa sem rótta még meg. Összetartó banda.

– Jó lehet neki – vonta fel a szemöldökét Henri.

– Nem igazán. Krónikus pénzhiányban szenved, állandóan gondterhelt az arca, de nem tudja eldönteni, hogy melyik feleségétől váljon el. Úgy tűnik, tényleg szereti mind a kettőt.

Amikor dr. Henri félrevonult, hogy kibérelhető csónak után érdeklődjön egy idős férfinál, aki a mólók körül lézengett, Droushnakovi felzárkózott Cordelia mellé.

– Milady… – kezdte halkan, kissé zavartan. – Milady, hogy a fenébe lett Bothari őrmesternek gyereke? Nem nős, igaz?

– Elhinnéd, ha azt mondanám, hogy a gólya hozta? – kérdezte Cordelia könnyedén.

– Nem.

Összeráncolt homlokából ítélve Drou nem helyeselte ezt a lazaságot, és Cordelia nem tudta hibáztatni érte. Felsóhajtott. Ebből hogy fogok kikeveredni?

– Pedig majdnem. A kislány mesterséges anyaméhét egy gyors futárhajóval küldték el az Escobarról még a háború után. A katonai kórház laboratóriumában született meg, dr. Henri felügyelete alatt.

– És tényleg Bothari gyermeke?

– Ó, igen. Ezt bizonyította a genetikai vizsgálat is. Így azonosították… – Cordelia elharapta az utolsó mondatot. Csak óvatosan…

– De mi ez az egész a tizenhét mesterséges méhvel? És hogy került a gyerek a gépbe? Csak nem… csak nem valami kísérlet volt?

– Méhlepény-átültetéssel. Kényes műtét, még galaktikus mércével mérve is, de semmiképpen sem kísérleti. Nézd – állt meg Cordelia, miközben sebesen járt az agya –, elmondom az igazságot. – Csak épp nem a teljes igazságot. – A kis Elena Bothari és egy fiatal escobari tiszt, bizonyos Elena Visconti gyermeke. Bothari nagyon… szerette a lányt, de az a háború után nem akart visszajönni vele a Barrayarra. A gyermek… hm… barrayari módon fogant, aztán a váláskor áthelyezték a mesterséges anyaméhbe. És volt még több hasonló eset is. A mesterséges anyaméheket átküldték a Császári Katonai Kórházba, ahol szerették volna jobban megismerni ezt a technológiát. Bothari sokáig… orvosi kezelés alatt állt a háború után. Ám amikor kiengedték, és megszületett a kislánya, vállalta az apaságot.

– A többiek is elvitték a gyereküket?

– Akkorra már az apák többsége halott volt. A gyerekek a birodalmi hadsereg árvaházába kerültek. – Tessék: a hivatalos változat.

– Ó! – nézett le homlokát ráncolva Drou a lábára. – Ez egyáltalán nem… nehéz elképzelni, hogy Bothari… Az igazat megvallva – bukott ki belőle dühösen – még egy kölyökmacskát sem bíznék Bothari gondjaira. Maga nem találja egy kicsit furcsának az őrmestert?

– Aral és én rajta tartjuk a szemünket. Bothari eddig nagyon jól viselkedett, azt hiszem. Egyedül kereste meg Hysopi asszonyt, és gondoskodik róla, hogy mindent megkapjon, amire csak szüksége van. Téged aggaszt Bothari?

Droushnakovi „ugye csak viccel?” tekintettel nézett Cordeliára.

– Olyan hatalmas! És ronda. És… néha magában beszél. És sokat betegeskedik, napokig fel sem kel az ágyból, de nincs láza meg semmi. Piotr gróf parancsnoka szerint szimulál.

– Nem szimulál. De örülök, hogy szóba hoztad a dolgot. Aral majd beszél a parancsnokkal, és tisztázza a problémát.

– De egyáltalán nem fél tőle? Legalábbis a rossz napjain?

– Sírni tudnék Botharitól – felelte Cordelia lassan –, de nem félek tőle. Sem a rossz napokon, sem máskor. Neked sincs okod félelemre. Ezzel… ezzel mélyen megsérted.

– Sajnálom – húzogatta Drou a cipője orrát a kavicsos talajon. – Szomorú történet. Nem csoda, hogy nem beszél az escobari háborúról.

– Igen. Hálás lennék, ha te sem hoznád fel a témát. Nagyon fájdalmas ez neki.

♦ ♦ ♦

A faluból fölszállva elég volt egy rövid ugrás egy kiugró víznyelv fölött, hogy odaérjenek a Vorkosigan-birtokra. Száz évvel korábban a ház a szirten álló erőd előretolt őrhelyeként működött. A modern fegyverek azonban elavulttá tették a föld feletti erődítményeket, s így a régi kőkaszárnyákat békésebb célokra fogták. Dr. Henri bizonyára nagyobb pompára számított, ugyanis megjegyezte:

– Kisebb, mint hittem.

Piotr házvezetőnője finom ebéddel várta őket a ház déli teraszán, a konyha mellett. Miközben kikísérte a vendégeket, Cordelia lemaradt, hogy válthasson néhány szót Piotr gróffal.

– Hadd köszönjem meg, uram, hogy így rátörhettünk a házára!

– Még hogy rátörtek! Ez az ön háza is, kedvesem. Annyi barátot hoz ide, amennyit csak akar. Tudja, hogy most először csinált ilyet? – A gróf megállt az ajtóban. – Amikor az anyám hozzáment az apámhoz, teljesen átalakíttatta a Vorkosigan-házat. Annak idején ugyanezt tette a feleségem is. Aral olyan későn nősült, hogy attól tartok, nagyon ideje lenne már egy felújításnak. Nem lenne esetleg kedve?…

De hát ez a maga háza, gondolta Cordelia tehetetlenül. Még csak nem is Aralé…

– Olyan könnyedén ereszkedett le nálunk, hogy az ember szinte attól fél, megint el fog repülni – kuncogott Piotr, de a szeméből aggodalom sugárzott.

– Ó, tökéletesen le vagyok terhelve, uram – paskolta meg gömbölyödő pocakját Cordelia. Egy pillanatig habozott. – Az igazat megvallva, korábban úgy véltem, nem ártana egy lift ebbe a házba. A pincével, az alagsorral, a tetőtérrel és a padlással együtt összesen nyolc emelet van a főépületben. Komoly túra.

– Lift? Hiszen soha… – Piotr elharapta a mondatot. – Hová?

– Lehetne a hátsó folyosón a kazánkürtő mellett, és akkor a belső elrendezést sem kellene megváltoztatni.

– Aha! Hát legyen! Keressen kivitelezőt! Csinálja!

– Akkor holnap utánanézek. Köszönöm, uram. – Amikor Piotr hátat fordított neki, Cordelia felvonta a szemöldökét.

Piotr gróf, nyilván továbbra is azzal a szándékkal, hogy Cordeliát bátorítsa, hangsúlyozottan barátságos volt dr. Henrivel az ebéd alatt, hiába volt Henri nyilvánvalóan újnemes. A doktor, megfogadva Cordelia tanácsát, igyekezett Piotr kedvében járni. A gróf mindent elmondott neki az új csikóról, amely a gerincen túli istállójában született. A csikóról a genetikai vizsgálat kimutatta, hogy fajtiszta telivér. Piotr negyed lónak nevezte, bár Cordelia számára teljes, egész lónak tűnt. A csikót óriási költségek árán, fagyasztott embrió formában importálták a Földről, beültették egy keresztezéssel javított vérvonalú kancába, az ellést pedig maga Piotr felügyelte féltő gonddal. A biológiában otthonosan mozgó Henrit érdekelték a technikai részletek, s az ebéd elfogyasztása után Piotr magával vitte, hogy a saját szemével is láthassa a remek állatot.

Cordelia kimentette magát.

– Szeretnék pihenni egy kicsit. Menj csak nyugodtan, Drou! Bothari őrmester itt marad velem. – Cordelia valójában épp Bothari miatt aggódott. Az őrmester egy falatot sem evett, s legalább egy órája egy szót sem szólt.

Drou habozott, de rendkívüli módon érdekelték a lovak, ezért végül vonakodva rábólintott a javaslatra, és a gróffal meg Henrivel elindult felfelé a hegyoldalon. Cordelia nézte őket, míg el nem tűntek, majd amikor visszafordult, ismét azon kapta Botharit, hogy őt nézi. Az őrmester különös, elismerő módon biccentett egyet.

– Köszönöm, milady.

– Hm! Igen. Úgy láttam, rosszul érzi magát.

– Nem… igen. Nem tudom. Szerettem volna… szerettem volna beszélni önnel, milady. Már… már hetek óta. De soha nem tűnt megfelelőnek az alkalom. De egyre rosszabb. Nem tudok tovább várni. Reméltem, hogy ma…

– Akkor használja ki a lehetőséget! – A házvezetőnő Piotr konyhájában zörgött az edényekkel. – Sétáljunk egyet vagy valami?

– Kérem, milady!

Megkerülték az öreg kőházat. A dombtetőn álló, tóra néző pavilon remek helynek tűnt egy beszélgetéshez, de Cordelia túlságosan elteltnek érezte magát ahhoz, hogy felmásszon. Ehelyett balra fordult, a domboldallal párhuzamos ösvényre, s azon lépkedtek tovább szótlanul, míg oda nem értek egy kicsi, fallal körülvett térséghez.

A Vorkosiganok családi temetője tele volt, a legkülönfélébb sírokkal: a család fő ágának tagjaiéval, távoli rokonokéival, érdemeik miatt különleges kegyben részesített idegenekéivel. A temető eredetileg a romos erődkomplexumhoz tartozott; a katonák és tisztek legrégebbi sírjai több száz évesek voltak. A Vorkosiganok csak azután bukkantak fel, hogy a cetagandaiak atomcsapása elpusztította Vorkosigan Vashnoi régi kerületi fővárost. Ott az élők együtt váltak hamuvá a holtakkal, a család nyolc nemzedékét törölve ki a történelemből. Érdekes volt megfigyelni a sok egymáshoz és a jelenhez közeli dátumot, és felidézni a hozzájuk kapcsolódó eseményeket: a cetagandai inváziót, Őrült Yuri háborúját. Aral anyja a sírja tanúsága szerint épp Yuri háborújának kitörésekor halt meg. A mellette lévő hely, Piotré, harminchárom éve állt üresen. Az asszony türelmesen várta férjét. És még a férfiak vádolnak minket, nőket azzal, hogy lassúak vagyunk. A legidősebb fiuk, Aral bátyja, az anyjuk másik oldalán nyugodott.

– Üljünk le! – bökött Cordelia az állával egy kis narancssárga virágokkal körülvett kőpad felé, amely a Földről importált legalább százéves tölgy árnyékában állt. – Ők már remek hallgatóság. És nem pletykálnak.

Cordelia leült a meleg kőpadra, és figyelmesen szemügyre vette Botharit. Az őrmester olyan távol húzódott tőle, amilyen távol csak tudott a padon. A ráncai elmélyülten, élesen húzódtak arcán, hiába világította meg őket a meleg őszi nap lágy, délutáni fénye. Az egyik keze, amellyel a pad peremét markolta, időnként megfeszült. A légzése túlságosan is egyenletes volt.

– Tehát mi a baj, őrmester? – kérdezte Cordelia halkan. – Egy kicsit… feszültnek tűnik ma. Elenával van valami?

– Feszültnek? – nevetett fel kurtán, keserűen a férfi. – Igen. Azt hiszem. Nem… nem a kicsiről van szó… legalábbis nem közvetlenül. – Aznap talán először nézett egyenesen Cordelia szemébe. – Ön emlékszik az Escobarra, milady. Ott volt. Így igaz?

– Igen. – Ezt az embert fájdalom gyötri, jött rá Cordelia. De miféle fájdalom?

– Én nem emlékszem az Escobarra.

– Én is úgy tudom. Tudomásom szerint a katonai terapeutáik igen nehezen érték el, hogy semmire ne emlékezzen az Escobarral kapcsolatban.

– Ó, igen!

– Nem helyeslem azt, ahogyan a barrayariak a terápiákat alkalmazzák. Különösen akkor nem, ha politikai érdekek vezérlik őket.

– Ezt már észrevettem, milady. – Óvatos remény csillant meg a férfi szemében.

– Hogy csinálták? Kiégették a megfelelő idegsejteket? Vegyi úton törölték a szinapszisokat?

– Nem… használtak gyógyszereket, de semmi sem pusztult el. Legalábbis ezt mondják. Az orvosok elfojtásterápiának nevezték. Mi csak pokolnak. Minden nap a pokolra kerültünk, amíg el nem érték, hogy ne akarjunk többé odakerülni. – Bothari fészkelődni kezdett ültében, a homloka ráncba szaladt. – Ha megpróbálok emlékezni… egyáltalán ha szóba kerül az Escobar… akkor rám tör a fejfájás. Hülyén hangzik, igaz? Egy ekkora barom, mint én, a fejfájásról nyafog, mint valami öregasszony. Bizonyos különleges részektől, különleges emlékektől olyan fejfájás tör rám, hogy mindenfelé vörös köröket látok tőle, és rám tör a hányinger. Ha másra gondolok, elmúlik a fájdalom. Ilyen egyszerű.

– Értem – nyelt egy nagyot Cordelia. – Sajnálom. Tudtam, hogy rossz lehet, de azt nem, hogy… ennyire.

– Az álmaim a legrosszabbak. Álmodom… róla… és ha túl lassan ébredek fel, akkor emlékszem az álmomra. Túl sok mindenre emlékszem, és a fejem… csak fetrengek és üvöltök, amíg el nem tudok kezdeni valami másra gondolni. Piotr gróf többi harcosa… azt hiszik, őrült vagyok, azt hiszik, meghülyültem, nem tudják, miért vagyok ott velük. Ami azt illeti, én sem tudom, miért vagyok velük. – Sietve végigsimította sebhelyes fejbőrét két hatalmas kezével. – Egy gróf felesküdött harcosának lenni… megtiszteltetés. Csak húsz hely van. Csak a legjobb, a harcban bizonyított hősök, a kitüntetettek, a makulátlan előmenetelű, húsz éve szolgálók kerülhetnek be. Ha amit az… Escobaron… tettem, olyan rossz volt, akkor miért vett be az admirális és Piotr gróf? Ha meg olyan nagy hős voltam, akkor miért vették el róla az emlékeimet? – A légzése szaporább lett, sípolva tört elő hosszú sárga fogai között.

– Most mekkora a fájdalom? Tud beszélni róla?

– Egy kicsit fáj. De jobban fog. – Az őrmester a homlokát ráncolva nézett Cordeliára. – Beszélnem kell róla. Magával. Különben…

Cordelia vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon, s próbált teljes elméjével, testével és lelkével a férfira figyelni. Óvatosan! Csak óvatosan!

– Folytassa!

– Négy… négy kép van a fejemben az… az Escobarról. Négy kép, és nem tudom, mit jelentenek. Számomra. Néhány pillanat… három… három hónapból? Négyből? Mindegyik aggaszt, de az egyik nagyon. Maga szerepel benne – tette hozzá váratlanul, és a földre meredt. Most már mindkét keze elfehéredő bütyökkel markolta a pad szélét.

– Értem. Folytassa!

– Az első… a legkevésbé rossz… egy veszekedés. Serg herceg van benne, Vorrutjer admirális, Lord Vorkosigan és Rulf Vorhalas admirális. És én. Csak rajtam nincs semmi ruha.

– Biztos benne, hogy nem álom?

– Nem. Nem vagyok biztos. Vorrutjer admirális azt mondja… valami nagyon sértőt mond Lord Vorkosigannak. Nekilöki Lord Vorkosigant a falnak. Serg herceg nevet. Aztán Vorrutjer szájon csókolja, Vorhalas pedig megpróbálja fejbe rúgni Vorrutjert, de Lord Vorkosigan nem engedi. Ezután nem emlékszem semmire.

– Hm!… Na igen – bólintott Cordelia. – Akkor épp nem voltam ott, de tudom, hogy valami elég bizarr dolog folyt a főparancsnokságon. Serg és Vorrutjer a legrosszabb formáját hozta. Úgyhogy ez valószínűleg valódi emlék. Megkérdezhetem Aralt, ha gondolja.

– Ne! Ne. Egyébként sem olyan fontos. Mint a többi.

– Akkor beszéljen a többiről.

– Emlékszem Elenára – halkult suttogásig Bothari hangja. – Olyan szép. Csak két kép van a fejemben róla. Az egyiken, emlékszem, Vorrutjer megparancsolja, hogy… nem, erről nem akarok beszélni. – Egy másodpercre elhallgatott, előre-hátra dülöngélve ültében. – A másik… a kabinomban vagyunk. Ő és én. A feleségem… – Elhalt a hangja. – Nem a feleségem, igaz?… – Még csak kérdés sem volt igazából.

– Nem. De ezt maga is tudja.

– De emlékszem, hogy azt hittem, a feleségem. – A két kezét a homlokára szorította, majd erősen, de hiábavalóan a tarkóját kezdte dörzsölni.

– Hadifogoly volt – mondta Cordelia. – A szépsége miatt felfigyelt rá Vorrutjer és Serg. Elkezdték kínozni… minden különösebb ok nélkül… nem katonai információkért, még csak nem is politikai terrorizmusból… csak puszta kedvtelésből. Megerőszakolták. De ezt is tudja. Valahol.

– Igen – suttogta az őrmester.

– Az is része volt a szadizmusuknak, hogy elvették a fogamzásgátló implantját, és hagyták… vagy megparancsolták… hogy maga teherbe ejtse. Ez volt a kezdet. A folytatást, hála istennek, nem érték meg.

Bothari felhúzta a lábát, és szorosan átölelte a térdét. Szaporán, zihálva vette a levegőt. Az arca fagyos fehér volt, hideg izzadság csillogott rajta.

– Körülöttem lát most vörös köröket? – kérdezte Cordelia kíváncsian.

– Minden olyan… rózsaszínes.

– És az utolsó kép?

– Ó, milady! – nyelt egy nagyot Bothari. – Akármi is az… tudom, hogy azt akarják a legjobban, hogy erre ne emlékezzem. – Megint nyelt egy nagyot.

Cordelia kezdte megérteni, miért nem evett semmit ebédre.

– Akarja folytatni? Képes folytatni?

– Folytatnom kell, milady. Naismith kapitány. Mert hát emlékszem önre. Emlékszem, hogy láttam. Kikötözve Vorrutjer ágyára, az összes ruhája levágva, meztelenül. Vérzett. Én néztem… Tudnom kell. Tudni akarom. – A két karját a feje köré fonta, testével Cordelia térde felé dőlt, az arca üres volt, űzött, éhes.

Hihetetlenül magasnak kellett lennie a vérnyomásának, hogy elűzze azt a szörnyű fejfájást. Ha túl messzire mennek, ha átvergődnek ezen az utolsó igazságon is, akkor agyvérzést kap? Bámulatos pszichológiai módosítás: arra programozni a testét, hogy saját magát büntesse a tiltott gondolatokért…

– Meggyaláztam önt, milady?

– Mi? Tessék? Nem! – Cordeliát elöntötte a felháborodás, dühösen húzta ki magát ültében. Még ezt is elvették Botharitól? Hogy merészelték elvenni tőle?

A férfi sírni kezdett, már ha ezt jelentette szaggatott zihálása, pattanásig feszült arca és a szeméből csordogáló vékony könnypatak. A kín és az öröm könnyei.

– Ó! Köszönöm, Istenem! – Aztán: – Biztos benne?

– Vorrutjer megparancsolta magának, hogy tegye meg. De maga nem engedelmeskedett. A saját akaratából, pedig nem remélhette, hogy valaki kimenti vagy megjutalmazza. Egy rövid időre rengeteg baja is lett belőle. – A legszívesebben mindent elmondott volna neki, de Bothari olyan szörnyű állapotban volt, hogy még csak sejteni sem lehetett volna a következményeket. – Mióta emlékszik erre a képre? Mióta emészti magát?

– Amióta megint találkoztunk. Ezen a nyáron. Amikor eljött, hogy férjhez menjen Lord Vorkosiganhoz.

– Több mint fél éve itt mászkál ezzel a fejében, és nem meri megkérdezni?…

– Igen, milady.

Cordelia döbbenten hőkölt hátra.

– Legközelebb ne várjon ilyen sokáig! – préselte ki magából.

Bothari nyelt egy nagyot, támolyogva felállt, nagy kezével kétségbeesetten intett: „várjon”, sugallta a mozdulat. Átlendítette lábát az alacsony kőfalon, és keresett egy bokrot. Cordelia aggodalmasan hallgatta, amint perceken keresztül öklendezik. Rendkívül súlyos roham, gondolta, de végül a heves görcs lecsillapodott, majd elmúlt. Az őrmester sápadtan, a száját törölgetve tért vissza. Nem sokkal nézett ki jobban, mint néhány perccel korábban, csak a szeme csillogott élénkebben: egy kis élet villant meg benne, a mindent elsöprő megkönnyebbülés félig-meddig visszafojtott fénye.

Ám ez a fény kihunyt, ahogy elgondolkodva leült. Tenyerét a nadrágjába törölte, és a csizmájára meredt.

– De ettől függetlenül erőszaktevő vagyok, hiába nem lett az áldozatom.

– Ez így van.

– Nem… nem tudok megbízni magamban. Ön hogy képes bízni bennem?… Tudja, mi jobb még a szexnél is?

Cordelia nem tudta, nem rohan-e el sikítozva, ha Bothari egyszer hirtelen témát vált a beszélgetés során. Te biztattad, hogy nyíljon meg, most már viseld a következményeit.

– Hallgatom.

– Az ölés. Utána még jobb. Nem lenne szabad… ilyen élvezetet okoznia. Lord Vorkosigan nem így öl. – Az őrmester szeme összeszűkült, a homloka ráncba szaladt, de már nem rántotta görcsbe a kín; nyilván általánosságban beszélt, nem konkrétan Vorrutjerre gondolt.

– Bizonyára az elfojtott düh kiadása teszi – jegyezte meg Cordelia óvatosan. – Honnan van magában ennyi düh? Szinte tapintható, olyan sűrű. Érezni lehet magán.

Bothari keze ökölbe szorult a gyomra előtt.

– Régi történet ez. De általában nem érzem dühösnek magam. Hirtelen tör elő.

– Még Bothari is fél Botharitól – motyogta Cordelia.

– De maga mégsem. Még annyira sem, mint Lord Vorkosigan.

– Úgy látom, maguk közt van valamiféle kötelék. Ő pedig olyan, mint a saját szívem. Hogyan félhetnék a szívemtől?

– Milady… alkut ajánlok.

– Igen?

– Maga mondja meg… mikor helyes. Ölni. És akkor tudni fogom.

– Nem… nem tehetem. Nézze, mi van, ha nem vagyok ott? Amikor magára tör ez a dolog, általában nincs idő megállni és elemezni a helyzetet. Működnie kell az önvédelmi ösztönének, és képesnek kell lennie megállapítani, hogy mikor éri valódi támadás. – Cordelia kihúzta magát, szeme elkerekedett a hirtelen felismeréstől. – Ezért olyan fontos magának az egyenruha, igaz? Az mondja meg, hogy mikor helyes. Amikor maga nem tudja eldönteni. Az a sok merev szokás, amelyet követ, mind azt jelzi magának, hogy a helyes úton jár.

– Igen. Felesküdtem, hogy megvédem a Vorkosigan-házat. Úgyhogy ez helyes. – Szemmel láthatólag megnyugodva bólintott.

De mitől nyugodott meg, az isten szerelmére?

– Azt kéri, hogy én legyek a lelkiismerete. Hogy én döntsek maga helyett. De maga egy teljes ember. Láttam helyes döntéseket hozni, akár a legszélsőségesebb helyzetben is.

Bothari megint a fejéhez szorította a kezét.

– De én nem emlékszem! – préselte ki magából fogcsikorgatva. – Nem emlékszem, hogy csináltam!

– Ó! – Cordelia nagyon kicsinek érezte magát. – Nos… bármi jusson is eszébe, ha valamit tehetünk magáért, megtesszük. Az adósai vagyunk, Aral meg én. És mi emlékszünk, miért, még ha maga nem is.

– Akkor emlékezzen helyettem, milady – mondta Bothari halkan –, és minden rendben lesz. Higgye el.

Hetedik fejezet

Cordelia a néhány nap múlva együtt reggelizett Arallal és Piotrral a hátsó kertre néző lakosztályok egyikében. Aral odaintett a gróf inasának, aki az ételt szervírozta.

– Előkerítené nekem Koudelka hadnagyot? Mondja meg neki, hogy hozza magával a mai napirendemet is!

– Uh, ezek szerint nem hallott róla, uram? – motyogta az inas. Cordeliának az a benyomása támadt, hogy tekintetével valamilyen menekülési útvonalat keres a szobából.

– Miről nem hallottam? Csak most jöttünk le.

– Koudelka hadnagy ma délelőtt kórházban van.

– Kórházban?! Te jó isten, miért nem szóltak azonnal? Mi történt?

– Nekünk azt mondták, uram, hogy Illyan parancsnok majd részletesen beszámol mindenről önnek. Az őrparancsnok… úgy gondolta, megvárja.

Vorkosigan arcán bosszúság keveredett az aggodalommal.

– Mennyire súlyos az állapota? Ugye nem… a hanggránát valamilyen kései utóhatása? Mi történt vele?

– Megverték, uram – nyögte ki az inas halálra váltan.

Vorkosigan felszisszent, és hátradőlt a székében. Az állkapcsán megfeszült egy izom.

– Most azonnal hozza ide az őrparancsnokot! – morogta.

Az inas sietve eltűnt, Vorkosigan pedig türelmetlenül kopogtatta az asztalt egy kanállal. A pillantása találkozott Cordelia rémült tekintetével, és halványan, a legkevésbé sem meggyőzően rámosolygott. Még Piotr is ijedtnek tűnt.

– Ki akarhatta megverni Kout? – töprengett fennhangon Cordelia. – Ez undorító! Hiszen még csak vissza sem tud ütni!

Vorkosigan megrázta a fejét.

– Gondolom, valaki könnyű célpontot keresett. Nemsokára megtudjuk. Ó, bizony, meg fogjuk tudni!

Megjelent, és az asztal mellett vigyázzban megállt a zöld egyenruhás őrparancsnok.

– Uram!

– Először is, a jövőre nézve: ha a közvetlen munkatársaim közül bárkit bármilyen sérülés ér, azt azonnal tudatja velem, megértette? És ezt megmondhatja az embereinek is.

– Igenis, uram. Késő éjszaka kaptuk a hírt, uram. És mivel akkor már tudtuk, hogy mind a ketten életben maradnak, Illyan parancsnok úgy döntött, hogy inkább nem ébreszti fel önt, uram.

– Értem. – Vorkosigan megdörzsölte az arcát. – Mindketten?

– Koudelka hadnagy és Bothari őrmester, uram.

– Ugye nem verekedtek? – kérdezte Cordelia most már teljesen riadtan.

– De igen. Ó… nem, nem egymással. Megtámadták őket.

– Jobb lesz, ha az elején kezdi – sötétedett el Vorkosigan arca.

– Igenis, uram. Nos, Koudelka hadnagy és Bothari őrmester tegnap éjszaka elhagyták az épületet. Civil öltözékben. A régi karaván-szeráj mögötti kerületbe mentek.

– Az istenért, minek?

– Hm! – Az őrparancsnok bizonytalanul Cordelia felé pillantott. – Szórakozni, azt hiszem, uram.

– Szórakozni?

– Igen, uram. Bothari őrmester havonta egyszer, a szabadnapján, amikor a gróf úr a városban van, elmegy oda. Szemmel láthatólag évek óta rendszeresen jár.

– A karavánszerájba? – kérdezte Piotr gróf hitetlenkedve.

– Izé… – nézett esdekelve az inasra az őrparancsnok.

– Bothari őrmester nem túl igényes a szórakozás tekintetében, uram – sietett a segítségére az inas.

– Hát azt látom! – tört ki Piotrból.

Cordelia a szemöldökét kérdően felvonva nézett Vorkosiganra.

– Nagyon kemény az a környék – magyarázta a férje. – Én is csak egy testőrrel a hátam mögött mennék le oda. Éjszaka kettővel. És biztos, hogy felvenném az egyenruhámat, bár rangjelzés nélkül… de azt hiszem, Bothari ott nőtt fel. Valószínű, hogy ő másmilyennek látja.

– Miért olyan kemény az a környék?

– Nagyon szegény negyed. Az Izoláció ideje alatt az volt a városközpont, és még nem kezdődött el az újjáépítése. Alig van víz, nincs áram, fojtogató a füst…

– Nagyon emberi – tette hozzá Piotr csípősen.

– Szegény? – döbbent meg Cordelia. – Nincs áram? Akkor hogyan csatlakozik a kommhálózatra?

– Természetesen sehogy – felelte Vorkosigan.

– De akkor hogy járnak az ott élők iskolába?

– Sehogy.

– Nem értem – meredt rá Cordelia. – Ha nem tanulnak, hogy szereznek munkát?

– Néhányan a hadseregbe menekülnek. A többiek nagyrészt egymást fosztogatják. – Vorkosigan feszengve méregette a felesége arcát. – A Béta Kolónián nincsenek szegények?

– Szegények? Nos, természetesen vannak, akiknek kevesebb pénzük van, mint az átlagnak, de… nincsenek kommkonzolok?

Vorkosigan szinte meg is feledkezett az őrparancsnokról.

– Az a legalacsonyabb életszínvonal, amelyet el tudsz képzelni, hogy nincs valakinek kommkonzolja? – kérdezte álmélkodva.

– Benne van az alkotmány első cikkelyében: „Mindenkinek joga van az információhoz való teljes hozzáféréshez.”

– Cordelia… ezeknek az embereknek ennivalójuk, ruhájuk és szállásuk is alig van. Néhány rongy, egy-két főzőedény, egy lyuk egy épületben, amit se lebontani, se felújítani nem gazdaságos… a szél átsüvít a lyukas falakon.

– Nincs légkondicionálás?

– A nagyobb gond az, hogy télen nincs fűtés.

– Aha. Nektek nem igazán van nyaratok… Hogyan hívnak segítséget, ha betegek vagy megsérülnek?

– Miféle segítséget? – Vorkosigan egyre komorabb lett. – Vagy felépülnek, vagy meghalnak.

– Ha szerencséjük van, meghalnak – morogta Piotr. – Patkányok.

– Nem vicceltek? – Cordelia egyik férfiról a másikra nézett. – Ez rettenetes… gondoljatok bele, hány zseni pusztulhat el közöttük!

– Nem hiszem, hogy túlságosan hiányoznának nekünk a szeráj-lakók – jegyezte meg Piotr szárazon.

– Miért nem? Ugyanaz a genetikai felépítésük, mint a maguké – mutatott rá Cordelia arra, ami számára magától értetődő volt.

– De édes lányom! – merevedett meg a gróf. – Az kizárt! Az én családom már kilenc nemzedék óta Vor!

– Honnan tudja – vonta fel Cordelia a szemöldökét –, ha csak nyolcvan évvel ezelőtt végezték el maguknál az első géntípus-meghatározást?

Az őrparancsnok és az inas furcsa, merev arccal néztek rá, mintha valamit a szájukba tömtek volna. Az inas beharapta az ajkát.

– Emellett – folytatta Cordelia –, ha a Vorok csak feleannyit léptek félre, mint amennyiről a történelemkönyveikben olvastam, akkor mostanra a bolygó népességének legalább kilencven százaléka rendelkezik Vor-génekkel. Ki tudja, hány rokonod van az apád ágáról?

Vorkosigan oda sem nézve beleharapott a szalvétájába, s a szeme körül apró ráncok jelentek meg, miközben az arca szinte teljesen olyan lett, mint az őrparancsnoké és az inasé.

– Cordelia – motyogta –, nem… azt nem lehet, hogy itt a reggelinél ülve arra utalgatsz, hogy az őseim fattyúk voltak. Nálunk ez halálos sértés!

Mégis hol kellene ülnöm?

– Ó! Attól tartok, ezt sohasem fogom megérteni. De mindegy. Térjünk vissza Koudelkára és Botharira – javasolta Cordelia.

– Helyes. Folytassa, parancsnok!

– Igen, uram. Nos, uram, mint megtudtam, egy órával éjfél után indultak vissza, s útközben megtámadta őket egy banda. Úgy tűnik, Koudelka hadnagy túl jól öltözött volt, és persze a járása meg a pálcája… szóval felhívta magára a figyelmüket. A részleteket nem ismerem, uram, de négyen meghaltak, hárman pedig kórházba kerültek. A többi elmenekült.

Vorkosigan halkan füttyentett egyet a fogai között.

– Milyen súlyosak Bothari és Koudelka sérülései?

– Nos… nem kaptam még hivatalos jelentést, uram. Csak pletykákat hallottam.

– Akkor mondja azokat.

Az őrparancsnok nyelt egyet.

– Bothari őrmesternek eltört az egyik karja és néhány bordája. Belső sérülései is vannak, és agyrázkódása. Koudelka hadnagynak mindkét lába eltörött, és… számos égési sérülése… sokkolóktól.

– Micsoda?

– Nyilván… legalábbis ezt hallottam… a támadóknak volt néhány nagyfeszültségű sokkolórúdja, és rájöttek, hogy… különös hatást tudnak kiváltani velük a hadnagy mesterséges idegein. Miután eltörték a lábait… elég sok időt töltöttek azzal, hogy több helyen is sokkolták. Eközben értek oda Illyan százados emberei. A támadók nem léptek le időben.

Cordelia eltolta maga elől a tányérját, és egész testében remegni kezdett.

– Pletykák, mi? Rendben. Elmehet. Gondoskodjon róla, hogy Illyan százados azonnal jelentkezzen nálam, amint megérkezik! – Vorkosigan arckifejezése komor volt, és elgondolkodó.

– Patkányok – jelentette ki Piotr keserű diadallal. – Ki kellene irtani mindet.

– Egy háborút könnyebb elkezdeni, mint befejezni – sóhajtott fel Vorkosigan. – Nem, ezen a héten nem irtjuk ki őket, uram.

♦ ♦ ♦

Illyan egy óra múlva jelentkezett Vorkosigannál a könyvtárban, hogy hivatalos szóbeli jelentést tegyen. Cordelia követte őket a helyiségbe, és leült.

– Biztos, hogy hallani akarod? – kérdezte a férje halkan.

Cordelia bólintott.

– Utánad ők a legjobb barátaim. Tudni akarom, mi történt… inkább, mint hogy találgassak.

Az őrparancsnok beszámolója elfogadható pontosságúnak bizonyult, de Illyan, aki beszélt Botharival és Koudelkával a katonai kórházban, számos részlettel egészítette ki azt. Nyersen, kertelés nélkül fogalmazott, ráncos kutyaarca szokatlanul öregnek tűnt aznap.

– Úgy tűnik, a titkárára rátört a vágy – kezdte. – Hogy miért Botharit választotta helyi vezetőnek, azt el sem tudom képzelni.

– Mi hárman vagyunk a Vorkraft Generális egyedüli túlélői – felelte Vorkosigan. – Gondolom, ez egyfajta kötelék közöttünk. Kou és Bothari egyébként is jól kijöttek egymással. Kou talán felébreszti Bothari szunnyadó apai ösztöneit. Kou ráadásul olyan tisztességes, ártatlan fiú… ne mondja neki, hogy ezt mondtam, sértésnek venné… csak jó tudni, hogy vannak még ilyen emberek. De inkább hozzám jött volna a problémájával!

– Nos, Bothari minden tőle telhetőt megtett – felelte Illyan. – Elvitte arra a gyászos helyre, aminek az ő szempontjából meglehettek a maga előnyei. Olcsó, gyors, és senki sem kérdez semmit. És igen távol van Vorrutjer régi köreitől. Nincsenek kellemetlen emlékek. Az őrmester szigorúan megtart egy rutint. Kou szerint a nő, akit rendszeresen felkeres, majdnem olyan csúnya, mint ő maga. Úgy tűnik, Bothari azért szereti, mert soha nem ad ki semmilyen hangot. Azt hiszem, ebbe nem akarok jobban belegondolni.

– Akárhogy is, Kou összetűzésbe keveredett egy másik alkalmazottal, aki megrémítette. Bothari azt mondja, a legjobb lányt kérte neki… vagy inkább asszonyt, de mindegy… de valahogy félreértették, mire lenne szüksége Kounak. Mindenesetre Bothari már végzett, és türelmetlenül várt, miközben Kou még mindig udvarias társalgást próbált folytatni, miközben mindenféle… hm… különleges szolgáltatásokat ajánlottak neki, melyekről még csak nem is hallott addig. Végül feladta, és lemenekült az alsó szintre, ahol viszont Bothari ekkorra már elég rendesen berúgott. Normális esetben csak egy italt iszik, aztán elmegy, de most…

– Aztán Kou, Bothari meg a szajha vitatkozni kezdtek a fizetségen. A szajha azt hajtogatta, hogy a hadnagy négy kuncsaftra való idejét rabolta el, mégsem sikerült… amit most mondok, az nem szerepel majd a hivatalos jelentésben, jó?… működésre bírni a szerszámát. Kou felajánlott egy kisebb összeget… Bothari még ezt is sokallta, már amennyire el tudta mondani ma a feldagadt szájával… és végül kissé fejvesztve távoztak.

– Itt fel is merül az első magától értetődő kérdés – szólt közbe Vorkosigan. – Az intézményből rendelte el valaki a támadást?

– A legjobb tudomásom szerint nem. Amint megtaláltuk az épületet, azonnal kordont vontunk köré, és igazságszérum hatása alatt kikérdeztünk mindenkit. Örömmel mondhatom, hogy majd beszartak az ijedségtől. Vorbohn gróf városi őrségét már megszokták… azok zsarolják, ezek meg lefizetik őket, vagy fordítva. Rengeteg információt szereztünk kisstílű bűncselekményekről, amelyek a legkevésbé sem érdekeltek minket… akarja, hogy átadjam ezeket a városi őrségnek?

– Hm! Ha ártatlanok a támadásban, akkor csak iktassa őket. Bothari talán még vissza akar menni oda egyszer. Tudják, miért kérdezte ki őket?

– Biztos, hogy nem! Ügyelek rá, hogy az embereim tisztán dolgozzanak. Azért vagyunk, hogy információkat szerezzünk, nem azért, hogy kiadjuk őket.

– Elnézést, százados. Tudhattam volna. Folytassa!

– Nos, Bothari őrmester és Koudelka hadnagy éjfél után egy órával távoztak a bordélyból a saját lábukon, és valahol rossz utcába kanyarodtak. Bothari nagyon bosszús emiatt. Saját magát hibáztatja, mert annyira lerészegedett. Mindketten azt mondják, hogy már tíz perccel a támadás előtt mozgást észleltek a sötétben. Úgyhogy valószínűleg terelték őket, míg be nem értek egy magas falakkal körülvett sikátorba, ahol hatan várták őket, a másik hat pedig a visszavonulásukat zárta el.

– Bothari a káberét használta… hármat elkapott, mielőtt leteperték. Valaki odakint ma reggel gazdagabb lett egy jóféle katonai kábítófegyverrel. Kounál csak a pálcájába rejtett kard volt, semmi más.

– Először Botharit vették kezelésbe. Miután elveszítette a kábert, még kettőt intézett el. Leütötték, aztán amikor a földre került, megpróbálták agyonverni. Kou eddig csak botként használta a pálcáját, de ekkor lepattintotta a pengéről a burkolatot. Most már azt mondja, bár ne tette volna, mert amikor meglátták, azt kezdték mondogatni, hogy „Vor!”, és igazán rosszra fordultak a dolgok.

– Kettőt ledöfött, aztán valaki egy sokkolóval hozzáért a pengéhez, és elkezdett rángani a keze. Az öt életben maradt gazfickó ráült, és hátracsavarta mindkét térdét. Megkért, hogy mondjam meg önnek, uram, hogy nem fájt annyira, mint hinné. Azt mondja, olyan sok áramköre megsérült, hogy alig érzett valamit. Nem tudom, hogy ez igaz-e.

– Kounál nehéz megmondani – felelte Vorkosigan. – Olyan sokáig leplezte a fájdalmát, hogy már szinte beleivódott. Folytassa!

– Most egy kicsit vissza kell ugranom. A Kou mellé rendelt emberem követte őket a bordélyba. Nem nagyon ismeri azt a környéket, és nem is úgy volt öltözve… Kou helyet foglaltatott valamilyen hangversenyre aznap este, és az emberem három órával éjfél előtt még azt hitte, oda mennek. Mindenesetre bement a bordélyba, és az első és második óránkénti bejelentkezése között eltűnt. Ezért mentem oda ma reggel. Megölték? Elrabolták? Kirabolták? Vagy kettős ügynök lett volna? Addig nem tudhatjuk, amíg meg nem találjuk őt magát vagy a holttestét… Fél órával az elmaradt bejelentkezése után az embereim beküldtek még valakit. Ő azonban a társát kereste. Kou három átkozott órán keresztül testőr nélkül volt, mielőtt az éjszakai parancsnok szolgálatba lépett és rájött volna. Szerencsére a hadnagy ennek az időnek a nagy részét Bothari bordélyában töltötte… Az éjszakai parancsnok, akit csak dicsérni tudok, új utasításokat adott a második ügynöknek, és erősítésként elindított egy légi őrjáratot. Így amikor az ügynök odaért a támadás helyszínére, szinte azonnal le tudta hívni a repülőgépet, amelyről fél tucat egyenruhás vetette magát a küzdelembe. Az a dolog a sokkolókkal… rossz volt, de rosszabb is lehetett volna. Kou támadóiból hiányzott az a fajta… hm… fantázia, amely mondjuk Vorrutjer admirálist jellemezte volna hasonló helyzetben. Vagy egyszerűen csak nem maradt idejük a részletekre.

– Hála istennek – morogta Vorkosigan. – És a halottak?

– Kettő Bothari műve, tiszta találatok, egy pedig Koué… elvágta a nyakát… egy pedig, attól tartok, az enyém. A kölyök anafilaxiás sokkot kapott… allergiás reakció az igazságszérumra. Átvittük a katonai kórházba, de már nem tudták újraéleszteni. Nem örülök neki. Jelenleg a boncolása folyik, hogy megállapítsák, természetes reakció volt-e, vagy kitervelt védekezés a vallatás ellen.

– És a banda?

– Teljesen legális… ha ez a megfelelő szó… kölcsönös segítségnyújtási társaságnak tűnik. Az elfogott túlélők szerint azért szúrták ki Kout, mert „viccesen járt”. Bájos. Igaz, Bothari sem éppen egyenes vonalban közlekedett. Az elfogottakról eddig nem sikerült kideríteni, hogy bárkinek is az ügynökei lennének. A halottakról nem tudok nyilatkozni. Személyesen felügyeltem a kihallgatásokat, és akár meg is esküszöm, hogy az igazat mondták. Eléggé megdöbbentette őket, hogy a Császári Titkosszolgálat érdeklődik utánuk.

– Még valami? – kérdezte Vorkosigan.

Illyan a szája elé tartott kézzel ásított egyet, majd elnézést kért.

– Hosszú volt az éjszaka. Az éjszakai parancsnok éjfél után ugrasztott ki az ágyból. Jó ember, helyesen döntött. Nem, körülbelül ez minden, eltekintve attól, hogy nem értem, miért akart Kou elmenni arra a helyre. Amikor erről kérdeztem, összevissza kezdett beszélni, és fájdalomcsillapítót kért. Azt reméltem, önöknek lesz egy-két ötletük, már csak a paranoiám enyhítésére is. Libabőrös leszek a gondolattól, hogy gyanakodnom kell Koura. – Ismét ásított.

– Nekem van – szólt közbe Cordelia –, de csak a paranoiája végett, nem a hivatalos jelentés számára, rendben?

Illyan bólintott.

– Szerintem szerelmes valakibe. Hiszen csak akkor tesztelünk le valamit, ha használni akarjuk. Sajnos ez a teszt katasztrófába torkollott. Attól tartok, Kou egy jó ideig elég rosszkedvű és érzékeny lesz.

Vorkosigan megértően bólintott.

– Tudja, kibe szerelmes? – kérdezte Illyan automatikusan.

– Igen, de semmi köze hozzá. Különösen, ha nem lesz a dologból semmi.

Illyan vállat vont, majd távozott, hogy megkeresse elveszett bárányát, a Koudelka mellé eredetileg kijelölt ügynököt.

♦ ♦ ♦

Bothari őrmester öt nap múlva visszatért a Vorkosigan-házba, bár még nem állt szolgálatba: törött karját plasztiksín tartotta a helyén. Nem mondott semmit a brutális esetről, a kíváncsi kérdezősködőket pedig keserű pillantásokkal és semmitmondó mordulásokkal hárította el.

Droushnakovi nem kérdezett semmit, és nem fűzött megjegyzéseket az esethez. Cordelia azonban látta, amint időnként sóvárogva ránéz a könyvtárban az üres kommkonzolra, melyet titkosított vonalak kötöttek össze a Császári Rezidenciával és a főparancsnoksággal, ahol Koudelka általában dolgozott, amikor a Vorkosigan-házban tartózkodott. Cordelia kíváncsi lett volna, mennyi részlet szivárgott ki arról az éjszakáról, s égette forró ólomként a lány fülét.

Koudelka hadnagy egy hónappal később vette fel ismét a szolgálatot, könnyített munkarenddel. Látszólag nagyon vidám volt, mintha semmilyen hatást nem gyakorolt volna rá kínszenvedése. Ám a maga módján ugyanolyan zárkózott maradt, mint Bothari. Botharit faggatni olyan volt, mintha egy falat ostromolt volna az ember. Koudelkát faggatni pedig olyan, mintha egy patakhoz beszélt volna; fecsegés, apró viccek, anekdoták terelték el a társalgást ellenállhatatlanul az eredeti témáról. Cordelia ösztönösen jókedvvel reagált a hadnagy hangulatára, próbálva segíteni nyilvánvaló vágyában, hogy minél könnyebben túl legyen az eseten. Belül azonban kételyek emésztették.

Ő maga sem volt épp a legjobb hangulatban. A gondolatai újra és újra visszatértek a hat héttel korábbi merényletkísérlethez, s feszengve töprengett annak a lehetőségén, hogy majdnem elvették tőle Vorkosigant. Csak akkor nyugodott meg teljesen, amikor a férje vele volt, márpedig a férfi egyre többet tartózkodott távol. Valami készült a császári főhadiszálláson; Aral már négyszer is egész éjszakára eltűnt, egyszer pedig Cordelia nélkül utazott el valamilyen katonai ügyben. Karikás szemmel tért vissza, és nem mondott semmit a részletekről. A legváratlanabb időpontokban jött és ment. A katonai és politikai pletykák áradata, mellyel korábban az étkezések alatt és lefekvés előtt szórakoztatta nejét, néma csenddé száradt, bár úgy tűnt, Vorkosigannak ugyanúgy szüksége van Cordelia társaságára.

Mivé is lenne nélküle? Egy terhes özvegy, család és barátok nélkül, méhében a gyermekkel, aki már most a dinasztikus paranoia központjában áll, s aki csak az erőszakot kapja örökül. Vajon elhagyhatná a bolygót? S ha igen, hova menne? Visszaengednék valaha is a Béta Kolóniára?

Már az őszi esők és a városi parkok buja zöldje sem vigasztalta. Csak egy percet a csontszáraz sivatagi levegőből, az ismerős alkáli ízből, a végtelen, sík távolságokból! Vajon tudni fogja egyáltalán a fia, milyen egy valódi sivatag? Az itteni, épületekkel és növényekkel zsúfolt látóhatár időnként mintha hatalmas falként vette volna körül. És a legrosszabb napokon ez a fal befelé dőlni látszott.

Az egyik esős délutánon Cordelia visszavonult a könyvtárba, s egy régi, magas háttámlájú díványra kuporodva olvasta immár harmadszor a gróf egyik régi kötetének egy bizonyos oldalát. Maga a könyv az Izoláció idejéből származó nyomdaművészeti ereklye volt. Angol nyelven írták, de a cirill ábécé egyik módosult, mind a negyvenhat betűt tartalmazó változatával nyomták; egykor minden nyelvet ezzel az ábécével jegyeztek le a Barrayaron. Aznap különösen szétszórtnak tűnt hozzá. Lekapcsolta a lámpát, és néhány percre lehunyta a szemét. Megkönnyebbülve látta, hogy Koudelka hadnagy belép a könyvtárba, és mereven, óvatosan leül a kommkonzol elé. Nem zavarom meg; neki legalább valódi munkája van, gondolta. Nem folytatta az olvasást, de megnyugtatta a gyanútlan hadnagy jelenléte.

Kou csak egy-két percig dolgozott, majd egy sóhaj kíséretében kikapcsolta a gépet, s tűnődve meredt az üres, hideg kandallóra, a szoba egykori ékességére. Cordeliát még mindig nem vette észre. Tehát nem én vagyok az egyetlen, aki nem tud ma koncentrálni. Talán ez a különös szürke idő teszi. Eléggé lenyomja az embert…

Kou megfogta sétapálcáját, és végighúzta egyik kezét a kardpenge sima faborításán. Szilárdan megtartotta a fegyvert, és kipattintotta a pengét. Végigfuttatta tekintetét a csillogó fémen, amely szinte saját fénnyel izzott a félhomályos szobában, majd megdöntötte, mintha csak a mintázatát és kidolgozottságát akarná megcsodálni. Aztán hosszában megfordította, és a bal válla fölé emelte a hegyét.

Elővett egy zsebkendőt, és azzal fogta meg a pengét, hogy finoman hozzányomja a nyakához, épp a nyaki verőér fölött. Arckifejezése elmélázó volt, fogása a pengén gyöngéd, mint egy szeretőé. Keze hirtelen megfeszült.

Cordelia lélegzetvétele, a kitörni készülő zokogás első hangjai zökkentették ki merengéséből. Felnézett, és észrevette a nőt; az ajkát összeszorította, arca elvörösödött. Gyors mozdulattal a padló felé fordította a kard hegyét. Fehér vonal maradt utána a nyakán, mint egy elszakadt nyaklánc, néhány rubinvörös vércseppel mellette.

– Én… én nem vettem észre, milady – szólalt meg rekedten. – Nem… nem gondoltam komolyan. Csak bolondoztam.

Némán egymásra meredtek. Cordelia szavai akaratlanul törtek elő ajkai közül.

– Gyűlölöm ezt a helyet! Attól tartok, most már állandóan.

Cordelia a kanapé támlájába temette az arcát, és legnagyobb rémületére sírni kezdett. Hagyd abba! Ne pont Kou előtt! Elég baja van anélkül is, hogy rázúdítanád a saját képzelt bajaidat. Ám nem tudta abbahagyni.

Kou felállt, és aggodalmas arccal odabicegett a kanapéhoz. Félszegen leült Cordelia mellé.

– Hm!… – kezdte. – Ne sírjon, milady! Tényleg csak bolondoztam. – Esetlenül megpaskolta a nő vállát.

– Hülyeség! – hüppögte Cordelia. – Halálra rémisztett. – Ösztönösen odafordította könnyáztatta arcát a kanapé hideg selymétől a férfi zöld egyenruhájának durva melegségéhez. Kouból a mozdulat hasonló őszinteséget váltott ki.

– El sem tudja képzelni, milyen nekem – suttogta rekedten. – Sajnálnak, tudja? Még ő is. – A tétova fejmozdulat Vorkosiganra utalt. – Százszor rosszabb, mint a gúny. És örökké így lesz.

Cordelia a fejét rázta, nem tudott mit mondani erre a cáfolhatatlan igazságra.

– Én is gyűlölöm ezt a helyet – folytatta a hadnagy. – Ugyanúgy, ahogy ez a hely gyűlöl engem. Néha jobban. Úgyhogy láthatja, nincs egyedül.

– Olyan sokan próbálják megölni – suttogta a nő, átkozva magát a gyengeségéért. – Vadidegenek… az egyiknek sikerülni fog végül. Már másra sem tudok gondolni. – Bomba lesz? Méreg? Plazmaív égeti le Aral arcát, még az ajkakat sem hagyva meg, hogy csókkal búcsúzzon tőle?

Koudelka figyelme sajogva terelődött a saját fájdalmáról a nőére. Kérdően összevonta a szemöldökét.

– Ó, Kou – folytatta Cordelia, a férfi combjára meredve, a zubbonya ujját simogatva. – Nem számít, mennyire fáj, ne tegye ezt vele! Szereti magát… olyan neki, mintha a fia lenne, épp olyan, amilyen fiút szeretett volna. Ezzel – biccentett a kanapén heverő, a selyemnél is fényesebben csillogó penge felé – az ő szívét vágná ki. Nap mint nap árad rá ennek a bolygónak az őrülete, és igazságszolgáltatást követel tőle. Ő pedig csak teljes szívvel tudja megadni azt. Vagy végül el kell kezdenie visszaadni az őrületet, mint ahogy az összes elődje tette. És – tette hozzá váratlanul, minden összefüggés nélkül – olyan átkozottul nedves ez a hely! Nem az én hibám lesz, ha a fiam kopoltyúkkal születik!

Koudelka gyengéden átölelte.

– Fél… fél a szüléstől? – kérdezte váratlan belátással.

Cordelia megmerevedett, ahogy hirtelen szembe találta magát gondosan elnyomott félelmeivel.

– Nem bízom az orvosaikban – ismerte el remegő hangon.

– Ezért nem tudom kárhoztatni – mosolygott keserűen a hadnagy.

Cordeliából kirobbant a nevetés, és visszaölelte a férfit. Az egyik kezével letörölte a nyakáról a parányi vércseppeket.

– Amikor szeretünk valakit, olyan, mintha a saját bőrünk fedné a testét. Minden fájdalom megkétszereződik. És én szeretem magát, Kou. Bárcsak hagyná, hogy segítsek magának.

– Terápia, Cordelia? – Vorkosigan hangja hideg volt, és metsző, mint a záporozó jégeső. A nő meglepve nézett fel, és látta meg férjét közvetlenül előttük állni. Az arca ugyanolyan fagyos volt, mint a hangja. – Tudom, hogy rengeteg bétai… tapasztalatod van az ilyen ügyekben, de könyörgöm, ezt a projektet bízd valaki másra.

Koudelka elvörösödött, és kibontakozott Cordelia öleléséből.

– Uram – kezdte, aztán elhalt a hangja. Ugyanúgy megrémítette Vorkosigan tekintetének jeges haragja, mint Cordeliát. Vorkosigan végigmérte, majd mindketten szorosan összeszorították a szájukat.

Cordelia vett egy mély levegőt, hogy visszavágjon, de csak egy dühös „ó!”-ra futotta, miközben Vorkosigan sarkon fordult, és távozott a szobából. A gerince olyan merev volt, mint Kou pengéje.

Koudelka még mindig vöröslő arccal összegörnyedt, és a kardjára támaszkodva felállt. Kapkodva szedte a levegőt.

– Milady… bocsásson meg! – A szavai üresen kongtak.

– Kou – esdekelt Cordelia –, tudja, hogy nem gondolta komolyan. Nem gondolta meg, mit beszél. Biztos vagyok benne, hogy nem, nem…

– Igen, tudom – felelte Koudelka kifejezéstelen, kemény tekintettel. – Mindenki tudja, hogy egyetlen férfi házasságára sem jelentek veszélyt, azt hiszem. De ha megbocsát… milady… van egy kis dolgom. Vagy mi.

– Ó! – Cordelia nem tudta, Vorkosiganra haragszik-e jobban, saját magára vagy Koudelkára. Felugrott, és kiviharzott a szobából.

– A pokolba az összes barrayarival! – szólt vissza a válla fölött.

Droushnakovi bukkant fel a folyosón.

– Milady!? – kérdezte feszülten.

– Te meg, te… haszontalan liba! – acsargott Cordelia, tehetetlenül szórva haragját mindenre és mindenkire. – Miért nem vagy képes intézni a saját ügyeidet? Ti, barrayari nők, azt várjátok, hogy az egész életeteket tálcán tegyék elétek. Hát ez pedig nem így működik!

A lány ijedten hátrált egy lépést. Cordelia megpróbált úrrá lenni izzó haragján, és normálisabb hangnemben megkérdezte:

– Merre ment Aral?

– Nos… felfelé, azt hiszem, milady.

– Kettesével vette a lépcsőket, igaz? – érkezett segítségére régi, sok csatát megért humorának maradéka.

– Hm… ami azt illeti, hármasával – felelte Drou elhaló hangon.

– Jobb lesz, ha beszélek vele – mondta Cordelia a hajába túrva, s azon töprengve, hogy a haja kitépésének lenne-e bármilyen gyakorlati haszna. – Az ostoba! – Maga sem tudta, hogy csak káromkodik, vagy valóban a férjére gondol. És még azt hittem, én sohasem káromkodom.

A férje után csörtetett, dühe az energiájával együtt párolgott el, ahogy felkaptatott a lépcsőn. Ez a terhesség lelassítja az embert. A folyosón elment egy őr mellett.

– Lord Vorkosigan erre jött? – kérdezte.

– Abba a lakosztályba, milady – felelte az őr, és kíváncsian nézett Cordelia után.

Ezt persze imádjátok! – gondolta Cordelia dühösen. Az újdonsült házasok első komoly veszekedésének bőven akad közönsége. Ezek a régi falak nem hangszigeteltek. Kíváncsi vagyok, megállom-e kiabálás nélkül. Aral nem probléma: suttog, amikor nagyon haragszik.

Belépett a hálószobájukba, s ott találta a férfit az ágy szélén ülve, amint heves, szögletes mozdulatokkal lerángatta magáról a zubbonyát és a csizmáját. Aral felnézett, s szótlanul egymásra meredtek. Végül Cordelia szólalt meg. Essünk túl rajta, gondolta.

– Teljesen felesleges volt az a megjegyzés.

– Micsoda? Belépek, és a feleségemet… az egyik tisztem ölében találom, és azt várod tőlem, hogy udvariasan eltársalogjak az időjárásról? – vágott vissza a férfi.

– Nagyon jól tudod, hogy szó sem volt semmi olyasmiről.

– Persze. És ha nem én lépek be? Ha az egyik őr az, vagy az apám? Előttük hogy magyaráznád ki magad? Tudod, mit gondolnak a bétaiakról. Azonnal rávetnék magukat, és soha nem lenne vége a pletykáknak. Aztán politikai pelyvaként hullana vissza rám. Az összes ellenségem csak arra vár, hogy találjon rajtam egy gyenge pontot. Hát ezt imádnák!

– Hogy a fenébe lyukadtunk ki megint az átkozott politikánál? Az egyik barátunkról beszélek! Azt hiszem, ennél maróbb megjegyzést akkor sem tehettél volna rá, ha egy kutatási projektet indítasz a keresésére. Ocsmány dolog volt, Aral! Egyébként is, mi bajod van?

– Nem tudom – dörzsölte meg az arcát fáradtan a férfi. – Azt hiszem, ez az átkozott munka. Nem akartam rád ömleszteni.

Cordelia gyanította, hogy körülbelül ez a legtöbb, ha annak beismerésére számít, hogy Aral helytelenül cselekedett. Egy kis biccentéssel elfogadta a ki nem mondott bocsánatkérést, s hagyta, hogy maradék dühe elpárologjon. Aztán eszébe jutott, miért volt olyan jó érzés a harag: a helyén maradt űrt azonnal betöltötte a félelem.

– Nos, igen… és mennyire tetszene, ha valamelyik reggel be kellene törnöd Kou ajtaját?

Vorkosigan megmerevedett, és a homlokát ráncolta.

– Úgy érted… azt hiszed, öngyilkosságot forgat a fejében? Nekem úgy tűnt, elégedett.

– Előtted annak is mutatja magát. – Cordelia hagyta, hogy a szavak egy pillanatig a levegőben maradjanak, hogy kihangsúlyozza mondanivalóját. – Szerintem ilyen közel van hozzá – mutatta fel alig egy milliméterre széttartott hüvelyk-és mutatóujját. A mutatóujja még mindig véres volt, s Cordelia tekintete szomorúan akadt meg a folton. – Azzal az átkozott karddal játszadozott. Bárcsak ne adtam volna neki! Nem tudnám elviselni, ha azzal vágná el a torkát. Ugyanis mintha ezt tervezte volna.

– Ó! – A csillogó zubbony és a hideg harag nélkül Vorkosigan mintha kisebb lett volna. Kinyújtotta a kezét Cordelia felé, aki megfogta azt, és leült mellé.

– Úgyhogy ha arról ábrándozol, hogy Arthur királyt játssz a mi kis Lancelot és Guinevra-ügyünkben, akkor felejtsd el. Nem fog működni.

A férfi kurtán felnevetett.

– Attól tartok, a gondolataim közelebb jártak az otthonomhoz, és sokkal komorabbak voltak. Csak régi, rossz álom.

– Igen… jobban belegondolva fájó sebek szakadhattak fel. – Kíváncsi lett volna, Aralt kísérti-e első feleségének szelleme, hideg halált lehelve a fülébe, ahogy őt kísértette néha Vorrutjeré. Az elég halottnak tűnt. – De én Cordelia vagyok, emlékszel? Nem… valaki más.

Aral a felesége homlokához nyomta a sajátját.

– Bocsáss meg, drága kapitányom. Csak egy ronda, rémült öregember vagyok, aki napról napra még öregebb, rondább és paranoiásabb lesz.

– Te is? – fészkelte be magát a karjai közé Cordelia. – De a rondát és öreget visszautasítom.

– Köszönöm…

Cordelia örült, hogy legalább egy kicsit sikerült jobb kedvre derítenie.

– A munka, ugye? – kérdezte. – Beszélhetsz róla?

Aral összeszorította a száját.

– Teljes titoktartás mellett… bár néha úgy tűnik, nálad ez a természetes állapot, úgyhogy nem tudom, miért hangsúlyozom állandóan… úgy tűnik, még az év vége előtt újabb háború vár ránk. És az Escobar után még nem készültünk fel eléggé.

– Micsoda?! Azt hittem, a háborús párt félig megbénult!

– A miénk meg. A cetagandaiaké viszont teljes gőzzel működik. A hírszerzés szerint az Ezar Vorbarra halála utáni politikai káoszt akarták kihasználni, hogy felvonuljanak azokra a vitatott féreglyukugrópontokra. Ehelyett engem kaptak, és… hát stabilitásnak azért ezt nem nevezném. A legjobb esetben is dinamikus egyensúly. Mindegy, a lényeg az, hogy nem az a zűrzavar következett be, amelyre számítottak. Ezért történt az a kis incidens is a hanggránáttal. Negri és Illyan hetven százalékban biztosak, hogy a cetagandaiak műve.

– És… fognak újra próbálkozni?

– Szinte biztosan. De velem vagy nélkülem, a vezérkaron belül teljes az egyetértés abban, hogy még az év vége előtt felvonultatják az erőiket. És ha gyengék vagyunk… akkor addig nyomulnak, míg meg nem állítjuk őket.

– Nem csoda, hogy olyan… távoli voltál.

– Ez az udvarias kifejezés rá? De nem. A cetagandaiakról már jó ideje tudok. Ma valami más is történt, a tanács ülése után. Egy magánkihallgatás. Vorhalas gróf jött el hozzám, hogy egy szívességet kérjen.

– Azt hinné az ember, hogy örömmel teszel szívességet Rulf Vorhalas testvérének. De ha jól értem, nem.

Aral szomorúan megrázta a fejét.

– A gróf legkisebb fia, egy tizennyolc éves forrófejű idióta, akit katonai iskolába küldtek… ha jól emlékszem, a Tanács beiktatásán találkoztál vele…

– Lord Carl?

– Igen. Tegnap este egy partin részegen verekedésbe keveredett.

– Univerzális hagyomány. Ilyesmi még a Béta Kolónián is előfordul.

– Persze. De ezek két tompa karddal akarták elintézni a vitájukat, melyeket a falról vettek le. Meg két konyhakéssel. Így pedig technikai értelemben véve kétkardos párbajt vívtak.

– Ajaj! Megsérült valaki?

– Sajnos igen. Amennyire tudom, többé-kevésbé véletlenül egymásba gabalyodtak, s miközben elestek, a gróf fiának kardja beleszaladt a barátja gyomrába, és elvágta a hasi ütőerét. A fiú szinte azonnal elvérzett. Mire a bámészkodók összeszedték magukat, és orvost hívtak, már késő volt.

– Te jó isten!

– Párbaj volt, Cordelia. Játéknak indult, de valódi párbaj lett belőle. És vannak törvényeink a párbajok tiltására. – Felállt, járkálni kezdett a szobában, majd megállt az ablaknál, és kinézett az esőre. – Az apja azért jött el hozzám, hogy császári kegyelmet kérjen a fiúnak. Vagy ha azt nem adhatok, akkor próbáljam megváltoztatni a vádat egyszerű gyilkosságra. Ha azzal kerül bíróság elé, hivatkozhat önvédelemre, és valószínűleg néhány év börtönnel megússza.

– Ez elég… tisztességes alkunak tűnik, szerintem.

– Igen. – Ismét járkálni kezdett. – Egy baráti szívesség. Vagy… az első rés az ajtón, amelyen ez a pokoli szokás visszaszivárog a társadalmunkba. Mi lesz, ha a következő, aztán megint a következő és a többi esettel jönnek elém? Hol fogom meghúzni a határt? Mi van, ha az újabb ügyben valamelyik politikai ellenfelem lesz érintett, nem pedig egy párttársam? Tegyem hiábavalóvá az összes halált, amely a párbajozás betiltása érdekében történt? Emlékszem, milyen párbajozni, és emlékszem, hogy mentek akkoriban a dolgok. S ami még rosszabb… a beleszólási lehetőség a kormányzásba előbb a barátoknak, aztán a klikkeknek. Mondhatnak, amit akarnak Ezar Vorbarráról, de harminc év könyörtelen munkájával átalakította a kormányzást a Vor kaszt klubjából valamiféle… legyen bármilyen ingatag… jogállammá, amelyben mindenkire ugyanaz a törvény vonatkozik.

– Kezdem érteni a problémát.

– És nekem… épp nekem… kell döntenem! Akit huszonkét évvel ezelőtt ugyanezért a bűnért nyilvánosan kivégezhettek volna! – Megállt Cordelia előtt. – A tegnap este történtek híre már elterjedt a városban, a legkülönfélébb változatokban. Néhány nap múlva az egész bolygón tudni fognak róla. A hírekből ideiglenesen letiltottam, de mit ér az? Már túl késő lenne a nyomok eltüntetéséhez, még ha ezt akarnám is tenni. Úgyhogy kit áruljak el ma? Egy jó barátot? Vagy Ezar Vorbarra bizalmát? Azt tudom, hogy ő hogy döntött volna. – Visszaült az ágyra Cordelia mellé, és átölelte őt. – És ez csak a kezdet. Minden hónap, minden hét hoz majd valamilyen lehetetlen problémát. Mi marad belőlem tizenöt ilyen év múlva? Egy üres héj, mint amilyet három hónapja eltemettünk, aki utolsó lélegzetével azért imádkozott, hogy ne legyen isten? Vagy egy romlott szörnyeteg, mint a fia, akit annyira megfertőzött a hatalomvágy, hogy csak plazmával lehetett sterilizálni? Vagy valami, ami még ennél is rosszabb?

Aral lemeztelenített szenvedése megrémítette Cordeliát. Szorosan magához ölelte a férfit.

– Nem tudom. Nem tudom. De valakinek… valakiknek mindig meg kellett hoznia ezeket a döntéseket, miközben mi boldog tudatlanságban éltünk, adottnak véve a világot. És ők is csak emberek voltak. Nem jobbak és nem rosszabbak, mint te.

– Rémisztő gondolat.

Cordelia felsóhajtott.

– Nem választhatsz a logika segítségével két rossz között a sötétben. Kell valamilyen elv, amelybe belekapaszkodhatsz, mint egy biztosítókötélbe. Nem dönthetek helyetted. De akármilyen elvet választasz is, mostantól az lesz a biztosítóköteled, amely mentén továbbmehetsz. És a néped érdekében erősnek kell lennie ennek a kötélnek.

A férfi ellazult a karjaiban.

– Tudom. Nem is volt igazán kérdéses a döntés. Én csak… kapálóztam egy kicsit ellene. – Aral kibontakozott Cordelia karjai közül, és ismét felállt. – Drága kapitányom! Ha tizenöt év múlva még épelméjű leszek, biztos, hogy neked köszönhetem.

– Tehát, hogy döntöttél? – nézett fel rá a nő.

A fájdalom a férfi szemében megadta választ.

– Ó, ne! – nyögte Cordelia önkéntelenül, aztán elharapta a feltoluló szavakat. És még én próbáltam bölcsen felelni! Nem ezt akartam.

– Hát nem tudod? – kérdezte Vorkosigan szelíden, lemondóan. – Ezar módszere az egyetlen, amely működhet. Igaz lett végül. Még a sírból is uralkodik. – Elindult a fürdőszoba felé, hogy megmosakodjon és átöltözzön.

– De te nem ő vagy – suttogta Cordelia az üres szobának. – Nem találhatnád meg a saját módszeredet?

Nyolcadik fejezet

Három héttel később Vorkosigan részt vett Carl Vorhalas nyilvános kivégzésén.

– Muszáj elmenned? – kérdezte reggel Cordelia, miközben a férje hűvösen, zárkózottan felöltözött.

– Istenemre, nem, persze, hogy nem. Hivatalosan nem kell jelen lennem, csak… el kell mennem. Biztos vagyok benne, hogy megérted, miért.

– Nem igazán… legfeljebb valamiféle önbüntetésnek tudom felfogni. Nem hiszem, hogy megengedheted magadnak ezt a luxust.

– El kell mennem. A kutya is visszamegy a hányásához, nem? A szülei ott lesznek, ugye tudod? És a bátyja is.

– Milyen barbár szokás!

– Hát kezelhetnénk betegségként is a bűnt, mint ti, bétaiak. Tudod, milyen lenne. Mi legalább tisztán, egy pillanat alatt végzünk az elítélttel, nem apránként, hosszú évekig elhúzva… Nem tudom.

– Hogy fogják… csinálni?

– Lefejezés. Állítólag szinte fájdalommentes.

– Honnan tudják?

A férfi szárazon felnevetett.

– Ez igen okos kérdés.

Nem ölelte meg Cordeliát, amikor elment. Alig két órával később már meg is jött, némán. Csak a fejét rázta az ebédre vonatkozó óvatos kérdésre, lemondott egy délutáni találkozót, majd visszavonult Piotr gróf könyvtárába, és csak ült, hozzá sem nyúlt a könyvekhez. Cordelia egy idő után csatlakozott hozzá. Leült a kanapéra, és türelmesen várta, hogy Aral visszatérjen hozzá, lelke akármilyen távoli országaiban járjon is.

– A fiú bátran akart viselkedni – szólalt meg Vorkosigan egy órányi hallgatás után. – Látni lehetett, hogy minden mozdulatát előre megtervezte. Ám rajta kívül senki nem követte a forgatókönyvet. Az anyja mindent elrontott… és az az átkozott hóhér elhibázta a csapást. Háromszor is le kellett sújtania, hogy levágja a fejét.

– Úgy hangzik, Bothari is jobb munkát végzett volna a zsebkésével. – Vorrutjer ezen a reggelen a szokásosnál is többször kísértette a nőt.

– Minden megvolt ahhoz, hogy szörnyűséggé váljon az egész. Az anyja megátkozott. Végül Evon és Vorhalas gróf vonszolta el. – Ekkor tért vissza az élet Aral hangjába. – Ó, Cordelia! Nem lehetett ez a helyes döntés! És mégis… és mégis… nem volt más lehetőség. Vagy volt?

Vorkosigan felállt, odament a feleségéhez, és némán átölelte. Úgy tűnt, a könnyeivel küszködik, s Cordelia szinte attól ijedt meg, hogy nem tör ki sírásban. Aztán lassan kiengedett a feszültsége.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha összeszedem magam, és átöltözöm. Vortala szervezett egy találkozót a mezőgazdasági miniszterrel, amely túl fontos ahhoz, hogy lemondjam, azután pedig ott a vezérkar… – Mire kiment a szobából, visszatért megszokott tartása.

Azon az éjjelen Vorkosigan ébren feküdt Cordelia mellett. A szemét lehunyta, de az asszony a lélegzetéből tudta, hogy csak tetteti az alvást. Cordeliának egyetlen olyan vigasztaló szó sem jutott eszébe, amely helyénvalónak tűnt volna, úgyhogy csak némán virrasztott ő is. Odakint sűrű eső kezdett hullani. Vorkosigan egyszer csak megszólalt.

– Láttam már férfiakat meghalni. Elrendeltem kivégzéseket, harcba küldtem embereket, eldöntöttem, ki hal meg, és ki marad életben, parancsot adtam három gyilkosságra, és csak istennek köszönhető, hogy Bothari nem követte el a negyediket is… Nem tudom, ez miért taglóz le ennyire. Teljesen kiütött, Cordelia. És fel kell állnom, különben mind elbukunk. Valahogy tovább kell végeznem a dolgom.

♦ ♦ ♦

Cordelia hajnalban csörrenésre és halk sziszegésre ébredt. Riadtan fojtotta vissza a lélegzetét. Valami csípte a tüdejét, a száját, az orrát, a szemét. A gyomorforgató szagtól öklendeznie kellett. Mellette káromkodva ugrott talpra Vorkosigan.

– Soltoxingázgránát! Tartsd vissza a lélegzeted, Cordelia! – Párnát dobott a nő arcára, átölelte, és kivonszolta az ágyból. Cordelia elhányta magát, miközben talpra állt, és kibotorkált a folyosóra. Aral becsapta maguk mögött a hálószoba ajtaját. A padló futó léptektől remegett.

– Vissza! – kiáltotta Vorkosigan. – Soltoxingáz! Ürítsék ki az emeletet! Hívják Illyant! – Ekkor ő is kétrét görnyedt, és köhögve okádott. Segítő kezek terelték őket a lépcső felé. Cordelia alig látott valamit patakzó könnyeitől.

– Hozzák az ellenszert… – zihálta Vorkosigan két öklendezés között – …a Császári Rezidenciáról… közelebb van, mint a kórház… azonnal hívják Illyant! Ő tudni fogja. Zuhanyt… hol van a milady szobalánya? Hozzanak egy szobalányt…

Cordeliát perceken belül bedugták a földszinti zuhanyozóba, Vorkosigannal együtt. A férfi remegett, és alig állt a lábán, de még mindig segíteni próbált.

– Kezdd el lemosni a bőrödről, és ne hagyd abba! Ne hagyd abba! Hideg vízzel!

– Akkor te is. Mi volt ez a szar? – Cordelia megint köhögött a vízsugár alatt. Felváltva szappanozták egymást.

– A szádat is öblítsd ki… Soltoxin. Tizenöt-tizenhat éve nem szagoltam ezt a bűzt, de nem lehet elfelejteni. Mérges gáz. Katonai. Szigorúan őrzött. Hogy a fenébe jutott hozzá bárki?… Átkozott biztonsági szolgálat! Holnap majd nyüzsögnek, mint a fejetlen csirkék… de már túl késő. – Az arca zöldesfehér volt az éjszaka serkent borosta alatt.

– Már jobban vagyok – hebegte Cordelia. – Kezd múlni a hányingerem. Jól sejtem, hogy nem kaptuk meg a teljes adagot?

– Nem. Csak lassan hat. Nem kell sok, hogy végezzen az emberrel. A lágy szöveteket támadja… a tüdő egy óra alatt megkocsonyásodik, ha az áldozat nem veszi be az ellenszert.

A Cordelia gyomrában, szívében és elméjében lüktető, egyre növekvő félelem szinte megbénította a nyelvét.

– Átjut a méhlepényen?

Aral túl sokáig hallgatott, mielőtt válaszolt volna.

– Nem tudom. Meg kell kérdezni az orvost. Én csak fiatal férfiakon láttam a hatását. – Újabb heves köhögési roham tört rá, és fojtotta belé a szót.

Megérkezett Piotr gróf egyik ijedt, zilált szolgálója, hogy segítsen Cordeliának és a rémült fiatal őrnek, aki a zuhanyozóig kísérte őket. Belépett egy másik őr is, és harsányan, a zubogó víz zaját túlkiabálva jelentett:

– Kapcsolatba léptünk a rezidenciával, uram! Néhány emberük már úton van!

Cordelia torka, légcsöve és tüdeje bűzhödt váladékot kezdett termelni. Köhögött és köpött.

– Látta valaki Drout?

– Azt hiszem, kiment a támadók után, milady.

– Nem az ő dolga. Riadó esetén egyenesen Cordeliához kellene rohannia – morogta Vorkosigan. A beszédtől újra köhögnie kellett.

– A földszinten volt, uram, a támadás idején, Koudelka hadnaggyal. Mindketten kimentek a hátsó ajtón.

– A fenébe! – morogta Vorkosigan. – Ez sem az ő dolga. – Az erőfeszítés büntetése újabb fuldokló köhögés lett. – Elfogtak valakit?

– Azt hiszem, igen, uram. A kert végében, a fal mellett volt valami csetepaté.

Néhány percig még ott álltak a vízsugár alatt, míg vissza nem tért az őr.

– Megérkezett a doktor a rezidenciáról, uram.

A szolgáló bebugyolálta Cordeliát egy köntösbe, Vorkosigan pedig egy törülközőt tekert a dereka köré.

– Menjen, fiam, hozzon néhány ruhát! – csikorogta az őrnek.

A vendéghálóban egy középkorú, égnek álló hajú, nadrágot, pizsama felsőt és házi papucsot viselő férfi pakolta elő épp az eszközeit. A táskájából elővett egy kis tartályt, és csatlakoztatott hozzá egy légzőmaszkot. A tekintete megakadt Cordelia gömbölyödő hasán, és kérdőn pillantott Vorkosiganra.

– Uram… biztos a méreg típusában?

– Sajnos igen. Soltoxin volt.

– Sajnálom, milady – hajtott fejet az orvos.

– Ártani fog a?… – A szavai köhögésbe fulladtak.

– Hallgasson, és adja oda neki! – acsargott Vorkosigan.

Az orvos Cordelia szájára és orrára helyezte a maszkot.

– Lélegezzen mélyeket! Beszívja… kifújja. Lélegezzen! Tartsa bent…

Az ellenszerként alkalmazott gáznak zöldes íze volt. Hidegérzetet keltett, nem égetőt, de majdnem olyan hányingert váltott ki, mint a méreg. Cordelia gyomra felfordult, de semmi sem maradt benne, amit kiadhatott volna. A maszk pereme fölött Vorkosigant figyelte, aki őt nézte, és próbált megnyugtatóan mosolyogni. A férfin kezdett látszani a méreg hatása: minden egyes lélegzetvétellel szürkébbnek és betegebbnek tűnt. Cordelia biztos volt benne, hogy nagyobb adagot lélegzett be a gázból, mint ő, ezért félretolta a maszkot, és megkérdezte:

– Nem kellene már neked jönni?

– Még egy belégzés, milady, a biztonság kedvéért! – tolta vissza a maszkot az orvos. Cordelia vett egy mély lélegzetet, és a doktor átadta a maszkot Vorkosigannak. A férfinak láthatólag nem volt szüksége utasításokra.

– Hány perc telt el a mérgezés óta? – kérdezte az orvos idegesen.

– Nem is tudom… Figyelte valaki az időt? Maga, izé… – Cordelia fejéből kiment a fiatal őr neve.

– Körülbelül tizenöt-húsz perc, milady, azt hiszem.

Az orvos szemmel láthatólag megnyugodott.

– Akkor minden rendben lesz. Néhány napra mindkettejüknek kórházba kell vonulniuk. A szállítást majd én megszervezem. Ért még valakit a gáz? – kérdezte az őrt.

– Doktor, várjon! – szólt Cordelia a férfi után, aki összeszedte a tartályt meg a maszkot, és elindult az ajtó felé. – Milyen hatása lesz annak a… soltoxinnak a kicsire?

Az orvos nem nézett a szemébe.

– Senki sem tudja. Az ellenszer azonnali alkalmazása nélkül még senki sem élte túl a mérgezést.

Cordelia érezte a szívverését.

– De a kezeléssel… – A legkevésbé sem tetszett neki az orvos sajnálkozó tekintete, ezért Vorkosiganhoz fordult. – Mi a… – de a torkán akadt a szó a férfi ólomszürke, egyszerre fájdalmas és haragos arckifejezése láttán. Egy idegen arc a szerető szempárjával, amely végre a szemébe nézett.

– Mondja meg neki! – suttogta az orvos felé. – Én képtelen vagyok.

– Muszáj megijesztenünk?

– Gyerünk! – Vorkosigan hangja elcsuklott. – Mondja el!

– A problémát az ellenszer jelenti, milady – mondta az orvos kelletlenül. – Erős teratogén. Megállítja a csontfejlődést a fejlődő magzatban. Az ön csontjai már kifejlődtek, így nem lesz rájuk hatással, eltekintve a megnövekedett reumatikus hajlamról, amely viszont kezelhető… ha egyáltalán problémát jelent… – A hangja elhalt, ahogy Cordelia lehunyta a szemét, kizárva az orvost a világából.

– Meg kell néznem azt az őrt – tette hozzá a doktor.

– Menjen, menjen – bocsátotta el Vorkosigan.

Az orvos kihátrált az ajtón, s közben majdnem felbotlott a fiatal katonában, aki Vorkosigan egyenruháját hozta.

Cordelia kinyitotta a szemét, és egymásra meredtek a férjével.

– Az arcod… – suttogta Vorkosigan. – Nem látok… Sírj! Dühöngj! Csinálj valamit! Legalább engem gyűlölj! – emelte föl rekedten a hangját.

– Képtelen vagyok bármit is érezni – suttogta a nő. – Egyelőre. Talán holnap. – Minden lélegzetvétel égette a tüdejét.

Vorkosigan fojtott káromkodással felöltötte a rangjelzések nélküli zöld egyenruhát.

– Én viszont tehetek valamit.

Megint az idegen arc a sajátja helyén. Cordelia gondolataiban visszhangot keltett egy emlék: „Ha a halálnak egyenruhája lenne, pont így nézne ki.”

– Hova mész?

– Megnézem, mit fogott Koudelka. – Cordelia követte ki az ajtón. – Te itt maradsz! – parancsolt rá a férfi.

– Nem!

Aral rámeredt, Cordelia pedig egy ugyanolyan elszánt mozdulattal félresöpörte a pillantást, mintha csak egy karddal sújtott volna le.

– Veled megyek!

– Gyere hát. – Görcsösen megfordult, és a dühtől merev háttal elindult a földszintre vezető lépcsőhöz.

– Senkit sem fogsz megölni a szemem láttára – morogta ádázul Cordelia, hogy csak a férje hallja.

– Nem-e? – suttogta vissza Aral. – Nem-e? – Mezítlábas léptei keményen csattantak a kőlépcsőkön.

A nagy előcsarnokban fejetlenség uralkodott: tele volt a saját őreikkel, a gróf egyenruháját viselő katonákkal, inasokkal, felcserekkel. A kockás padlón egy férfi vagy egy holttest hevert az éjszakai őrség fekete egyenruhájában, a fejénél egy felcserrel. Mindketten bőrig áztak, és sárosak voltak. Alattuk véres tócsa terjedt, a felcser csizmasarka megcsúszott benne.

Illyan százados épp akkor lépett be a bejárati ajtón egy szárnysegéddel. Hajáról vékony patakokban csorgott a víz.

– Értesítsenek, ha megérkeznek a technikusok a kirilian detektorral! – mondta éppen. – Addig is tartsanak távol mindenkit attól a faltól, és ürítsék ki az utcát! Uram! – kiáltott fel, amikor meglátta Vorkosigant. – Hála istennek, hogy jól vannak!

Vorkosigan felhördült. Az arccal a falnak fekvő fogoly körül katonák nyüzsögtek. Az egyik kezét a fejére húzta, a másik furcsa szögben hevert a padlón. Droushnakovi a közelben állt, nedves esőköpenyben. Egy gonosz kinézetű fém számszeríjat lógatott az oldala mellett, szemmel láthatólag azt a fegyvert, amellyel a gázgránátot belőtték az ablakon. Az arcán nyílt sebhely tátongott, a másik kezével vérző orrát törölgette. Hálóingén vérfoltok vöröslöttek. Koudelka is ott volt, a kardjára támaszkodott, az egyik lábát feltűnően húzta. Átázott, sáros egyenruhájához hálópapucsot viselt, az arca keserű grimaszba rándult.

– Elkaptam volna – csattant fel éppen, nyilván egy korábban kezdődött vitát folytatva –, ha nem rohansz utánam üvöltözve!…

– Ó, tényleg?! – csattant fel Droushnakovi is. – Hát bocsáss meg, de én nem így látom. Hanem úgy, hogy ő kapott el téged, és leterített a földre. Ha nem láttam volna meg a lábát a falon…

– Elég! Itt van Lord Vorkosigan! – pisszegte le őket egy őr.

A katonák hátranéztek, majd utat nyitottak a régens előtt.

– Hogy jutott be? – kezdte Vorkosigan, majd elhallgatott. A fogoly a titkosszolgálat fekete egyenruháját viselte. – Ugye nem a maga embere, Illyan?! – A hangja úgy csikorgott, mint a fém a kövön.

– Uram, életben kell tartanunk, hogy kikérdezhessük – felelte Illyan feszengve. Vorkosigan mellett állt, félig hipnotizálva attól a tekintettől, amelytől az őrök hátraléptek. – Lehet, hogy kiterjedt összeesküvéssel van dolgunk. Nem ölheti…

Ekkor a fogoly a fogva tartói felé fordította az arcát. Az egyik őr előreszökkent, hogy visszalökje a falhoz, de Vorkosigan leintette. Cordelia nem látta a férje arcát, épp a háta mögött állt, de a férfi vállaiból eltűnt a gyilkos feszültség, és a harag is elpárolgott a gerincéből. Csak a fájdalom maradt a tartásában. A rangjelzés nélküli fekete gallér fölött Evon Vorhalas meggyötört arca sápadozott.

– Ó, ne mind a kettőt! – kapkodott levegő után Cordelia.

Vorhalas lélegzete szaporább lett a gyűlölettől, ahogy rámeredt kiszemelt célpontjára.

– Te fattyú! Te kígyószívű fattyú! Csak ültél, mint egy kőszobor, miközben levágták a fejét! Éreztél egyáltalán valamit? Vagy élvezted, régensem? Akkor esküdtem meg, hogy végzek veled.

Hosszúra nyúló csend állt be, aztán Vorkosigan egyik kezével a falnak támaszkodva közel hajolt Vorhalashoz.

– Elhibáztál, Evon – suttogta rekedten.

Vorhalas az arcába köpött, a nyála véres volt felsértett szájától. Vorkosigan nem mozdult, hogy letörölje.

– És elhibáztad a feleségemet is – folytatta lassan, megfontoltan. – De a fiamat elkaptad. Édes bosszúról álmodtál? Megkaptad. Nézd meg a feleségem szemét, Evon! Bármelyik férfi elmerülne abban a szürke szempárban. Én életem hátralévő részének minden napján látni fogom. Zabáld hát a bosszút, Evon! Idd! Élvezd ki! Tekerd magad köré, mint egy köpenyt! A tied. Neked adom. Én a magam részéről megcsömörlöttem tőle, és nincs már gyomrom hozzá.

Vorhalas ekkor nézett fel először, el Vorkosigan mellett, Cordeliára. A nő a méhében növekvő gyermekre gondolt, a fejlődő, törékeny, még porcos csontokra, amelyek talán épp most kezdenek elrohadni, elgörbülni, eltorzulni, de nem tudta gyűlölni Vorhalast, pedig egy pillanatig megpróbálta. Még csak zavarba sem jött tőle. Olyan érzése volt, hogy úgy lát át a merénylő megsebzett lelkén, ahogy az orvosok látnak át a megsebzett testeken berendezéseikkel. A lélek sebeiből kinövő csápok, nyúlványok és érzelmi sérülések, a gyűlölet kialakuló rákgócai és mindenekfelett a testvér elvesztése fölötti kín vörös körvonalakkal jelentek meg Cordelia szemei előtt.

– Aral a legkevésbé sem élvezte, Evon – szólalt meg. – Mit vártál tőle? Tudod egyáltalán?

– Egy kis emberi együttérzést! – horkant fel Vorhalas. – Megmenthette volna Carlt. Még ott, akkor is. Először azt hittem, azért jött.

– Ó, istenem! – sóhajtott fel Vorkosigan. Úgy tűnt, rosszul van a szavakból áradó feltámadt, majd elveszett reménytől. – Evon, én nem játszom az életekkel!

– Menj a pokolba! – Vorhalas pajzsként tartotta maga elé gyűlöletét.

Vorkosigan ismét felsóhajtott, és ellökte magát a faltól. A doktor ott téblábolt, hogy beterelje őket a kint várakozó autóba, és bevigye a katonai kórházba.

– Illyan, vigyék el! – mondta Vorkosigan fáradtan.

– Várjanak! – szólt közbe Cordelia. – Tudnom kell… kérdeznem kell tőle valamit.

Vorhalas komoran méregette.

– Ezt akarta elérni? Úgy értem, amikor kiválasztotta a fegyvert. A mérget.

A férfi elfordította a tekintetét, a szemben lévő falat nézte.

– Ehhez fértem hozzá a fegyvertárból. Nem hittem volna, hogy felismerik, és időben elhozzák az ellenszert a katonai kórházból…

– Levett a vállamról egy terhet… – suttogta Cordelia.

– Az ellenszert a Császári Rezidenciáról hozták – magyarázta Vorkosigan. – Negyedakkora távolság. A Császári Katonai Kórházban minden van. Ami a felismerést illeti… ott voltam a kariani lázadás leverésénél. Körülbelül annyi idős lehettem, mint maga, talán kicsit fiatalabb. A szagról minden eszembe jutott. A kisfiúk, akik vörös csomókban köhögték ki a tüdejüket… – Elhalt a hangja, úgy tűnt, elmerül az emlékekben.

– Milady, magát nem akartam megölni. Egyszerűen csak ott volt köztem és közte. Nem ezt akartam – intett vakon Vorhalas Cordelia pocakja felé. – Őt akartam megölni. Még abban sem voltam biztos, hogy egy szobában alszanak. – Ide-oda cikázott a tekintete, csak a nő arcára nem nézett. – Eszembe sem jutott, hogy megöljem a maguk…

– Nézzen rám! – károgta Cordelia. – Nézzen rám, és mondja ki!

– …magzatát – suttogta Vorhalas, és váratlanul zokogásban tört ki.

Vorkosigan hátralépett Cordelia mellé.

– Bár ne mondattad volna ki vele! – suttogta. – Az öccse jut eszembe. Miért hozok én halált erre a családra?

– Még mindig azt akarod, hogy falja a bosszút?

Aral egy pillanatra a nő vállára hajtotta a fejét.

– Már azt sem. Teljesen kiürítesz minket, drága kapitányom. De, ó… – Kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná érinteni Cordelia gömbölyödő pocakját, de aztán eszébe jutottak a körülöttük állók, és visszahúzta. – Reggelre teljes jelentést kérek, Illyan! – egyenesedett fel. – A kórházba!

Azzal karon fogta Cordeliát, és elindult a doktor után. Cordelia nem tudta volna megmondani, hogy őt akarja-e támogatni, vagy saját magának van szüksége támaszra.

♦ ♦ ♦

A Császári Katonai Kórház előterében úgy vették körül és sodorták magukkal az ápolók és orvosok, mint egy folyam hullámai.

Orvosok, nővérek, szanitécek, őrök. Araltól már az ajtóban el kellett válnia, s ettől feszültnek, magányosnak érezte magát a tömegben. Keveset szólt hozzájuk, üres, automatikus udvariasságokat. Azt kívánta, hogy egy sokk, ájulás, valóságtagadó őrültség vagy hallucináció elnyomja az öntudatát, de csak fáradtnak érezte magát.

A bébi megmozdult benne, mocorgott, forgolódott. A teratogén ellenszer nyilván lassan ható méreg volt. Úgy tűnt, kaptak még egy kis időt együtt, és Cordelia szeretetteljesen simogatni kezdte a hasfalán át. Isten hozott, fiam, a Barrayaron, a kannibálok fészkében; ez a bolygó még a szokásos tizennyolc-húsz évet sem várja ki, hogy felfaljon. Falánk bolygó.

A VIP-szárnyban helyezték el, egy luxusszobában, melyet sietve ürítettek ki a számára. Megkönnyebbülve látta, hogy Vorkosigan a szemben lévő szoba lakója lett. Aral már zöld katonai pizsamát viselt, és azonnal átment hozzá. Cordelia halványan rámosolygott, de meg sem próbált felülni. A gravitáció mintha a világ közepe felé húzta volna. Csak az ágy, az épület, a bolygókéreg merevsége tartotta fenn, nem az akaratereje.

– Uram – szólalt meg idegesen az Aralt kísérő szanitéc –, ne feledje, nem szabad túl sokat beszélnie, míg a doktor nem végzett a torka kezelésével.

A hajnali szürkületben sápadtan csillogtak az ablaktáblák. Vorkosigan leült Cordelia ágyának szélére, és megfogta a kezét.

– Hideg a kezed, drága kapitányom – suttogta rekedten.

Cordelia bólintott. A mellkasa fájt, a torka kapart, az orrürege égett.

– Nem lett volna szabad hagynom, hogy rábeszéljenek a régenségre – folytatta Vorkosigan. – Annyira sajnálom…

– Én is támogattam. Megpróbáltál figyelmeztetni. Nem a te hibád. Helyesnek tűnt. Helyes is.

– Ne beszélj! – rázta meg a fejét a férfi. – Kisebesednek a hangszálaid.

Cordelia kipréselt magából egy örömtelen „hah!”-ot, és rátette az egyik ujját Aral szájára, ahogy az újra beszélni kezdett. A férfi beletörődően bólintott, s egy ideig csak nézték egymást. Vorkosigan gyengéden elsimított egy rakoncátlan fürtöt Cordelia arcából, mire a nő megfogta, és vigaszt keresve az arcához szorította nagy, erős kezét. Néhány perc múlva azonban orvosok és technikusok hordája ragadta magával Aralt, kezelésre.

– Hamarosan önt is meglátogatjuk, milady – ígérte vészjóslóan a vezetőjük.

Nem sokkal később vissza is tértek. Öblögetnie kellett egy undorító rózsaszín folyadékkal, lélegeznie kellett egy gépből, aztán ki is viharzottak. Egy nővér behozta a reggelijét, amelyhez Cordelia hozzá sem nyúlt.

Aztán komor arcú orvosok sorjáztak be a szobába. Az, amelyik a Császári Rezidenciáról érkezett az éjjel, most megfésülködve, elegáns civil ruhában jelent meg. Cordelia saját orvosát egy fiatal, zöld egyenruhát és századosi rangjelzést viselő sötét szemöldökű férfi kísérte. Cordelia ránézett a komor arcokra, és Cerberus jutott az eszébe.

– Milady, ő Vaagen százados a Császári Katonai Kórház kutatási részlegétől – mutatta be az orvosa az ismeretlent. – Ő a helyi szakértőnk a katonai mérgek területén.

– Fejleszti őket, vagy takarít utánuk, százados? – kérdezte Cordelia.

– Mindkettő, milady. – Egyfajta agresszív pihenjben állt.

A saját orvosának olyan volt a tekintete, mint aki épp az előbb húzta ki a legrövidebb szalmaszálat, bár a szája mosolygott.

– A régens megkért, hogy tájékoztassam a kezelések menetéről. Attól tartok – köszörülte meg a torkát –, az lenne a legjobb, ha minél előbb elvégeznénk az abortuszt. Már most is a terhesség szokatlanul előrehaladott szakaszában van, és a felépülése szempontjából nagyon sokat számítana, ha csökkentenénk a fiziológiai terhelést.

– Hát semmit sem lehet tenni? – kérdezte Cordelia reménytelenül, bár már látta a választ az arcokon.

– Attól tartok, nem – felelte az orvos szomorúan.

A Császári Rezidencia orvosa megerősítően bólintott.

– Átnéztem a szakirodalmat – szólalt meg váratlanul a százados, kinézve az ablakon –, és volt egy kalciumkísérlet. Igaz, az eredménye nem különösebben szívderítő…

– Azt hittem, megállapodtunk, hogy ezt nem hozza fel! – meredt rá a rezidencia orvosa.

– Vaagen, ez kegyetlenség! – fakadt ki Cordelia orvosa. – Csak hamis reményeket ébreszt. Nem csinálhat tehetetlen kísérleti nyulat a régens feleségéből, hogy vaktában lövöldözzön rá. Megkapta az engedélyt a régenstől a boncolásra… elégedjen meg ennyivel.

Cordelia világa megint egy pillanat alatt a talpára állt, ahogy ránézett az ötletekkel előálló férfi arcára. Ismerte a típust: félig rendes, félig öntelt, félig sikeres, úgy száll egyik monomániából a másikba, mint egy virágport gyűjtögető méh, termést nem sokat arat, de mindenhol ott hagyja a magjait. Személy szerint semmit sem jelent neki a páciense, csak nyersanyagot egy újabb tanulmányhoz. Eszébe sem jutott, milyen kockázatot vállal Cordelia, nem tekintette embernek, csak egy betegség hordozójának. Lassan, szélesen rámosolygott, tudva, hogy a százados az egyetlen szövetségese az ellenséges táborban.

– Nos, dr. Vaagen, mit szólna hozzá, ha megírhatná élete tanulmányát? – kérdezte Cordelia.

– A milady tudja, mivel foghatja meg, Vaagen! – nevetett fel kurtán a császári orvos.

Vaagen viszonozta a mosolyt, döbbenten, hogy ilyen hamar kiismerték.

– Tudnia kell, hogy semmilyen eredményt nem garantálhatok…

– Eredményt?! – vágott a szavába Cordelia orvosa. – Istenem, mondja már el neki, mik a maga elképzelései az eredményekről! Vagy mutassa meg neki a képeket… ne, azt inkább ne! Milady – fordult oda Cordeliához –, a szóban forgó kezeléssel húsz évvel ezelőtt próbálkoztak. Visszafordíthatatlan károsodásokat okozott az anyáknak. Az eredmények pedig… a legjobb, amire számíthat, egy nyomorék torzszülött. Lehet, hogy sokkal rosszabb. Leírhatatlanul rosszabb.

– A medúza elég közel áll hozzá – bólintott Vaagen.

– Maga egy szörnyeteg, Vaagen! – csattant fel Cordelia orvosa páciense felé pillantva, hogy felmérje döbbenetét.

– Életképes medúza, dr. Vaagen? – kérdezte Cordelia feszülten.

– Hm! Talán – felelte a százados kollégái dühös tekintetének kereszttüzében. – De ott van még az a probléma, hogy mi történik az anyákkal, amikor in vivo alkalmazzuk a kezelést.

– Miért, in vitro nem tudja elvégezni? – tette fel Cordelia a számára magától értetődő kérdést.

Vaagen diadalmasan rápillantott Cordelia orvosára.

– Nos, ez kétségtelenül számos lehetőséget elénk tárna, ha meg lehetne szervezni – motyogta a mennyezet felé.

– In vitro? – kérdezte a császári orvos értetlenül. – Hogyan?

– Mit hogyan? – meredt rá Cordelia. – Valahol a közelben elzárva tartanak tizenhét escobari mesterséges anyaméhet, melyeket a háborúban zsákmányoltak. – Izgatottan fordult Vaagenhez. – Nem ismeri véletlenül dr. Henrit?

– Együtt dolgoztunk.

– Akkor mindent tud a mesterséges méhekről!

– Hát… mindent azért nem. De… ah… úgy tudom, hozzáférhetők. Ám meg kell értenie, hogy én nem vagyok szülész.

– Az már biztos – szólt közbe Cordelia orvosa. – Milady, ez a fickó még csak nem is orvos. Csak egy biokémikus.

– Maga viszont szülész – mutatott rá Cordelia. – Azaz megvan az egész team. Dr. Henri és Vaagen százados Piotr Miles mellé, maga pedig az átültetéshez.

Az orvos összepréselte a száját, a szemébe pedig nagyon különös kifejezés költözött. Eltartott egy pillanatig, míg Cordelia felismerte, hogy a félelem az.

– Nem végezhetem el az átültetést, milady – mondta az orvos. – Nem tudom, hogyan kell. A Barrayaron még soha senki nem csinált ilyet.

– Ezek szerint nem javasolja?

– A leghatározottabban nem. A maradandó károsodás lehetősége… nézze, a másik esetben néhány hónap múlva újra próbálkozhatnak a gyermekvállalással, mármint ha a lágy szövetek sérülései nem terjedtek ki a herékre… khm. Szóval újra próbálkozhatnak. Én vagyok az orvosa, és ez a megfontolt véleményem.

– Igen, ha valaki közben nem üti ki Aralt. Nem szabad elfelejtenem, hogy ez a Barrayar, ahol annyira imádják a halált, hogy még élő, rángatózó embereket is képesek eltemetni. Hajlandó megpróbálkozni a műtéttel?

– Nem, milady! – húzta ki magát méltóságteljesen az orvos. – És ez az utolsó szavam.

– Rendben. Maga – mutatott az orvosára Cordelia – ki van rúgva. Maga – vándorolt át az ujja Vaagenre – fel van véve. Mostantól fogva maga felel ezért az esetért. Magára bízom, hogy keressen egy sebészt… vagy egy orvostanhallgatót, vagy egy lódoktort, vagy bárkit, aki hajlandó megpróbálni. Azután pedig a kedvére kísérletezgethet.

Vaagen próbálta leplezni diadalát; Cordelia korábbi orvosa dühösen nézte.

– Azt hiszem, mielőtt belehajszolja a miladyt ebbe a bűnösen hamis optimizmusba, még a régensnek is lesz egy-két szava a dologhoz.

Vaagen diadalát mintha elfújták volna.

– Azonnal át is csörtet hozzá? – érdeklődött Cordelia.

– Sajnálom, milady – mondta a császári orvos –, de azt hiszem, mindent meg kell tennünk, hogy megakadályozzuk ezt a dolgot. Ön nincs tisztában azzal, milyen híre van Vaagen századosnak. Sajnálom, hogy ilyen nyersen kell fogalmaznom, Vaagen, de maga egy törtető, s ez alkalommal túl messzire ment.

– Mit szólna egy kutatási szárnyhoz, Vaagen százados? – kérdezte Cordelia.

Vaagen vállat vont, inkább zavartan, mint dühösen, s ebből Cordelia megsejtette, hogy a császári orvos szavaiban lehet valami igazság, talán nem is kevés. Alaposan végigmérte Vaagent, próbálva átérezni a testét, elméjét és lelkét, de különösen az elméjét, és kitalálni, hogyan állíthatja képzeletét a legjobban a saját szolgálatába.

– Ha sikerrel jár, egy egész kutatóintézetet kap. Mondják meg neki – kiáltotta a folyosó és Aral szobája felé –, hogy én mondtam!

A csüggedt, dühös és reménykedő férfiak távoztak. Cordelia hátradőlt az ágyán, és fütyörészni kezdett, miközben ujjai lassan masszírozták a pocakját. A gravitáció megszűnt létezni.

Kilencedik fejezet

Dél körül végre elaludt, és kissé kábán ébredt. Hunyorgott az ablakon beáradó fényben. A szürke eső elállt. Megsimogatta a hasát, majd oldalra fordítva a fejét, Piotr grófot pillantotta meg az ágya mellett.

A gróf a vidéki öltözékét viselte: régi egyenruhanadrág, egyszerű ing, a kabát, melyet csak Vorkosigan Surleau-ban hordott. Valószínűleg egyenesen a kórházba sietett. Vékony ajkával idegesen mosolygott. A szeme fáradt volt, és aggodalmas.

– Drága lányom! Miattam nem kell felébredned.

– Semmi baj. – Cordelia kipislogta az álmot a szeméből, öregebbnek érezte magát az öregnél is. – Van itt valami innivaló?

Piotr gyorsan töltött neki egy pohár vizet az éjjeliszekrényen álló kancsóból, és nézte, ahogy felhajtja.

– Még?

– Elég. Látta már Aralt?

– Már beszéltem vele – paskolta meg a gróf a kezét. – Most pihen. Annyira sajnálom, Cordelia.

– Talán nem olyan rossz a helyzet, mint hittük. Még van esély. Remény. Beszélt Aral a mesterséges anyaméhről?

– Mondott valamit. De a károsodás már bekövetkezett. És visszafordíthatatlan.

– Károsodás, igen. Hogy mennyire visszafordíthatatlan, azt senki sem tudja. Még Vaagen százados sem.

– Igen, nemrég beszéltem Vaagennel – ráncolta a homlokát Piotr. – Törtető alak. Új ember.

– A Barrayarnak szüksége van az új emberekre. Ez a technikailag képzett nemzedék.

– Ó, igen. Harcoltunk, hogy létrehozzuk őket. Nagy szükség van rájuk. És ezt ők is tudják, legalábbis némelyik. – A gróf mosolyát öntudatos irónia lágyította meg kissé. – De ez a műtét, amit javasol… elég kockázatosnak tűnik.

– A Béta Kolónián rutinműtét lenne. – Cordelia vállat vont. Természetesen nem a Béta Kolónián vagyunk.

– De valami egyszerűbb, ismertebb… sokkal hamarabb újra próbálkozhatnátok. Hosszú távon talán még kevesebb időt is veszítenél.

– Nem az idő… elvesztése miatt aggódom. – Értelmetlen gondolat. Minden barrayari nappal elveszített 26,7 órát. – És nem akarok még egyszer átmenni ezen. Gyorsan tanulok, uram.

Ijedség suhant át a gróf arcán.

– Majd ha jobban leszel, meggondolod magad. Most csak az számít… beszéltem Vaagen századossal. Úgy tűnt, biztos benne, hogy nagyon veszélyes a műtét.

– Hát igen. Azt nem tudjuk, hogy nagy javulás várható-e.

– Drága lányom! – Piotr aggódó mosolya feszültebb lett. – Ugyan már! Ha legalább lány lenne… vagy második fiú… akkor megengedhetnénk magunknak, hogy engedjünk érthető, mi több, üdvözlendő anyai érzelmeidnek. De ez a valami, ha életben maradna, egy nap Vorkosigan grófja lenne. Márpedig egy torzszülött Vorkosigan grófot nem engedhetünk meg magunknak. – Hátradőlt ültében, mintha most valami nagyon okosat mondott volna.

– Ki az a mi? – ráncolta Cordelia a homlokát.

– A Vorkosigan-ház. Az egyik legrégebbi nagy ház vagyunk a Barrayaron. Talán soha nem voltunk a leggazdagabbak, ritkán a legerősebbek, de ami hiányzott a vagyonból, azt kipótoltuk becsületből. Kilencnemzedéknyi Vor harcos. Ez rettenetes vég lenne kilenc nemzedék után, hát nem érted?

– A Vorkosigan-ház jelen pillanatban két személyből áll, önből és Aralból – állapította meg Cordelia, egyszerre álmélkodva és bosszankodva. – És a történelmük során a Vorkosigan grófok általában szörnyű véget értek. Felrobbantották, lelőtték, kiéheztették, vízbe fojtották, élve elégették, lefejezték őket, vagy betegségben és őrülten haltak meg. Egy dolgot nem tettek soha: nem haltak meg ágyban, párnák közt. Azt hinné az ember, hogy a borzalmas vég a védjegyük.

– De soha nem voltunk mutánsok – mosolyodott el halványan a gróf.

– Azt hiszem, még egyszer beszélnie kellene Vaagennel. Ő fejlődési rendellenességről beszélt a magzat kapcsán, nem genetikai elváltozásról, ha jól értettem.

– De az emberek mutánsnak fogják tartani.

– Mit érdekli magát, hogy mit gondol néhány ostoba proli?

– A többi Vor fogja ezt gondolni, drágám.

– Vor vagy proli, egyformán ostobák, erről biztosíthatom.

A gróf keze megrándult. Szóra nyitotta a száját, aztán ismét becsukta.

– A Vorkosigan grófok soha nem voltak kísérleti alanyok – jegyezte meg élesebb hangon, homlokát ráncolva.

– Akkor most lesz egy. Már a megszületése előtt is a Barrayart fogja szolgálni. Nem rossz kezdés a tisztességes élethez. – Lehet, hogy a végén valami jó sül ki belőle, talán valamilyen fontos felfedezés; ha rajtuk nem is segít, de más szülők fájdalmát enyhítheti. Minél többet gondolkodott rajta, annál helyesebbnek érezte a döntését, több szinten is.

– Ahhoz képest, hogy milyen puhánynak látszotok ti, bétaiak, megdöbbentően makacsok tudtok lenni! – vetette hátra a fejét Piotr.

– A racionális gondolkodás, uram. A racionalitásnak is megvannak a maga előnyei. Néha maguk, barrayariak is kipróbálhatnák. – Elharapta a folytatást. – De nagyon előreszaladtunk, uram. Még rengeteg vesz… nehézség áll előttünk. El kell ismernem, hogy a terhesség ilyen előrehaladott szakaszában végzett magzatátültetés még a galaktikusokat is megizzasztaná. Bárcsak lenne időnk hozatni egy tapasztaltabb sebészt! De hát nincs.

– Igen… igen… igazad van, még mindig meghalhatsz. Nem kellene… de féltelek, lányom. Megéri?

Mi ér meg mit? Honnan tudhatná? A tüdeje égett. Fáradtan rámosolygott a grófra, és megrázta a fejét, amitől fájdalom hasított a halántékába és a tarkójába.

– Apám! – reccsent egy rekedt hang az ajtóban. Aral az ajtófélfának támaszkodva állt zöld pizsamájában, orrában egy hordozható légzőkészülék dugójával. Mióta állhatott ott? – Szerintem Cordeliának pihenésre van szüksége.

A tekintetük találkozott Piotr feje fölött. Köszönöm, szerelmem…

– Persze, persze – szedte össze magát Piotr gróf. – Sajnálom, igazad van. – Még egyszer megszorította Cordelia kezét száraz, öregemberes tenyerével. – Aludj csak! Később majd tisztábban tudsz gondolkodni is.

– Apám!

– Neked is feküdnöd kellene, nem? – vágott vissza Piotr, miközben kiment. – Menj, feküdj le, fiam… – A hangja elhalkult a folyosón.

Aral később, miután a gróf elment, visszajött.

– Felzaklatott az apám? – kérdezte komoran.

Cordelia kinyújtotta felé a kezét, a férje pedig leült az ágy szélére. A nő áttette a fejét a párnájáról az ölébe, arcát az erős combizmokra fektette. Aral simogatni kezdte a haját.

– Csak a szokásos! – sóhajtott fel Cordelia.

– Attól féltem, felidegesített.

– Nem azt mondtam, hogy nem vagyok ideges. Csak túl fáradt vagyok ahhoz, hogy sikítozva fel-alá rohangáljak a folyosón.

– Aha! Szóval felidegesített.

– Igen. – Cordelia tétovázott. – A maga módján igaza van. Olyan sokáig vártam rettegve, hogy valahonnan, sehonnan, bárhonnan lesújtson a csapás. Aztán tegnap éjjel lesújtott, és bekövetkezett a legrosszabb, és vége lett… illetve nem lett vége. Ha a csapás teljesebb lett volna, most megállhatnék, abbahagyhatnám. De ez örökké így fog menni. – Hozzádörzsölte az arcát a pizsama szövetéhez. – Megtudott valami újat Illyan? Mintha hallottam volna a hangját nemrég.

A férfi továbbra is ritmikusan simogatta a haját.

– Végzett Evon Vorhalas előzetes igazságszérumos kihallgatásával. Most a régi fegyvertárban nyomoz, ahonnan Evon a soltoxint lopta. Úgy tűnik, Evon nem olyan találomra fegyverkezett fel, ahogy állította. A raktár vezetője, egy őrnagy, eltűnt, engedély nélkül távozott. Illyan még nem tudja, hogy megölték, vagy segített Evonnak, és most próbál elrejtőzni.

– Lehet, hogy csak fél. Ha nem tudott a dologról.

– Van is mitől félnie. Ha bármi köze volt ehhez az egészhez… – A keze ökölbe szorult Cordelia hajában, de aztán gyorsan bocsánatot kért, és folytatta a simogatást. Cordelia, aki leginkább egy sérült állatkának érezte magát, még jobban befészkelte magát az ölébe.

– Visszatérve apámra… ha megint felidegesít, küldd át hozzám! Nem kell foglalkoznod vele. Megmondtam neki, hogy így döntöttél.

– Én döntöttem így? Nem a közös döntésünk?

A férfi habozott.

– Akármit akarsz is, én támogatlak benne.

– De te mit akarsz? Van valami, amit nem mondtál el nekem?

– Nem tehetek róla, de valahol megértem a félelmeit. És… van még valami, amiről nem beszéltem, és nem is fogok beszélni vele. A következő gyerek talán nem jön össze olyan könnyen, mint az első.

Könnyen? Ezt nevezed te könnyűnek?

– A soltoxin-mérgezés egyik kevéssé ismert mellékhatása a hereszövetek mikroszintű sérülése – folytatta a férfi. – A termékenység akár teljesen meg is szűnhet. Legalábbis ezt mondja az orvosom.

– Ostobaság – legyintett Cordelia. – Nem kell más, mint két sejt és egy replikátor. A te kisujjad meg az én nagylábujjam, ha mást nem tudnak összekaparni a falakról a következő bomba után, akár egy évszázadra ellátja a világot kis Vorkosiganokkal. Amennyit csak a túlélők meg mernek engedni.

– De nem természetes módon. És nem itt, a Barrayaron.

– Akkor meg kell változtatni a Barrayart! A fenébe is! – A férfi keze visszarándult a csípős hangtól. – Ha eleve ragaszkodtam volna hozzá, hogy a mesterséges anyaméhet használjuk, nem került volna veszélybe a kicsi. Tudtam, hogy biztonságosabb lenne, tudtam, hogy itt van… – Cordelia hangja elcsuklott.

– Sss! Bárcsak ne… fogadtam volna el a régenséget. Bárcsak Vorkosigan Surleau-ban tartottalak volna. Bárcsak megbocsátottam volna annak az ostoba Carlnak! Az isten szerelmére! Bárcsak külön szobában aludtunk volna…

– Nem! – Cordelia keze megfeszült a férfi térdén. – Én nem fogom a következő tizenöt évemet egy bombabiztos óvóhelyen leélni! Aral, ennek a bolygónak meg kell változnia. Ez így elviselhetetlen. – Bár soha ne jöttem volna ide.

Bár! Bár! Bár!

♦ ♦ ♦

A műtő tisztának és világosnak tűnt volna, ha galaktikus mércével mérve nem olyan rosszul felszerelt. Cordelia a betegszállító kocsin feküdve oldalra fordította a fejét, hogy minél több részletet megfigyelhessen. Lámpák, monitorok, műtőasztal, alatta vérgyűjtő tál, egy technikus egy áttetsző, bugyborékoló, sárgás folyadékkal teli tartályt ellenőriz. Ez nem az a pont, ahol visszafordulhat, mondta magának szigorúan. Ez egyszerűen a következő logikus lépés.

Vaagen százados és dr. Herni steril öltözékben várakoztak a műtőasztal másik oldalán. Mellettük állt a hordozható mesterséges anyaméh, egy fél méter magas fém és műanyag tartály, tele vezérlőpanelekkel és csatlakozókkal. A lámpák az oldalán zölden és borostyánszínben izzottak. Megtisztítva, sterilizálva, tápanyag-és oxigén tartályai feltöltve, használatra készen… Cordelia mélységes megkönnyebbüléssel nézte. A primitív, „vissza a majmokhoz” stílusú barrayari szaporodás semmi más, csak a racionalitás érzelmek fölötti diadalának teljes kudarca. Ő megpróbált alkalmazkodni, beilleszkedni, barrayarivá válni… És most a gyermekem fizeti meg az árát. De soha többé!

Dr. Ritter, a sebész, magas volt, barna hajú és olajbarna bőrű. A keze hosszú és vékony. Cordeliának azonnal megtetszettek a kezei, amint megpillantotta őket. Stabilak. Ritter és egy technikus feltették a műtőasztalra, és kitolták a betegszállító kocsit.

– Remekül csinálja! – mosolygott dr. Ritter biztatóan.

Hát persze, hiszen még el sem kezdtük, gondolta Cordelia bosszúsan. Dr. Ritter idegessége szinte tapintható volt, bár a feszültség valahogy megállt a könyökénél. A sebész Vaagen barátja volt, akit a százados szinte beleparancsolt a műtétbe, miután egy napot töltöttek azzal, hogy végigjárták a tapasztaltabb orvosokat, akik mind visszautasították a felkérést.

Vaagen korábban elmagyarázta a dolgot Cordeliának.

– Mi az: négy nagydarab fickó husángokkal egy sötét sikátorban?

– Mi?

– Egy Vor lord műhibapere. – Vaagen felkuncogott; a humora éjsötét volt. Cordelia a legszívesebben megölelte volna érte. A százados volt az egyetlen, aki az elmúlt három nap során megpróbált elsütni egy-egy viccet a környezetében, s feltehetőleg a legracionálisabb és legőszintébb ember, akivel a Béta Kolónia elhagyása óta találkozott. Örült, hogy ott volt mellette.

Az oldalára fordították, és megérintették a gerincét az orvosi kábítóval. Bizsergés, és hideg lába hirtelen meleg lett. A lábszárai váratlanul tehetetlenné váltak, mintha homokzsákok lettek volna.

– Érzi ezt? – kérdezte dr. Ritter.

– Mit?

– Helyes. – Ritter odabiccentett a technikusnak, és kinyújtóztatták Cordeliát. A technikus szabaddá tette a hasát, és bekapcsolta a sterilizálómezőt. A sebész megtapogatta, s közben a holovidmonitoron ellenőrizte a magzat elhelyezkedését.

– Biztos, hogy nem akar altatást? – kérdezte még egyszer utoljára.

– Nem. Látni akarom. Ez az első szülésem. – Talán az egyetlen.

– Bátor kislány! – mosolyodott el halványan Ritter.

Kislány? A fenébe is, idősebb vagyok, mint te! Dr. Ritter nem szeretné, ha végignézném a műtétet. Kemény!

Dr. Ritter megállt, még egyszer körülnézett, mintha felmérte volna eszközei és emberei készenlétét. És elszántságát és hidegvérét, gondolta Cordelia.

– Gyerünk, Ritter, essünk már túl rajta! – sürgette Vaagen türelmetlenül. A hangjában különös módon keveredett a kissé gúnyos sürgetés az őszinte bátorítás melegségével. – A vizsgálataim szerint a csontlágyulás már elkezdődött. Ha túlságosan előrehalad, nem marad mátrix, amelyből építkezhetnék. A körmöd rágni később is ráérsz, most vágj!

– Rágd te a körmöd, Vaagen! – felelte a sebész barátságosan. – Még egyszer meglököd a kezem, és lenyomatok a technikusommal egy tubust a torkodon.

Nagyon régi barátok, állapította meg Cordelia. De a sebész felemelte a két kezét, vett egy mély levegőt, megmarkolta vibroszikéjét, és egyetlen tökéletesen uralt mozdulattal felnyitotta a hasát. A technikus követte a vágás ívét a sebészeti kapcsozóval, lezárva az ereket; alig egy-két vércsepp hullott. Cordelia nem érzett fájdalmat, csak egy kis nyomást. A következő vágások a méhét nyitották meg.

A magzatátültetés sokkal nehezebb műtét volt, mint egy sima császármetszés. A sérülékeny méhlepényt kémiai és hormonális úton rá kellett venni, hogy leváljon a méh vérbő belső faláról, s közben ne sérüljön túlságosan saját törékeny véredényrendszere. Ezután ott lebegett szabadon a magas oxigéntartalmú tápoldattal feltöltött méhben. Majd a méhlepény és a méhfal közé kellett helyezni a replikátor szivacsát, s a méhlepény ereinek legalább egy részét rá kellett venni, hogy csatlakozzanak erre az új hordozóra, mielőtt az egész csomagot ki lehetett venni az anya élő testéből, és el lehetett helyezni a mesterséges anyaméhben. Minél előrehaladottabb a terhesség, annál nehezebb az átültetés.

A méhlepény és a magzat közötti köldökzsinórt műszerekkel figyelték, és szükség esetén oxigént juttattak bele. A Béta Kolónián egy ügyes kis műszer gondoskodott erről; itt egy ideges technikus állt készenlétben.

A technikus elkezdte beengedni az áttetsző, élénksárga tápoldatot a méhbe. A folyadék betöltötte a méhüreget, és túlcsordult, vékony patakokban csorgott le Cordelia oldalán a műtőasztal alatti tálba. A sebész most gyakorlatilag víz alatt dolgozott. A magzatátültetés kétségtelenül maszatos operáció volt.

– Szivacsot! – mondta Ritter lágyan, Vaagen és Henri pedig odatolták mellé a mesterséges méhet, és kivették a szivacsot a gép saját tápanyagcsövei közül. A sebész véget nem érően szöszmötölt a kézi kapcsozóval. A keze kívül esett Cordelia látóterén, ahogy a nő megpróbált bandzsítva lenézni a melle fölött a hasára. Megborzongott. Ritter izzadt.

– Doktor… – Az egyik technikus mutatott valamit egy monitoron.

– Hm! – pillantott fel Ritter, majd folytatta a matatást. A technikusok sustorogni kezdtek, Vaagen és Henri is sustorgott, higgadtan, professzionálisan, megnyugtatóan… annyira fázott…

A bőre fehér gátján átcsorduló folyadék hirtelen rózsaszínből élénkpirossá változott, felcsapott, sokkal több lett, mint amennyit betöltöttek.

– Csíptetőt rá! – sziszegte a sebész.

Cordelia csak egy pillanatra látta egy hártya alatt a parányi karokat, lábakat, a sötét fejet, amint a magzat a sebész gumikesztyűs kezében vonaglott, mint egy félig vízbe fojtott macskakölyök.

– Vaagen! Vedd el, ha kell neked! – csattant fel Ritter. Vaagen bedugta a kezét a méhbe, s közben sötét spirálok homályosították el Cordelia látását. A feje megfájdult, szikrázó villanások lobbantak benne. A sötétség kitágult, kezdte elnyelni. Utoljára még a sebész kétségbeesett, sikoltó hangját hallotta: – Ó, a fenébe!…

♦ ♦ ♦

Álmai ködösek voltak a fájdalomtól. A fuldoklás volt a legrosszabb. Csak köhögött és köhögött, és sírt a levegő hiányától. A torka teljesen eldugult, s addig markolászta, míg le nem kötözték. Aztán Vorrutjer kínzásairól álmodott, megsokszorozva és órákig tartó őrült változatokba formálódva. A mellkasán az őrült Bothari térdelt, és egyáltalán nem kapott levegőt.

Amikor végre tiszta fejjel magához tért, olyan volt, mintha valamilyen föld alatti pokolbörtönből tört volna ki egyenesen Isten csatájába. A megkönnyebbülés annyira mélyről fakadt, hogy ismét sírnia kellett; fojtottan zokogott, és folytak a könnyei. Kapott levegőt, bár fájt minden lélegzetvétel; összetörtnek érezte magát, sajgott mindene, és nem bírt megmozdulni. De kapott levegőt. És ez elég volt.

– Sss! Sss! – Vastag, meleg ujj ért a szemhéjához, letörölve a nedvességet. – Minden rendben.

– 'Endbe'? – Szaporán pislogott, aztán hunyorgott. Éjszaka volt, meleg mesterséges fény árasztotta el a szobát. – Este… este va'? Mi történ'?

– Sss! Nagyon-nagyon rosszul lettél. Heves belsővérzés lépett fel az átültetés alatt. A szíved kétszer is megállt. – Aral megnedvesítette az ajkát, majd folytatta. – A trauma és a soltoxin-mérgezés tüdőgyulladást okozott. Tegnap nagyon rossz napod volt, de a nehezén már túl vagy, levettek a lélegeztetőgépről.

– Mi… mióta?

– Három napja.

– Ah! A bébi, Aral? Sikerült? Mondd!

– Minden rendben ment. Vaagen azt mondja, sikeres volt az átültetés. A méhlepény mintegy harminc százaléka sérült, de Henri ezt kompenzálja egy oxigénnel dúsított tápoldattal, és úgy tűnik, minden rendben, amennyire csak lehetséges. A bébi még él. Vaagen elkezdte az első kalciumkezelést, és azt ígérte, hamarosan beszámol a fejleményekről. – A férfi megsimogatta Cordelia homlokát. – Vaagen elsőbbséget élvez minden műszer, anyag és személyzet terén, amire csak szüksége van. Ha akar, külső konzultánsokat is bevonhat. Van egy polgári szülész-nőgyógyász tanácsadója, és ott van vele Henri is. Vaagen többet tud a katonai mérgeinkről, mint bárki más a Barrayaron vagy azon kívül. Pillanatnyilag nem tehetünk többet. Úgyhogy pihenj, szerelmem.

– A bébi… hol?

– Ó… láthatod, ha akarod. – Aral segített felemelni a fejét, és kimutatott az ablakon. – Látod a második épületet a piros lámpákkal a tetején? Az a biokémiai kutatóközpont. Vaagen és Henri laborja a harmadik emeleten van.

– Ó, felismerem. Amikor Elenáért jöttünk, a másik oldalról láttuk.

– Pontosan. – Aral arca ellágyult. – Örülök, hogy újra köztünk vagy, drága kapitányom. Ilyen betegen látni téged… tizenegy éves korom óta nem éreztem magam ilyen tehetetlennek és haszontalannak. – Akkor gyilkolták meg Őrült Yuri halálbrigádjai az anyját és a testvérét.

– Sss! – mondta most Cordelia. – Most már minden rendben lesz.

♦ ♦ ♦

Másnap reggel az oxigén kivételével az összes csövet kivették a testéből. Csendes monotóniában teltek a napok. Cordelia lábadozása nyugodtabban telt, mint Aralé. Utóbbit állandóan küldöttségek zavarták, általában Vortala miniszter vezetésével. A szobájába az orvosok tiltakozása ellenére beszereltek egy kódolt vonalú kommkonzolt. Koudelka napi nyolc órát töltött vele a hevenyészett irodában.

A hadnagy nagyon csendes volt, ugyanolyan levert, mint mindenki más a katasztrófa után. Bár korántsem annyira, mint a titkosszolgálat kudarcot vallott ügynökei. Még Illyan is összerezzent, ahányszor csak meglátta Cordeliát.

Aral naponta kétszer óvatosan végigvezette a folyosón, fel s alá. A vibroszike sokkal tisztább vágást ejtett a hasán, mint mondjuk egy átlagos kard, de nem kevésbé mélyet. A gyógyuló sebhely még így is kevésbé fájt, mint a tüdeje. Vagy a szíve. A hasa nem annyira lapos lett, mint inkább megereszkedett, de világosan látszott, hogy immár üres. Öt hónapnyi különös, kettős létezés után egyedül maradt, ismét önmaga lett.

Egy nap dr. Henri érkezett egy lebegőszékkel, és átvitte a laboratóriumba, ahol a mesterséges anyaméhet felállították. Cordelia a monitorokon figyelte magzatát, és gondosan áttanulmányozta a team technikai adatait és jelentéseit. Vizsgált alanyuk idegei, bőre és szeme reményt keltően működött, bár Henri nem volt biztos a hallásában a fülben lévő parányi csontok miatt. Henri és Vaagen megfelelően képzett tudósok voltak, megjelenésükben szinte már bétaiak, s Cordelia némán megáldotta őket, hangosan pedig köszönetet mondott nekik, aztán sokkal jobban érezve magát, visszatért a szobájába.

Amikor másnap délután Vaagen százados berontott hozzá, elszorult a szíve. A férfi arca vészjóslóan sötét volt, ajkait annyira összepréselte, hogy teljesen elfehéredtek.

– Mi a baj, százados? – kérdezte Cordelia sürgetően. – A második kalciumkezelés… kudarcot vallott?

– Még nem lehet megmondani. Nem, a kicsivel nem változott semmi, milady. Az apósa okoz gondot.

– Tessék?

– Vorkosigan gróf… Vorkosigan tábornok ma délelőtt felkeresett minket.

– Ó! Elment megnézni a kicsit? Remek! Annyira zavarja ez az új élettechnológia. Talán túljut lassan ezeken az érzelmi gátakon. Az új haláltechnológiákat elég készségesen fogadja régi Vor harcos létére…

– Milady, az ön helyében nem lennék ilyen optimista a tábornokot illetően. – Vaagen vett egy mély levegőt, s a hivatalosságban keresett menedéket: most nem fekete humorú volt, hanem egyszerűen csak fekete. – Dr. Henri ugyanazt gondolta, mint ön. Körbevezettük a tábornokot a laborban, megmutattuk a berendezéseket, elmagyaráztuk a kezelési elméleteinket. Teljesen őszinték voltunk, mint ahogy önnel is. Talán túl őszinték is. Tudni akarta, milyen eredményre számítunk. A fenébe is, hiszen nem tudjuk! És ezt meg is mondtuk neki… Egy ideig csak célozgatott, kerülgetett minket… szóval, hogy rövidre fogjam, a tábornok először kérte, majd megparancsolta… végül pedig megpróbálta megvesztegetni dr. Henrit, hogy nyissa ki a szelepet. Hogy pusztítsa el a magzatot. A „mutánst”, ahogy ő nevezte. Elzavartuk a pokolba. Megesküdött, hogy hallunk még róla.

– Értem. – Cordelia mélyen legbelül remegett, bár az arca kifejezéstelen maradt.

– Nem akarom a laboromban látni azt a vénembert, milady. És nem érdekel, hogy intézi el. Nem akarok semmilyen bonyodalmat. Ilyen közel a sikerhez.

– Intézkedem… várjon meg itt. – Cordelia szorosan maga köré tekerte a zöld pizsama fölé vett köpenyt, megigazította az oxigéncsövét, és óvatosan átment a folyosón. Aral egyenruhanadrágban és ingben ült az ablaka előtt egy kis asztalnál. Csak az orrába futó oxigéncső jelezte, hogy még kezelés alatt áll; még benne is ott bujkált a soltoxin okozta tüdőgyulladás. Egy férfival tárgyalt, miközben Koudelka jegyzetelt. A férfi hála istennek nem Piotr volt, hanem csak Vortala valamelyik államtitkára.

– Aral! Szükségem van rád.

– Nem várhat?

– Nem.

A férfi egy kurta „bocsássanak meg, uraim”-mal felállt, és átment a folyosón Cordelia után. A nő becsukta maguk mögött az ajtót.

– Vaagen százados, kérem, mondja el Aralnak, amit az előbb nekem mondott!

Vaagen egy fokkal idegesebbnek tűnve elismételte a történetét. Becsületére legyen mondva, nem szépített semmit. Aral vállára mintha súlyokat helyeztek volna, miközben hallgatta.

– Köszönöm, százados. Helyesen tette, hogy jelentette. Azonnal intézkedem.

– Ez minden? – nézett kételkedve Cordeliára Vaagen.

– Hallotta – tárta szét a karját a nő.

Vaagen vállat vont, tisztelgett, és kiment.

– Nem hiszel neki? – kérdezte Cordelia.

– Szerelmem, egy álló hete hallgatom, mit gondol apám erről az egészről.

– Vitatkoztatok?

– Ő vitatkozott. Én csak hallgattam.

Aral visszament a szobájába, és megkérte Koudelkát meg az államtitkárt, hogy várjanak a folyosón. Cordelia leült a férje ágyára, és nézte, ahogy kódokat üt be a kommkonzolján.

– Itt Lord Vorkosigan. Konferenciabeszélgetést kérek a Császári Katonai Kórház biztonsági főnökével és Simon Illyan parancsnokkal. Kapcsolja mindkettejüket, kérem!

Rövid várakozás következett, amíg előkerítették a két férfit. A kép nyüzsgő hátteréből ítélve a kórház biztonsági főnöke az irodájában lehetett, valahol az épületkomplexumban. Illyant a titkosszolgálat főhadiszállásán, az egyik nyomszakértői laborban érték utol.

– Uraim – kezdte Aral teljesen kifejezéstelen arccal –, vissza kívánok vonni egy biztonsági besorolást. – A két férfi felkészült, hogy jegyzeteket készítsen a kommkonzolján. – Gróf Piotr Vorkosigan tábornok ettől a pillanattól kezdve további intézkedésig nem léphet be a Császári Katonai Kórház biokémiai kutatóintézetének hatos számú épületébe. A rendelkezést csak az én személyes parancsom hatálytalanítja.

Illyan habozni látszott.

– Uram… Vorkosigan tábornok császári parancsra a legmagasabb biztonsági besorolással rendelkezik. Császári parancs szükséges a visszavonásához.

– Épp most kapta meg, Illyan. – Vorkosigan hangjában türelmetlenség csendült. – A parancsot kiadta Aral Vorkosigan, ő császári fensége, Gregor Vorbarra régense. Ez így elég hivatalos?

Illyan halkan füttyentett egyet, de Vorkosigan szemöldökráncolására azonnal kifejezéstelen lett az arca.

– Igen, uram. Értettem. Még valami?

– Ez minden. Csak ez az egy épület.

– Uram… – szólalt meg a kórház biztonsági főnöke –, mit tegyünk, ha… Vorkosigan tábornok nem hajlandó megállni, amikor felszólítják az embereim?

Cordelia nagyon is el tudta képzelni, amint a néhány szerencsétlen fiatal őrt a földbe döngöli a két lábon járó történelem…

– Ha az emberei végképp nem boldogulnak egy idős emberrel, akkor a kábítófegyverrel bezárólag engedélyezem a kényszerítőeszközök alkalmazását – felelte Aral fáradtan. – Végeztem. Köszönöm.

A biztonsági főnök óvatosan bólintott, majd bontotta a vonalat. Illyan még kételkedve maradt egy percig.

– Jó ötlet ez az ő korában? A kábítás árthat a szívnek. És egy cseppet sem fog neki tetszeni, amikor megtudja, hogy valahová nem mehet be. Egyébként miért?… – Aral csak hidegen rámeredt, míg a másik nem nyelt egy nagyot. – Igenis, uram. – Tisztelgett és kikapcsolt.

Aral hátradőlt ültében, és töprengve nézett az üres képernyőkre. Aztán felpillantott Cordeliára, és félig ironikusan, félig fájdalmasan megrándult az ajka.

– Csak egy öregember – mondta végül.

– Az az öregember épp most próbálta megölni a fiadat. Ami a fiadból maradt.

– Megértem az álláspontját. Megértem a félelmeit.

– És az enyémet is?

– Igen. Mindkettőtökét.

– Amikor eljön a döntő pillanat… ha megpróbál visszamenni oda…

– Ő a múltam – nézett Cordelia szemébe a férfi. – Te pedig a jövőm vagy. Életem hátralévő része ezé a jövőé. Erre a szavamat adom, egy Vorkosigan szavát.

Cordelia felsóhajtott, és megdörzsölte égő szemét, sajgó tarkóját.

Koudelka kopogott az ajtón, és óvatosan bedugta a fejét.

– Uram! Az államtitkár tudni szeretné…

– Egy perc, hadnagy – intett Vorkosigan.

– Tűnjünk el innen! – szólalt meg váratlanul Cordelia.

– Milady?

– Császári kórház, császári titkosszolgálat, császári minden… császári klausztrofóbiát kapok tőle. Menjünk le néhány napra Vorkosigan Surleau-ba. Ott te is jobban fogsz gyógyulni, nehezebben fognak elérni a címzetes talpnyalóid – bökött Cordelia az állával az ajtó felé. – Csak te meg én, nagyfiú. – Működne? Mi van, ha visszatérnek nyári boldogságuk helyszínére, és a boldogság már nem várja ott őket? Mi van, ha elmosták az őszi esők?… Cordelia érezte magában a kétségbeesést, ahogy elveszett egyensúlyuk valamilyen szilárd középpont után kutatott.

– Remek ötlet, drága kapitányom – szaladt föl Vorkosigan szemöldöke. – Magunkkal visszük az öreget is.

– Ó, muszáj!?… Ó! Igen, értem. Nagyon is. Mindenképpen vigyük.

Tizedik fejezet

Cordelia lassan felébredt, nyújtózott egyet, és magához ölelte a csodálatos, tollal tömött paplant. Az ágy másik oldala üres volt… végigsimította a gyűrött párnát… hideg és üres. Aral biztos már korán kiosont. Cordelia kiélvezte az érzést, hogy végre kialhatta magát, s nem azzal a bénult kimerültséggel ébredt, amely oly sokáig gúzsba kötötte testét és elméjét. Ez volt a harmadik éjszaka egymás után, hogy jól aludt, férje testének melegében, örömmel megszabadulva az arcukra tapadó oxigénmaszkoktól.

Sarokszobájuk a régi kőkaszárnya második emeletén hideg volt aznap reggel, és nagyon csendes. Az elülső ablak a ragyogó zöld gyepre nyílt, mely szelíden ereszkedett a tavat, a falut és a túlparti hegyeket elrejtő ködbe. A nedves reggel kellemes volt, épp a megfelelő ellenpont a pihepaplanhoz. Amikor felült, az új rózsaszín sebhely a hasán éppen csak megbizsergett.

– Milady? – dugta be az ajtón a fejét Droushnakovi, aztán meglátta Cordeliát, amint felült, és meztelen lábát lelógatta az ágy széléről. Cordelia előre-hátra lengette a lábát, hogy felélénkítse a vérkeringését. – Ó, tehát ébren van! Helyes. – Drou beoldalazott az ajtón, kezében egy nagy, ígéretes tálcával. Az egyik kényelmesebb ruháját viselte: bő, suhogó szoknyát és meleg, bélelt, hímzett kabátkát. Léptei kopogtak a széles fa padlólapokon, aztán a kopogás eltompult a kézi szövésű szőnyegen, ahogy átment a szobán.

– Éhes vagyok – mondta Cordelia csodálkozva, ahogy a tálcáról felszálló illatok megcsiklandozták az orrát. – Azt hiszem, három hete először vagyok éhes. – Három hete, az óta a rettenetes éjszaka óta a Vorkosigan-házban.

Drou elmosolyodott, és letette a tálcát az ablak előtti asztalra. Cordelia megkereste a köntösét és a papucsát, majd a kávéskancsóért nyúlt. Drou mellette állt, készen arra, hogy elkapja, ha meginogna, de Cordelia jól érezte magát aznap. Leült, maga elé vette a gőzölgő zabkását meg a vajat, és öntött rá egy kis forró szirupot, melyet a barrayariak az egyik helyi fa nedvéből készítettek. Csodálatos eledel.

– Te ettél már, Drou? Kérsz kávét? Mennyi az idő?

– Nem kérek semmit, milady – rázta meg a fejét a testőrnő. – És tizenegy körül jár az idő.

Droushnakovi szinte a berendezés részévé vált a Vorkosigan Surleau-ban eltöltött néhány nap alatt. Cordelia azon vette észre magát, hogy most először néz tényleg a lányra, mióta eljött a katonai kórházból. Drou ugyanolyan éber és figyelmes volt, mint mindig, de valamilyen feszültség rejlett benne, az a rosszféle testőrtartás – talán csak azért, mert ő is jobban érezte magát, de Cordelia önző módon azt akarta, hogy a körülötte lévők is jobban érezzék magukat, már csak azért is, hogy ne húzzák őt vissza.

– Ma sokkal tisztább a fejem. Tegnap beszéltem Vaagen századossal. Azt mondja, talán látni lehet a megújult kalciumtermelés első jeleit a kis Piotr Milesnál. Nagyon biztató, ha az ember tudja, hogyan értelmezze Vaagen szavait. Nem szokott hamis reményeket kelteni, de meg lehet bízni abban a kevésben, amit mond.

Drou felnézett Cordeliára, és mosolyt erőltetett komor arcára.

– A mesterséges anyaméhek annyira idegenek nekem. Annyira különösek – rázta meg a fejét.

– Nem olyan különösek, mint amit a természet rótt ránk – mosolyodott el Cordelia is. – Hála istennek a technikáért és a racionális tervezésért. Most már tudom, miről beszélek.

– Milady… honnan tudta meg, hogy terhes? Kimaradt a havibaja?

– Mármint a menstruációm? Nem, igazából nem. – Cordelia felidézte magában az előző nyarat. Ugyanez a szoba, mi több, ugyanez a vetetlen ágy. Hamarosan ismét együtt lehetnek Arallal, bár a pikantéria egy része nyilván elveszett azzal, hogy a szaporodás immár nem lehet a céljuk. – Tavaly nyáron Aral és én azt hittük, végre megállapodhatunk itt. Ő visszavonult, én visszavonultam… nem voltak akadályok. Én kezdtem abba a korba érni, ahol már nem lehetett szó a biológiai módszerről, amely itt a Barrayaron az egyetlen szóba jöhetőnek tűnt, s ami még fontosabb, Aral gyereket akart, minél hamarabb. Úgyhogy néhány héttel az esküvőnk után kivetettem a fogamzásgátló implantomat. Ettől lett egy kis bűntudatom; otthon előbb engedélyt kellett volna vennem.

– Valóban? – Drou tátott szájjal, lenyűgözve figyelt.

– Igen, a Bétán ez a törvény. Az embernek előbb szülői engedélyt kell szereznie. Tizennégy éves korom óta hordtam az implantot. Emlékszem, akkor egyszer volt egy menstruációm. Aztán kikapcsoljuk, amíg nincs rá szükség. Megkaptam az implantomat, eltávolították a szűzhártyámat, kifúrták a fülemet, megvolt az első házibulim…

– De ugye… nem tizennégy évesen kezdett el szexuális életet élni? – kérdezte Droushnakovi visszafojtott hangon.

– Megtehettem volna. De tudod, ahhoz kettő kell. Én pedig csak később találtam meg az igazi szeretőmet. – Cordelia szégyellte volna bevallani, mennyivel később. Elég visszafogott volt a társasági élete akkoriban… És azóta sem változott sokat, ismerte el savanyúan magának. – Nem hittem volna, hogy ilyen gyorsan fog menni – folytatta Cordelia. – Azt hittem, hónapokon át próbálkozunk majd teljes erőbedobással. De a kicsi már az első alkalommal megfogant. Úgyhogy itt a Barrayaron sem menstruáltam egyszer sem.

– Az első alkalommal – visszhangozta Drou. Az ajka csüggedten lebiggyedt. – Honnan tudta, hogy… sikerült? A hányingerből?

– A kimerültségből, még a hányinger előtt. De igazából a kis kék pöttyök… – A hangja elhalt, ahogy meglátta a lány zaklatott vonásait. – Drou, ezek elméleti kérdések, vagy személyesen érintenek a válaszok?

– Személyesen – bökte ki a lány fancsali arccal.

– Ó! – ült le Cordelia. – Akarsz… akarsz beszélni róla?

– Nem… nem tudom…

– Azt hiszem, ez igent jelent – sóhajtott Cordelia. Ó, igen! Mint amikor kapitány mamát játszott hatvan bétai tudósnak annak idején, bár a terhesség volt talán az egyetlen személyes probléma, amelyet nem zúdítottak rá. De tekintettel azokra az ostobaságokra, amelyekkel az a válogatott racionális csoport zaklatta időről időre, a nyers barrayari változat nem lehet másmilyen, csak… – Tudnod kell, hogy örömmel segítek bármiben, amiben csak tudok.

– A soltoxin-támadás éjszakáján történt – szipogta Drou. – Nem tudtam aludni. Lementem a konyhába, hogy egyek valamit. Már visszafelé tartottam a lépcsőn, amikor fényt láttam a könyvtárban. Koudelka hadnagy volt odabent. Ő sem tudott aludni.

Micsoda, Kou? Ó, remek, remek! Akkor még jó is kisülhet a dologból. Cordelia őszinte bátorítással elmosolyodott.

– Igen?

– Mi… én… ő… megcsókolt.

– Remélem, visszacsókoltad!

– Úgy beszél, mintha helyeselné.

– Mert helyeslem is. A két kedvencem vagytok, te és Kou. Ha egy kicsit megjönne az eszed… de folytasd, történnie kellett másnak is. – Hacsak Drou nem volt még annál is tudatlanabb, mint amit Cordelia elképzelhetőnek tartott.

– Mi… mi… mi…

– Szeretkeztetek? – vetette fel Cordelia reménykedve.

– Igen, milady. – Drou elvörösödött, és nyelt egy nagyot. – Kou olyan boldognak tűnt… néhány percig. És én annyira örültem ennek, és annyira felizgatott, hogy nem érdekelt, mennyire fáj.

Ah, igen, a barbár barrayari szokás, hogy fájdalomcsillapítás nélkül vezetik be a nőiket a szex világába. Bár ha belegondolunk, hogy mennyi fájdalmat hoznak később a szaporodási módszereik, talán tisztességes figyelmeztetésnek is tekinthető. De Kou az elmúlt napokban sem olyan képpel járt-kelt, mint egy boldog szeretőnek kellene. Mit művelt egymással ez a két gyerek?

– Folytasd!

– Ekkor mintha valami mozgást láttam volna a könyvtár ajtaján keresztül a hátsó kertben. Aztán jött a dörrenés fentről… Ó, milady! Annyira sajnálom! Ha önre vigyáztam volna ahelyett, hogy azt csinálom…

– Hé, te lány! Nem voltál szolgálatban. Ha nem azt csinálod, az ágyadban aludtál volna. A soltoxin-támadás semmiképpen sem a te hibád, és nem is Koué. Sőt, ha nem vagytok ébren és többé-kevésbé felöltözve, a támadó akár el is menekülhetett volna. – És akkor most nem várnánk egy újabb nyilvános kivégzést vagy bármit, isten segítsen meg minket. Cordelia egyik fele azt kívánta, bár teljesen elmerültek volna egymásban, és ne néztek volna ki azon az átkozott ablakon. De Droushnakovinak most már épp elég következménnyel kellett szembenéznie ezek nélkül a fontolgatások nélkül is.

– De ha…

– Az elmúlt három hétben épp elég „ha” repkedett itt a levegőben. Azt hiszem, ideje lecserélni őket a „most már lépjünk túl ezen”-nel, de tényleg. – Cordelia végre rendezni tudta a gondolatait. Drou barrayari, ennélfogva nincs fogamzásgátló implantja. Nem úgy tűnik, hogy az ostoba Kou ajánlott volna bármit. Drou tehát az elmúlt három hétben azon emésztette magát… – Szeretnéd kipróbálni az egyik kis kék pöttyömet? Maradt elég sok.

– Kék pötty?

– Igen, épp arról akartam beszélni. Van egy csomag diagnosztikai csíkom. Vorbarr Sultanában vettem őket tavaly nyáron, egy importüzletben. Rápisilsz, és ha a pötty elkékül, akkor terhes vagy. Én csak hármat használtam el tavaly. – Cordelia odament az öltözőasztalához, és feltúrta a fiókot a feleslegessé vált terhességi tesztekért. – Meg is van – nyújtott egyet Drou felé. – Menj, könnyíts magadon. És a lelkeden.

– Már ilyen hamar is jeleznek?

– Öt nap után. Ígérem – emelte fel a kezét Cordelia.

Aggodalmasan nézve a kis papírcsíkot, Droushnakovi eltűnt Cordelia és Aral fürdőszobájában, amely a hálóból nyílt. Néhány perc múlva visszatért. Az arca komor volt, vállai megrogytak.

Mit jelentsen ez? – töprengett Cordelia fáradtan.

– Nos?

– Fehér maradt.

– Akkor nem vagy terhes.

– Szerintem sem.

– Nem tudnám megmondani, hogy örülsz-e neki, vagy sajnálod. Hidd el, ha gyereket akarsz, akkor jobb, ha vársz néhány évet, amíg fejlesztik egy kicsit az orvosi technikát. – Bár egy ideig a biológiai módszer is lenyűgöző volt…

– Nem akarok… akarok… nem tudom… Kou alig szólt hozzám azóta. Nem akarok teherbe esni, tönkretenne, mégis azt hittem, hogy ő talán… ugyanolyan boldog lenne tőle, mint a szextől. Talán… Talán visszajönne, és… Ó, olyan jól alakultak a dolgok, és most minden elromlott! – Drou keze ökölbe szorult, arca elfehéredett, fogai összecsikordultak.

Sírj, hogy levegőt vehessek, lányom. De Droushnakovi visszanyerte az önuralmát.

– Bocsásson meg, milady. Nem akartam önt terhelni az ostobaságaimmal.

Ostobaságok, igen, de egyoldalú ostobaságok. Ha valami ennyire félresiklott, ahhoz tanács kell.

– De mi a baj Kouval? Azt hittem, csak soltoxin-bűntudat gyötri, mint mindenkit a házban. – Kezdve Arallal és velem.

– Nem tudom, milady.

– Nem próbálkoztál valami igazán radikális módszerrel?… Például nem kérdezted meg tőle?

– Elbújik, ha meglátja, hogy közeledem.

Cordelia felsóhajtott, és megpróbált az öltözködésre koncentrálni. Ma valódi ruhákat vesz fel, nem kórházi köntöst. Aral szekrényének hátuljában ott lógott a régi barna nadrágja, a felderítők egyenruhájából. Kíváncsiságból felpróbálta. Nem hogy nem feszült rajta, de lötyögött. Hiába, beteg volt.

Dacosan magán hagyta a nadrágot, és kiválasztott hozzá egy hosszú ujjú, bő, virágmintás inget. Nagyon kényelmes. Rámosolygott karcsú, bár sápadt alakjára a tükörben.

– Ah, drága kapitányom! – dugta be az ajtón a fejét Aral. – Hát felkeltél? – Rápillantott Droushnakovira. – Mindketten itt vagytok. Annál jobb. Azt hiszem, szükségem van a segítségedre, Cordelia. Mi több, biztos vagyok benne. – Aral tekintetében valami nagyon furcsa fény csillogott. Jókedv, ámulat, aggodalom? Belépett a szobába. A Vorkosigan Surleau-ban a szabadidejében viselt öltözéke volt rajta: régi egyenruhanadrág és civil ing. A feszült, szánalmas ábrázatú Koudelka követte, előírásszerű fekete egyenruhában, vörös, hadnagyi rangjelzéssel a gallérján. A sétapálcájára támaszkodott. Drou a falhoz hátrált, és összefonta két karját.

– Koudelka hadnagy… azt mondja… vallomást szeretne tenni. Gyanítom, emellett feloldozást is remél – közölte Aral.

– Azt nem érdemlem meg, uram – motyogta Koudelka. – De képtelen vagyok tovább elviselni magam. Ennek meg kell lennie. – A padlóra meredt, nem nézett senkinek a szemébe.

Droushnakovi visszafojtott lélegzettel figyelte. Aral előrelépett, és leült Cordelia mellé az ágyra.

– Kapaszkodj a kalapodba! – súgta a szája sarkából. – Engem teljesen meglepett.

– Azt hiszem, én előrébb járok egy lépéssel.

– Nem ez lenne az első eset. – Aral felemelte a hangját. – Gyerünk, hadnagy! Nem lesz könnyebb, ha elhúzza.

– Drou… Droushnakovi kisasszony… azért jöttem, hogy feladjam magam. És hogy bocsánatot kérjek. Nem, ez túl hétköznapian hangzik, és higgye el, a legkevésbé tartom a dolgot hétköznapinak. A bocsánatkérésnél sokkal többet érdemel, vezekléssel tartozom önnek. Amit csak akar. De bocsássa meg, kérem, bocsássa meg, hogy megerőszakoltam.

Droushnakovi szája teljes három másodpercre tátva maradt, majd olyan erővel zárta be, hogy Cordelia hallotta a fogai csattanását.

– Micsoda?!

Koudelka összerezzent, de nem nézett fel.

– Bocsásson meg… bocsásson meg! – motyogta.

– Maga… maga mit képzel?! – kapkodott levegő után rémülten és dühösen Droushnakovi. – Azt hiszi, hogy meg tudna… Ó! – Mereven állt, ökölbe szorított kézzel, szaporán zihálva. – Kou, te ökör! Te idióta! Te hülye! Te… te… te… – Nem talált szavakat. Egész testében remegett.

Cordelia álmélkodva nézte. Aral gondterhelten dörzsölgette az ajkát.

Droushnakovi odament Koudelkához, és kirúgta a kezéből a pálcáját. A férfi egy ijedt „huh!” kíséretében majdnem elesett, a pálca után kapott, elhibázta, és a fegyver csörömpölve a padlóra hullott.

Drou nekilökte a falnak, és ujjait a hasi idegközpontjába mélyesztve megbénította. Kounak elállt a lélegzete.

– Te fajankó! Azt hiszed, az engedélyem nélkül egy ujjal is hozzám érhetnél? Ó, hogy lehetsz ilyen, ilyen, ilyen?… – Akadozó szavai dühös sikításba mentek át, közvetlenül a férfi füle mellett.

A hadnagy megvonaglott.

– Kérem, Drou – szólt közbe szelíden Aral –, ne törje össze a titkáromat, igen drága a javíttatása.

– Ó! – Drou megpördült, és elengedte Koudelkát.

A hadnagy tántorgott egy-két lépést, aztán térdre rogyott. Drou a két kezét az arcára tapasztva, az ujjait harapdálva kiviharzott az ajtón, és becsapta maga mögött. Csak ekkor kezdett el zokogni, éles zihálása egyre halkult, ahogy távolodott a folyosón. Újabb ajtócsapódás. Aztán csend.

– Sajnálom, Kou – szólalt meg Aral a hosszúra nyúlt csendben. – Nem úgy tűnik, hogy az önvádja megállja a helyét a bíróság előtt.

– Nem értem – rázta meg a fejét Koudelka. Odamászott a botjához, és reszketve talpra állt.

– Jól értem, hogy mindketten arról beszélnek, ami a soltoxin-támadás éjszakáján történt önök között? – érdeklődött Cordelia.

– Igen, milady. A könyvtárban üldögéltem. Nem tudtam aludni, gondoltam, átnézek néhány számot. Bejött. Leült, beszélgettünk. Hirtelen azon vettem észre magam… nos… az idegroncsoló találata óta akkor először működtem. Azt hittem, legközelebb megint csak egy év múlva vagy soha többé… pánikba estem, egyszerűen pánikba estem… és rávetettem magam, ott helyben. Nem kérdeztem, nem mondtam semmit. Aztán jött a zaj fentről, és mindketten kirohantunk a kertbe, és… másnap nem tett szóvá semmit. És azután sem. Én meg csak vártam és vártam…

– De ha nem erőszakolta meg, akkor mitől lett most olyan dühös? – kérdezte Aral.

– Haragudott eddig is – mondta Koudelka. – Ahogy az elmúlt három hétben nézett rám…

– Félt, Kou – magyarázta Cordelia.

– Igen, én is erre gondoltam.

– Nem magától félt, hanem attól, hogy terhes – pontosított Cordelia.

– Ó!… – vékonyodott el Koudelka hangja.

– Nem az, mint kiderült. – (Kouból ismét feltört egy leheletnyi „ó!”.) – De most már tényleg haragszik, és meg is értem.

– De ha nem gondolja, hogy én… akkor miért?

– Hát nem érti? – Cordelia homlokát ráncolva nézett Aralra. – Te sem?

– Hát…

– Azért, mert épp most sértette meg, Kou. Nem akkor, hanem most, itt, ebben a szobában. És nem csak harci tudásának leértékelésével. Amit mondott, abból most derült ki a számára, hogy azon az éjszakán annyira csak magával volt elfoglalva, hogy őt szinte meg sem látta. És ez rossz, Kou. Nagyon rossz. Őszinte bocsánatkéréssel tartozik neki. Ő magának adta egész barrayari lényét, maga pedig annyira sem értékelte, amit adott magának, hogy még csak észre sem vette.

– Adott nekem? – kapta fel a fejét hirtelen a hadnagy. – Mint valami jótéteményt?

– Inkább az istenek ajándékának nevezném – morogta Aral, elveszve saját emlékeiben.

– Én nem vagyok… – Koudelka az ajtó felé fordult. – Azt mondja, rohanjak utána?

– Én hason csúsznék – javasolta Aral. – De gyorsan. Becsúsznék az ajtaja alatt, és hagynám, hogy addig taposson, míg le nem higgad. Aztán még egyszer a bocsánatát kérném. Ezzel talán még menthető lenne a helyzet. – Aral szemében most már egyértelműen dévaj derű csillogott.

– Hogy is hívják ezt? – kérdezte Kou felháborodva. – Teljes megadásnak?

– Nem. Én győzelemnek hívom. – Aral hangja árnyalatnyival hűvösebb lett. – Láttam már, hogyan válik a férfiak és nők közti harc a felperzselt föld heroizmusává. A büszkeség halotti máglyájává. Nem akarhatja azt az utat járni. Erről biztosíthatom.

– Ön… De milady! Ön kinevet engem! Hagyja abba!

– Akkor ne viselkedjen nevetségesen! – vágott vissza Cordelia élesen. – Húzza már ki a fejét a seggéből! Próbáljon már meg hatvan egymást követő másodpercen keresztül magán kívül valaki másra is gondolni!

– Milady! Milord! – csikorgatta fagyos méltósággal a fogát Kou. Meghajolt, és összecsapta a sarkát. De amikor kiment a folyosóra, nem arra fordult, amerre Droushnakovi elszaladt, hanem lefelé indult el a lépcsőn.

Aral tehetetlenül csóválta a fejét, miközben Koudelka léptei elhaltak. Aztán kitört belőle a nevetés.

– Hagyd abba! – bokszolt az öklével gyengéden a karjába Cordelia. – Nekik ez egyáltalán nem mulatságos. – A tekintetük találkozott; Cordelia kuncogni kezdett, aztán határozottan visszafojtotta a lélegzetét. – Te jó ég, szerintem erőszaktevő akart lenni. Fura ambíció. Túl sokat van együtt Botharival?

A kicsit ízléstelen vicc mindkettejüket kijózanította. Aral gondterhelten nézett maga elé.

– Azt hiszem… Kou az önmagával kapcsolatos kételyeit próbálta enyhíteni. De a megbánása őszinte volt.

– Őszinte, de egy kicsit alattomos. Szerintem elég régóta dédelgeti már a kételyeit. Talán ideje észhez téríteni.

– Tartozik a lánynak, ez nem kétséges – ereszkedett meg fáradtan Aral válla. – De most parancsoljam meg neki? Nem ér semmit, ha nem magától teszi.

Cordelia egyetértően hümmögött.

♦ ♦ ♦

Csak az ebédnél vette észre, hogy valami hiányzik kis világukból.

– Hol van a gróf? – kérdezte Aralt, amikor a tóra néző ebédlőasztalhoz érve látták, hogy Piotr házvezetőnője csak két személyre terített. Dél felé sem lett melegebb az idő. A reggeli köd épp csak annyira emelkedett fel, hogy alacsonyan vonuló szürke fellegekké csomósodjon. Csípős szél fújt. Cordelia felvette Aral egyik régi fekete zubbonyát a virágmintás ing fölé.

– Azt hittem, az istállókhoz ment. Az új tréningprogramját akarta kipróbálni – mondta Aral, miközben szintén feszengve méregette az asztalt. – Legalábbis nekem ezt mondta.

– Nem, milord – szólt közbe a házvezetőnő, aki ekkor bukkant fel a levessel. – Már kora reggel kocsiba ült két emberével.

– Ah! Bocsáss meg. – Aral odabiccentett Cordeliának, és átment az ebédlőből a hátsó folyosóra. A ház hátsó oldalán elhelyezkedő, a domboldalba mélyesztett raktárhelyiségek egyikét kommunikációs központtá alakították át, és felszereltek egy kétszeresen kódolt kommkonzolt. Az ajtó előtt éjjel-nappal őr állt. Aral léptei visszhangot vertek a folyosón, miközben arra tartott.

Cordelia evett egy kanál levest, amely úgy csúszott le a torkán, mint a folyékony ólom, aztán letette a kanalat, és várt. Hallotta Aral hangját a néma házban, hallotta a vonal másik végén lévő ismeretlen elektronikus csengésű válaszait, melyek azonban túl tompák voltak ahhoz, hogy kivegye a szavakat. Egy kisebb örökkévalóságnak tűnő idő után, bár a leves még nem hűlt ki, Aral kifejezéstelen arccal tért vissza.

– Oda ment? – kérdezte Cordelia. – A katonai kórházba?

– Igen. Járt ott, és eljött. Minden rendben – felelte a férfi. Az arcizmai megfeszültek.

– Úgy érted, a kicsi jól van?

– Igen. Apámat nem engedték be, egy ideig vitatkozott, aztán eljött. Ez minden. – Aral komoran elkezdte kanalazni a levesét.

A gróf néhány órával később érkezett meg. Cordelia hallotta kocsija halk sivítását, ahogy végigsuhant a felhajtón, és megkerülte a ház északi végét, hallotta az ajtó nyílását és záródását, hallotta, ahogy a jármű továbbhaladt a garázs felé, a hegygerincen túlra, az istállókhoz. Arallal az új, nagy ablakokkal ellátott elülső nappaliban ültek. A férfi a kézi monitorán valamilyen kormányzati jelentést olvasott, de a kocsi ajtócsapódásának hangjára lenyomta a „Szünet” gombot, és együtt várt Cordeliával, a súlyos lépteket figyelve, amint gyorsan végighaladtak a házon, majd fel a lépcsőn. Aral szája megfeszült a várható kellemetlen percek gondolatától, tekintete elkomorodott. Cordelia befészkelte magát a foteljébe, és megacélozta idegeit.

Piotr gróf becsörtetett a szobába, és lábát szilárdan megvetve megállt. A régi egyenruháját viselte, a tábornoki rangjelzésekkel együtt.

– Hát itt vagytok. – A nyomában érkező libériás inas feszengve rápillantott Aralra és Cordeliára, majd elbocsátás nélkül visszavonult. Piotr gróf észre sem vette a távozását. Először Aralra nézett, szúrós tekintettel.

– Te! Hogy mertél nyilvánosan megszégyeníteni? Csapdába csalni!

– Attól tartok, uram, ön hozott szégyent saját magára. Ha nem indult volna el azon az ösvényen, nem esett volna bele abba a csapdába.

Piotr összeszorított állkapoccsal emésztette a választ, arcán elmélyültek a ráncok. Düh és zavar küzdött az öntudattal. Zavarban volt, ahogyan csak az lehet, akinek nincs igaza. Nem biztos magában, állapította meg Cordelia. A remény fonala. Ne veszítsük el, mert talán csak ez vezethet ki ebből a labirintusból.

Az öntudat ragadta magához a szót.

– Nem nekem lett volna a dolgom! – vicsorgott Piotr gróf. – Ez a nők dolga. A génkészlet őrzése.

– A nők dolga volt az Izoláció idején – felelte Aral higgadtan. – Amikor az egyetlen válasz a mutációra a csecsemőgyilkosság volt. Ma már azonban más válaszok is léteznek.

Milyen furcsán érezhették magukat a terhes nők, nem tudva, hogy életet vagy halált fognak világra hozni – merengett Cordelia. Egész életében arra vágyott, hogy kortyolhasson ebből a kehelyből, a barrayari nők pedig újra és újra fenékig üríthették… nem az volt a csoda, hogy leszármazottaik kultúrája kaotikus lett, hanem hogy nem lett teljesen őrült.

– Mindannyiunkat cserbenhagysz, ha nem tartod kordában őt – jegyezte meg Piotr, Cordeliára utalva. – Hogy képzeled, hogy egy egész bolygót irányíthatsz, amikor még a saját házadban sem te vagy az úr?

Aral szájának egyik sarka felkunkorodott.

– Tényleg nehéz kordában tartani. Kétszer is megszökött tőlem. Még ma is megdöbbent, hogy visszatért hozzám.

– Ismerd már fel a kötelességedet! Az irántam mint grófod, s nem az apád iránti kötelességedet. Hűbéreskü köt hozzám. Inkább ennek a külvilági asszonynak engedelmeskedsz, mint hűbéruradnak?

– Igen – nézett Aral egyenesen a szemébe. A hangja suttogásig halkult. – Ez a dolgok helyes rendje. – Piotr összerezzent. – Nem sokat segít, uram, hogy a csecsemőgyilkosságról az engedelmességre tereli a szót – tette hozzá szárazon Aral. – Öntől tanultam az üres retorika figyelmen kívül hagyását.

– Régen le is fejezhettek volna ennyi szemtelenségért.

– Igen, a jelenlegi felállás kissé furcsa. A grófi cím örököseként lefogja a kezem, uram, ám régenseként és is lefogom az önét. Az eskük mattja. A régi időkben egy szép kis háborúval megoldhattuk volna. – Aral elvigyorodott, legalábbis felfedte fogsorát.

Cordelia feje zúgott. Az év mérkőzése: az Ellenállhatatlan Erő a Mozdíthatatlan Szikla ellen. Egy jegy öt márka!

A szoba ajtaja feltárult, és Koudelka hadnagy nézett be rajta idegesen.

– Uram! Bocsánat a zavarásért. Valami gond van a kommkonzollal. Megint nem működik.

– Miféle gond, hadnagy? – kérdezte Vorkosigan, erővel fordítva figyelmét Koura. – Áramszünet?

– Egyszerűen nem működik.

– Néhány órája még jó volt. Ellenőrizze az energiaellátást!

– Már megtettem, uram.

– Hívjon egy technikust!

– Ahhoz kellene a kommkonzol.

– Ja, tényleg. Akkor szedesse szét az őrparancsnokkal, és nézze meg ön, hogy mi baja van! Aztán küldjenek el valakit egy technikusért!

– Igen, uram. – Koudelka kihátrált, még egy utolsó pillantást vetve a három alakra, akik mereven várták, hogy eltűnjön.

A gróf ott folytatta, ahol abbahagyta.

– Esküszöm, kitagadom! Azt a dolgot a kórházban. Kitagadom a családból.

– Nem túl komoly fenyegetés, uram. Közvetlenül csak engem tagadhat ki. Császári engedéllyel. Amelyet alázatosan kérelmeznie kell… ah, csak nem tőlem? – Aral pengeéles mosolya felragyogott. – És én természetesen megadom az engedélyt.

Piotr állkapcsán megrándultak az izmok. Nem, mégsem az Ellenállhatatlan Erő és a Mozdíthatatlan Szikla, hanem az Ellenállhatatlan Erő és a Végtelen Tenger; Piotr ütései mind félresiklottak, vagy erejüket vesztették becsapódáskor. Mentális dzsúdó. Az öreg gróf elvesztette az egyensúlyát, s most kétségbeesetten hadonászva próbálta visszanyerni.

– Gondolj a Barrayarra! Gondolj arra, milyen példát mutatsz!

– Ó! – sóhajtott fel Aral. – Hát arra gondolok. – Elhallgatott. – Soha nem a hátsó sorból küldtük csatába a katonáinkat, sem ön, uram, sem én. Ahová a Vorkosiganok mennek, oda mások talán nem juthatnak el. Egy kis személyes… társadalomformálás.

– A galaktikusoknak, talán. De a mi társadalmunk nem engedheti meg magának ezt a luxust. Így is alig tudjuk tartani magunkat. Nem hordozhatjuk több millió nyomorék holt terhét is!

– Többmilliónyi? – vonta fel Aral a szemöldökét. – Hogy jutottunk el az egytől a végtelenig? Gyenge érv, uram, méltatlan önhöz.

– Arról nem is beszélve – tette hozzá Cordelia halkan –, hogy mindenkinek joga van eldönteni, személy szerint mennyi terhet képes felvállalni.

Piotr a nő felé fordult.

– Igen, és ki fizeti meg az árát? A birodalom. Vaagen laboratóriumát a katonai kutatások költségvetéséből finanszírozzuk. Az egész Barrayar fizet azért, hogy meghosszabbítsák a szörnye életét.

– Talán jobb befektetésnek bizonyul, mint hiszi! – vágott vissza kissé sarokba szorítva Cordelia.

Piotr felhorkant, állát csökönyösen leszegte, fejét csontos vállai közé húzta. Átnézett Cordelián és Aralon.

– Látom, elhatároztátok, hogy rám kényszerítitek ezt a dolgot. A házamra. Nem tudlak eltántorítani titeket, nem parancsolhatok rátok… hát jó. Ha annyira változást akartok, tessék a változás. Nem akarom, hogy az a valami az én nevemet viselje. Ezt megtagadhatom tőletek, ha mást nem is.

Aral összeszorította a száját, orrlyukai kitágultak. De meg sem mozdult a foteljében. A monitor elfeledve világított az ölében. Uralkodott magán, nem hagyta, hogy ökölbe szoruljon a keze.

– Rendben van, uram.

– Akkor hívjuk Miles Naismith Vorkosigannak – javasolta Cordelia nyugalmat színlelve, mintha nem kavargott és remegett volna a gyomra. – Apám nem fog morogni miatta.

– A maga apja halott! – csattant fel Piotr.

Eltűnt egy fényes plazmavillanásban, tíz éve, egy siklóbalesetben… Néha, amikor lehunyta a szemét, Cordelia azt képzelte, örökre a retinájába égett a halála lila és kék fényárja.

– Nem egészen. Nem, amíg élek, és emlékszem rá.

Piotr úgy nézett rá, mintha ököllel vágott volna abba a barrayari gyomrába. A barrayari kegyelet már-már az ősök imádatát súrolta, mintha az emlékezés életben tarthatta volna lelküket. Csak nem saját halandóságának szele érintette meg? Túl messzire ment, és ezt tudta is, de már nem visszakozhatott.

– Semmi, semmi sem ébreszt fel titeket! Akkor próbáljátok ki ezt! – Odalépett közvetlenül Aral elé. – Tűnj el a házamból! Mind a kettőből, a Vorkosigan-házból is! Fogd az asszonyod, és tűnjetek el! Még ma!

Aral tekintete körbevillant gyerekkora otthonán. Óvatosan félretette a monitort, és felállt.

– Rendben van, uram.

Piotr dühe hirtelen elpárolgott.

– Eldobnád az otthonod ezért?

– Az én otthonom nem egy hely. Hanem egy ember, uram – felelte Aral komoran. – Két ember – tette hozzá vonakodva.

Azaz Piotr és Cordelia. A nő előredőlve ült, a gyomra megfájdult a feszültségtől. Hát kőből van ez az öregember? Aral még most is olyan békítő gesztust tett felé, amelytől majdnem megállt Cordelia szíve.

– A javadalmadat és a fizetésedet visszatéríted a kerület kincstárába – mondta Piotr kétségbeesve.

– Ahogy kívánja, uram – indult el Aral az ajtó felé.

– Hol fogtok lakni? – kérdezte Piotr elvékonyodott hangon.

– Illyan már jó ideje nyaggat, hogy költözzünk a Császári Rezidenciára, biztonsági okokból. Evon Vorhalas pedig ráébresztett, hogy igaza van.

Cordelia követte Aral példáját, és felállt. Odament az ablakhoz, és kinézett a borús szürke, zöld és barna tájra. A tó vizén fehér tajték fodrozódott. A barrayari tél olyan hideg lesz…

– Tehát császári levegővel fújod fel magad, igen? – gúnyolódott Piotr. – Hát erről szól ez a nagy hűhó?

Aral bosszúsan elfintorodott.

– Épp ellenkezőleg, uram. Ha nem lesz más jövedelmem, csak a tengernagyi fél fizetésem, akkor nem engedhetem meg magamnak, hogy házat béreljek.

Cordelia valamilyen mozgásra lett figyelmes a lassan vonuló felhők között. Hunyorogva meresztette a szemét.

– Mi a baja annak a repülőnek? – motyogta félig-meddig magának.

A pötty nagyobb lett, és furán imbolygott. Füstcsíkot húzott maga után. A tó fölött döcögött, egyenesen feléjük tartott.

– Istenem, ugye nincs tele bombákkal?

– Micsoda? – kérdezte Aral és Piotr egyszerre. Gyorsan odaléptek Cordelia mellé az ablakhoz, Aral a jobbjára, Piotr a baljára.

– A titkosszolgálat jelzése van rajta – állapította meg Aral.

– Igazán? – húzta össze öreg szemét Piotr.

Cordelia feltérképezte magában a hátsó folyosóra és az ajtóhoz vezető útvonalat, ha rohanni kell. A kocsifelhajtó másik oldalán van egy kis árok, ha meglapulnak benne, talán… de a repülő lassítani kezdett pályája végéhez közeledve. A ház előtti gyepen szállt le nagy döccenéssel. A Vorkosigan-ház libériáját viselő szolgák és a titkosszolgálat zöld-feketéjét viselő katonák vették óvatosan körül. Most már tisztán látszott a repülőgép sérülése: egy plazma ütötte lyuk, fekete koromfoltok, megolvadt berendezések – csoda volt, hogy egyáltalán repült.

– Ki?… – kérdezte Aral.

Piotr hunyorogva megpillantotta a pilótát a repedezett szélvédő mögött.

– Az istenekre! Negri az!

– De ki az vele?… Gyerünk! – kiáltott vissza a válla fölött Aral, már félúton az ajtó felé.

Cordelia és Piotr követték, végig az elülső folyosón, ki az ajtón és le a zöld gyepen.

Az őröknek fel kellett feszíteniük a meggörbült ajtót. Negri egyenesen a karjaik közé zuhant. Lefektették a fűre. Teste egyik oldalán és a combján groteszk, legalább egy méter hosszú égés húzódott végig. Zöld egyenruhája megolvadt és elszenesedett, vérző fehér hólyagokat és nyílt húst tárva fel. Egész testében remegett.

Az utasülésbe szíjazott kis alak Gregor császár volt. Az ötéves kisfiú rémülten zokogott, nem hangosan, csak fojtottan, nagyokat nyelve, visszafojtva hüppögését. Cordelia ijesztőnek találta, hogy egy ilyen kisgyereknek ekkora önuralma legyen. Sikoltoznia kellene. A legszívesebben ő maga is sikítozott volna. A kisfiú közönséges játszóruhát viselt, puha inget és sötétkék nadrágot. A fél cipője hiányzott. Az egyik őr kicsatolta az övét, és kiemelte a repülőből. Elhátrált a férfitól, és rémülten, zavartan Negri felé botorkált. Azt hitted, hogy a felnőttek sérthetetlenek, gyermekem? – szomorkodott Cordelia.

Kou és Drou is előkerült a házból, és csatlakozott a bámészkodókhoz. Gregor észrevette Droushnakovit, és nyílként röppent hozzá. Karjaival szorosan átölelte a lábát.

– Droushie, segíts! – Ekkor már mert hangosan sírni.

Drou felemelte, és magához szorította.

– Negri, mi történt? – térdelt le Aral a titkosszolgálat sebesült főnökéhez.

Negri felnyúlt, és belemarkolt a zekéjébe ép jobbjával.

– Államcsíny… a fővárosban. A katonái elfoglalták a szolgálat épületét, a kommközpontot… miért nem felelt? A főparancsnokságot körülvették, betörtek… súlyos harcok folynak a Császári Rezidenciánál. Már rajta voltunk… le akartuk tartóztatni… pánikba esett. Túl hamar csapott le. Azt hiszem, Kareent elfogta…

– Kicsoda?! – követelte Piotr.

– Vordarian.

– Igen… – bólintott Aral komoran.

– Vigyázzanak a fiúra! – zihálta Negri. – A nyomunkban van… – Reszketése rángássá fokozódott, a szeme kifordult. Lélegzetét folyamatos köhögés váltotta fel. Barna szeme hirtelen újra élettel telt meg. – Mondja meg Ezarnak… – A rángás megint rátört, ide-oda dobálva tömör testét. Aztán megállt. Minden megállt. Már nem lélegzett.

Tizenegyedik fejezet

– Uram – sürgette Koudelka Vorkosigant –, a titkosított kommkonzolt szándékosan megrongálták. – A mellette álló őrparancsnok helybenhagyólag bólintott. – Csak azért jöttem, hogy elmondjam… – Koudelka félve pillantott Negri testére, amely ott hevert kiterítve a füvön. Két katona térdelt mellette, kétségbeesve próbálták elsősegélyben részesíteni: szívmasszázs, oxigén, injekciók. A test azonban mozdulatlan maradt a kezük alatt, az arc viaszos és kifejezéstelen. Cordelia látott már korábban halottat, és felismerte a tüneteket. Hiába, srácok, őt már nem hozzátok vissza. Most nem sikerült. Elment, hogy személyesen adja át azt az utolsó üzenetet Ezarnak. Negri utolsó jelentése…

– Hogyan történt a szabotázs? – kérdezte Vorkosigan. – Késleltetve vagy azonnal?

– Amennyire láttuk, azonnal, uram – felelte az őrparancsnok. – Semmi jele időzítőnek vagy távkapcsolónak. Valaki feltörte a hátulját, és összezúzta a belsejét.

Minden tekintet arra a tizedesre szegeződött, aki a kommunikációs szoba előtt állt őrségben. A többiekhez hasonlóan fekete egyenruhában volt, de fegyvertelenül, két társa őrizetében. Akkor jöttek ki a parancsnok nyomában, amikor az elülső gyepen elkezdődött a felfordulás. A fogoly arca majdnem ugyanolyan ólomszürke volt, mint Negrié, de élettel töltötte meg a félelem.

– És? – fordult oda Vorkosigan az őrparancsnokhoz.

– Tagadja – vont vállat az. – Természetesen.

– Ki ment be utánam? – nézett a fogolyra Vorkosigan.

A tizedes vadul körülnézett. Hirtelen rámutatott Droushnakovira, aki még mindig az ölében tartotta a síró fiúcskát.

– Ő!

– Soha! – háborodott fel Drou. Szorosabban ölelte magához Gregort.

– Nos, nem kell hozzá igazságszérum, hogy tudjam, egyikük hazudik – csikorgatta a fogát Vorkosigan. – Erre most nincs idő. Parancsnok, tartóztassa le mind a kettőt! Később majd kivizsgáljuk a dolgot. – Aggodalmasan fürkészni kezdte az északi horizontot. – Maga – mutatott egy másik katonára – szedjen össze minden járművet, amit csak talál! Azonnal elmegyünk innen. Maga – fordult Piotr egyik harcosához – menjen, figyelmeztesse a falu lakóit! Kou, szedje össze az aktákat, fogjon egy plazmavetőt, olvassza szét a kommkonzol maradékát, aztán jöjjön vissza hozzám!

Koudelka vetett még egy aggódó pillantást a válla fölött Droushnakovira, aztán elbicegett a ház felé. Drou mereven állt, döbbenten, dühösen és rémülten. A hideg szél belekapott a szoknyájába. A homlokát ráncolva nézte Vorkosigant. Alig vette észre Koudelka távozását.

– Hassadarba indulsz? – kérdezte Piotr a fiát különös, lágy hangon.

– Igen.

Hassadar a Vorkosigan-kerület fővárosa: császári csapatok állomásoztak ott. Egy hű helyőrség?

– De remélem, nem tervezed, hogy tartani fogod – jegyezte meg Piotr.

– Persze hogy nem. Hassadar lesz az első ajándékom Vordariannak – vicsorgott farkasszerűen Vorkosigan.

Piotr bólintott, mint aki elégedett a válasszal. Cordelia szinte szédült. Negri váratlan érkezése ellenére sem Piotr, sem Aral nem tűnt meglepettnek. Se egy felesleges mozdulat, se egy felesleges szó.

– Te vidd magaddal a fiút – mondta Aral halkan Piotrnak. Az apja bólintott. – Találkozzunk… nem. Még nekem se mondd meg, hol! Majd értesíts!

– Igen.

– És vidd magaddal Cordeliát is!

Piotr kinyitotta a száját, aztán csak annyit mondott:

– Ah!

– És Bothari őrmestert. Cordelia mellé. Drou… ideiglenesen… szolgálaton kívül lesz.

– Akkor szükségem van Esterhazyra – mondta Piotr.

– Nekem pedig az összes többi emberedre.

– Megegyeztünk. – Piotr félrevonta Esterhazyt, és halkan parancsot adott neki.

A harcos lóhalálában rohanni kezdett a domboldalon felfelé. Emberek szóródtak szét mindenfelé, ahogy a parancsnoki láncon keresztül megkapták a feladatukat. Piotr odaintett magához egy másik katonát, és utasította, hogy fogjon egy kocsit, és induljon el vele nyugat felé.

– Meddig menjek, milord?

– Ameddig csak el tud jutni. Aztán szökjön meg, ha tud, és csatlakozzon a régenshez, megértette?

A férfi bólintott, és elrohant, akárcsak Esterházy.

– Őrmester, mostantól kezdve úgy engedelmeskedik Lady Vorkosigannak, mint nekem! – mondta Aral Botharinak.

– Mindig, uram.

– Kell nekem az a gép – bökött az állával Piotr Negri sérült járművére, amely bár már nem füstölt, nem tűnt üzemképesnek Cordelia számára. Még arra sem látszott alkalmasnak, hogy egy vad repüléssel kitérjenek vagy lebukjanak az elszánt ellenség elől… Körülbelül annyira van jó formában a meneküléshez, mint én, gondolta rettegve a nő. – És Negri – folytatta Piotr.

– Ezt értékelné – bólintott Aral.

– Biztos vagyok benne – biccentett Piotr, és odafordult az elsősegélyesekhez. – Menjenek, fiúk, itt már nem tehetnek semmit. – Utasította őket, hogy tegyék be a holttestet a repülőbe.

Aral végre odafordult Cordeliához.

– Drága kapitányom… – Ugyanaz a keserű kifejezés ült az arcán, mióta csak Negri kiesett a repülőgépből.

– Aral, ez csak engem ért váratlanul?

– Nem akartalak aggasztani vele, amikor olyan beteg voltál. – Aral összepréselte az ajkát. – Rájöttünk, hogy Vordarian összeesküvést szervez a főhadiszálláson és máshol is. Illyan remekül vizsgálta ki az ügyet. A vezető beosztású titkosszolgálatiaknak bizonyára van valamiféle ösztönös megérzésük, azt hiszem. De egy Vordarian kaliberű embert megvádolni egy kiterjedt összeesküvéssel… ehhez a legszilárdabb bizonyítékok kellettek. A Grófok Tanácsa rendkívül nehezen viseli, ha a központi császári hatalom fellép valamelyik tagja ellen. Nem állhattunk eléjük légből kapott feltételezésekkel. De Negri felhívott tegnap éjjel, hogy sikerült bizonyítékot szereznie, és végre léphetünk. Császári parancsra volt szüksége tőlem, hogy letartóztathasson egy uralkodó kerületi grófot. Úgy terveztük, hogy ma este felmegyek Vorbarr Sultanába, és felügyelem a műveletet. Vordariant nyilvánvalóan figyelmeztette valaki. Eredetileg csak egy hónap múlva akart lépni, feltehetőleg közvetlenül az én sikeres meggyilkolásom után.

– De…

– Most menj! – tolta a repülő felé Cordeliát a férfi. – Vordarian emberei perceken belül itt lesznek. El kell tűnnöd. Nem számít, mit szerzett meg, addig nincs biztonságban, amíg Gregor szabad.

– Aral… – Cordelia hangja ostoba visításnak hangzott; nyelt egy nagyot; mintha fagyasztott nyálcseppek csúsztak volna le a torkán. Ezer kérdést akart feltenni, ezer érvet akart felhozni. – Vigyázz magadra!

– Te is. – Még egyszer utoljára felizzott valami a férfi szemében, de az arca már távoli volt, elveszett a taktikai fontolgatások belső ritmusában. Nincs idő.

Aral odalépett Drouhoz, hogy átvegye tőle Gregort. Súgott valamit a lány fülébe, mire az vonakodva átadta neki a kisfiút. Beültek a repülőbe, Bothari a műszerekhez, Cordelia hátra, Negri holtteste mellé, Gregor az ölébe. A fiú egy hangot sem adott ki magából, csak remegett. A szeme nagyra nyílt, ahogy felnézett Cordeliára. A nő automatikusan magához ölelte. Gregor nem ölelte vissza, hanem saját teste köré fonta karjait. Az ide-oda dülöngélő Negri már semmitől sem félt, s Cordelia szinte irigyelte érte.

– Gregor, láttad, mi történt édesanyáddal? – kérdezte Cordelia súgva.

– Elvitték a katonák. – A fiú hangja vékony volt, és kifejezéstelen.

A túlterhelt repülőgép nagy nehezen felemelkedett a levegőbe, és Bothari elindult vele a hegygerinc felé, mindössze néhány méterrel a talaj fölött. A gép visított, zúgott és recsegett. Cordelia is, magában. Visszafordult, hogy a sérült hátsó szélvédőn át vessen még egy – utolsó? – pillantást Aralra, aki elfordult, és a felhajtó felé rohant, ahol katonái szedett-vedett gyűjteményt állítottak össze magán-és állami járművekből. Miért nem azok egyikével megyünk?

– Amikor átment a második gerincen… ha át tud… forduljon jobbra, őrmester – utasította Piotr Botharit. – Kövesse a patakot!

Ágak csapódtak a szélvédőnek, ahogy Bothari alig egy méterrel szállt a csörgedező víz és az éles sziklák fölött.

– Szálljon le azon a kis tisztáson, és kapcsolja ki a hajtóművet! – parancsolta Piotr. – Mindenki tegyen le minden energiával működő tárgyat, ami nála van. – Lecsatolta az óráját és a kommlinkjét. Cordelia követte a példáját.

Bothari óvatosan letette a gépet a patak mellett, néhány Földről importált fa között – olyan fák között, melyek még csak félig hullatták le a lombjukat.

– Ez a fegyverekre is vonatkozik, uram? – kérdezte.

– Különösen a fegyverekre, őrmester. Egy káber telepe olyan egy szkenneren, mint egy fáklya. Egy plazmavetőé, mint egy óriási máglya.

Bothari mindkét fegyverből kettőt rakott le, illetve még néhány hasznos eszközt; egy kézi varrógépet, a kommlinkjét, az óráját meg valamiféle kis diagnosztikai berendezést.

– A késem, uram?

– Vibrokés?

– Nem, csak acél.

– Tartsa meg. – Piotr a repülőgép vezérlőpultja fölé görnyedt, és elkezdte átprogramozni a robotpilótát. – Mindenki szálljon ki! Őrmester, nyomja ki félig a szélvédőt!

Bothari egy lapos követ feszített a szélvédő kerete alá, és teljesítette a parancsot, aztán megpördült, amikor zajt hallott a bokrok közül.

– Csak én vagyok az! – hallatszott Esterhazy ziháló hangja. A negyvenéves katona szinte kölyöknek számított Piotr néhány deres halántékú veteránja mellett, és csúcsformában tartotta magát. Tényleg nagyon rohanhatott, ha ennyire kifulladt. – Megvannak, uram.

Mint kiderült, Piotr négy lováról beszélt, melyeket egy futószárra fűzött fel az orrukba ültetett fémrudakon át. Cordelia nagyon kicsinek tartotta ezt az irányítófelületet egy ekkora szállítóeszközhöz. A hatalmas állatok toporzékoltak, forgolódtak, és sörényes fejüket rázták. Vöröslő orrlyukuk kitágult, testük fenyegetően tornyosult az aljnövényzetben.

Piotr végzett a robotpilóta átprogramozásával.

– Bothari, ide! – mondta.

Együtt visszaültették Negri holttestét a pilótaülésbe, és becsatolták. Bothari beindította a hajtóművet, és kiugrott. A gép a levegőbe emelkedett, majdnem nekiment egy fának, aztán visszabillegett a hegygerinc fölött. Piotr nézte, míg el nem tűnt.

– Tisztelegj neki helyettem is, Negri – morogta az orra alatt.

– Hová küldte? – kérdezte Cordelia. – A Valhallába?

– A tó fenekére – felelte Piotr elégedetten. – Ez majd összekavarja őket egy kicsit.

– Nem fogják keresni? Nem fogják kiemelni?

– De igen. Ám egy kétszáz méter mély részen fog elsüllyedni. Eltart majd egy darabig a kiemelése. És nem fogják tudni, mikor süllyedt el, és azt sem, hogy hány holttest hiányzik róla. Szinte az egész tavat át kell majd kutatniuk, hogy biztosak lehessenek abban, Gregor nem ült benne. Ráadásul a negatív bizonyíték sohasem perdöntő, igaz? Még akkor sem tudnak majd semmit biztosan. Lóra, katonák, indulunk! – Piotr céltudatosan elindult az állatai felé.

Cordelia kételkedve követte. Lovak. Minek nevezze őket: rabszolgáknak, szimbiontáknak vagy társaknak? Az, amelyikhez Esterhazy odavezette, legalább másfél méter magas volt. A katona a kezébe nyomta a kantárját, és hátat fordított. A nyereg egy vonalban volt az arcával – hogy fog felkerülni rá, talán levitáljon? Ilyen közelről sokkal nagyobbnak tűnt a ló, mint amikor a távolban legelt a mezőn. Barna szőrrel borított válla hirtelen megremegett. Ó, istenem, egy beteg példányt adtak nekem, mindjárt görcsölni kezd! – Cordelia halkan felnyüszített.

Bothari már valahogy felmászott a sajátjára. Ő legalább nem törpült el az állat mellett. Mi több, inkább a ló tűnt póninak az ő magasságához képest. De a városban nevelkedett Bothari nem volt lovas, és a kiképzés ellenére, melyet Piotr előírt számára az elmúlt néhány hónapban, csupa térdnek és könyöknek tűnt a nyeregben. Ugyanakkor szemmel láthatóan uralta hátasát, akármilyen esetlenek és durvák voltak is a mozdulatai.

– Maga megy elöl, őrmester – közölte Piotr. – Azt akarom, hogy annyira húzódjunk szét, hogy éppen csak lássuk egymást. Nem csoportosulunk. Induljon el a lapos sziklához… ismeri a helyet… és várjon meg ott.

Bothari megfordította a lovát, és megböködte az oldalát a sarkával. Könnyű vágtában tűnt el az erdei ösvényen.

Az elméletileg berozsdásodott Piotr egyetlen fürge mozdulattal a nyeregben termett; Esterhazy feladta neki Gregort, a gróf pedig a két karja közé fogta a fiút. Gregor felderült a lovak láttán, Cordelia el sem tudta képzelni, miért. Piotr látszólag semmit sem csinált, de a lova szépen ráfordult az ösvényre, indulásra készen – telepátia, gondolta Cordelia dühösen. Mutáció során kialakult telepátia, és nem szóltak róla… vagy esetleg a ló telepata.

– Gyerünk, lányom, maga következik! – csattant fel Piotr türelmetlenül.

Cordelia kétségbeesetten beledugta a lábát abba a hogyishívjákba, kengyelbe vagy lábtartóba, megkapaszkodott, és fellendült. A nyereg lassan körbecsúszott a ló törzsén, benne Cordeliával, míg meg nem állapodott az állat négy lába között. A nő tompa puffanással zuhant a földre, és gyorsan kikúszott a paták közül. A ló hátrafordította a fejét, és ránézett, a Cordeliáénál sokkal enyhébb elégedetlenséggel tekintetében, aztán a földhöz nyomta rugalmas ajkait, és legelészni kezdett.

– Ó, istenem! – nyögött fel Piotr fáradtan.

Esterhazy leugrott a lováról, és sietve felsegítette Cordeliát.

– Milady, jól van? Bocsásson meg, az én hibám, ellenőriznem kellett volna… Uh, soha nem lovagolt még?

– Soha – vallotta be Cordelia.

Esterhazy gyorsan levette a nyerget, megigazította, és ismét felcsatolta, ez alkalommal szorosabban.

– Talán gyalogolhatnék. Vagy futhatnék – vetette fel Cordelia. Vagy felvághatnám az ereimet. Aral, miért küldtél el ezekkel az őrültekkel?

– Nem olyan nehéz, milady – ígérte Esterhazy. – A lova követni fogja a többit. Rose a legszelídebb kanca az istállóban. Nézze, hát nem bájos a pofája?

A lila közepű, rosszindulatú barna szemek átnéztek Cordelián.

– Képtelen vagyok rá. – Sírva fakadt, először azon az istentelen napon.

Piotr felnézett az égre, majd hátra, a válla fölött.

– Nyamvadt bétai! – vicsorgott. – Ne mondja, hogy még sohasem lovagolt! Csak képzelje azt, hogy a fiamon ül! – villantotta ki a fogsorát.

– Tessék, térdeljen bele! – mondta a kezét összekulcsolva Esterhazy, miközben idegesen a grófra pillantott.

Fogd meg az egész átkozott lábam! Cordelia reszketett a dühtől és a félelemtől. Rámeredt Piotrra, aztán megint belekapaszkodott a nyeregbe. Esterhazynak sikerült valahogy felemelnie. Úgy kapaszkodott, mintha az élete múlott volna rajta, s egy gyors pillantás után úgy döntött, inkább nem néz le.

Esterhazy odavetette a kantárt Piotrnak, aki egy csuklóvillanással elkapta, és a sajátja mögé vezette a kancát. Az ösvény fák, sziklák, cuppogó sártócsák, arcba csapódó ágak örvénylő kaleidoszkópjává vált. Cordelia hasa fájni kezdett, a friss sebhely viszketett. Ha megint elkezd vérezni belül… Csak mentek és mentek és mentek.

Végre lelassítottak ügetésből lépésbe. Cordelia szaporán pislogott, az arca kivörösödött, szédült, és hányingere volt. Valahogy felkaptattak egy, a tóra néző tisztásra, megkerülve a Vorkosigan-birtoktól balra elterülő széles, sekély öblöt. Ahogy kitisztult a látása, ki tudta venni a barnásvörös háttérben álló régi kőház előtti gyep kis zöld foltját. A vízen túl egy falucska terült el.

Bothari egy bokor mögött elrejtőzve várt rájuk; fújtató lovát egy fához kötötte ki. Némán bukkant elő, és ment oda hozzájuk. Aggódva nézett Cordeliára, aki félig csúszott, félig zuhant a nyeregből a karjaiba.

– Túl gyorsan megy, uram. A milady még beteg.

– Sokkal rosszabbul lesz, ha utolérnek Vordarian katonái! – horkant fel Piotr.

– Kibírom – lihegte Cordelia kétrét görnyedve. – Egy perc. Csak… adjanak… egy… percet. – A lenyugvóban lévő őszi nappal lehűlő szél megcsapta felforrósodott bőrét. Az ég egyöntetű szürkévé változott. Cordelia fokozatosan ki tudott egyenesedni hasi fájdalma ellenére. Esterhazy is megérkezett a tisztásra, kevésbé őrült tempóban zárva a sort.

– Ott vannak – bökött az állával Bothari a távoli zöld folt felé.

Piotr hunyorgott; Cordelia a szemét meresztette. A gyepen két repülőgép szállt le. Nem Aral gépei. A katonák hangyákként rajzottak ki belőlük fekete egyenruhájukban, talán egy-két világosabb vörös és arany pötty villant közöttük, és néhány tiszti sötétzöld. Remek. Az ellenségeink és a barátaink ugyanazt az egyenruhát viselik. Mit csinálunk? Mindet lelőjük, aztán majd Isten szétválogatja őket?

Piotr most igazán keserűnek tűnt. Lerombolják az otthonát ott lent, darabokra szedik a menekülőket keresve?

– Ha megszámolják az istállóban a lovakat… – kockáztatta meg Cordelia – …nem fognak rájönni, hogy hányan vagyunk, és merre mentünk?

– Mindet kiengedtem, milady – felelte Esterhazy. – Legalább kapnak egy esélyt. Nem tudom, hány fog visszamenni.

– A legtöbb a közelben marad, attól tartok – vélte Piotr. – Az etetésre várnak. Bár lenne annyi eszük, hogy szétszóródjanak. Isten tudja, milyen gonoszságra képesek azok a vandálok, ha rájönnek, hogy a többi prédájuk kereket oldott.

A kis falu határában épp akkor szállt le három gép. Fegyveresek rohantak be a házak közé.

– Remélem, Zai időben figyelmeztette őket – suttogta Esterhazy.

– Miért zaklatják azokat a szegény embereket? – kérdezte Cordelia. – Mit akarnak ott?

– Minket, milady – felelte Esterházy komoran. A nő értetlen pillantására folytatta: – Minket, harcosokat. A családunkat. Épp túszvadászat folyik odalent.

Cordelia emlékezett, hogy Esterhazynak felesége és két gyereke volt a fővárosban. Mi lehet velük? Valaki figyelmeztette őket? Úgy tűnt, Esterhazy is épp ezen töpreng.

– Kétségtelen, hogy Vordarian el fogja játszani a túszjátékot – jegyezte meg Piotr. – Most már nyakig benne van. Vagy győz, vagy meghal.

Bothari őrmester feszült arccal nézett a ködös távolba. Vajon eszébe jutott valakinek figyelmeztetni Hysopi asszonyt?

– Nemsokára elkezdik a légi felderítést – folytatta Piotr. – Ideje fedezékbe vonulni. Én megyek elöl. Őrmester, vezesse a nőt! – Megfordította a lovát, és eltűnt az aljnövényzetben egy olyan halvány ösvényen, hogy Cordelia fel sem ismerte. Bothari és Esterhazy együtt emelték vissza őt a nyeregbe. A gróf lépésben haladt, de nem Cordelia miatt, ahogy a nő gyanította, hanem a verejtékes állatok miatt. Az után a rettenetes ügetés után a lépés kegyelemnek tűnt. Eleinte.

Fák és bokrok között lovagoltak, végig egy vízmosáson, át egy gerincen. A lovak patája csattogott a köveken. Cordelia a fülét hegyezve várta, hogy mikor hallja meg a fejük fölött a repülőgépek sivítását. Amikor megérkezett az első, Bothari egy vad, szédítő lejtőn levezette egy vízmosásba, ahol leszálltak a lovakról, és elrejtőztek egy sziklakiszögellés alatt, míg csak a sivítás el nem távolodott. A vízmosásból kijutni még nehezebb volt. Vezetniük kellett a lovakat; Bothari gyakorlatilag felvonszolta a sajátját a veszélyes emelkedőn.

Egyre sötétebb és hidegebb lett, s a szél is feltámadt. A két órából három lett, aztán négy, öt, és a füstös félhomály éjsötétté változott. Zárták a menetoszlopot, a lovak közvetlenül egymás mögött lépkedtek, s igyekeztek nem elveszíteni Piotrot. Eleredt az eső, s a szomorú fekete szemerkéléstől Cordelia nyerge még csúszósabb lett.

Éjfél körül elértek egy tisztásra, amely alig volt világosabb a sűrűnél, és Piotr végre megállt. Cordelia a hátát egy fának vetve leült, kábán a kimerültségtől, idegesen, a karjai közt Gregorral. Bothari elővett a zsebéből egy élelmiszerrudat, és elosztotta közöttük. Gregor az őrmester zubbonyába bugyolálva végre felmelegedett annyira, hogy el tudjon aludni. Cordelia lábát mintha tűkkel szurkálták volna a fiú alatt, de legalább valamennyire melegítette a teste.

Hol lehet Aral? S ami azt illeti, hol vannak ők? Cordelia remélte, hogy Piotr tudja. Legfeljebb öt kilométert tehettek meg óránként az állandó kaptatással és ereszkedéssel és rejtőzködéssel. Piotr tényleg azt képzelte, hogy így lerázhatják üldözőiket?

A gróf, aki egy másik fa alatt üldögélt néhány méterrel távolabb, felállt, és bement a bokrok közé pisilni. Amikor visszajött, lenézett Gregorra a sötétben.

– Alszik?

– Igen. Bámulatos módon.

– Hm! A fiatalság – morogta Piotr.

Irigykedik?

A hangja nem volt olyan ellenséges, mint korábban, ezért Cordelia megkockáztatta a kérdést:

– Mit gondol, Aral elért már Hassadarba? – Nem bírta rávenni magát, hogy azt kérdezze: Maga szerint elér valaha Hassadarba?

– Már tovább is állt.

– Azt hittem, riasztja a helyőrséget.

– Riasztja, és szétszórja ezernyi irányba. Vordarian nem fogja tudni, melyik csapatnál van a császár. De egy kis szerencsével sikerül rávenni, hogy elfoglalja a várost.

– Szerencsével?

– Apró, de fontos megtévesztés. Hassadarnak semmilyen stratégiai értéke nincs egyik fél számára sem. Vordariannak viszont le kell mondania kétségtelenül véges számú hűséges katonái egy részéről, mélyen az ellenséges, régi gerillahagyományokat ápoló terület belsejében. Mindenről tudni fogunk, amit ott csinálnak, ők viszont semmit sem fognak kiszedni a lakosságból… És Hassadar az én fővárosom. Birodalmi csapatokkal elfoglalja egy gróf fővárosát… ezen az összes többi grófnak el kell gondolkodnia. Vajon ki lesz a következő? Aral valószínűleg a Tanery űrkikötőbe ment. Kapcsolatba kell lépnie az űrflottával, ha Vordarian valóban elfoglalta a birodalmi főhadiszállást. Döntő lesz, hogy ki mellé áll a flotta. Szerintem komoly műszaki problémák fognak fellépni a kommunikációs eszközeiknél, s amíg elhárítják azokat, a hajóparancsnokok megpróbálják kitalálni, melyik lesz a győztes oldal. – Piotr kísértetiesen felkuncogott a sötétben. – Vordarian túl fiatal ahhoz, hogy emlékezzen Őrült Yuri császár háborújára. Sajnálhatja. A gyors kezdéssel elég nagy előnyre tett szert, utálnék még többet adni neki.

– Milyen gyorsan… történt?

– Gyorsan. Délben, amikor a fővárosban voltam, még semmi jelét nem lehetett látni. Épp azután törhetett ki, hogy eljöttem.

Rövid időre hideg ereszkedett közéjük – amelynek semmi köze nem volt az esőhöz –, ahogy mindkettejüknek eszébe jutott, miért utazott el aznap Piotr.

– A fővárosnak… komoly stratégiai értéke van? – kérdezte Cordelia témát váltva. Nem akart ismét veszekedni.

– Néhány háborúban az lenne. Ebben nincs. Ez nem területszerző háború. Kíváncsi vagyok, Vordarian rájön-e erre. Ez a háború az emberek hűségéért, a nép lelkéért folyik. Az anyagi objektumoknak csak múló taktikai jelentőségük van. Vorbarr Sultana viszont kommunikációs központ, és a kommunikáció sokat ér. Ám nem az egyetlen központ. Meg lehet kerülni.

Nincs semmilyen kommunikációs eszközünk, gondolta Cordelia tompán. Itt vagyunk kint az erdőben, az esőben.

– De ha jelenleg is Vordariané a birodalmi főhadiszállás…

– Szerintem nem más az övé, csak egy hatalmas épület, tele káosszal. Nem hiszem, hogy a legénységnek akár a negyede is a helyén lenne, s ennek a negyednek is a fele szabotázst tervez, hogy azt az oldalt segítse, amelyiket titokban támogatja. A többi meg igyekszik elrejtőzni, vagy próbálja kijuttatni a családját a városból.

– Mit gondol… bántani fogja Vordarian Lord és Lady Vorpatrilt? – Alys Vorpatril várandóssága a végéhez közeledett. Amikor meglátogatta Cordeliát a kórházban – még csak tíz napja? –, suhanó járása már nehézkes kacsázássá változott, pocakja pedig óriásira gömbölyödött. Az orvosa egy nagy fiút ígért. Ivannak akarták elnevezni. Már teljesen berendezték a gyerekszobát, nyögte Alys, kényelmetlenül megemelve hasát, lassan alkalmas az idő…

Már nem alkalmas az idő semmire.

– Padma Vorpatril lesz az első a listán. Rá vadászni fognak. Ő és Aral Xav herceg utolsó leszármazottai, már ha valaki megint el akarja kezdeni azt az átkozott örökösödési vitát. Vagy ha történik valami Gregorral. – Piotr elharapta az utolsó megjegyzés végét, mintha a fogaival visszatarthatná a végzetet.

– És Lady Vorpatril meg a… kicsi?

– Alys Vorpatrilnak talán nincs mitől tartania. A fiúnak viszont igen. – Pillanatnyilag nemigen lehet elválasztani egymástól a kettőt. Végre elállt a szél. Cordelia hallotta a lovak legelészésének hersegését, a ritmikus rágást.

– A hődetektorok nem fogják megtalálni a lovakat? És minket; hiába dobtuk el az energiacellákat? Előbb-utóbb biztos ránk találnak. Lehet, hogy már itt is vannak a közelben, s a ködből lesnek ránk?

– Ó, az összes ember és állat látszani fog a detektoraikon, amint a megfelelő irányba fordítják őket.

– Az összes? Én egyet sem láttam.

– Ma este legalább húsz kis tanya mellett haladtunk el. Meg az összes ember, az összes marha, az összes kecske, az összes őz és ló és gyerek mellett. Tűk vagyunk a szénakazalban. Ennek ellenére jobb lesz, ha hamarosan szétválunk. Ha még kora reggel elérjük az Amie-hágó alatti ösvényt, akkor van egy-két ötletem.

Mire Bothari visszaemelte Cordeliát Rose hátára, szürkülni kezdett a mély feketeség. Az erdőt elárasztotta a napfelkelte előtti fény. Elindultak. A faágak tusvonalakként feketéllettek a nyirkos ködben. Cordelia némán szenvedve kapaszkodott a nyeregkápába, miközben Bothari maga mögött vezette. Gregor az első húsz perc alatt elaludt; nyitott szájjal, ernyedten hevert Piotr ölelésében.

A növekvő fény feltárta az éjszaka nyomait. Bothari és Esterhazy sáros volt, gyűrött és borostás, egyenruhájuk zilált. Bothari csak inget viselt, a zubbonya Gregort melegítette. Kerek nyakú, gallér nélküli ingében úgy nézett ki, mint egy elítélt bűnöző, akit épp a vesztőhelyre kísérnek. Piotr zöld tábornoki egyenruhája viszonylag épen vészelte át az éjszakát, de karikás szeme és borostás arca kísérteties volt. Cordelia reménytelenül koszosnak érezte magát, a haja nedves fürtökbe tapadt, ócska otthoni ruhája és papucsa átázott. Rosszabb is lehetne. Lehetne még mindig terhes. Legalább egyedül halok meg, ha meghalok. A kis Miles most nagyobb biztonságban van, mint ő? Névtelenül a mesterséges anyaméhben, Vaagen és Henri laboratóriumának valamelyik polcán? Imádkozott ezért, még ha nem is tudott hinni benne. Barrayari fattyúk, jobban teszitek, ha békén hagyjátok a fiamat!

Cikcakkban kaptattak fel egy meredek emelkedőn. A lovaik ziháltak, pedig csak lépésben haladtak; egyre merevebben lépkedtek, meg-megbotlottak a gyökerekben és a kövekben. Egy kis mélyedés aljánál megálltak. Az emberek és az állatok egyaránt ittak a zavaros patakból. Esterhazy meglazította a hevedereket. Megvakarta a lovak fejét a szíjak alatt, az állatok pedig az orrukkal böködték, csemegéket keresve üres zsebeiben. A harcos bocsánatkérően mormogott, próbálta biztatni őket.

– Jól van, Rosie, nemsokára pihenhetsz. Már csak néhány óra. – Ennél kimerítőbb eligazítást Cordelia sem kapott.

Estarhazy rábízta Botharira a lovakat, és elindult Piotrral a fák között, fel az emelkedőn. Gregor növényeket tépkedett, és a kezéből próbálta etetni a lovakat. Az őshonos barrayari növényeket azonban kiköpték. Gregor újra és újra felvette azokat, és odakínálta nekik.

– Nem tudja, mire készül a gróf? – kérdezte Cordelia Botharitól.

Az őrmester vállat vont.

– Valakivel találkozik. Ezzel nem sokra megyünk. – A biccentése az előző esti erőltetett menetelésre utalt.

Cordelia ezzel csak egyetérteni tudott. Lefeküdt, és a repülőgépeket figyelte, de csak a kis patak csörgedezését hallotta, melyet visszhangként kísért üres gyomrának korgása. Aztán úgy pattant fel, mint akibe áramot vezettek, amikor az éhes Gregor úgy döntött, ő maga kóstolja meg a feltehetően mérgező növények egyikét.

– De a lovak megették! – tiltakozott a fiú.

– Nem! – Cordelia megborzongott, a fején ostorcsapásként villant át a kellemetlen biokémiai és hisztaminreakciók részletes látomása. – Ez az első szokás, amelyet meg kell tanulnod a bétai csillagászati felderítőktől. Soha ne dugj semmilyen ismeretlen dolgot a szádba, amíg a labor meg nem vizsgálta! Sőt ha megfogtad, ne nyúlj a szemedhez, a szádhoz és nyálkahártyáidhoz.

Gregor öntudatlanul is azonnal megdörzsölte az orrát és a szemét. Cordelia felsóhajtott, és visszaült a földre. Az ajkát harapdálva a patak vizére gondolt, és remélte, hogy Gregor nem kéri számon rajta a következetlenségét. A kisfiú közben kavicsokat dobált a pocsolyákba.

Egy teljes órával később visszatért Esterhazy.

– Jöjjenek! – Ez alkalommal csak vezették a lovakat, biztos jeleként, hogy meredek emelkedő következik. Cordelia megbotlott, és felhorzsolta a kezét. A lovak combja megfeszült. Át a gerincen, le, megint fel, és kijutottak egy sáros kettős ösvényre, amely átvezetett az erdőn.

– Hol vagyunk? – kérdezte Cordelia.

– Az Amie-hágó úton, milady – felelte Esterhazy.

– Ez egy út? – motyogta Cordelia csalódottan.

Piotr valamivel arrébb állt egy másik idős férfival, aki egy mokány kis fekete-fehér lovat tartott kantárszáron.

A ló sokkal gondozottabb volt, mint az öreg. Fehér foltjai ragyogtak, fekete foltjai csillogtak. A sörényét és a farkát szinte tollszerűen puhára kefélték. Lábai és patái viszont nedvesek és sötétek voltak, a hasát pedig friss sár pöttyözte. A Piotréhoz hasonló régi lovassági nyereg mellé négy nagy nyeregtáskát kötöztek, kettőt előre, kettőt hátra, és egy összetekert hálózsákot. A borostás öreg egy olyan viseltes birodalmi postaszolgálatos egyenruhakabátot viselt, hogy a kékje már zölddé fakult. A kabátot egyéb furcsa egyenruhadarabok egészítették ki: fekete ing, ősrégi zöld nadrág, kopott, de alaposan bezsírozott tiszti lovaglócsizma. A képet egy civil posztókalap tette teljessé, néhány kiszáradt virággal a szalagjában. Az öreg felhúzta fekete foltos ajkát, és rámeredt Cordeliára. Sok foga hiányzott; a megmaradtak hosszúak és sárgák voltak. Aztán a nő kezét fogó Gregorra siklott a pillantása.

– Szóval ez ő, he? Hm! Nem túl nagy. – Beleköpött az ösvényt szegélyező gyomba.

– Majd megnő – biztosította Piotr. – Ha kap rá időt.

– Meglátom, mit tehetek, tábornok. – Piotr elvigyorodott, mintha valamilyen privát viccet hallott volna.

– Van nálad ennivaló?

– Persze. – Az öreg krákogott egyet, majd beletúrt az egyik nyeregtáskába. Elővett egy koszos műanyag borítékot, tele mazsolával, néhány levelekbe tekert barnásan csillogó lepényt és egy maroknyi bőrcsíknak tűnő valamit, megint csak használt műanyag borítékban. Cordelia meglátta a feliratot rajta: A C6.77a postai szabályzat 6/17-es módosítása. Irattárban lefűzendő.

Piotr felmérte a kínálatot.

– Szárított kecske? – biccentett a bőrcsíkok felé.

– Nagyrészt – felelte az öreg.

– A felét elvisszük. És a mazsolát. A juharcukrot tartsd meg a gyerekeknek. – Ennek ellenére a szájába dobott egyet. – Úgy három nap, de lehet, hogy egy hét múlva megkereslek. Emlékszel még a kiképzésre Yuri háborújából, igaz?

– Hogynemá' – vigyorgott az öreg.

– Őrmester! – intette magához Botharit Piotr. – Maga elmegy az őrnaggyal. Vigye a nőt és a fiút is. Az őrnagy biztos helyre vezeti magukat. Lapuljanak meg, amíg visszajövök magukért!

– Igenis, milord – felelte Bothari kifejezéstelenül. Csak villogó szeme árulkodott feszültségéről.

– Hát ez meg miféle, tábornok? – méregette az öreg Botharit. – Újféle?

– Városi gyerek – mondta Piotr. – A fiamhoz tartozik. Nem sokat beszél. De jól markol, ha kell. Megállja a helyét.

– Igen? Akkor jó.

Piotr sokkal lassabban mozgott, mint eddig. Megvárta, hogy Esterhazy felsegítse a lovára. Egy sóhaj kíséretében elhelyezkedett a nyeregben, háta egy pillanatra rá nem jellemző módon előregörbedt.

– A fenébe, kezdek öreg lenni az ilyesmihez!

A Piotr által őrnagynak titulált öreg elgondolkodva benyúlt az egyik zsebébe, és elővett egy bőrerszényt.

– Egy kis gumifalevelet, tábornok? Jobb rágni, mint a kecskehúst, ha nem is tart olyan sokáig.

– Ah! – derült fel Piotr. – Hálásan köszönöm. De nem az egész erszénnyel, ember. – Piotr kivette a száraz levelek felét, és betömte a mellzsebébe. Egy csipetnyit a szájába dugott, aztán egy őszinte tisztelgés kíséretében visszaadta az erszényt. A gumifalevél enyhe stimuláns volt; Cordelia soha nem látta, hogy Piotr Vorbarra Sultanában fogyasztotta volna.

– Vigyázz az úr lovaira! – kiáltott vissza Esterhazy kétségbeesetten Botharinak. – Ne feledd, nem gépek!

Bothari mormogott valamit válaszul, miközben a gróf és Esterhazy ráfordultak az ösvényre. Néhány pillanat múlva eltűntek a fák között. Mélységes csend ereszkedett a tájra.

Tizenkettedik fejezet

Az őrnagy felvette Gregort maga mögé, a nyeregtáskák és a hálózsák kényelmébe. Cordeliának ismét fel kellett másznia a lónak és nyeregnek nevezett emberkínzó eszközre. Bothari nélkül nem boldogult volna. Ez alkalommal az őrnagy fogta kötőszárra, és Rose a kis fekete-fehér ló mellett léptetett, sűrű kantárrángatás közepette. Bothari lemaradt; a környéket fürkészve zárta a sort.

– Szóval maga az új Lady Vorkosigan – szólalt meg az öreg egy idő után, a szeme sarkából Cordeliára pillantva.

A meggyötört és koszos Cordelia kétségbeesetten mosolygott.

– Igen. Piotr gróf nem említette a nevét, őrnagy…

– Amor Klyeuvi. De a népek csak Klynak hívnak.

– És… hm… ki maga? – Már azon túl, hogy valami hegyi manó, akit Piotr a föld alól idézett meg.

Az öreg elmosolyodott, de a gesztus inkább visszataszító volt, mint kedves, tekintettel fogai állapotára.

– Én vagyok a birodalmi posta, milady. Tíznaponta körbelovagolok itt a hegyekben Vorkosigan Surleau körül. Már tizennyolc esztendeje. Vannak, akik úgy nőttek fel, s akiknek a gyerekei is úgy nőttek fel, hogy engem csak Kly, a postás néven ismertek.

– Azt hittem, repülővel hozzák erre a leveleket.

– A postazsákokat igen. De a repülők nem jutnak el minden házhoz, csak a központi ledobópontokhoz. Nincs már ebben semmi szépség. – Undorodva kiköpött egy adag gumifalevelet. – De ha a tábornok még két évig visszatartja őket, akkor meglesz az utolsó húsz évem, és háromszor húsz éve szolgáló katona leszek. Tudja, a második húsz után mentem nyugdíjba.

– Milyen fegyvernemnél szolgált, Klyeuvi őrnagy?

– A felderítőknél. – A férfi lopva figyelte Cordelia reakcióját, s a nő egy meglepett pillantással jutalmazta. – Gyilkos voltam, nem technikus. Ezér' nem vihettem soha többre az őrnagyságnál. Tizennégy voltam, amikor kezdtem, itt, ezekben a hegyekben, a tábornokkal és Ezarral, a cetagandaiak ellen. Aztán már nem mentem vissza az iskolába. Csak a kiképzőkurzusokra. Aztán idővel kiraktak a seregből.

– Úgy látom, nem teljesen – nézett körül Cordelia a látszólag teljesen néptelen vadonban.

– Nem… – Kly ajkát beszívva sóhajtott egyet, ahogy hátranézett a válla fölött az elgondolkodva üldögélő Gregorra.

– Elmondta Piotr, mi történt tegnap délután? – kérdezte Cordelia.

– Nem. Tegnapelőtt reggel jöttem el a tótól. Lemaradtam az izgalmas részekről. Azt hiszem, még dél előtt utolérnek a hírek.

– És… más is utol fog érni minket addigra?

– Majd meglátjuk. Át kell majd öltöznie, milady – tette hozzá Kly tétovázva. – Az a VORKOSIGAN, A. név a zubbonya hajtókáján elég árulkodó.

Cordelia lenézett Aral fekete zubbonyára, és összerezzent.

– Az uram libériája ugyancsak harsány, mint egy lobogó – folytatta Kly, Botharira pillantva. – De ön nem fog feltűnést kelteni a megfelelő öltözékben. Mindjárt megnézem, mit tehetek.

Cordelia meggörnyedt, a hasa sajogva várta a pihenést. Menedék. De vajon milyen árat fizetnek azok, akik menedéket adnak nekik?

– Nem sodorja veszélybe, hogy segít nekünk?

– Dehonnem – vakarta meg barna orrát az öreg. A hangjából kicsengett, hogy nem kíván belemenni a témába.

Cordelia tudta, hogy össze kell szednie magát, ha nem teher, hanem segítség akar lenni társainak.

– Az a gumifalevél… olyasmi a hatása, mint a kávénak?

– Ó, annál sokkal jobb, milady.

– Megkóstolhatom? – Cordelia szégyenlősen leeresztette a hangját; lehet, hogy túl szemtelen a kérése.

Az öreg arca ráncokba gyűrődött száraz vigyorától.

– Csak a hozzám hasonló vidéki tuskók rágnak gumifalevelet, milady. A csinos fővárosi hölgyek akkor sem szennyeznék be vele gyöngy fogaikat, ha az életük múlna rajta.

– Hát… én nem vagyok csinos. Nem vagyok hölgy, és nem vagyok fővárosi. És ölni tudnék egy kávéért. Kipróbálom.

Az öreg ledobta a kantárt az egyenletesen lépdelő ló nyakába, beletúrt kékesszürke zubbonya zsebébe, és elővette az erszényét. Nem éppen tiszta ujjai közé csippentett egy adagot, és átnyújtotta Cordeliának.

Cordelia egy pillanatig kétkedve méregette a sötét leveleket a tenyerén. Soha ne dugj semmilyen ismeretlen dolgot a szádba, amíg a labor meg nem vizsgálta. Bekapta a cseppnyi juharsziruppal összeragasztott leveleket. Édes íz öntötte el a száját, de miután a nyála kioldotta az émelyítő szirupot, kellemes csípős-kesernyés ízt érzett. Mintha leoldotta volna a fogairól az éjszaka rájuk tapadt lepedéket, ami mindenképpen jó kezdet volt. Kihúzta magát.

Kly láthatólag jól szórakozott rajta.

– És maga micsoda, külvilági „nem hölgy”?

– Csillagászati térképész voltam. Aztán felderítőkapitány. Aztán katona, aztán hadifogoly, aztán menekült. Aztán feleség, aztán anya. Nem tudom, mi következik – felelte Cordelia őszintén, szájában a gumifalevéllel. Imádkozom, hogy ne özvegy legyek, gondolta.

– Anya? Hallottam, hogy terhes, de… nem ment el a gyerek a soltoxintól? – Az öreg zavartan méregette Cordelia derekát.

– Még nem. Még van egy esélye. Bár pillanatnyilag elég egyenlőtlen küzdelemnek tűnik, ő egyedül az egész Barrayar ellen… Idő előtt világra jött. Sebészi úton. – (Úgy döntött, nem próbálja meg elmagyarázni a mesterséges anyaméh működését.) – A Császári Katonai Kórházban van. Vorbarr Sultanában. Amelyet a legjobb tudomásom szerint elfoglaltak Vordarian lázadói… – Megborzongott. Vaagen laboratóriuma titkos volt, nemigen kelthette fel senki figyelmét. Miles jól van – gondolta –, jól, jól, jól, és a legkisebb repedés ezen a meggyőződésen kirobbantja belőle a hisztériát… Aral pedig, Aral tud vigyázni magára. Ha valaki, akkor ő tud. De akkor hogy került ilyen helyzetbe, mi? Hülye kérdés, a titkosszolgálat árulta el. Senkiben sem bízhat, és hol van Illyan? Csapdába esett Vorbarr Sultanában? Vagy Vordarian mellé állt? Nem… Valószínűleg elfogták. Mint Kareent. Mint Padma és Alys Vorpatrilt. Versenyfutás a halállal.

– A kórházban semmi baja sem lesz – mondta Kly az arcát nézve.

– Én… igen. Persze.

– Miért jött a Barrayarra, külvilági?

– Gyereket akartam. – Örömtelenül felnevetett. – Magának van gyereke, Kly, a postás?

– Tudomásom szerint nincs.

– Bölcsen döntött.

– Ó… – mélázott el az öreg –, nem is tudom. Mióta meghalt az öregasszony, nagyon csendesen élek. Egy-két ismerősömnek komoly gondot okoztak a gyerekei. Ezarnak. Piotrnak. De nem tudom, ki fog tömjént égetni a síromon. Talán az unokahúgom.

Cordelia rápillantott Gregorra, aki a nyeregtáskák közt ülve hallgatta őket. A fiú gyújtotta meg a tömjént Ezar nagy temetési ceremóniáján. Aral vezette a kezét.

Felfelé kaptattak az úton. Kly négyszer is letért egy-egy mellékösvényre, miközben Cordelia, Bothari és Gregor elrejtőzve vártak. A harmadik kézbesítés után Kly egy ócska szoknyával, egy viseltes nadrággal és némi abrakkal tért vissza. Cordelia, aki még mindig vacogott, rávette a szoknyát a régi felderítőnadrágjára. Bothari lecserélte feltűnő, ezüst oldalcsíkos barna nadrágját a hegylakóéra. A nadrág rövid volt, a bokájáig sem ért le, s ettől komor madárijesztő kinézete lett. Az egyenruhát és Cordelia fekete zubbonyát egy üres postazsákba gyömöszölve elrejtették az aljnövényzetben. Gregor hiányzó fél pár cipőjének problémáját Kly azzal oldotta meg, hogy levette a fiúról a másik felet is, és hagyta, hogy mezítláb utazzon tovább. Túlságosan is jó minőségű ruháira rákanyarított egy felnőttméretű férfiinget, amelynek felhajtotta az ujját. Férfi, nő, gyerek – rongyos, koszos kis hegyi családnak néztek ki.

Felértek az Amie-hágó tetejére, és elindultak lefelé. Helyenként emberek várták az út szélén Klyt; az öreg szóbeli üzeneteket adott át, Cordelia szerint szóról szóra elrecsegve őket úgy, ahogy küldőjüktől hallotta. Papírra és olcsó hanglemezekre rótt, önmagukat halkan és fémesen lejátszó küldeményeket osztott ki. Kétszer megállt, hogy felolvassa a leveleket láthatólag analfabéta címzettjüknek, egyszer pedig egy vak férfinak, akit egy kislány vezetett. Cordelia egyre idegesebb lett minden megállásnál, egyre fogyott az ereje az idegkimerültségtől. Elárul minket ez a fickó? Mit gondolhat rólunk az a nő? Legalább a vak nem tud személyleírást adni rólunk…

Szürkület táján Kly visszatért egyik mellékútjáról, végignézett a csendes erdei úton, és kijelentette:

– Ez a hely túl zsúfolt. – Cordelia feszültségét jól jellemezte, hogy magában egyetértett vele.

Kly aggodalmasan méregette.

– Mit gondol, kibír még négyórányi utat, milady?

Van választása? – töprengett a nő. Üljön le a sárba, és zokogva várja, hogy elfogják? Talpra küzdötte magát a kidőlt fatörzsről, melyen vezetőjük visszatérését várta.

– Az attól függ, mi vár annak a négy órának a végén.

– A házam. Ezt az éjszakát általában itt töltöm a szomszédban, az unokahúgomnál. A körútnak még jó tízórányira van vége, ha mindent kézbesítek, de toronyiránt haladva négy óra alatt odaérhetünk. Holnap reggel majd visszajövök ide, és úgy folytatom az utat, ahogy egyébként szoktam. Csak szép csendesen. Senkinek sem fog feltűnni semmi.

Mit jelenthet a „toronyiránt”? De Klynak igaza volt; a biztonságuk a névtelenségükön, a láthatatlanságukon múlt. Minél hamarabb eltűnnek szem elől, annál jobb.

– Mutassa az utat, őrnagy!

A négy órából végül hat lett. Bothari lova nem sokkal az úti céljuk előtt lesántult. Az őrmester leszállt róla, és maga mögött vezette. Cordelia is gyalogolt, hogy felfrissítse zsibbadt és kidörzsölt lábát, illetve hogy felmelegedjen, és ébren tudjon maradni a hűvös sötétségben. Gregor elaludt és leesett, sírva hívta az anyját, aztán megint elaludt, amikor Kly maga elé ültette, hogy tartani tudja. Az utolsó kaptatón Cordeliának elfogyott a levegője, a szíve pedig vadul száguldani kezdett, pedig Rose nyergébe kapaszkodott. A két ló úgy lépdelt, mint két reumás öregasszony, alig vonszolták magukat; csak csoportösztönük tartotta őket Kly szívós hátasának nyomában.

A kaptatóból hirtelen egy nagy völgybe vezető lejtő lett. A fák megritkultak, egyre több lett a tisztás. Cordelia érezte, hogy a tér kitágul körülötte, végre igazi hegyvidéki érzést keltve: hatalmas árnyékörvények, óriási kőszirtek, némák, mint az örökkévalóság. Felfelé fordított arcán három hópihe olvadt el. Az egyik homályos facsoport szélén Kly megállt.

– Megérkeztünk, emberek.

Cordelia bekísérte a félálomban lévő Gregort a parányi kunyhóba, kitapogatta az utat egy priccshez, és ráfektette a fiút. A gyerek felsírt, mikor betakarta. Cordelia imbolyogva, zsibbadt aggyal állt, aztán egy utolsó erőfeszítéssel lerúgta papucsát, és bemászott a fiú mellé. Gregor lába olyan hideg volt, mint a mélyhűtött holttesteké. Ahogy Cordelia felmelegítette a saját testével, a fiú reszketése végre mély álomba fordult. Cordelia homályosan érzékelte, hogy Kly – vagy Bothari – begyújtott a tűzhelybe. Szegény Bothari épp annyit volt ébren, mint ő maga. Katonai értelemben véve az őrmester az ő embere volt; neki kellene gondoskodnia arról, hogy egyen, aludjon… neki kellene… neki…

♦ ♦ ♦

Cordelia felriadt, és megállapította, hogy Gregor ébresztette fel. A fiú felült, és kábán dörzsölgette a szemét. A faajtó két oldalán lévő koszos ablakokon fény áradt be. A kunyhó vagy kalyiba – két fal farönkökből épült – egyetlen helyiségből állt. A szürke kőből rakott tűzhely fölött egy rácson kanna és egy lefedett edény gubbasztott. Cordeliának megint emlékeztetnie kellett magát, hogy itt a fa a szegénységet jelzi, nem a gazdagságot. Legalább tízmillió fa mellett haladhattak el tegnap.

Felült, és felszisszent az izmaiba hasító fájdalomtól. Kinyújtotta a lábát. Az ágy egy fakeretre feszített kötélhálóból állt, amelyre egy szalmával, illetve egy másik, tollal tömött matracot fektettek. Legalább nem fáztak Gregorral a fészkükben. A kunyhó levegője poros volt, enyhe, kellemes füstszaggal keverve.

Csizmás léptek koppantak a tornác fapadlóján, és Cordelia riadtan ragadta meg Gregor karját. Nem futhatott el… a fekete piszkavas pedig elég szánalmas fegyver lenne egy bénítóval vagy egy idegroncsolóval szemben… de a zaj Botharitól eredt. Az őrmestert egy adag friss levegő kísérte be az ajtón. Durva szőtteskabátját Klytól vehette kölcsön, csontos csuklói kilógtak a lehajtott kabátujjak alól. Könnyen nézhették hegylakónak, amíg meg nem szólalt.

– Milady! Felség! – biccentett az őrmester. Letérdelt a tűzhely mellé, benézett az edény fedője alá, és nagy kezét pár centivel fölé tartva ellenőrizte a kanna hőmérsékletét.

– Kása és szirup – mondta. – Meleg víz. Gyógytea. Szárított gyümölcs. Vaj… nincs.

– Mi történt? – dörzsölte meg az arcát Cordelia, hogy felébredjen. Átlendítette a lábát az ágy szélén, azt tervezte, hogy odabotorkál a teához.

– Nem sok minden. Az őrnagy hagyta egy kicsit pihenni a lovát, de még napkelte előtt elment, hogy tartani tudja a megszokott időrendet. Azóta teljes csend van.

– Maga aludt már valamennyit?

– Egy-két órát, azt hiszem.

A teával végül várnia kellett: előbb lekísérte a császárt Kly fabudijához. Gregor fintorgott, és gyanakodva méregette a felnőttméretű ülőkét. Visszatérve a verandára Cordelia szigorúan felügyelte az uralkodó arc-és kézmosását egy horpadt fémlavórban.

Miután ő maga is megmosdott és megtörülközött, végre értékelni tudta a kilátást. Úgy tűnt, a Vorkosigan-kerületnek legalább a fele alattuk terül el: a barna hegylábak, a zöld és sárga mezők.

– Az a mi tavunk? – biccentett Cordelia egy ezüstös folt felé a látóhatáron.

– Szerintem igen – mondta hunyorogva Bothari.

Milyen messzire jutottak, és milyen gyorsan! És milyen félelmetesen közel lennének céljukhoz repülőgéppel… De legalább láthatták, ha valami közeledik.

A repedezett fehér tányéron felszolgált kása és szirup csodálatos volt. Cordelia belekortyolt a gyógyteába, és rájött, hogy veszélyesen kiszáradt. Gregort is nógatta, hogy igyon, de a fiúnak nem ízlett a tea. Bothari szinte elsüllyedni látszott a szégyentől, hogy nem tudott tejet varázsolni a levegőből a császár kívánságára. Cordelia azzal oldotta meg a problémát, hogy egy kis szirupot tett a teába, elfogadható ízűvé téve azt Gregor számára.

Mire végeztek a reggelivel, elmosták a tányérokat és evőeszközöket, és kiöntötték a mosogatóvizet a tornác elé, elég meleg lett odakint az idő ahhoz, hogy a szabadban üljenek le.

– Miért nem fekszik le, őrmester? Én majd őrködöm. Ja… mondott valamit Kly, hogy mit tegyünk, ha ránk talál valaki, mielőtt visszatérne? Nekem úgy tűnik, innen már nem nagyon van hova futnunk.

– Nem nagyon, milady. Azon a facsoporton túl, ott hátul van egy barlangrendszer. Régi gerillabúvóhely. Kly tegnap éjjel megmutatta a bejáratát.

– Helyes! – sóhajtott Cordelia. – Menjen, aludjon egyet, őrmester, később még szükség lesz az erejére.

Leült egy faszékre, a napra, megpihentetve testét, ha az elméjét nem is. A szeme és a füle a repülőgépeket leste feszülten. Gregor lábára hevenyészett bocskort kötött rongyokból, s a fiú a kunyhó körül mászkálva felderítette a környéket. Cordelia is csatlakozott hozzá, amikor megtalálta a pajtát, ahová a lovakat kötötték be. Az őrmesteré még mindig nagyon sántított, Rose is épp csak annyit mozdult, amennyit feltétlenül muszáj volt, de széna tornyosult előttük a jászolban, az épület végén pedig egy kis csermely folyt át. Kly másik lova, egy karcsú, jó erőben lévő pej láthatólag békésen tűrte a látogatókat, csak akkor kapott oda, amikor Rose túl közel ment az ő részéhez a jászolnál.

Miközben a nap túljutott a zeniten, Cordelia és Gregor leültek a tornác lépcsőjére. Kellemes meleg lett. A hatalmas völgyben a fák susogásán kívül csak Bothari horkolása keltett zajt. Cordelia arra jutott magában, hogy ennél nagyobb nyugalomban már úgysem lesz részük, ezért úgy döntött, most próbálja meg kikérdezni Gregort – az egyetlen szemtanút – a fővárosban történtekről. Nem sokra jutott; Gregor ötéves szeme jól látta a „mi”-t, csak éppen a „miért”-ek kerülték el a figyelmét. Magasabb szinten Cordelia ugyanezzel a problémával küzdött, ismerte el magának.

– Jöttek a katonák. Az ezredes azt mondta anyának meg nekem, hogy menjünk vele. Bejött egy egyenruhás. Az ezredes lelőtte.

– Káberrel vagy idegroncsolóval?

– Idegroncsolóval. Kék tűz volt. A katona elesett. Elvittek minket a Márványudvarra. Légikocsival. Aztán berohant Negri százados néhány emberrel. Egy katona felkapott, anya el akart venni tőle, akkor veszett el a cipőm. Anya kezében maradt. Jobban… jobban be kellett volna kötnöm reggel! Aztán Negri százados lelőtte a katonát, aki engem vitt, más katonák meg lelőtték Negri századost…

– Plazmával? Attól égett meg olyan szörnyen? – kérdezte Cordelia. Próbálta megőrizni hangja nyugalmát.

Gregor némán bólintott.

– Néhány katona megfogta anyát, azok a másikok, nem a Negri katonái. Negri százados felkapott, és elszaladt velem. Végigmentünk az alagutakon a rezidencia alatt, és egy garázsba értünk. Beszálltunk a repülőbe. Lőttek ránk. Negri százados egyfolytában azt mondta, hogy hallgassak, legyek csendben. Repültünk, repültünk, és csak üvöltött, hogy legyek csendben, pedig csendben voltam. Aztán leszálltunk a tónál. – Gregor megint remegni kezdett.

– Hm! – Kareen élethű részletességgel jelent meg Cordelia fejében, Gregor beszámolójának egyszerűsége ellenére. A komoly arc, amint eltorzítja az őrjöngő düh és rettegés, amikor kitépik a karjai közül a nehéz barrayari módszerrel megszült gyermekét… csak egy fél pár cipő, csak ennyi marad neki előkelő életükből és illuzórikus vagyonukból. Kareen tehát Vordariannál van. Túszként? Áldozatként? Élve vagy halva?

– Szerinted jól van anya? – kérdezte Gregor.

– Persze – mocorgott Cordelia feszengve. – Nagyon értékes hölgy. Nem fogják bántani. – Amíg nem diktálja azt az érdekük.

– Sírt. Nagyon.

– Igen. – Cordelia a saját gyomrában is érezte ugyanazt a csomót. A mentális kép, melyet előző nap végig kizárt az elméjéből, most bevillant. Csizmás lábak rúgnak be egy lezárt laborajtót. Felborítják az asztalokat. Arcok nincsenek, csak csizmák. A fegyverek tusa lesöpri a törékeny üvegholmikat és a monitorokat a polcokról. A padlót szilánkok borítják. Durván feltépnek egy mesterséges anyaméhet, a steril ajtó csak fityeg, nedves, nyálkás tartalmát a csempére öntik… még csak a hagyományos falhoz csapásra sincs szükség, Miles olyan kicsi, hogy elég rátiporni és péppé zúzni a csizmával… Visszatartotta a lélegzetét.

Miles jól van. Névtelen, senki sem tudja, ki ő. Mint mi. Nagyon kicsik vagyunk, nagyon csendesek, és nem eshet bajunk. Hallgass, kölyök! Szorosan magához ölelte Gregort.

– Az én kisfiam is a fővárosban van, akárcsak az anyukád. Te pedig itt vagy velem. Meg fogjuk keresni őket. Megígérem.

♦ ♦ ♦

Miután elfogyasztották az egyszerű vacsorát, és Kly még mindig nem tért vissza, Cordelia így szólt:

– Mutassa meg azt a barlangot, őrmester!

Kly a tűzhely felett tartott egy doboznyi világítórudat. Bothari eltörte az egyiket, és egy alig kivehető köves ösvényen felvezette Cordeliát meg Gregort a fák közé. Az ujjai közül előtörő zöldes árnyalatú derengés fenyegető lidércfénynek tűnt a sötétben.

A barlang bejáratának környékén látszott, hogy valamikor megtisztították, bár a növényzet már kezdte ismét benőni. Maga a bejárat cseppet sem volt rejtett: kétszer olyan magas lehetett, mint Bothari, és széltében akár egy repülőgép is befért volna rajta. Belépve a mennyezete még magasabbra szökött, falai kitágultak, így alkotva poros barlangot. Egész őrjáratok letáborozhattak volna benne, s a réginek tűnő szeméthalmok alapján így is tettek valamikor a múltban. A sziklafalba fekvőhelyeket vájtak, a falakat nevek, monogramok és trágár megjegyzések borították.

A középen lévő hideg tűzhely fölött fekete kürtőlyuk nyílt a mennyezeten. Cordelia lelki szemei előtt felderengett a hegylakók és gerillák kísérteties serege, amint ettek, tréfálkoztak, gumifalevelet köpködtek, fegyverüket tisztogatták, és a következő rajtaütést tervezgették. Felderítők, kémek jöttek-mentek, kísértetek a kísértetek között, hogy elmondják értékes, vérrel szerzett információikat fiatal tábornokuknak, aki ott, azon a lapos sziklán terítette ki térképeit… Kirázta a fejéből a látomást, elvette az őrmestertől a világítórudat, és körülnézett. Legalább öt járható út vezetett ki a barlangból, s hármon tisztán látszottak a gyakori használat jelei.

– Elmondta Kly, hogy ezek hová vezetnek, őrmester?

– Nem éppen, milady. Annyit mondott, hogy a járatok több kilométernyit vezetnek visszafelé, a hegyekbe. Késésben volt, és sietett.

– Vertikális vagy horizontális a barlangrendszer?

– Tessék, milady?

– Mindegyik járat egy szinten helyezkedik el, vagy vannak váratlan nagy esések? Mennyi zsákutca van? Merre kellene nekünk elindulnunk? Vannak föld alatti patakok?

– Azt hiszem, az őrnagy úgy tervezte, hogy majd ő vezet minket. Elkezdte ugyan elmagyarázni az utat, de aztán azt mondta, túl bonyolult.

Cordelia homlokát ráncolva mérlegelte a lehetőségeket. A felderítőkiképzésen szerzett némi barlangásztapasztalatot, épp csak annyit, hogy tudja, mit jelent a veszélyek tiszteletben tartása kifejezés. Kürtők, szakadékok, rések, labirintusszerű kereszt járatok… illetve itt még a lehetséges vízfolyások is, melyek a Béta Kolónián nem igazán jelentettek gondot. Tegnap éjjel esett. Az érzékelők nem sokat segítettek volna egy elveszett barlangász megtalálásában. Ráadásul kinek az érzékelői? Ha a barlangrendszer valóban olyan kiterjedt, mint arra Kly utalt, akkor több száz kutatót is elnyelhetett… A homlokráncolás lassan mosollyá változott.

– Őrmester, letáborozunk éjszakára!

♦ ♦ ♦

Gregornak tetszett a barlang, különösen amikor Cordelia mesélt neki a hely történetéről. A fiú körbeszaladt benne, s közben vezényszavakat mormolt magának, bemászott a falfülkékbe, megpróbálta kibetűzni a falakra firkált trágárságokat. Bothari kis tüzet rakott, kiterített egy hálózsákot Cordeliának meg Gregornak, ő maga pedig felkészült az éjjeli őrségre. Cordelia egy másik hálózsákba beletekert némi élelmet és vizet, és összekötözve, hogy csak fel kelljen kapni szükség esetén, odatette a bejárat mellé. Az egyik kőpriccsen művészien elrendezte a VORKOSIGAN, A. feliratú zubbonyt, mintha valaki szándékosan terítette volna a hideg felületre, majd ott felejtette volna. Végül Bothari felvezette sánta, hasznavehetetlen lovaikat, felnyergelte és kikötötte őket a barlang előtt.

Cordelia előbukkant a legtágasabb járatból, ahol jó negyed kilométernyire eldobott egy majdnem teljesen lemerült világítórudat egy tíz méter magas kőszirt alatt, amelyre egy kötél vezetett fel. A kötél természetes rostokból készült, és elég öregnek tűnt. Cordelia inkább nem próbálta ki.

– Nem egészen értem, milady – mondta Bothari. – Ha itt hagyjuk kint a lovakat, azonnal megtalálják őket, és tudni fogják, hogy hová mentünk.

– Igen, megtalálják ezt a barlangot – bólintott Cordelia. – De azt nem fogják tudni, hogy hová mentünk. Kly nélkül ugyanis nem viszem be Gregort ebbe a labirintusba. De ha azt a látszatot akarjuk kelteni, hogy itt voltunk, akkor az lesz a legjobb, ha egy darabig tényleg itt leszünk.

Bothari szemében végre megértés csillant, ahogy végignézett a különböző magasságban elhelyezkedő öt járat száján.

– Aha!

– Ugyanakkor találnunk kell egy valódi rejtekhelyet is. Valahol fent az erdőben, ahol át tudunk vágni azon az ösvényen, amelyen Kly felhozott minket tegnap. Bárcsak nappal jöttünk volna.

– Értem, mire gondol, milady. Körülnézek.

– Épp ezt akartam kérni, őrmester.

Bothari felkapta az összetekert hálózsákot, és eltűnt a félhomályos erdőben. Cordelia bedugta Gregort a másik hálózsákba, majd elhelyezkedett kint, a barlang szája fölötti sziklák között, és őrködni kezdett. Látta a völgyet, ahogy szürkén elterült a fák lombja alatt, és ki tudta venni Kly kunyhóját is. Most nem szállt fel füst a kéményéből. A sziklatömeg alatt egyetlen hődetektor sem fogja érzékelni az új tüzüket, bár a füst szaga ott keringett a levegőben, érezhetően a közeli orrok számára. Addig nézte az égen mozgó fényeket, míg a csillagok nedvesen el nem mosódtak könnybe lábadt szemében.

Bothari elég sokára tért vissza.

– Találtam egy helyet. Most menjünk át?

– Még ne. Kly még megjöhet.

– Akkor ön következik az alvásban, milady.

– Ó, igen. – Az este erőfeszítése csak részben oldotta ki Cordelia izmaiból a görcsös fáradtságot. Ott hagyta Botharit a csillagfényben fürdő mészkőszirten, mint egy őrködő vízköpőt, és bebújt Gregor mellé. Aztán elaludt.

♦ ♦ ♦

Amikor felébredt, a hajnal szürke fénye ködös oválissá változtatta a barlang bejáratát. Bothari teát főzött, melyhez az előző estéről maradt hideg kétszersültet és szárított gyümölcsöt ettek.

– Még őrködöm egy kicsit – ajánlkozott Bothari. – A gyógyszerem nélkül amúgy sem alszom túl jól.

– A gyógyszere nélkül? – csodálkozott Cordelia.

– Igen, ott felejtettem a piruláimat Vorkosigan Surleau-ban. Érzem, hogy kezd kiürülni a szervezetemből. Élesebben látom a dolgokat.

Cordelia egy korty forró teával küldte le a hirtelen nagyon rágóssá vált kenyérdarabot. Vajon tényleg terápiás célból kell szednie a pszichoaktív gyógyszereket, vagy csak politikai okokból? – töprengett.

– Szóljon, ha esetleg rosszul érzi magát, vagy bármi furcsát észlel, őrmester – mondta óvatosan.

– Eddig semmi. Csak nehezebben alszom. A gyógyszer elnyomta az álmokat. – Azzal a férfi fogta a teáját, és visszasétált őrhelyére.

Cordelia ellenállt a késztetésnek, hogy rendet csináljon a táborhelyen. Gregort viszont elkísérte a legközelebbi vízfolyásig, és megmosdatta. Kétségtelenül kezdett autentikus népi szaguk lenni. Visszamentek a barlangba, és Cordelia pihent még egy kicsit a hálózsákban. Muszáj lesz felváltanom Botharit. Jöjjön már, Kly…

– Milady! – visszhangzott az őrmester feszült, fojtott hangja a barlangban. – Felség! Ideje mennünk.

– Kly?

– Nem.

Cordelia talpra szökkent, rárugdosta az előre odahalmozott homokot a tűzre, felkapta Gregort, és kisurrant vele a barlangból. A fiú hirtelen ijedtnek tűnt. Bothari eloldozta a lovakat, és rádobta a kantárokat a nyergükre. Cordelia felmászott egy sziklára a barlang mellett, és megkockáztatott egy gyors pillantást a fák koronája fölött. Kly kunyhója előtt leszállt egy repülőgép. Két fekete egyenruhás katona balról és jobbról megkerülte az épületet. A harmadik eltűnt a tornác teteje alatt. Halkan, a távolság miatt kissé késve hallatszott, ahogy berúgta az ajtót. Csak katonák, se hegylakó vezetők, se hegylakó foglyok a repülőben. Klynak semmi nyoma.

Futólépésben indultak el a fák közé; Bothari a hátán cipelte Gregort. Rose utánuk indult, de Cordelia megfordult, és karjaival hevesen integetve halkan rámordult:

– Ne! Menj innen, te ostoba! – Rose elbizonytalanodott, aztán megfordult, és visszament sánta társához.

Egyenletesen, nyugodtan futottak. Bothari előre megtervezte az útvonalat, kihasználta minden szikla, fa és vízmosta lépcső fedezékét. Másztak, ereszkedtek, megint másztak, de amikor Cordelia már épp azt hitte, hogy felrobban a tüdeje, és üldözőik észreveszik őket, Bothari eltűnt egy meredek sziklafal mellett.

– Ide, milady!

Az őrmester talált egy vékony, vízszintes, fél méter magas és három méter mély hasadékot a sziklák között. Cordelia begördült mellé, és látta, hogy minden oldalról tömör kő veszi körül, csak elölről nem, ott viszont egy nagyobb tömb takarja el őket szinte teljesen. Az üregben már ott volt a hálózsákjuk és az élelmük.

– Nem csoda – lihegte –, hogy a cetagandaiaknak gondjaik támadtak idefent. – A hődetektoroknak egyenesen feléjük kellett volna nézniük, hogy észrevegyék őket egy húsz méterrel a vízmosás talaja fölötti pontról. És a környék tele volt hasonló hasadékokkal.

– Lesz ez még jobb is – mondta Bothari, és elővett az összetekert hálózsákból egy régi harctéri szemüveget, amelyet Kly kunyhójában talált. – Mi látni fogjuk őket.

A szemüveg két csőből állt, elcsúsztatható üveglencsékkel. Passzív fénykollektorok, még az Izoláció idejéből származhattak. Modern mércével mérve gyenge a nagyításuk, se UV, se infravörös szűrő, se távolságmérő… se energiacella, amelyből érzékelhető energianyomok szivárognának. Hasra feküdve, állát a kőtörmelékbe nyomva Cordelia látta a vízmosáson túli lejtő tetején sötétlő barlangot és hegygerincet.

– Most nagyon csendben kell lennünk – suttogta, és a sápadt Gregor magzati pózban mozdulatlanná dermedt.

A feketébe öltözött üldözők végre megtalálták a lovakat, bár úgy tűnt, egy örökkévalóságig tartott nekik. Aztán rábukkantak a barlangra. A parányi figurák izgatottan gesztikuláltak, ki-be rohangáltak, majd hívták a repülőgépet, amely az aljnövényzetet letiporva a bejárat előtt szállt le. Négyen mentek be, egy jött ki. Nem sokkal később érkezett még egy repülőgép, aztán egy légi csapatszállító, amelyből egy egész szakasz ugrott elő. A hegy szája mindannyiukat elnyelte. Újabb csapatszállító, most generátorokkal, lámpákkal, kommlinkekkel.

Cordelia kibontotta a hálózsákot Gregornak, aztán kis falatokat adott neki, és megitatta a kulacsukból. Bothari a legvékonyabb takaróval a feje alatt feküdt az üreg mélyén, s szinte eggyé vált a sziklával. Míg az őrmester aludt, Cordelia gondosan figyelte üldözőiket. Késő délutánra körülbelül negyvenen mehettek be a barlangba, és még egy sem jött vissza.

Két katonát lebegő hordágyon hoztak ki, betettek egy orvosi repülőgépbe, és elszállították őket. Egy másik repülőgép elvétette a leszállást a zsúfolt, szűk területen, oldalra billent, és nekiment egy fának. Újabb embereket kötött le a felhúzása, felállítása és megjavítása. Alkonyatra hatvanan tűntek el a barlangban. Egy egész század, távol a fővárostól, nem menekülteket üldözve, nem a katonai kórház titkai után szimatolva… de ahhoz kevés, hogy valóban számítson.

Ez csak a kezdet.

A szürkület leszálltával Cordelia, Bothari és Gregor kisurrantak az üregből, felmásztak a vízmosás falán, és eltűntek a fák között. Már majdnem teljesen besötétedett, amikor Kly ösvényénél kiértek az erdőből. Amikor átkeltek a völgyet szegélyező hegygerincen, Cordelia visszanézett. A barlang szájának környékét reflektorok világították meg. Folyamatosan érkeztek és távoztak a repülőgépek.

Átkeltek a gerincen, és leereszkedtek a meredélyen, amelyen szinte az élete árán, Rose nyergébe kapaszkodva kellett két napja felmásznia. Öt kilométerrel lejjebb az úton, egy köves, fák nélküli részen, Bothari hirtelen megtorpant.

– Pszt! Milady, hallja?

Hangok. Férfihangok, nem messze, de furcsamód tompán. Cordelia a szemét meresztette a sötétben, de nem látott mozgó fényeket. Semmi sem mozdult. Lekuporodtak az út mellett, és feszülten figyeltek.

Bothari leszegett fejjel, a hallását követve kúszni kezdett. Néhány perc múlva Cordelia és Gregor óvatosan utánament. Egy szikla mellett térdelve bukkantak rá. Az őrmester közelebb intette a nőt.

– Egy kürtő az – suttogta. – Hallgassa csak!

A hangok sokkal tisztábban hallatszottak. Éles parancsok, dühös morgások és káromkodások, legalább két-három nyelven.

– A fenébe, tudom, hogy a harmadik kanyarnál kellett volna balra fordulni!

– Az nem a harmadik volt, hanem a negyedik.

– Megint átkeltünk a patakon.

– Szabaki, az nem ugyanaz a patak volt!

– Merde! Perdu!

– Hadnagy, maga hülye!

– Tizedes, álljon vissza a sorba!

– Ez a világítórúd már egy óráig sem bírja. Nézze, hogy halványul.

– Akkor ne rázza fel, maga ostoba! Amikor fényesebb, akkor gyorsabban merül.

– Adja már ide!…

Bothari fogsora megcsillant a sötétségben. Cordelia hónapok óta most először látta mosolyogni. A férfi némán tisztelgett neki. Lábujjhegyen ellopakodtak a dendarii éjszaka hűvösében.

Amikor visszaértek az útra, Bothari felsóhajtott.

– Bárcsak lenne egy gránátom, és ledobhatnám azon a kürtőn! A kutatócsapataik még egy hét múlva is egymásra lövöldöznének.

Tizenharmadik fejezet

Négy órával napszállta után a jellegzetes fekete-fehér ló derengett elő a sötétségből. Kly csupán árnynak tűnt rajta, de vaskos profilja és viharvert kalapja azonnal felismerhető volt.

– Bothari! – A név zihálva bukott ki Kly száján. – Élünk. Isten kegyelméből.

– Mi történt önnel, őrnagy? – kérdezte Bothari vontatottan.

– Majdnem belefutottam Vordarian egyik osztagába annál a kunyhónál, ahová levelet vittem. Házról házra átfésülik a környéket. Mindenkinek gyorspentát adnak be, akit csak találnak. Hordószám hozhatták be ezt a drogot.

– Tegnap éjjelre vártuk a visszatértét – jegyezte meg Cordelia. Ügyelt arra, hogy a hangja ne tűnjön túl vádlónak.

A posztókalap kissé előrebillent, ahogy Kly fáradt bólintással üdvözölte őt.

– Úgy lett volna, ha nem késleltet Vordarian rohadék osztaga. Nem mertem megkockáztatni, hogy kérdéseket tehessenek fel nekem. Egy teljes napot és éjszakát töltöttem azzal, hogy elkerüljem őket. Elküldtem az unokahúgom férjét, hogy értesítse önt. De amikor a kalyibámhoz ért ma reggel, Vordarian emberei már ott voltak körös-körül. Azt hittem, már mindennek vége. De amikor még napszálltakor is ott nyüzsögtek, új erőre kaptam. Nem kutatnának ön után, ha már elkapták volna. Úgy véltem, jobb lesz, ha én magam vonszolom fel ide a seggem, és körülnézek egy kicsit. De ez meghaladja, amit reméltem.

Kly megfordította a lovát, fejjel vissza az ösvény irányába.

– Jöjjön, őrmester, adja fel a fiút!

– Őt viszem én. Jobb lesz, ha ön a miladyvel törődik. Eléggé kimerült.

Milyen igaz. Csak az elcsigázottságának tudható be, hogy önszántából odavánszorgott Kly lovához. Bothari és Kly együttes erővel felcibálták, és lovagló helyzetbe igazították a tarka meleg farán. Már indultak is, és Cordelia a postás kabátjába kapaszkodott.

– Hát önökkel mi történt? – érdeklődött Kly.

Cordelia hagyta, hogy Bothari válaszoljon, tőmondatokban, amelyek még rövidebbek lettek, ahogy Gregort a hátán cipelve súlyosan lépkedett. Amikor azokat a katonákat említette, akiket a kürtőnyílásnál hallott, Kly szaggatottan felröhögött, aztán a szájára tapasztotta a tenyerét.

– Hetekbe telik, mire onnan kijutnak. Jól csinálta, őrmester!

– Lady Vorkosigan ötlete volt.

– Ó! – Kly elismerően pillantott vissza a válla fölött a sápadtan kapaszkodó Cordeliára.

– Úgy tűnt, Aral és Piotr mindketten sokra értékelik a figyelemelterelést – magyarázta Cordelia. – És amennyire tudom, Vordariannak korlátozottak a tartalékai.

– Úgy gondolkodik, akár egy katona, milady – öntötte szavakba az elismerését Kly.

Cordelia csüggedten ráncolta a homlokát. Micsoda zavarba ejtő bók! Pont ezt nem akarta, hogy úgy gondolkodjon, mint egy katona, hogy belemenjen a játékukba, és az ő szabályaik szerint játsszon. Ez a hallucinációs militáns szemlélet rettenetesen fertőző, habár nagyon könnyű elmerülni benne. Vajon meddig lehetek képes járni a vízen?

Két órán át vándoroltak az éjszakában, úttalan utakon. Már erősen hajnalodott, amikor elértek valamiféle kalyibához vagy házhoz. Hasonlított Kly kunyhójához, de nagyobb volt; szobákat toldottak hozzá, és ezekhez még újabb helyiségeket. Parányi lángocska, valami házi gyártmányú gyertya fénye pislákolt az ablakban.

Egy hálóinges, kabátos öregasszony jött az ablakhoz, akinek ősz haja copfba fonva lógott a hátára. Intett nekik, hogy menjenek be. Egy másik idős ember – de fiatalabb, mint Kly – elvezette a lovat egy pajta irányába. Kly szólt, hogy kövessék.

– Biztonságos itt? – kérdezte Cordelia kábán. Hol van ez az „itt”?

Kly vállat vont.

– Már átkutatták tegnapelőtt. Még mielőtt ideküldtem az unokasógoromat. Tisztának találták.

Az öregasszony felhorkant, kellemetlen emlék csillant a szemében.

– Rengeteg a barlang a környéken, meg az ellenőrizetlen tanyák, meg a tó… jó időbe telik, mire mindent bejárnak, és visszatérnek egy újabb ellenőrzésre. Úgy hallottam, még a tó fenekét is átfésülik; hoztak műszereket. Itt van olyan biztonságos, mint bárhol másutt. – Elballagott a férfi lova után.

Úgy is értelmezhető: ugyanúgy nem biztonságos, mint ahogy semmi más sem. Bothari már a bakancsát húzta lefelé. Igazán sajoghatott a lába. Cordelia lába merő szutyok volt; a papucsát cafatosra járta, Gregor rongybocskorai pedig szó szerint szétszakadtak. Cordelia soha ezelőtt nem érezte még magát ennyire a tűréshatára közelében, csontig kimerülten, ájulásig elcsigázottan, pedig tett már ennél hosszabb gyalogtúrákat is. Olyan volt, mintha megszakított terhessége magát az életerőt szívta volna ki belőle, hogy azt valaki másnak adja. Hagyta, hogy támogassák, megetessék kenyérrel, sajttal és tejjel, aztán lefektessék egy kicsi oldalsó szobában egy keskeny gyerekágyra, a kókadt Gregort pedig egy másikra. Ugyanúgy hinnie kell abban, hogy biztonságban lesznek éjszaka, mint ahogy a barrayari gyerekek hisznek a Télapóban a téli vásáron, aki attól válik igazzá, hogy mindenáron hinni akarnak benne.

♦ ♦ ♦

Másnap egy tíz év körüli rongyos fiú bukkant fel az erdőből, szőrén ülve meg Kly gesztenyepej lovát, és kötőfékkel irányítva azt. Kly szólt Cordeliának, Gregornak és Botharinak, hogy ne legyenek szem előtt, míg ő kifizette a fiút némi apróval, és Sonia, Kly koros unokahúga, csomagolt neki egy kevéske édes süteményt útravaló gyanánt. Gregor vágyakozva kukucskált ki az egyik lefüggönyözött ablak sarkánál, és nézte, ahogy a fiú beleolvad az erdőbe.

– Nem mertem én magam menni – magyarázta Kly Cordeliának. – Vordariannak most már háromszakasznyi embere van idefenn. – Asztmás kuncogás hagyta el az ajkát, ahogy belegondolt a helyzetbe. – De a fiú nem tud semmit, csak azt, hogy az öreg postás megbetegedett, és szüksége volt a váltólóra.

– De ugye ennek a gyereknek nem adtak be gyorspentát?

– Dehogynem.

– Hogy merészelik!?

Kly fekete foltos ajkai ugyanúgy összepréselődtek a haragtól, akárcsak az övéi.

– Ha Vordariannak nem sikerül a kezébe kaparintania Gregort, a puccsa elbukik. És ezt ő is tudja. Nem hiszem, hogy jelen helyzetben létezne bármi is, amit ne merne megtenni. – Hallgatott pár pillanatig. – Nem is örül, hogy gyorspentát alkalmaznak kínzás helyett?

Kly unokasógora segített felnyergelni a gesztenyepejt, és felpakolni a hátára a postazsákokat. A kézbesítő megigazította a kalapját, aztán nyeregbe szállt.

– Ha nem tartom az ütemtervet, a tábornoknak esélye sincs kapcsolatba lépni velem – magyarázta. – Mennem kell, már így is késésben vagyok. Ön és a fiú maradjanak a házban, ne legyenek szem előtt, amennyire csak lehetséges, milady.

A csupasz koronájú fák felé fordította lovát. Az állat pillanatok alatt beleveszett a vörösesbarna aljnövényzetbe.

Cordelia túlságosan is könnyűnek találta követni Kly utolsó tanácsát. Az elkövetkező négy nap nagy részét a keskeny priccsen töltötte. A tunya, csendes órák egybemosódtak, ahogy visszasüppedt abba az ijesztő kimerültségbe, amelyet a méhlepény-átültetés műtétje és annak csaknem halálos komplikációi után tapasztalt. A társalgás nem terelte el a figyelmét. Ezek a hegyvidékiek ugyanolyan fukar módon bántak a szavakkal, akárcsak Bothari. Biztosan a gyorspenta veszélye miatt, gondolta Cordelia. Minél kevesebbet tudsz, annál kevesebbet kotyoghatsz ki. Sonia, az öregasszony, érdeklődve fürkészgette Cordeliát, de annál többet, hogy „nem éhes?”, sohasem kérdezett. Cordelia még a vezetéknevét sem tudta.

Fürdés. Az első után Cordelia nem kért többet. Az idős pár egész délután dolgozott, hogy elegendő vizet hordjanak és melegítsenek neki és Gregornak. Még az egyszerű étel elkészítése is hasonlóan sok munkába került. Itt fenn nem létezett olyan, hogy „rántsd meg a fület a tartalom felmelegítéséhez”. A technológia az asszony legjobb barátja. Kivéve, ha a technológia egy idegroncsoló képében bukkan fel valami közömbös tekintetű katona kezében, aki közönyösen lelövi vele, akár egy állatot.

Cordelia számolta az államcsíny kitörése óta eltelt napokat, azóta, hogy elszabadult a pokol. Vajon mi történik a tágabb világban? Vajon miként reagált az űrflotta, a bolygóközi követségek, a meghódított Komarr? Kihasználja a Komarr a káoszt egy forradalomra, vagy Vordarian őket is meglepte? Aral, te vajon mit csinálsz?

Sonia, bár kérdéseket nem tett fel, néha-néha bejött odakintről, és megosztott vele némi helyi hírt. Vordarian katonái, akik Piotr birtokán rendezték be főhadiszállásukat, már csaknem végeztek a tómeder átkutatásával. Hassadart lezárták, de néhány szökevénynek mégis sikerült kijutnia; valakinek a kicsempészett gyermekei érkeztek ide, a közeli rokonaikhoz. Vorkosigan Surleau-ból Piotr legtöbb felesküdött harcosának családja elmenekült, kivéve Vogti feleségét és nagyon öreg anyját, akiket kocsiba tuszkoltak, és senki sem tudja, hova vitték őket.

– És, ó, igen, nagyon furcsa – tette hozzá Sonia –, Karla Hysopit is elvitték. De ennek semmi értelme. Ő csak egy leszerelt biztonsági őrmester özvegye… Mit gondolnak, mi hasznukra lehet?

Cordelia megdermedt.

– A bébit is elvitték?

– Bébit? Donnia nem beszélt semmilyen csecsemőről. Az unokája?

Bothari az ablaknál ült, és a kését élezte Sonia konyhai fenőkövén.

A keze megállt lendület közben. Felnézett Cordelia riadt tekintetébe. Csupán az állkapcsa merevedett meg, az arckifejezése mit sem változott, mégis testének váratlan reakciójától Cordeliának összeszorult a gyomra. Az őrmester ismét maga elé meredt, és egy hosszabb, keményebb mozdulatára a penge úgy sercegett a fenőkövön, akár a parázsra loccsant víz.

– Talán… Kly többet tud majd, amikor visszatér – rebegte Cordelia.

– Hátha – mondta Sonia kétkedőn.

♦ ♦ ♦

Végül, ütemterv szerint, a hetedik nap estéjén Kly lovagolt ki a tisztásra gesztenyepej lován. Néhány perccel később Esterhazy bukkant fel mögötte. A hegyi emberek öltözékét viselte, hátasa pedig egy nyiszlett, pipaszárlábú hegyvidéki gebe volt, nem Piotr hatalmas, fényes szőrű bestiáinak egyike. Bekötötték lovukat a pajtába, aztán bejöttek, hogy elfogyasszák a friss vacsorát, melyet szemmel láthatóan Sonia tizennyolc éve mindig Kly visszatérésének napján készített.

Vacsora után közelebb húzták a székeket a kandallóhoz, és Kly meg Esterhazy halk, visszafogott tónusban beszámoltak útjukról Cordeliának és Botharinak. Gregor Cordelia lábánál ült.

– Mióta Vordarian nagyban kiszélesítette az átfésülendő terület méreteit – kezdte Esterhazy –, a grófúr és Lord Vorkosigan úgy döntöttek, hogy még mindig a hegyvidék a legjobb hely Gregor bújtatására. Ahogy a hajtóvadászat sugara növekszik, az ellenséges erők egyre ritkábbakká válnak.

– Ezen a környéken Vordarian katonái még mindig a barlangokat kutatják – szólt közbe Kly. – Körülbelül kétszáz ember van odalent. De amint megunják, hogy folyton csak egymásba botlanak, fel fognak jönni. Úgy hallottam, már most lemondtak arról, hogy egyhamar megtalálhatnák önt, milady. Holnap, felség – pillantott le Kly, és közvetlenül Gregorhoz intézte a szavait –, Esterhazy elviszi önt egy másik helyre, mely hasonló ehhez. Egy időre új nevet kap, megtévesztésképpen. És Esterhazy úgy tesz majd, mintha ő lenne az ön apja. Gondolja, képes lesz színlelni?

Gregor ujjai rászorultak Cordelia szoknyájára.

– Színlelhetné Lady Vorkosigan, hogy ő a mamám?

– Lady Vorkosigant elvisszük Lord Vorkosiganhoz a Tanery bázis űrkikötőjéhez. – Gregor ijedt tekintete láttán Kly hozzátette: – Van ott egy póni, ahová önt visszük. Meg kecskék. Az ottani hölgy megtanítja majd önt kecskét fejni.

Gregor kételkedve pislogott, de nem akadékoskodott tovább, bár másnap reggel, amikor felültették Esterhazy mögé a gebére, csaknem könnyek szöktek a szemébe.

– Nagyon vigyázzon rá! – mondta Cordelia aggódva.

Esterhazy kelletlenül pillantott rá.

– Ő a császárom, milady. Hűséget esküdtem neki.

– De ugyanakkor csupán egy kisfiú. A császár… egy téveszme, amely ott lakozik valamennyiük fejében. Vigyázzon a császárra Piotrért, igen, de vigyázzon Gregorra az én kedvemért is!

A tekintetük találkozott, és a férfi hangja ellágyult.

– Az én kisfiam is négyéves, milady.

Tehát érti, miről van szó. Cordelia megkönnyebbülten nyelt egyet, de a torka kissé összeszorult.

– Hallott… valami hírt a fővárosból? A családjáról?

– Még nem – felelte Esterhazy kifejezéstelenül.

– Nyitva fogom tartani a fülem. Megteszem, amit tudok.

– Köszönöm. – A férfi biccentett feléje, nem mint egy szolga az úrnőjének, hanem mint egyik szülő a másiknak. Nem volt szükség több szóra.

Bothari hallótávolságon kívül tartózkodott, visszatért a kalyibához, hogy összepakolja új készleteiket. Cordelia odalépett Kly kengyelvasához, épp akkor, amikor az idős férfi készült megfordítani fekete-fehér lovát, hogy mutassa az utat Esterhazynak és Gregornak.

– Őrnagy! Sonia beszámolt arról, hogy Vordarian katonái elhurcolták Hysopi asszonyt. Bothari őt bérelte fel a kislánya dajkájául. Van tudomása arról, hogy vajon elvitték Elenát… a csecsemőt… is?

– Épp fordított a helyzet, amennyire tudom – dörmögte Kly lehalkított hangon. – A bébiért mentek, de Karla Hysopi nekik esett, így hát magukkal vitték őt is, bár nem volt rajta a listájukon.

– Tudja, hová?

A férfi a fejét rázta.

– Valahová Vorbarr Sultanába. De talán mostanra az ön férjének ügynökei már pontosan tudják.

– Elmondta már az őrmesternek?

– A bajtársa közölte vele tegnap éjjel.

– Aha!

Gregor addig bámult visszafelé a válla fölött, miközben távolodtak, amíg a fatörzsek el nem takarták őket szem elől.

♦ ♦ ♦

Kly unokasógorának vezetésével három napon keresztül bolyongtak a hegyek között; Bothari gyalogosan, Cordelia pedig egy csontos kis hegyi lovon, amelynek birkabőr támlát erősítettek a hátára. A harmadik délután egy kunyhóhoz értek, amelynek lakója, egy vézna ifjú, egy csűrhöz vitte őket, melynek belsejében, csodák csodája, egy rozoga repülőgép rejtőzött. Annak hátsó ülésére bezsúfolták Cordeliát meg hatkorsónyi juharszirupot. Bothari szó nélkül kezet rázott Kly unokasógorával, aki eztán felült a csontos gebére, és hamarosan eltűnt az erdőben.

Bothari szigorú tekintetének felügyelete alatt a vézna ifjú a levegőbe emelkedett a gépével. Szinte a lombokat súrolva, hasadékok és szirtek takarásában emelkedtek a hófödte hegygerincig, s a túloldalon aláereszkedve maguk mögött hagyták a Vorkosigan-kerületet. Alkonyatra egy kicsi vásárvároshoz értek. A fiatalember egy mellékutcán szállt le a gépével. Cordelia és Bothari segítettek elvinni neki a lötyögő árut egy kisebb fűszerboltba, ahol elcserélte a szirupot kávéra, búzára, szappanra és akkumulátorokra.

Amikor visszatértek a repülőgéphez, egy ütött-kopott kisteherautót találtak mellette. Az ifjú csak odabiccentett a sofőrnek, aki kiugrott, és félrehúzta a raktér ajtaját Bothari és Cordelia előtt. A fülke negyedét rostszálas zsákokba csomagolt káposztafejek töltötték meg.

Nem igazán voltak alkalmasak párnának, de Bothari mindent elkövetett, hogy kényelmes fészket alakítson ki belőlük Cordeliának, miközben a kocsi döcögve haladt a siralmasan egyenetlen utakon. Miután végzett, Bothari letelepedett, hátát a raktér falának vetette, és kényszeresen élezgette kését egy saját gyártmányú fenőszíjon, egy bőrdarabon, melyet Soniától kunyerált el. Még négy óra ebből, és Cordelia már akár a káposztákkal is szívesen kezdett volna beszélgetésbe. A kocsi végül nagyot döccenve megállt. Az ajtó félresiklott, először Bothari szállt ki, aztán Cordelia is láthatta, hogy a semmi közepén vannak; kavicsúton, egy vízátvezető cső fölött, a sötétben, egy ismeretlen hovatartozása kerület sosem látott vidékén.

– A kilencvenhatos kilométerkőnél fogják felvenni magukat – mondta a sofőr a homályban, és egy fehérlő foltra mutatott, amely akár egy festett kőtömb is lehetett.

– Mikor? – kérdezte Cordelia kétségbeesetten. – És ha már itt tartunk, kik?

– Nem tudni. – A férfi visszaült a furgonjába, és kavicsesőt szórva a sárvédőjéről, úgy elhúzott, mintha máris üldöznék.

Cordelia letelepedett a festett sziklára, és azon tűnődött, vajon kik fognak először előugrani a sötétségből, és honnan tudja majd megállapítani, melyik oldalhoz tartoznak. Az idő egyre telt, és egy még nyomasztóbb látomással szórakoztatta magát: mi van, ha senki sem jön értük egyáltalán?

Azonban nem sokkal később egy elsötétített repülő ereszkedett alá az éjszakai égből; hajtóműveit szinte nesztelenre tompították. Leszállólábai csikorogva fúródtak bele a kavicsba. Bothari lekuporodott Cordelia mellé, használatra kész késével a kezében. De a férfi, aki óvatosan lekászálódott az utasülésről, Koudelka hadnagy volt.

– Milady? – szólította meg bizonytalanul a két emberkülsejű madárijesztőt. – Őrmester?

Megkönnyebbült sóhaj szakadt ki Cordeliából, ahogy a pilóta szőke fejét Droushnakoviként azonosította. Az én otthonom nem egy hely, hanem egy ember, uram…

Koudelka sürgető integetésére Bothari kezével a könyökén Cordelia hálásan zuttyant be a gép párnázott hátsó ülésére. Droushnakovi sötét pillantást vetett a válla fölött Botharira, és az orrát ráncolva kérdezte:

– Jól van, milady?

– Jobban, mint gondoltam. Menjünk, menjünk!

A fülke fedele a helyére csusszant, és a levegőbe emelkedtek. A ventilátorlapátok forogni kezdtek, szűrt levegő áramlott be. A műszerpult színes fényei megvilágították Kou és Drou arcát. Mindketten a kijelzőkre meredtek. Cordelia a rendszer-információkra pillantott Droushnakovi válla fölött, aztán a tetőüvegen át fel az égre; igen, sötét formák követték őket, katonai járőrgépek. Bothari is meglátta őket, a szeme helyeslőn résnyire szűkült. Testének feszessége enyhült valamelyest.

– Jó látni magukat… – Valami bizonytalan jel a testtartásukban, valamiféle tartózkodás visszatartotta Cordeliát attól, hogy befejezésként hozzátegye, „így együtt”. – Úgy sejtem, azóta már kiderült, ki követte el a kommkonzol szabotázst.

– Amint volt rá lehetőségünk leállítani és gyorspenta alá vetni azt a tizedest, milady – felelte Droushnakovi. – Nem volt elég bátorsága, hogy öngyilkosságot kövessen el a kikérdezés előtt.

– Ő volt a szabotőr?

– Igen – felelte Koudelka. – Csatlakozni akart Vordarian katonáihoz, amint megérkeztek volna, hogy elfogjanak bennünket. Vordarian nyilván már hónapokkal korábban lefizette.

– Ez okozta a biztonsági problémáinkat, ugye?

– Ő adta ki az információt az útvonalunkról aznap, amikor a hanggránátos merényletet elkövették. – Koudelka a homloküregét masszírozta erre az emlékre.

– Tehát az mögött is Vordarian állt!

– Bizonyítottan. De az őr semmit sem tudott a soltoxinról. Mindent kiszedtünk belőle, amit csak lehetett. Ő nem volt felső szintű összeesküvő, csak egy eszköz.

Durva gondolattársítás, de:

– Illyan bejelentkezett már?

– Még nem. Vorkosigan admirális reméli, hogy a fővárosban bujkál, ha nem ölték meg az első összecsapásokban.

– Hm! Hát legalább annak örülhetünk, hogy Gregor biztonságban van…

Koudelka egy kézmozdulattal félbeszakította.

– Elnézést, milady! Az admirális szigorú parancsa… hogy ön és az őrmester nem beszélhetnek senkinek Gregorról, kivéve Piotr grófnak és őneki.

– Rendben. Az az átkozott gyorspenta! Hogy van Aral?

– Jól, milady. Utasított, hogy körvonalazzam önnek a jelenlegi stratégiai szituációt…

Francba a stratégiai szituációval! Mi van a gyermekemmel?! Sajnos úgy tűnt, e két dolog kibogozhatatlanul összefonódott.

– …és válaszoljak minden kérdésére.

Remek.

– Mi van a gyermekünkkel, Pi… Milesszal?

– Nem hallottunk felőle semmi rosszat, milady.

– Mit jelent ez?

– Azt jelenti, hogy semmit nem hallottunk róla – szólt közbe Droushnakovi mogorván.

Koudelka ingerült pillantást vetett rá, a testőrnő pedig erre egy vállrándítással reagált.

– Semmilyen hír nem lehet jó hír – folytatta Koudelka. – Mindaddig, amíg Vordarian uralja a fővárost…

– És következésképp az ImpMil[3] – mondta Cordelia.

– És bár ez sorra hozza nyilvánosságra azon foglyok nevét, akik rokonságban állnak valakivel a parancsnoki láncban, az önök gyermekéről semmilyen említés nem esett ezeken a listákon. Az admirális szerint Vordarian egyszerűen nem is sejti, hogy egy életképes magzat került a replikátorba. Nem tudja, mije van.

– Egyelőre – vágott közbe Cordelia.

– Egyelőre – ismerte el Koudelka vonakodva.

– Jól van. Folytassa!

– Az átfogó helyzet nem olyan vészes, mint ahogy eleinte gondoltuk. Vordarian tartja az ellenőrzése alatt Vorbarr Sultanát, a saját kerületét és annak katonai bázisait, és csapatokat vezényelt a Vorkosigan-kerületbe is, de csupán öt gróf kötött vele szövetséget. Nagyjából harminc-egynéhány grófot elfogtak a fővárosban, és az ő hűségükben nem lehetünk biztosak, amíg Vordarian fegyvert szegez a halántékukhoz. A maradék huszonhárom kerület megújította esküjét a mi régens urunkhoz. Bár néhányan – azok, akiknek rokonaik vannak a fővárosban, vagy kínos stratégiai helyzetben vannak, mint a lehetséges összecsapások területeinek főnökei –, csak hebegnek.

– És az űrflotta?

– Épp most akartam rátérni, milady. Ellátmányuk több mint felét a Vordarian-kerületben lévő űrkikötőkből kapják. Pillanatnyilag inkább még kívül maradnak a harcokon, mint hogy beavatkozzanak valamelyik fél mellett. De megtagadták, hogy nyíltan Vordariant támogassák. Bárki lesz is az, aki maga felé tudja billenteni a mérleg nyelvét, győzni fog. Vorkosigan admirális roppant bizakodónak tűnik e tekintetben. – Cordelia nem tudta eldönteni a hadnagy hanglejtéséből, hogy ő vajon osztozik-e ebben a roppant magabiztosságban. – De hát ezt kell tennie. A morál miatt. Azt mondja, Vordarian már abban az órában elvesztette ezt a háborút, amikor Negrinek sikerült lelépnie Gregorral, és a többi már csak taktikázás, hogy csökkentse a lehetséges veszteségeit. Csakhogy Kareen hercegnő Vordarian kezében van.

– Ez kétségtelenül a legaggasztóbb veszteség, amely miatt Aral aggódhat. Vele minden rendben? Vordarian barmai nem erőszakoskodtak vele?

– Amennyire tudjuk, nem. Úgy tudni, házi őrizetben tartják a saját szobáiban, a Császári Rezidencián. Néhány más fontosabb túszt is ott tartanak fogva.

– Értem. – Cordelia oldalra pillantott a homályos kabinban Botharira, akinek arckifejezése időközben mit sem változott. Arra számított, hogy az őrmester kérdez majd Elena sorsáról, de ő nem szólt semmit. Droushnakovi közönyösen bámult ki a sötétségbe Kareen említésére.

Vajon Kou és Drou hogy boldogultak? Hűvösnek, komolynak, kötelességtudónak és szolgálatkésznek tűntek. De bármiféle felszínes mentegetőzések történtek is, Cordelia nem érzékelt gyógyulást a lelkükben. A titkos imádat és a formálódó bizalom teljesen eltűnt a kék szempárból, amely néha-néha rávillant a műszerpultról a mellette ülő férfira. Ám ezek csupán óvatos pillantások voltak.

Fények csillogtak odalenn, egy közepes nagyságú város világítása, és azon túl egy hatalmas katonai űrkikötő kusza geometriája. Drou újra meg újra megadta a kódot, ahogy közeledtek. Spirális pályán ereszkedtek le a számukra kivilágított leszállópadra, amely körül fegyveresek sorakoztak. A kísérő gépeik elhúztak fölöttük a saját leszállózónáik felé.

Az őrök körbevették őket, amikor kiléptek a gépből, és olyan gyorsan, ahogy Koudelka lába bírta, egy liftcsőhöz kísérték őket. Leereszkedtek, végigmentek egy oldalfolyosón, aztán légmentesen záródó ajtókon át még lejjebb hatoltak. A Tanery bázis egyértelműen egy alaposan megerősített föld alatti parancsnoki központ lehetett.

Üdvözlet a bunkerben. És mégis torokszorító, ismerős érzés rázta meg Cordeliát egy szörnyű pillanatig a pusztulás és veszteség láttán. A Béta Kolónián sokkal nagyobb hangsúlyt helyeztek a belső díszítésre, mint itt ezekre a csupasz folyosókra, de még ha valamelyik eltemetett bétai város legalsó kiszolgálószintjére ereszkedett volna alá, ott is nagyobb biztonságban és nyugalomban érezhette volna magát…

Haza akarok menni!

Három zöld egyenruhás tiszt beszélgetett a folyosón. Egyikük Aral volt. Azonnal meglátta a feleségét.

– Köszönöm, uraim, távozhatnak! – mondta egyik társa szavába vágva, aztán valamivel hangsúlyosabban tette hozzá: – Majd később folytatjuk. – De azok nem tágítottak, csak a szemüket meresztették.

Vorkosigan nem látszott sérültnek, csupán kimerültnek. Cordeliának belesajdult a szíve, ahogy meglátta, és mégis… Miattad jöttem ide. Nem álmaim Barrayarára, hanem a rémálmaiméra.

Aral hangtalan „ah!” sóhajjal ölelte magához, szorosan. Cordelia visszaölelte. Ez jó. Tűnj el, világ! De amikor felnézett, a világ még mindig ott várakozott, hét személy képében, mindegyikük határidőnaplóval a kezében.

Aral eltolta magától, és aggódva mérte végig, tetőtől talpig.

– Szörnyen nézel ki, drága kapitányom.

Legalább volt annyira udvarias, hogy nem azt mondta: szörnyen bűzlesz – gondolta Cordelia.

– Semmi olyan, amit egy jó fürdő nem tudna kikúrálni.

– Nem úgy értettem. Irány a gyengélkedő, mielőtt bármihez is kezdesz. – Aral megfordult, és Botharit pillantotta meg közvetlenül maga előtt.

– Uram, jelentkeznem kell a gróf úrnál – téblábolt az őrmester.

– Apám nincs itt. Diplomáciai küldetésben jár a nevemben az egyik régi cimborájánál. Hé, maga, Kou… szállásolja el Botharit, lássa el ételutalvánnyal, iratokkal és ruhákkal. Ezután személyesen jelentkezzen nálam, haladéktalanul. Most Cordeliával kell foglalkoznom, őrmester.

– Igen, uram. – Koudelka és Bothari távoztak.

– Bothari elképesztő volt – súgta oda Cordelia a férjének. – Nem… ez nem igaz. Bothari mindvégig Bothari volt, és ezen egyáltalán nem kellene csodálkoznom. Nélküle nem sikerült volna.

Aral biccentett, és kissé elmosolyodott.

– Gondoltam, hogy a segítségedre lesz.

– De még mennyire.

Droushnakovi, aki abban a pillanatban elfoglalta régi helyét Cordelia könyökénél, amint Bothari lelépett, kétkedőn ingatta a fejét, és mögöttük lépkedett, miközben Aral maga mellett terelte asszonyát a folyosón. A többi jelenlévő kevesebb meggyőződéssel követte őket.

– Tudsz már valamit Illyanról? – kérdezte Cordelia.

– Még nem. Kou vázolta a helyzetet?

– Nagy vonalakban, de jelenleg ez is megteszi. Feltételezem, ezek szerint Padma és Alys Vorpatrilról sem jött semmi hír.

Aral sajnálkozva ingatta a fejét.

– Viszont egyikük sincs rajta a Vordarian által fogva tartottak listáján. Úgy hiszem, a városban bujkálnak. Vordarian embereiből úgy szivárognak az információk, akár egy szitából; tudomásunk lenne arról, ha egy ilyen jelentőségű letartóztatás történne. Vajon a mi rendelkezéseink is ennyire hézagosak? Ez a gond ezekkel az átkozott belháborúkkal, mindenkinek van egy testvére a…

Harsány kiáltás visszhangzott a folyosó túlvégéről.

– Uram! Ó, uram! – Csak Cordelia érezte, hogy Aral megrezzen, és a karja összerándul a kezében.

Egy tisztiszolga vezetett feléjük egy magas, fekete egyenruhás férfit, akinek ezredesi rendfokozat díszelgett a hajtókáján.

– Hát itt van, uram. Gerould ezredes érkezett meg Marigradból.

– Ó! Rendben. Most beszélnem kell ezzel az emberrel… – Aral sietve körülnézett, és a tekintete Droushnakovin állapodott meg. – Drou, kérem, kísérje el helyettem Cordeliát a betegszobára! Vizsgálják meg, nézzék meg a… alaposan, mindenütt!

Az ezredes nem itteni aktatologató volt. Sőt inkább úgy nézett ki, mintha most toppant volna be ide a frontvonalról, bárhol van is a „front” ebben a furcsa háborúban. A gyakorlója koszos volt, és gyűrött, mintha abban aludt volna, füstös szaga még Cordelia hegyvidéki bűzét is felülmúlta. Arcán kimerültség tükröződött. De csak megviseltnek nézett ki, nem legyőzöttnek.

– A harcok Marigradban házról házra terjednek, admirális – jelentette bevezetés nélkül.

Vorkosigan grimaszolt.

– Akkor ezt részletesen meg kell beszélnünk. Menjünk a hadműveleti terembe… Mi van a karján, ezredes?

199

Széles fehér szövet meg azon egy keskenyebb barna szalag fonta körül a tiszt fekete egyenruhájának bal felkarját.

– Azonosító, uram. Enélkül nem tudnánk, kire lövünk. Vordarian emberei pirosat és sárgát viselnek; gondolom, ez hasonlít legjobban a császári vörös-aranyhoz. Mi pedig természetesen a Vorkosiganok barna és ezüst mintáját próbáljuk utánozni.

– Épp ettől tartottam. – Vorkosigan roppant szigorúan meredt a tisztre. – Vegyék le! Égessék el! És adja tovább a parancsot mindenkinek! Már van egyenruhájuk, ezredes, méghozzá az, amelyet a császártól kaptak. Őérte harcolnak. Jelöljék másképp az egyenruhájukat az árulók!

Az ezredes meghökkent Vorkosigan vehemenciáján, de aztán, egy szívdobbanással később, felderült az arca; sietve lecibálta a karszalagját, és a zsebébe gyömöszölte.

– Igen, uram.

Aral érzékelhető erőfeszítéssel engedte el Cordelia kezét.

– Majd a szállásomon találkozunk, szerelmem. Nemsokára.

Majd a jövő héten, ha ez így megy tovább. Cordelia tehetetlenül rázta a fejét, még egyszer alaposan beitta tekintetével férje zömök alakját, mintha megpróbálná digitalizálni és tárolni azt, hogy bármikor kivetíthesse, aztán követte Droushnakovit a Tanery bázis föld alatti laktanyájába. Nagy nehezen sikerült meggyőznie Drout, hogy tegye félre Vorkosigan parancsát, és a fürdőt vegyék előre. Ráadásul sikerült találnia fél tucat új öltözetet a megfelelő méretben, melyek ugyan nem feleltek meg Drou palotához szokott jó ízlésének, de ott vártak rá egy szekrényben Aral szállásán.

♦ ♦ ♦

A bázis doktorának nem voltak kartonjai; Cordelia orvosi leletei jelenleg természetesen mind az ellenséges vonalakon túl, Vorbarr Sultanában voltak. A férfi csak a fejét rázta, és egy új adatlapot hívott be a kijelzőjére.

– Sajnálom, Lady Vorkosigan. Mindent a legelején kell kezdenünk. Kérem, segítsen ki! Jól tudom, hogy önnek valamilyen női jellegű problémája volt?

Nem, inkább férfijellegű a problémám. Ők okozták. Cordelia visszafogta magát.

– Méhlepény-átültetésem volt, úgy… lássuk csak… három, négy… – az ujjain számolta – körülbelül öt hete.

– Elnézést, mije volt?

– Sebészeti beavatkozással szültem. Nem sikerült túl jól.

– Értem. Öt hete szült. – Az orvos lejegyezte. – És jelenleg mi a panasza?

Nem szeretem a Barrayart, haza akarok menni, az apósom meg akarja ölni a gyermekemet, a barátaim fele az életéért menekül, én pedig nem tölthetek tíz percet kettesben a férjemmel, akit az emberei a szemem előtt emésztenek fel, fáj a lábam meg a fejem, és a lelkem is sajog… de ez mind túl bonyolult. Ez a szegény ember csak az üres részre akar beírni valamit, de nem egy teljes esszét.

– Kimerültség – sikerült kinyögnie végül.

– Aha! – Az orvos arca felderült, és felvitte a kórismét a paneljére. – Gyermekágyi fáradtság. Ez normális. – Felpillantott, és buzgón méregette. – Mit szólna egy jó kis edzésprogramhoz, Lady Vorkosigan?

Tizennegyedik fejezet

– Kik Vordarian emberei? – kérdezte Cordelia a férjét csalódottan. – Három héten át futottam előlük, de olyan, mintha csak néha láttam volna meg őket a visszapillantó tükörben. Ismerd meg ellenségeidet meg ilyesmi. Honnan szedi ezt a tömérdek vadbarmot?

– Á, nem olyan tömérdek az. – Aral enyhén mosolygott, és ismét harapott egy falat húst. Csodák csodája, végre kettesben lehettek a férje végtelenül egyszerű berendezésű föld alatti tiszti szállásán. A vacsorájukat csak az imént hozta be egy tisztiszolga, és feltálalta a köztük lévő alacsony asztalra. Aztán Cordelia legnagyobb megkönnyebbülésére Aral elküldte a tétovázó csicskást egy „köszönöm, tizedes, ez minden” biccentéssel.

Aral lenyelte a falatot, aztán folytatta:

– Hogy kik ők? Nagyrészt olyasvalakik, akik olyan tisztek alá tartoznak a parancsnoki láncban, akik Vordarian mellé álltak, és akiknek nem volt ahhoz elég bátorságuk, vagy néhány esetben elég eszük, hogy lepuffantsák a tisztet, vagy dezertáljanak, és a másik oldalra álljanak. És az engedelmesség meg a csapatszellem mélyen bele van vésve ezekbe az emberekbe. „Mikor durva dolgok történnek, csak az egységed segíthet”, ezt szó szerint beléjük verték. Tehát az a szerencsétlen tény, hogy a tisztjük árulásba viszi őket, még természetesebben összekovácsolja őket a bajtársaikkal. Ráadásul – zordan elvigyorodott – ez csak akkor árulás, ha Vordarian veszít.

– És veszít Vordarian?

– Amíg én élek, és Gregor is életben van, Vordarian nem nyerhet. – Mély meggyőződéssel bólintott. – Vordarian annyi bűnnel vádol engem, amennyit csak ki tud találni. A legkomolyabb azok közül, amiket terjeszt, hogy én raboltam el Gregort, hogy magamnak kaparintsam meg a császári trónt. Ez egy trükk, hogy kifüstölhesse Gregort a búvóhelyéről. Tudja, hogy Gregor nincs itt velem. Különben képes lenne atomot dobni ide.

Cordelia ajkai lebiggyedtek az undortól.

– Most akkor elfogni akarja Gregort, vagy megölni?

– Csak akkor ölné meg, ha foglyul ejteni nem tudná. Amikor eljön az ideje, elő fogom hozni Gregort.

– Miért nem már most?

Aral fáradt sóhajjal dőlt hátra, és félretolta a tálcát, amelyen még maradt pár harapásnyi hús meg egy megcsipkedett kenyérdarab a tányérjában.

– Mivel látni szeretném, Vordarian hány szövetségesét tudom visszacsábítani magam mellé a végső leszámolás előtt. Azt, hogy mennyien dezertálnak hozzám… de nem is ez a helyes kifejezés, hanem inkább… hányan állnak át. Nem szeretném négyezer katona kivégzésével kezdeni hivatalba lépésem második évét. Egy bizonyos rendfokozat alatt mindenkire kiterjedő kegyelmet adok mindazoknak, akik az őket kötő eskü miatt követték tisztjeiket, de a magasabb rangúak közül is szeretnék megmenteni annyit, amennyit csak lehetséges. Öt kerületi gróf és Vordarian sorsa már most megpecsételődött; számukra nincs remény. Magát átkozhatja, hogy elkezdte ezt az egészet.

– Mit csinálnak most Vordarian csapatai? Patthelyzet van?

– Nem egészen. Arra vesztegeti az idejét és az enyémet, hogy próbál megszerezni pár használhatatlan erődöt, mint például az élelmiszerraktárt Marigradnál. Mi pedig hol visszavonulunk, hol előrenyomulunk. Ezzel lekötjük Vordarian parancsnokait, és eltereljük a figyelmüket a lényegesebb pontokról, mármint az űrbázisokon található csapatokról. Bárcsak velem lenne Kanzian!

– A hírszerzőid még nem jutottak a nyomára? – A híres Kanzian admirális egyike volt annak a két embernek a barrayari vezérkarban, akiknek stratégiai képességeit Vorkosigan a magáénál többre tartotta. Kanzian fejlett űrhadműveleti specialista volt; az űrbázison állomásozó erők vakon bíztak benne. „Neki nem tapad lótrágya a csizmájához” – Kou így jellemezte egyszer, Cordelia nagy derültségére.

– Nem, de az biztos, hogy Vordariannal sincs. Eltűnt. Adja isten, hogy nem került valami ostoba utcai kereszttűzbe, és nem hever azonosítatlan tetemként kiterítve valahol. Micsoda veszteség lenne!

– Megpróbálsz felmenni? Magad mellé állítani az űrflottát?

– Miért, mit gondolsz, miért követek el mindent, hogy megtartsam a Tanery bázist? Fontolóra vettem az előnyeit és a hátrányait annak, hogy átköltöztetem a főhadiszállásomat egy űrhajó fedélzetére. Úgy vélem, még nem tehetem; úgy értelmezhetnék, mint a megfutamodás első lépését.

Elmenekülni. Micsoda csábító gondolat. Messze, messze, el ebből az őrületből, olyan messze, hogy ne maradjon belőle semmi, csupán egy kétdimenziós hír valami galaktikus híradóban. De… elhagyni Aralt? Cordelia a férje arcát fürkészte, ahogy hátradőlve ült a párnázott kanapén, vacsorája maradványaira meredve, de valami egészen mást látva. Fáradt, középkorú férfi, zöld uniformisban, nem különösebben jóképű (kivéve talán éles szürke szemét); mohó intellektus, állandó belső harcban félelemtől hajtott agresszióval, amely egy élményektől zsúfolt élet bizarr tapasztalataiból táplálkozott. Barrayari tapasztalatokból. Ha boldogságra vágytál, egy boldog férfiba kellett volna beleszeretned. De nem, te a fájdalom lélegzetelállító szépségébe estél bele…

Két test, egy lélek. Ez az ősi vallási szózat szó szerint beteljesült. Egy picinyke lélek, egy húsdarab egy mesterséges anyaméhben valahol az ellenséges vonalak mögött, immár sziámi ikrekként köti össze őket. És ha a kicsi Miles meghal, vajon megszakad ez a kötelék?

– Mi… mit kezdünk Vordarian túszaival?

A férfi sóhajtott.

– Ez kemény dió. Bármily kedvezően alakul is a helyzet, tény, hogy Vordarian fogva tart több mint húsz grófot és Kareent. Meg néhány száz közembert.

– Például Elenát?

– Igen. És ha úgy vesszük, Vorbarr Sultana összes lakosát. Azzal fog fenyegetőzni a végén, hogy atomot dob a városra, ha nem engedek neki szabad eltávozást a bolygóról. Eljátszottam a gondolattal, hogy belemegyek. Aztán később megöletem. Nem engedhetem szabadon, az igazságtalan lenne mindazokkal szemben, akik már meghaltak irántam tanúsított hűségük miatt. Miféle büntetés elégítené ki azokat az elárult lelkeket? Nem… így hát a legkülönfélébb mentőakciókat tervezzük a végére. Akkorra, amikor a létszámban és a hűségben beállt változás eléri a kritikus tömeget, és Vordarian igazán elkezd pánikba esni. Addig is várunk. És a végén… inkább feláldozom a túszokat, de nem hagyom, hogy Vordarian győzzön. – Kifejezéstelen tekintete most elsötétült.

– Még Kareent is? Az összes túszt? Az apróságokat is?

– Még Kareent is. Ő Vor. Megérti.

– A legegyértelműbb bizonyítéka annak, hogy én nem vagyok Vor – jegyezte meg Cordelia mogorván –, hogy én semmit nem értek meg ebből a… stilizált őrületből. Szerintem kezeltetni kellene benneteket, kivétel nélkül mindegyikőtöket.

Aral enyhén elmosolyodott.

– Úgy gondolod, a Béta Kolónia hajlandó lenne ideküldeni egy zászlóaljnyi pszichiátert humanitárius segély gyanánt? Például azt, akivel legutóbb neked is nézeteltérésed támadt?

Cordelia felhorkant. Nos, a barrayari történelemnek megvolt a maga hátborzongató, drámai szépsége, elméletben, jelentős távolságból. Egy szenvedélyes színdarab. Ám ily közelségből annak minden ostobasága kézzelfoghatóvá vált, jelentéktelen kockákra hullott, akár egy mozaik.

Cordelia tétovázott, aztán mégis megkérdezte:

– Nekünk is vannak túszaink? – Nem volt biztos abban, hogy hallani akarja a választ.

Vorkosigan a fejét rázta.

– Nem. Ez volt a legkeményebb vitám egész héten, belenézni olyan embereknek a szemébe, akiknek a felesége és a gyermekei a fővárosban vannak, és nemet mondani nekik. – Szabályosan elrendezte az evőeszközöket a tálcán az eredeti mintában, és tűnődve tette hozzá: – De ők nem eléggé széles látókörűek. Ez egyáltalán nem egy forradalom… csupán egy puccs. A lakosság tétlen, vagy még inkább azt sem tudja, mi történik, eltekintve néhány besúgótól. Vordarian az elit konzervatívokra, az öreg Vorokra és a katonaságra támaszkodik. A grófok nem számítanak. Az új technokultúra haladó szellemű kadétokat termel, tömegével kerülnek ki az iskolákból. Hamarosan ők lesznek többségben. Mutatni akarok nekik néhány módszert azon túl is, hogy színes karszalaggal különböztessék meg a jó fiúkat a rossz fiúktól. Az erkölcsi meggyőzés sokkal nagyobb erő, mint azt Vordarian gyanítja. Melyik egykori földi tábornok mondta, hogy a morál háromszor annyit ér, mint a fizikum? Ó, Napóleon, ő volt! Elég baj, hogy nem szívlelte meg a saját tanácsát. Én ötszörösnek hiszem a különbséget ebben a háborúban.

– De egyensúlyban vannak az erők? Mi a helyzet fizikálisan?

Vorkosigan vállat vont.

– Mindkét félnek van annyi fegyvere, hogy elpusztítsa a Barrayart. De itt nem a nyers erő a lényeg. A legitimitásom roppant előnynek számít, amíg csak ember kell a fegyverek mögé. Következésképp Vordarian megpróbálja megingatni a legitimitásomat azzal a váddal, hogy elraboltam Gregort. Le fogom leplezni a hazugságát.

Cordelia megborzongott.

– Tudod, nem szívesen lennék Vordarian oldalán.

– Ó, azért van még néhány lehetősége a győzelemre. Az én halálom a leglényegesebb mindegyikben. Az én személyem nélkül, mármint a régens nélkül, akit maga a néhai Ezar szentelt fel, kit választanának? Vordariannak ugyanannyi joga lenne rá, mint bárki másnak. Ha megöl engem, és elfogja Gregort, vagy fordítva, senki sem tudja megállítani. Legalábbis amíg nem jön egy újabb puccs vagy sorozatos felkelések és bosszúhadjáratok, amelyek visszavisznek egy kiszámíthatatlan jövőbe… – Aral szeme résnyire szűkült, ahogy eltűnődött ezen a sötét látomáson. – Ez a leggyötrőbb rémálmom. Hogy ez a háború akkor sem ér véget, ha veszítünk, míg egy újabb Igazságos Dorca Vorbarra emelkedik ki, hogy véget vessen az újabb véres évszázadnak. Isten tudja, mikor. Őszintén szólva nem látok ilyen kaliberű embert a mi generációnk között.

Nézz a tükörbe, gondolta Cordelia komoran.

♦ ♦ ♦

– Aha, szóval ezért akartad, hogy először az orvoshoz menjek – incselkedett Arallal aznap éjszaka. A doktor, miután Cordelia helyre tette a zavaros elképzeléseit, alaposan átvizsgálta, a gyógymódot tornázás helyett pihenésre változtatta, és engedélyezett egy óvatos, szülés utáni házaséletet. Aral csak vigyorgott ezen, és úgy szeretkezett vele, mintha porcelánból lenne. Viszont az egyértelműen kiderült, hogy ő már szinte teljesen felépült a soltoxin-mérgezésből. Aztán aludt, mint a bunda, megnyugtató melegséget árasztva, amíg hajnalban a kommkonzol fel nem ébresztette őket. Valószínűleg lehetett valami katonai suskus a dologban, hogy addig nem jelzett. Cordelia elképzelte, mint fordul valami beosztott Kouhoz: „Ja, hagyja csak aludni az öreget, hátha kevésbé lesz harapós…”

A kimerültség köde elég gyorsan elillant. Droushnakovi kíséretében még aznap bejárta új környezetét.

A bázis tornatermében összefutott Botharival. Piotr gróf még nem tért vissza, így, miután Bothari jelentést tett Aralnak, nem volt semmi dolga.

– Tréningezem – dörmögte kurtán.

– Aludt?

– Nem sokat – felelte az őrmester, és folytatta a futógyakorlatot. Kényszeresen, túlságosan is hosszan, messze túllépve a hatékonysági optimumot. Verejtékezve múlatta az időt, így fojtotta el a gondolatait, és Cordelia magában sok szerencsét kívánt neki.

Aral és Kou révén értesült a háborús fejleményekről, no meg a cenzúrázott híradásokból. Mely grófok álltak melléjük, kiket ejtett túszul, és hol, milyen egységeket vetettek be egyik vagy a másik oldalon, melyeket verték szét vagy futamították meg; hol zajlottak a harcok, milyen sérülések történtek, mely parancsnokok fogadtak újra hűséget… tudás, amely semmire nem jó. Nem több, vélte, mint Bothari vég nélküli futásának intellektuális verziója; amely még kevésbé alkalmas arra, hogy elvonja gondolatait arról a sok rémségről és katasztrófáról, legyen az régebbi vagy küszöbön álló, melyek ellen jelenleg semmit sem tehetett.

Jobb szerette volna, ha katonai pályafutása egy más időben játszódna. Egy-két évszázaddal korábban, mondjuk. Elképzelte, amint valami higgadt tudós szemléli őt egy időteleszkópon át, és gondolatban durván beintett neki. Bárhogy legyen is, csak most döbbent rá, hogy azokból a hadtörténeti művekből, melyeket olvasott, kihagyták a legfontosabb részt: egy szó sem esett arról, mi történt a kisdedekkel.

Nem… azok ott odakint valamennyien csecsemők. Anyuci kicsi fiai fekete uniformisban. Aral egyik megjegyzése úszott be az emlékezetébe, bársonyos hangon: „Akkoriban azok a katonák úgy kezdtek rám felnézni, akár a gyermekek…” Otthagyta a vidkonzolt, és a fürdőszobába ballagott, hogy találjon valami gyógyszert a fejfájására.

♦ ♦ ♦

A harmadik napon csaknem összeütköztek Koudelkával a folyosón, ahogy a férfi izgalomtól vöröslő arccal szinte futva fordult be a sarkon.

– Mi van, Kou?

– Itt van Illyan. És Kanziant is magával hozta!

Cordelia követte őt az eligazítóterembe. Droushnakovinak még hosszú lépteit is meg kellett nyújtania, hogy le ne maradjon mögöttük. Aral két vezérkari tiszt társaságában ült, összekulcsolt kezét az asztalon nyugtatta maga előtt, és a lehető legnagyobb figyelemmel hallgatta a beszámolót. Illyan százados az asztal szélén ült, és egyik lábát saját hangja ritmusára lógázta. A bal karján lévő kötést sárga folt itatta át. Sápadt volt, és mocskos, de a szeme diadalmasan csillogott, némi láztól izzítva. Civil ruhát viselt, amely olyan volt, mintha valaki szennyeséből rángatta volna ki, aztán egy lejtőn legurult volna benne.

Egy idősebb férfi ült Illyan mellett; az egyik tisztiszolga odanyújtott neki egy italt, amely, Cordelia megismerte, nátriumsóval telített gyümölcsízesítésű üdítő volt, és az anyagcsere élénkítését szolgálta. A férfi kötelességtudóan belekortyolt, elfintorodott, és úgy pislogott, mintha valami régimódi frissítőt szívesebben ivott volna, például brandyt. Túlsúlyos volt, és az átlagnál alacsonyabb, részben őszült, másutt kopaszodott, de Kanzian admirális így is rendkívül katonás jelenség volt. Nagypapának tűnt – vagy még inkább tudós professzornak. Arcvonásait az intelligencia élénksége tartotta egyben, és ez megerősítette a ráaggatott „hadtudós” címkét. Cordelia látta már egyenruhában is, és úgy találta, hogy katonás megjelenésén mit sem ront a civil nadrág és az ing, melyek nyilván ugyanabból a szennyestartóból származhattak, mint Illyané.

Illyan beszélt:

– …és a következő éjszakát a pincében töltöttük. Vordarian osztagai visszatértek másnap reggel, de… Milady!

Üdvözlő mosolyába némi bűntudat vegyült, ahogy a dereka felé pillantott, és elfordította tekintetét. Cordelia szívesebben hallgatta volna tovább az izgalmas élménybeszámolót a kalandjairól, de érkezése lelohasztotta a férfi lendületét, legjelentősebb hibájának emléke kísértett ezen a diadalmas megbeszélésen.

– Örömömre szolgál, hogy láthatom önöket, mindkettejüket; Simon, admirális! – Üdvözlő biccentéseket váltottak; Kanzian fel akart állni, de egyszerre intett neki mindenki, hogy maradjon csak ülve, és ő ezen eltűnődve lebiggyesztette az ajkát. Aral jelzett Cordeliának, hogy üljön le mellé.

Illyan nagyobb sebességre váltva folytatta. Az elmúlt kétheti bújócskázása Vordarian osztagaival nagyon hasonlított Cordeliáéra, bár jóval bonyolultabb volt az elfoglalt fővárosban. Cordelia azonban ugyanazon rémképeket ismerte fel egyszerű szavai mögött. Gyorsan eljutott a történetében a jelen pillanatig. Eközben Kanzian néha megerősítően bólintott.

– Szép volt, Simon – dicsérte Vorkosigan, amikor Illyan a beszámolója végére ért. Kanzian felé is biccentett. – Remekül csinálták.

Illyan elmosolyodott.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog önnek, uram.

Vorkosigan Kanzianhoz fordult.

– Amint képesnek érzi rá magát, szeretnék helyzetjelentést adni önnek a hadműveleti teremben, uram.

– Köszönöm, nagyuram. Kiestem a kommunikációból… eltekintve persze Vordarian híradásaitól… amióta elmenekültem a főhadiszállásról. Bár sok mindent ki lehetett következtetni abból, amit láttunk. Apropó, elismerésem a visszafogott stratégiáért. Eddig kiválóan működik. De közel jár a lehetőségei határához.

– Én is így érzem, uram.

– Mit csinál Jolly Nolly az egyes űrállomáson?

– Nem válaszol a sürgető üzenetekre. A múlt héten az altisztjei megdöbbentő mennyiségű kifogással hozakodtak elő, de találékonyságuk végül elapadt.

– Aha! El tudom képzelni. Szépen kiújulhatott a vastagbélgyulladása. Lefogadom, hogy nem mindig hazudtak, amikor azt mondták, hogy „gyengélkedik”. Úgy hiszem, egy kis magáncsevegéssel kell kezdenem, csak mi ketten, Knollys admirális meg én.

– Méltányolnám, uram.

– Eltársalgok vele az idő elkerülhetetlen jelentőségéről. Meg egy potenciális parancsnok hiányosságairól, aki a teljes stratégiáját egy merényletre alapozza, de aki nem képes azt végrehajtani. – Kanzian helytelenítő homlokráncolással fejezte ki véleményét. – Nem jól kidolgozott terv az, amikor az egész háborút egyetlen eseményre hegyezi ki. Vordarian mindig is hajlamos volt a felületességre.

Cordelia oldalra pillantott, és elcsípte Illyan tekintetét.

– Simon, hallott egyáltalán bármiféle információt a Császári Katonai Kórházról, miközben Vorbarr Sultanában lapult? Vaagen és Henri laborjáról? A bébimről?

A férfi sajnálkozva ingatta a fejét.

– Nem, milady. – Illyannak viszont Vorkosiganhoz volt kérdése. – Nagyuram, igazak a hírek Negri kapitány haláláról? Hallottunk erről némi szóbeszédet, meg Vordarian propagandáiban is ezt sugározták. Gondoltuk, hátha csak blöff.

– Negri halott. Sajnálatos módon. – Vorkosigan grimaszolt.

Illyan rémülten kihúzta magát.

– És a császár is?

– Gregor biztonságban van, és jól érzi magát.

Illyan ismét elernyedt.

– Hála istennek! Hol van?

– Máshol – felelte Vorkosigan kitérően.

– Ó, persze, uram. Elnézést!

– Amint végez a betegszobán és a zuhanyozóban, Simon, adok magának egy kis házi munkát – folytatta Vorkosigan. – Pontosan tudni akarom, hogyan játszotta ki Vordarian az ImpSec figyelmét. Nem óhajtom háborgatni a holtakat… és isten a tudója, hogy az az ember megfizetett a hibáiért… de Negri régi személyzeti rendszere működtette az ImpSecet, az összes kis titkos rekeszével, amelyeket csak Ezarral osztott meg, és amelyeket teljesen darabokra szedtek. Minden komponenst, minden embert újra át kell vizsgálni, mielőtt ismét összeállítjuk. Ez lesz az ön első feladata a Császári Titkosszolgálat új főnökeként… Illyan kapitány.

Illyan kimerültségtől sápadt arca elzöldült kissé.

– Uram… azt akarja, hogy Negri cipőjében járjak?

– Először jó alaposan rázza ki azokat a lábbeliket! – tanácsolta Vorkosigan fanyarul. – Méghozzá mielőbb, ha megkérhetem. Addig nem hozhatom elő a császárt, amíg az ImpSec ismét képes nem lesz ellátni a védelmét.

– Igen, uram. – Illyan hangja elvékonyodott a bizonytalanságtól.

Kanzian feltápászkodott a székéből, és lerázta magáról egy segítőkész tisztiszolga kezét. Aral megragadta Cordelia kezét az asztal alatt, és ő is felkelt, hogy elkísérje új vezérkarának magját. Ahogy mindannyian távoztak, Kou visszamosolygott a válla fölött Cordeliára, és azt suttogta:

– Alakulnak a dolgok, mi?

Cordelia siváran mosolygott vissza rá. Vorkosigan szavai csengtek vissza a fejében: Amikor a létszámban és a hűségben beállt változás eléri a kritikus tömeget, és Vordarian igazán elkezd pánikba esni…

♦ ♦ ♦

Ahogy a hetek teltek, a Tanery bázisra érkező menekültek vékony erecskéje erőteljes folyammá duzzadt. A leglátványosabb érkező Kanzian után Vortala miniszterelnök volt, akinek sikerült kitörnie a házi őrizetből. Rengeteg sebesült libériás szolgával együtt érkezett, és egy hajmeresztő történettel vesztegetésekről, trükkökről, üldözésről és tűzharcokról. Két kisebb beosztású császári miniszter is befutott, egyikük gyalogosan. A morál egyre javult mindegyik híres csatlakozóval; a bázis hangulata szinte sistergett a várakozástól. A kérdés, amelyet a folyosókon a kiszolgáló személyzet tett fel egymásnak, immár nem úgy hangzott, hogy „érkezett valaki?”, hanem úgy, hogy „na, ki érkezett ma reggel?”. Cordelia próbált úgy tenni, mintha mindez őt is felvidítaná, és félelmeit az elméje mélyére száműzte. Vorkosigan egyszerre vált egyre elégedettebbé és feszültebbé.

Cordelia betartotta az instrukciókat, és sokat pihent Vorkosigan szállásán. Azonban túlságosan hamar feltöltődött annyi energiával, ami elég lett volna ahhoz, hogy dörömbölni kezdjen a falon. Aztán megpróbálta változatossá tenni az orvosi előírást néhány kezdetleges fekvőtámasszal és térdhajlítással (de nem csinált felüléseket). Épp azon tűnődött, mi lenne, ha csatlakozna Botharihoz az edzőteremben, amikor a kommkonzol csipogni kezdett.

Koudelka intelligens arca jelent meg a képernyőn.

– Milady, a nagyúr arra kéri, csatlakozzon hozzá mielőbb a hetes számú eligazítóteremben. Érkezett valami, amit meg akar mutatni önnek.

Cordelia gyomra összeszorult.

– Rendben. Máris megyek.

Pár ember várakozott a hetes eligazítóban; egy vidkonzol körül csoportosultak, halkan vitatkozva. Vezérkari tisztek, Kanzian és maga Vortala miniszterelnök. Vorkosigan felpillantott, és kurta, felszínes mosolyt villantott a felesége felé.

– Cordelia! Szeretném kikérni a véleményed valamiben.

Ez hízelgő, de…

– Miféle valamiben?

– Vordarian legutóbbi különleges jelentése új fordulatot hozott. Kou, kérem, játssza vissza az adást!

Vordarian propagandaműsorai a fővárosból többnyire gúnyolódás tárgyai voltak Vorkosigan emberei között. Azonban most elég komorak maradtak az ábrázatok.

Vordarian egy jól felismerhető helyiségben, a Császári Rezidencia egyik dísztermében, a hivatalos és derűs kék szalonban jelent meg. Ezar Vorbarra innen tette meg nagy ritkán bejelentéseit a néphez. Vorkosigan a homlokát ráncolta.

Vordarian tetőtől talpig zöld ruhában ült egy elefántcsontszínű selyemkanapén, Kareen hercegnővel az oldalán. A nő sötét haja szorosan hátra volt fogva drágaköves fésűkkel. Feltűnő fekete ruhát viselt, egy komor és hivatalos estélyit.

Vordarian csupán pár szót mondott komoly hangon, kérve a nézők figyelmét. Aztán a kép átváltott a Grófok Tanácsának nagytermére a Vorhartung-kastélyban. Ráközelített a Szólók Körének Őrző Lordjára, aki méltóságának összes jelvényét viselte. A kép nem mutatott semmi mást, csak az Őrző Lord fejét, de volt valami furcsa a férfi tekintetében, folyton oldalra nézett, nem pedig szembe, ami Cordeliában azt az érzetet keltette, hogy valaki pisztolyt fog rá, vagy talán egy kivégzőosztag áll ott, nem látható pozícióban.

A Szóló maga elé emelt egy műanyag lapot, és belekezdett:

– Idézni kívánok… annak rendje s módja szerint…

– Aha, ügyes! – mormolta Vortala, és Koudelka azonnal megállította a lejátszót.

– Elnézést, miniszterelnök úr…

– Ezzel, hogy „idézni kívánok”… hivatalosan elhatárolja magát azoktól a szavaktól, melyek a lapról származnak, és amelyeket fel kell olvasnia. Elsőre fel se tűnt. Jól van, Georgos, jól van – dicsérte Vortala a kimerevített alakot. – Folytassa, hadnagy, nem akartam félbeszakítani.

A holovidképek ismét peregni kezdtek.

– …az önjelölt trónbitorló Vorkosigant, a gyermek császár Gregor Vorbarra hitvány gyilkosát és szent esküje árulóját a Grófok Tanácsa hitszegőnek deklarálja, kitaszítja, megfosztja minden jogától, és törvényen kívül helyezi. E napon a Grófok Tanácsa kinevezi Vidal Vordarian grófot és sorhajókapitányt miniszterelnökké, valamint Kareen Vorbarra özvegy anyacsászárnő mellé régenssé, és megbízza egy ideiglenes szükségkormány megalakításával, mindaddig, amíg új örökös találtatik és szentesíttetik a Grófok Tanácsa és a Miniszterek Tanácsa által.

A férfi további rendeleteket olvasott, eközben a kép a termet pásztázta.

– Merevítse ki, Koudelka! – csattant fel Vortala. Az ajkai mozogtak, ahogy számolta. – Hah! Még egyharmad sincs jelen. Nincs meg a határozatképességhez szükséges minimum. Mit gondol, kit tud becsapni ezzel?

– Egy kétségbeesett ember kétségbeesett kapkodása – mormolta Kanzian, ahogy a holofelvétel újra megelevenedett Koudelka érintésére.

– Kareent figyeld! – szólt oda Vorkosigan Cordeliának.

A kép visszaváltott Vordarianra és a hercegnőre. Vordarian mézes-mázos stílusban folytatta, és Cordeliának csupán pár pillanatba telt, hogy rájöjjön, a „személyes védelmező” kifejezéssel Vordarian gyakorlatilag házasságról beszél. Kezét buzgón ráfonta Kareenéra, de eközben mindvégig a holovidba nézett. Kareen feltartotta a kezét, hagyva, hogy a férfi gyűrűt húzzon az ujjára, de eközben az arckifejezése jottányit sem változott. Az adás ünnepélyes zenével zárult. Vége. Hála az égnek, kihagyták a bétai stílusú utólagos kommentárt; nyilván itt sohasem volt szokás megkérdezni a barrayari utca emberének véleményét semmiről, legalábbis addig, amíg a zavargások olyan szintre nem emelkedtek, amelyet már senki sem mert figyelmen kívül hagyni.

– Te hogy értelmezed Kareen reakcióját? – kérdezte tőle Aral.

Cordelia felvonta a szemöldökét.

– Miféle reakciót? Hogy értelmezhetném? Egy szót sem szólt!

– Épp ezért. Szerinted elkábították? Vagy kényszer alatt cselekedett? Vagy valóban beleegyezett? Megtévesztette Vordarian propagandája, vagy mi? – Vorkosigan zavartan bámulta azt a helyet, ahol nem sokkal ezelőtt még a nő képe látszott. – Ő mindig is visszafogottan viselkedett, de ez volt a legérthetetlenebb szereplése, amelyet valaha is láttam.

– Futtassa újra, Kou! – kérte Cordelia. Aztán megállíttatta vele a képet, amikor jól látszott Kareen. A kimerevített arcot tanulmányozta, amely alig volt kevésbé mozgékony, mint amikor a holofelvétel futott.

– Nem látszik sem részegnek, sem szedáltnak. És ő nem pislog oldalra, mint a Szóló tette.

– Rá senki sem fog fegyvert? – találgatta Vortala.

– Vagy csak nem foglalkozik vele – szögezte le Cordelia zordan.

– Önként cselekszik, vagy kényszer hatása alatt? – ismételte Vorkosigan.

– Lehet, hogy egyik sem. Egész felnőtt életében efféle képtelenségekkel kellett szembesülnie… mit vársz tőle? Túlélt háromévnyi házasságot Serggel, mielőtt Ezar a védelmébe vette. Komoly szakértelemre tehetett szert abban, hogy tudja, mit ne mondjon, és mikor ne mondja.

– De hogyan hódolhat be nyilvánosan Vordariannak… ha úgy tudja, hogy ő a felelős Gregor haláláért…

– Mert mit is hihet? Ha tényleg úgy gondolja, hogy a fia halott… még ha nem is hiszi azt, hogy te ölted meg… akkor már semmi más miatt nem kell aggódnia, csak a saját maga túléléséért. Miért kockáztatná az életét valami drámai esztelenséggel, ha azzal már úgysem segíthet Gregoron? És végül is mivel tartozik neked, nekünk? Amennyire tudja, mind cserbenhagytuk őt.

Vorkosigan hunyorgott. Cordelia folytatta:

– Vordarian nyilván korlátozza abban, hogy információkhoz juthasson. Talán meggyőzte arról, hogy ő áll nyerésre. Kareen egy született túlélő; már túlélte Serget és Ezart is. Talán úgy véli, túlélhet téged és Vordariant egyaránt. Meglehet, épp abban reménykedik, hogy elég sokáig él ahhoz, hogy majd leköphesse a sírotokat.

– Csakhogy ő Vor – suttogta az egyik főtiszt. – Dacolnia kellett volna vele!

Cordelia tündöklő mosollyal jutalmazta.

– Ó, igen, de sosem tudhatjuk, mi jár egy barrayari nő fejében, amikor barrayari férfiak jelenlétében beszél. Az őszinteséget nem igazán díjazzák, mint köztudott.

A főtiszt kényelmetlenül feszengett. Drou fanyarul mosolygott. Vorkosigan kifújta lélegzetét. Koudelka pislogott.

– Tehát Vordarian belefáradt a várakozásba – mormolta Vortala –, és kinevezte magát régensnek.

– No meg miniszterelnöknek – tette hozzá Vorkosigan.

– Valóban, halmozza a címeket.

– Miért nem pályázik egyenesen a császári címre? – kérdezte a főtiszt.

– Teszteli a lehetőségeit – mondta Kanzian.

– Az majd csak később következik a forgatókönyvben – vélte Vortala.

– Vagy talán hamarabb, ha mi mozgatjuk egy kicsit a kezét – latolgatta Kanzian. – A végső és végzetes lépés. Ki kellene találnunk, hogy noszogassuk egy kicsit jobban.

– Nem kell már sokáig várni rá – szögezte le Vorkosigan.

♦ ♦ ♦

Kareen arcának szellemszerű maszkja lebegett Cordelia szeme előtt egész nap, és még másnap reggel is azzal ébredt.

Vajon mi járhatott Kareen fejében? És ha már itt tartunk, vajon milyen érzések kavaroghattak a lelkében? Meglehet, annyira zsibbadt volt, mint amilyennek látszott. Talán csak élt a lehetőséggel. Talán önként hódolt be Vordariannak. Ha tudnám, mit hisz, tudnám, mit csinál. Ha tudnám, mit csinál, tudnám, mit hisz.

Túl sok ismeretlen van ebben az egyenletben. Ha én volnék Kareen… Működhet ez az analógia? Következtethet Cordelia saját indíttatásai alapján valaki máséra? Vagy bárki más? Van bennük több közös vonás, benne és Kareenban; mindketten nők, hasonló korúak, mindkettejük fia veszélyben van… Cordelia előkotorta Gregor cipőjét a hegyvidékről hozott emlékek közül, és forgatgatta a kezében. „Akkor veszett el a cipőm. Anya kezében maradt. Jobban… jobban be kellett volna kötnöm reggel!” Lehet, hogy bízhat a saját értékítéletében. Lehet, hogy tudja, mit gondol Kareen.

Amikor a kommkonzol megcsörrent, nagyjából ugyanabban az időben, mint tegnap, Cordelia azonnal lecsapott rá. Új híradás érkezett a fővárosból, új bizonyíték, valami olyan, amiből már több mindenre lehet következtetni? Csakhogy nem Koudelka arca formálódott meg a képernyőn, hanem egy idegené, akinek titkosszolgálati jelzés virított a gallérján.

– Lady Vorkosigan? – kezdte tisztelettel.

– Igen.

– Sircoj őrnagy vagyok, a főbejárat ügyeletes tisztje. Az én feladatom, hogy átvilágítsak minden újonnan érkezőt, azokat az embereket, akik átálltak hozzánk az áruló egységektől meg hasonlóktól, továbbá én gyűjtöm be tőlük az összes új információt. Volt itt egy ember fél órával ezelőtt, aki azt mondta, hogy a fővárosból szökött meg, és aki nem volt hajlandó önként beszámolni. Meggyőződtünk azon állításának igazáról, hogy vallatás elleni kondicionálásban részesült… vagyis ha gyorspentával próbálkoznánk nála, azonnal belehalna. Egyfolytában azt kéri… illetve inkább követeli… hogy önnel beszélhessen. Orgyilkos is lehet.

Cordelia szíve kalimpálni kezdett. Olyannyira ráhajolt a holovidra, mintha bele akarna mászni.

– Hozott magával valamit? – kérdezte elakadó lélegzettel. – Egyfajta fémdobozt, amely nagyjából fél méter magas… rajta egy csomó villogó fénnyel, és nagy vörös betűkkel az áll rajta, hogy „ez a vége legyen felül”? Pokolian rejtélyesen néz ki, és már a látványtól bármelyik biztonsági őr garantáltan idegrohamot kap… Mondott nevet, őrnagy?

– Nem hozott semmit a ruháján kívül, amit visel. Nincs túl jó bőrben. A neve Vaagen. Vaagen kapitány.

– Máris odamegyek.

– Ne, milady! Ez az ember gyakorlatilag egy dühöngő őrült. Veszélyes lehet, nem hagyhatom, hogy…

Már csak az üres szobának beszélt. Droushnakovinak futnia kellett, hogy utolérje asszonyát. Cordelia kevesebb mint hét perc alatt leért a főkapunál lévő biztonsági irodához, és csak a bejáratnál állt meg, hogy visszanyerje lélegzetét. Hogy visszanyerje a lelkét, amely mindenáron ki akart ugrani a száján. Nyugi! Nyugi! Idegbajosan nyilván semmire se megy majd Sircojjal.

Felemelt állal lépett be az irodába.

– Szóljanak Sircoj őrnagynak, Lady Vorkosigan van itt, hogy találkozzon vele! – vetette oda az írnoknak, aki meglepetten felhúzta a szemöldökét, aztán engedelmesen a kommkonzolhoz hajolt.

Pár végtelennek tűnő perc múltán megjelent Sircoj a szemközti ajtó felől; Cordelia ösztönösen az emlékezetébe véste, merről.

– Beszélnem kell Vaagen kapitánnyal!

– Milady, az az ember veszélyes lehet! – Sircoj pontosan ugyanott folytatta, ahol nemrég abbahagyta. – Lehet, hogy olyasmire programozták, amire nem számítunk.

Cordelia azt fontolgatta, vajon arra számítana-e Sircoj, ha ő most torkon ragadná, és úgy próbálná észre téríteni? Semmi értelme. Nagy levegőt vett.

– Mi az, amit engedélyezhet? Viden legalább láthatom?

Sircoj átgondolta a dolgot.

– Igen, az megoldható. Elvégzünk néhány azonosítást, aztán rögzítjük a beszélgetést. Rendben van.

Bevezette a nőt egy másik helyiségbe, és pár gombnyomással életre keltett egy kijelzőt. Cordeliából apró nyögés formájában szakadt ki a lélegzet.

Vaagen egyedül volt egy zárkában, és fel-alá járkált, faltól falig. Zöld egyennadrágot viselt, és egy barna foltos fehér inget. Szinte nem is hasonlított arra az ápolt külsejű, energikus tudósra, akivel a laborban találkozott, a Császári Katonai Kórházban. Mindkét szemét lila monokli csúfította, egyik szemhéja úgy feldagadt, hogy szinte összezárult; a keskeny résben ijesztő véres pirosság csillogott. Enyhén görnyedten mozgott. Mocskos, kialvatlan, az ajkai feldagadtak…

– Küldjenek már orvost ehhez az emberhez! – Cordelia csak akkor döbbent rá, hogy ordított, amikor Sircoj talpra ugrott.

– Már ránéztek. Az állapota nem életveszélyes. Amint bebizonyosodik, hogy biztonsági szempontból tiszta, el fogják látni a sérüléseit – mormolta Sircoj mogorván.

– Akkor kapcsoljanak össze vele! – sziszegte Cordelia a fogai között. – Drou, menj vissza az irodába, hívd Aralt! Mondd el neki, mi folyik itt!

Sircoj kényelmetlenül pislogott ugyan, de hősiesen ragaszkodott az előírásaihoz. Újabb végeérhetetlennek tűnő percek teltek el, míg végül valaki lement a börtönszintre, és Vaagent egy kommkonzolhoz terelte.

Megjelent az arca a képernyőn; Cordelia a saját türelmetlenségét látta visszatükröződni a férfi szenvedélyes, intenzív ábrázatán. Végre létrejött a kapcsolat.

– Vaagen! Mi történt?

– Milady! – A férfi keze ökölbe szorult, remegett, ahogy a képrögzítő felé hajolt. – Azok az idióta, ostoba, érzéketlen, hülye… – Tehetetlenül szitkozódott, aztán visszanyerte önuralmát, és belekezdett újra, gyorsan, tömören, mintha attól tartana, hogy a nő képmása elillanhat bármelyik pillanatban. – Eleinte azt hittük, velünk minden rendben lesz, amikor az első két nap harcai lecsengtek. Elrejtettük a replikátort a kórházban, de senki sem jött érte. Csökkentett üzemmódban működtünk, és felváltva a laborban aludtunk. Aztán Henrinek sikerült kicsempésznie a feleségét a városból, és mi mindketten ott maradtunk. Titokban megpróbáltuk folytatni a kezelést. Úgy gondoltuk, kivárhatjuk a végét, vagy amíg kimenekítenek. Majdcsak lesz valahogy, így vagy úgy… Már nem is számítottunk rájuk, de mégis eljöttek. Pár nnn… tegnap. – Vaagen a homlokát dörzsölte, mintha valami összefüggést próbálna keresni a valós idő és a lidérces órák között, melyek őrülten rohantak. – Vordarian osztaga. A replikátort keresték. Lezártuk a labort, de ők betörtek. Követelték, hogy adjuk át. Mi megtagadtuk, nem válaszoltunk egyetlen kérdésükre sem, és ők nem alkalmazhattak rajtunk gyorspentát. Így hát verni kezdtek bennünket. Henrit agyonverték, akár egy csavargót, mintha egy senki lenne; azt a kivételes zsenialitást, azt a szakértelmet, azt az ígéretes tehetséget elintézte egy nyáladzó barom egy puskatussal… – Könnyek csorogtak le az arcán.

Cordelia sápadtan, lesújtottan állt; rossz, hiányos déjà vu tört rá. Ezerszer is lejátszotta már a fejében a laborban történteket, de sohasem látta dr. Henrit holtan a padlón, sem Vaagent eszméletlenre verve.

– Aztán feldúlták a labort. Tönkretettek mindent, az összes kezelési feljegyzést. Henri minden munkáját felégették, elhamvasztották. Nem lett volna szabad erre vetemedniük. Minden odalett a nagy semmiért! – Vaagen hangja recsegett, csikorgott a dühtől.

– És meg… megtalálták a replikátort? Kiürítették? – Cordelia szinte látta; lejátszódott a lelki szemei előtt újra meg újra, ahogy kiborítják a tartalmát…

– Végül megtalálták. Magukkal vitték. Aztán engem elengedtek. – Vaagen a fejét ingatta, oda-vissza.

– Elvitték – ismételte Cordelia bambán. Miért? Mi értelme van elvinni a technológiát és otthagyni a kezelőit? – És önt elengedték. Hogy hozzánk szaladjon, feltételezem. Hogy elhozza a hírt.

– Ahogy mondja, milady.

– Mit gondol, hová? Úgy értem, hová vihették?

Vorkosigan hangja válaszolta meg a kérdést:

– A Császári Rezidenciára, minden bizonnyal. Ott tartják fogva a legértékesebb túszokat. Azonnal ráállítom a hírszerzést. – Földbe gyökerezett lábbal, elszürkült arccal állt ott. – Úgy tűnik, nem csak mi igyekszünk fokozni a nyomást.

Tizenötödik fejezet

Alig két perccel azután, hogy Vorkosigan megérkezett a főkapuhoz, Vaagen kapitány máris lebegő hordágyon feküdt, úton a kórházi részleg felé, miközben a bázis legjobb traumatológusa várt rá. Cordelia keserűen tűnődött a parancsláncolatok természetén; a jelek szerint minden igazság, tény, érvelés és sürgető szükség kevés ahhoz, hogy effektív hatalmat kölcsönözzön annak, aki kívül áll ezen a láncolaton.

A tudós további kikérdezésével egyelőre várni kellett az orvosi kezelés miatt. Vorkosigan arra fordította a felszabaduló időt, hogy ráállította Illyant és egész részlegét az új problémára. Cordelia pedig azzal töltötte a holtidőt, hogy egyik kört rótta a másik után a kórház várótermében. Droushnakovi néma aggodalommal figyelte őt, és volt annyi esze, hogy ne próbáljon megnyugtató közhelyeket mondani, amikor mindketten tudták, mennyire üresek és alaptalanok lehetnek az ilyenkor tett reményteli kijelentések.

Végül előbukkant a műtőből a baleseti sebész, hogy bejelentse: Vaagen magánál van, és elég összeszedett egy rövid – külön kihangsúlyozta a szót – kikérdezéshez. Megjött Aral, a sarkában Koudelkával és Illyannal, és mindannyian becsődültek a terembe, ahol Vaagent egy kórházi ágyban fekve találták, egyik szemén fekete védőkendővel és a karjába intravénásan bekötött gyógyszeres infúzióval.

Vaagen érdes és kimerült hangján kiegészítette az addigiakat néhány iszonyatos részlettel, de semmi olyasmit nem mondott, amivel megváltoztatta volna Cordelia számára az először adott szemléletes leírását.

Illyan éber figyelemmel hallgatta.

– Embereink a rezidencián megerősítik mindezt – jelentette, amikor Vaagen végképp kimerült, és gyenge suttogása némaságba olvadt. – A replikátort a jelek szerint tegnap vitték oda, és azonnal a legszigorúbban őrzött szárnyba szállították, Kareen hercegnő lakosztálya mellé. Ügynökeink nem tudják, mi lehet az. Úgy vélik, valamiféle készülék vagy szerkezet, talán egy bomba, amely a végső ütközetben letarolja a Császári Rezidenciát, és benne mindenkit.

Vaagen felhorkant, köhögött, és megvonaglott az arca.

– Van ott bárki, aki felügyelne rá? – tette fel Cordelia a kérdést, melyet őelőtte addig még senki. – Egy doktor, technikus vagy akárki?

Illyan összehúzta a szemöldökét.

– Nem tudom, milady. Megpróbálhatom ugyan kipuhatolni, de minden újabb kommunikációval tovább veszélyeztetem az ottani beépített embereink biztonságát.

– Hm!

– A kezelés egyébként is félbeszakadt – motyogta Vaagen. Keze a lepedője szélével babrált. – Pokolian elfuserálták.

– Tudom, hogy elvesztette a jegyzeteit, de nem tudná esetleg… rekonstruálni a munkáját? – kérdezte Cordelia bátortalanul. – Mármint ha visszakapná a replikátort. Ott folytathatná, ahol abbahagyta.

– Mire visszakapnánk, már nem abban az állapotban volna. És nincs minden részlet az én fejemben. Az adatok egy részét csak Henri ismerte.

Cordelia vett egy nagy levegőt.

– Úgy rémlik, ezek az escobari hordozható replikátorok kéthetes üzemi ciklusokkal működnek. Mikor töltötték újra az akkumulátorát, cserélték ki a szűrőket, és adtak hozzá új tápoldatokat utoljára?

– Az energiacellák hónapokig is bírják – javította ki Vaagen. – A szűrők már problémásabbak. Azonban a tápoldat lesz a szűk keresztmetszet: először valószínűleg az fogy el. A jelenlegi felgyorsított metabolizmus mellett a magzat néhány napig éhezne, mielőtt a rendszer belefulladna az anyagcseréje melléktermékeibe. A bomlástermékek azonban igen hamar túlterhelik a szűrőket, miután megkezdődik a testszövetek lebontása.

A nő kerülte Aral tekintetét, és egyenesen Vaagenre nézett, aki egyetlen ép szemével viszonozta pillantását, arcán nem csak fizikai fájdalommal.

– És mondja, ön és Henri… mikor végeztek utoljára karbantartást a replikátoron?

– Tizennegyedikén.

– Azaz kevesebb mint hat napunk maradt – suttogta Cordelia elborzadva.

– Nagyjából… nagyjából annyi. Hányadika van ma? – Vaagen olyan rá nem jellemző bizonytalansággal nézett körül, hogy Cordelia szíve elszorult tőle.

– Ez az időkorlát csak akkor érvényes, ha nem gondoskodnak róla megfelelően – vetette közbe Aral. – A császári orvos, Kareen és Gregor embere… ő vajon nem ismeri fel, hogy szükség van valamire?

– Uram – kezdte Illyan –, a hercegnő orvosáról jelentették, hogy a rezidencián zajló harcok első napján az életét vesztette. Két más forrás is megerősítette ezt, vagyis a hírt biztosnak kell tekintenünk.

– Lehet, hogy merő tudatlanságból hagyják Milest meghalni? – döbbent rá Cordelia rémülten. – Vagy akár szántszándékkal. – Még az ügynökök egyike is jelenthet fenyegetést a gyermekére azzal a heroikus, ám téves elképzeléssel, hogy épp bombát hatástalanít.

Vaagen megvonaglott az ágyban. Aral elkapta Cordelia tekintetét, és fejével az ajtó felé intett.

– Köszönjük, Vaagen kapitány! Rendkívüli szolgálatot tett nekünk. Olyat, amely messze meghaladta a kötelességét.

– A francba a kötelességgel! – mormolta Vaagen. – Pokolian elfuserálták… azok az átkozott tudatlan csirkefogók…

Visszavonultak, hogy ne zavarják tovább lábadozásában az egyébként is nyugtalan Vaagent. Vorkosigan elküldte Illyant, hogy intézze megsokszorozódott feladatait.

Cordelia szembenézett Arallal.

– Most mi legyen?

A férfi ajka keskeny egyenes vonallá préselődött, szeme szórakozottan meredt a semmibe, miközben számításokat végzett magában, és az esélyeket latolgatta. Cordelia feltételezte, hogy ugyanazokat, amelyeken gondolatban már ő is végigfutott, csak éppen ezernyi olyan tényezőt is belekalkulálva a dologba, melyekről neki legfeljebb ha elképzelései lehettek. Végül Aral lassan megszólalt.

– Valójában semmi sem változott. A korábbiakhoz képest.

– De igen, változott. Mint ahogy nagyon is különbözik egymástól, ha bujkálsz, vagy ha túsz vagy. De vajon miért várt Vordarian egészen mostanáig ezzel? Ha korábban nem tudott Miles létezéséről, ki mondhatta el neki? Talán Kareen, amikor úgy döntött, hogy együttműködik vele?

Droushnakovi émelyegni látszott ettől a felvetett lehetőségtől.

– Lehet, hogy Vordarian csak játszik velünk – kockáztatta meg Aral. – Talán mindig is talonban tartotta a replikátor nyújtotta lehetőséget arra az esetre, ha égető szüksége volna egy új ütőkártyára.

– A fiunk van talonban! – helyesbítette Cordelia. Belebámult azokba a szürke, félig elkalandozó szemekbe, azt szuggerálva: Engem nézz, Aral! – Beszélnünk kell erről! – Maga után húzta férjét a folyosón az első magánszobáig, történetesen az orvosi tárgyalóig, és felkapcsolta a villanyt. A férfi, balján Kouval, engedelmesen helyet foglalt az asztalnál, és várt. A nő leült velük szemben. Azelőtt mindig ugyanazon az oldalon ültünk… Drou a háta mögé állt.

Aral óvatosan mustrálta.

– Min jár az agyad? – kérdezte Cordelia. – Hol tartunk ebben az ügyben?

– Én… sajnálom. Késő bánat. Sajnálom, hogy nem csaptunk le rájuk korábban. A rezidencia jelenleg sokkal nehezebben bevehető erőd, mint a katonai kórház. Legalább olyan veszélyes, mint mondjuk egy ImpMil elleni rajtaütés. És mégis… Nem változtathatok a döntésemen. Amikor a saját vezérkari embereimtől azt kértem, hogy várjanak és izzadjanak, akkor nem kockáztathatom a katonáim életét és nem pazarolhatom a tartalékainkat a saját személyes hasznomra. Miles helyzete… megadta nekem a hatalmat, hogy megkövetelhessem a hűségüket Vordarian zsarnoki elnyomásával szemben. Tudták, nem kérek tőlük és szeretteiktől semmi olyan kockázatot, melyet ne vállalnék én magam is.

– De most változott a helyzet! – mutatott rá Cordelia. – Most már nem ugyanazt a kockázatot vállalod, mint ők. Az ő hozzátartozóiknak rengeteg idejük van. Milesnak pedig csupán hat napja, mínusz az az idő, amelyet most itt vitatkozással töltünk. – Szinte hallotta fejében az óra kíméletlen ketyegését.

A férfi hallgatott.

– Aral… az összes itt és együtt töltött időnk alatt kértem-e tőled valaha is bármi olyan szívességet, amelyhez használnod kellett a hivatali hatalmadat és befolyásodat?

A férfi arcán átfutott egy szomorkás félmosoly, majd elenyészett. Tekintete most már teljesen a nőre szegeződött.

– Semmit – suttogta.

Mindketten feszülten ültek, a másik felé dőlve; a férfi az asztalon könyökölt, ujjait összefonta az álla alatt, a nő keze pedig maga előtt pihent, ráerőltetett mozdulatlanságban.

– Hát most kérek.

– Ez… egy rendkívül kényes időszak – kezdte Aral hosszú tétovázás után –, már ami az átfogó stratégiai helyzetet illeti. Jelenleg épp titkos tárgyalásokat folytatunk Vordarian két vezérkari főnökével, akik fel akarják adni őt. Az űrflotta a beavatkozás határán áll. Egy hajszál választ el minket attól, hogy végezzünk Vordariannal, egyetlen komolyabb, szabályos összecsapás nélkül.

Cordelia gondolatai futólag elkalandoztak, épp csak annyi időre, hogy eltűnődjön rajta, vajon ebben a percben Vorkosigan hány parancsnoka tárgyal titokban az ő feladásáról. Idővel kiderül. Idő!

Vorkosigan folytatta:

– Ha… ha sikerül ezt az egyezkedést olyan irányba terelni, mint szeretném, akkor olyan helyzetbe kerülünk, hogy kiszabadíthatjuk a foglyok többségét egyetlen nagyszabású, meglepetésszerű rajtaütéssel, méghozzá olyan irányból, amelyre Vordarian nem számít.

– Nem nagy rajtaütést kérek.

– Nem. De én mondom neked: egy kisebb akció, különösen akkor, ha rosszul sülnek el a dolgok, komolyan veszélyeztetheti a későbbi nagyobb villámtámadás sikerét.

– Talán.

– Talán – hajtott fejet Aral a bizonytalanság előtt.

– Időben mennyi?

– Még nagyjából tíz nap.

– Az túl sok.

– Igen. Megpróbálom felgyorsítani a dolgokat. De meg kell értened… ha elszúrom ezt az esélyt, ezt az időzítést, több ezer ember fizethet az életével a hibámért.

A nő tökéletesen megértette.

– Rendben. Tegyük fel, hogy pillanatnyilag kihagyjuk ebből az egészből a barrayari hadsereget. Hadd menjek csak én! Esetleg még egy, maximum két kísérő és teljes… a legnagyobb fokú… titoktartás. Totálisan magánjellegű támadás.

A férfi az asztalra csapott.

– Nem! – vágta rá azonnal. – Istenem, Cordelia! Szó se lehet róla!

– Kétségbe vonod a kompetenciámat? – kérdezte Cordelia vészjóslóan. Mert én igen, annyi szent. Ám ez nem az a pillanat, amikor be kéne ismernem ezt. – Az a „drága kapitány” csak becenév, mint valami kis kedvencnek, vagy tényleg komolyan gondoltad?

– Láttalak már rendkívüli dolgokat végrehajtani…

És láttál már pofára esni is, ugye?

– …de nem nélkülözhetlek. Istenem! Az tényleg az őrületbe kergetne. Csak várni, és nem tudni…

– Te is épp ezt kéred tőlem! Hogy várakozzam a bizonytalanságban. Ezt kéred minden egyes nap.

– Te erősebb vagy nálam. Erősebb, mint ami józan ésszel felfogható.

– Hízelgő. De nem elég meggyőző.

A férfi gondolatai ugyanott köröztek, ahol Cordeliáéi; látta pengeként metsző tekintetében.

– Nem. Nem fogsz a saját szakálladra nekivágni. Megtiltom, Cordelia! Teljességgel kizárt! Verd ki a fejedből egyszer s mindenkorra! Nem kockáztathatom, hogy mindkettőtöket elveszítselek!

– Ezzel mégis azt teszed.

Aral becsukta a száját; lehorgasztotta a fejét. Az üzenetet vette és megértette. A mellette ülő aggódó tekintetű Koudelka döbbenten pillantott ide-oda közöttük. Cordelia érezte, ahogy Drou kifehéredő ujjpercekkel markolja széke háttámláját.

Vorkosigan úgy festett, mint akit két hatalmas kő közé fogtak, és megőröltek; Cordelia pedig nem vágyott látni, ahogy a férje porrá morzsolódik. Pillanatokon belül azt kéri majd, hogy adjam a szavamat: a bázison maradok, és nem vállalok semmilyen kockázatot.

Széttárta tenyerét, és felfelé fordította az asztallapon.

– Én másképp döntenék. De engem senki sem választott meg Barrayar régensének.

A feszültség sóhajtásként szakadt ki Aralból.

– Fantáziátlanság. – Általános gyarlóság a barrayariak között, kedvesem.

♦ ♦ ♦

Visszatérve Aral szállására, Cordelia a folyosón találta Piotr grófot, amint épp elfordul az ajtajuktól, és indul. Eléggé megváltozott; már nem az a kimerült, vad külsejű férfi volt, akitől elvált a hegyi ösvényen. Most a visszavonult Vor lordok és rangidős birodalmi miniszterek által kedvelt, csendesen hivalkodó felsőosztálybeli öltözékét viselte; elegáns nadrágot, fényezett, rövid szárú csizmát és választékos tunikát. A válla mögött Bothari tornyosult, ismét hivatalos ezüst és barna libériájában feszítve. Bothari vastag kabátot cipelt a karján keresztbe vetve, amiből Cordelia arra következtetett, hogy Piotr épp most ugrott be váratlanul a Vordarian birtokaitól északra eső fagyos téli kerületek valamelyik grófjánál tett diplomáciai küldetéséről visszatérve. Kétségtelenül úgy tűnt, Vorkosigan emberei most kényük-kedvük szerint mozoghatnak a Vordarian uralta hátországon túl.

– Ah, Cordelia! – Piotr formális, óvatos biccentéssel üdvözölte; nem akarta épp itt feleleveníteni a régi ellenségeskedést. Ez Cordeliának is megfelelt így. Nem volt biztos benne, hogy meggyötört szívében maradt elég kedv és erő egy újabb vitához.

– Jó napot, uram! Sikeres volt az útja?

– De még mennyire. Aral merre van?

– Azt hiszem, a hírszerző részlegbe ment, hogy megvitassa Illyannal a Vorbarr Sultanából érkezett legfrissebb jelentéseket.

– Ó! Mi történt?

– Vaagen kapitány egyszer csak felbukkant az ajtónk előtt. Félholtra verték, de valahogy mégis sikerült neki a fővárosból idáig jutnia… Úgy látszik, Vordarian végül ráébredt a tényre, hogy szerezhet még egy értékes túszt. Az egyik osztaga elrabolta Miles replikátorát a kórházból, és a Császári Rezidenciára vitte. Azt hiszem, hamarosan többet is hallunk Vordarian felől, de nyilván inkább megvárja, hogy előbb teljes mértékben kiélvezhessük Vaagen kapitány verzióját.

Piotr hátravetette a fejét, és éles, keserű kacajra fakadt.

– Ez csak üres fenyegetés.

Cordelia annyi időre szétnyitotta összeszorított száját, hogy kipréselje a kérdést:

– Hogy érti ezt, uram? – Persze pontosan tudta, hogyan értette, de látni akarta, ahogy az öreg elmegy a végső határig. Ne hagyd félbe, átkozott! Ki vele, az egésszel!

A gróf ajka félig grimaszba, félig mosolyba rándult.

– Úgy értem, Vordarian akaratán kívül igazi szolgálatot kínál ezzel a Vorkosigan-háznak. És biztos vagyok benne, hogy még csak nincs is tudatában.

Nem mondanád ezt, öreg, ha Aral itt lenne. Talán te rendezted így a dolgot? Istenem, ezt nem kérdezhetem meg tőle nyíltan! Aztán mégis:

– Maga szervezte meg ezt az egészet? – szegezte neki követelően.

Piotr hátravettette a fejét.

– Én nem tárgyalok árulókkal!

– Ő a maga régi Vor-pártjába tartozik. A maga igazi szövetségese! És mindig is azt hajtogatta, hogy Aral túlságosan haladó.

– Hogy merészel megvádolni?!… – A gróf kifakadásában valódi harag rejlett.

Cordelia tomboló dühe vörös ködöt vont a szeme elé.

– Tudom, hogy vádolták már gyilkossági kísérlettel! Miért ne próbálkozna árulással is? Csak azt remélhetem, hogy az inkompetenciája továbbra is fennáll.

Az öreg hangja elfúlt a haragtól.

– Túlfeszíti a húrt!

– Nem, vénember! Távolról sem feszítem eléggé!

Drou teljesen döbbentnek tűnt. Bothari arca rezzenéstelen kőmaszk maradt. Piotr keze megrándult, mintha meg akarná ütni Cordeliát. Bothari éberen figyelte azt a kezet; szeme különös fényben izzott.

– Habár azzal, ha kihajítaná azt a mutánst a konzervdobozából, Vidal Vordarian a lehető legnagyobb szívességet tenné nekem, aligha árulnám ezt el neki! – fröcsögte Piotr. – Sokkal szórakoztatóbb lesz figyelni, ahogy megpróbálja kijátszani ezt a lapot, mintha igazi adu volna a kezében, aztán meg azt, ahogy azon töpreng, hol esett hiba a számításaiban. Ezt Aral is tudja… és szerintem pokolian megkönnyebbült, hogy Vordarian végzi el helyette a piszkos munkát. Vagy netán megbabonázta őt is, és rávette, hogy valami elképesztő ostobaságon törje a fejét?

– Aral a kisujját sem mozdítja.

– Ó, okos fiú! Már épp azon tűnődtem, vajon végleg ellopta-e tőle a gerincét? Végtére is ő barrayari vér.

– Úgy tűnik – hagyta jóvá Cordelia kifejezéstelen hangon. Egész testében reszketett. De Piotr sem volt sokkal jobb állapotban.

– Ez az egész dolog mellékes – folytatta az öreg, legalább annyira magának beszélve, mint a nőnek, igyekezvén visszanyerni az önuralmát. – Sokkal fontosabb ügyekben kell beszélnem a Lord Régenssel. Isten vele, milady. – Ironikus erőfeszítéssel próbálta felvetni a fejét, és sarkon fordult.

– További szép napot! – vicsorogta Cordelia az öreg hátának, majd beviharzott az ajtón Aral lakosztályába.

Jó húsz percen keresztül járkált fel-alá, mire annyira összeszedte magát, hogy legalább Drouval beszélni merjen, aki időközben bekucorodott egy székbe a sarokban, és igyekezett minél apróbbra összehúzni magát.

– Milady, ugye nem gondolja komolyan, hogy Piotr gróf áruló? – kérdezte Droushnakovi, amikor Cordelia léptei végül meglassultak.

Cordelia megrázta a fejét.

– Nem… nem. Csak vissza akartam vágni neki. Ez a hely kikészít. Máris kikészített. – Kimerülten lerogyott egy székbe, és hátrahajtotta a fejét a párnázott háttámlára. Némi csend után hozzátette: – Aralnak igaza van. Nincs jogom kockáztatni. Nem, ez így nem egészen pontos. Nincs jogom kudarcot vallani. És már nem bízom magamban. Nem tudom, hova lett a lendületem, az elszántságom. Elvesztettem valahol ebben az idegen világban. – Nem emlékszem. Nem emlékszem, hogy történt ez. Cordelia és Bothari egyformák voltak; persze két külön egyéniség, de mégis mindkettejüket egyaránt megnyomorította a túl nagy dózis, amit a Barrayarból kaptak.

– Milady… – Droushnakovi a pólóját húzogatta, és lesütötte a szemét. – Én három évig a Császári Rezidencia Biztonsági Szolgálatánál dolgoztam.

– Igen?… – Cordelia szíve kihagyott egy ütemet, majd kalapálni kezdett. Nyelt egy nagyot, majd önuralmi gyakorlatként lehunyta a szemét, és nem is nyitotta ki egy darabig. – Mesélj nekem erről, Drou!

– Maga Negri ezredes képezett ki. Mivel Kareen személyi szolgálólánya voltam, mindig azt mondogatta, hogy én jelentem az utolsó védelmi vonalat Kareen és Gregor, valamint bármi olyan között, ami elég rossz ahhoz, hogy eljusson odáig. Körbevezetett, és mindent megmutatott a rezidencián. Rendszeresen gyakorlatoztatott, és tesztelte a felkészültségemet. Olyasmikkel is megismertetett, amiket nem hiszem, hogy bárki másnak megmutatott volna. Öt különböző menekülési útvonalat dolgoztunk ki vész esetére a riadókészültségi gyakorlatokon. Ezek közül kettő általános biztonsági eljárásnak számított. Egyet csak néhány vezérkari főnöknek mutatott meg, mint például Illyannak. A két másik… nos, nem hiszem, hogy azokról bárki más is tudott volna Negrin és Ezar császáron kívül. És azon töprengek… – Drou megnyalta az ajkát. – Azon töprengek, hogy egy bizonyos helyről kivezető titkos útvonalnak elvileg ugyanolyan titkosnak kell lennie akkor is, ha befelé vezet. Nem gondolja, milady?

– Nagyon érdekesnek találom az eszmefuttatásodat, Drou. Ahogy Aral mondaná: kérlek, folytasd! – Cordelia még mindig lehunyva tartotta a szemét.

– Hát… nagyjából ennyi. Ha valahogy eljuthatnék a rezidenciáig, lefogadom, hogy be tudnék lopózni. Még akkor is, ha Vordarian épp most vette át az irányítást az összes standard biztonsági intézkedés felett, és valószínűleg megerősítette azokat.

– És ki is tudnál jutni?

– Miért ne?

Cordelia azon kapta magát, hogy egy ideje elfelejtett lélegezni.

– Kinek dolgozol, Drou?

– Negri kapitánynak… – kezdte a lány a választ, de aztán zavarodottan elhallgatott. – Ám ő halott. Akkor… most Illyan kapitánynak… azt hiszem.

– Hadd fogalmazzam át a kérdést! – Cordelia végre kinyitotta a szemét. – Kiért vitted vásárra a bőröd?

– Kareenért. Meg persze Gregorért. Ők nagyjából egynek számítottak a szememben.

– És egynek számítanak még mindig. Az anya mindig anya marad. – Cordelia elkapta Drou kék tekintetét. – Kareen pedig nekem adott téged.

– Hogy a mentorom legyen. Azt hittük, ön is katona volt.

– Én? Soha. De ez nem jelenti azt, hogy sosem harcoltam. – Cordelia szünetet tartott. – Mit kérsz cserébe, Drou? A te életed a kezemben van… bár nem mondom, hogy felesküdtél; az annak a többi idiótának való… cserébe miért?

– Kareenért – felelte Droushnakovi eltökélten. – Figyeltem őket, és fokozatosan átértékelődött bennem a státusa: feláldozhatóvá vált. Három éven át mindennap kockára tettem érte az életem, mert azt hittem, hogy az övé igazán fontos. Ám ha valakit ilyen közelről és ennyi ideig figyel az ember, nem sok illúziója marad a személyét illetően. Most úgy tűnik, azt hiszik, egyszerűen kikapcsolható a hűségem, mint valami őrroboté. Valami nagyon nem stimmel ezzel. Azt akarom… legalább meg akarom próbálni, Kareen miatt. Cserébe megkap bármit, amit csak kér, milady.

– Ah! – Cordelia megdörgölte az ajkát. – Ez elég… méltányosnak tűnik. Egy feláldozható élet egy másikért. Kareen Milesért. – Mélyen eltöprengve süppedt vissza a székébe. Először látod. Azután csinálod. – Ez így nem elég – rázta meg végül a fejét Cordelia. – Kell még valaki… valaki, aki ismeri a várost. Valaki, aki erős, és kellő támaszt nyújt. Egy fegyverforgató. Egy nem lankadó, éber tekintet. Kell egy barát. – A szája sarka aprócska mosolyra húzódott. – Aki közelebb áll hozzám, mint egy testvér. – Felkelt, és a kommkonzolhoz lépett.

♦ ♦ ♦

– Hívatott, milady? – kérdezte Bothari őrmester.

– Igen. Kérem, jöjjön be!

A rangidős tisztek lakosztályai nem hatottak kifejezetten megfélemlítően Botharira, a homloka mindazonáltal ráncba szaladt, ahogy Cordelia intett neki, hogy foglaljon helyet. Cordelia Aral szokott helyére telepedett az alacsony asztal másik oldalán, a férfival átellenben. Drou ismét a sarokban ült, és némán figyelt.

Cordelia Botharira nézett, aki viszonozta pillantását. Fizikailag teljesen rendben lévőnek látszott, bár az arcára kiültek a feszültség barázdái. A nő érzékelte, mintegy hetedik érzékkel, a férfi frusztráltságát: a harag ívkisüléseit, az önuralom feszülő hálóit és emögött a szexualitás veszélyes, kusza, görcsös csomóit. Visszaverődő energiák, melyek felhalmozódnak, és nem találnak kiutat, ezért a férfinak égetően szüksége van külső parancsok irányította cselekvésre, nehogy ezek az erők vadul, önmaguktól törjenek ki. Cordelia pislogott, és visszafordította figyelmét Bothari ezúttal kevésbé rémítő külsejére: a fáradtnak látszó, ám elegáns barna uniformist viselő ronda emberre. Azon töprengsz, miért hívattalak ide?

Legnagyobb meglepetésére Bothari kezdte:

– Milady! Hallott bármi hírt Elenáról?

Szégyen, de Cordelia csaknem megfeledkezett róla.

– Nem. Attól tartok, semmit. A jelentések szerint Hysopi asszonnyal együtt őrizetben tartják őt abban a belvárosi hotelban, amelyet Vordarian biztonsági emberei katonai célra igénybe vettek, amikor kifogytak a cellákból, és most teli van másod-és harmadrangú túszokkal. Ha erre céloz, tudtommal nem szállították át a rezidenciára vagy ilyesmi. – Kareennal ellentétben Elena nem szerepelt Cordelia titkos tervének elsődleges célpontjai között. Ha Bothari rákérdez, vajon mennyit merjen, mennyit merhet ígérni neki?

– Sajnálattal hallottam, hogy mi történt a gyermekével, milady.

– A mutánsommal, ahogy Piotr mondaná. – Figyelte a férfit; könnyebben olvasott váll-és gerinctartásából, mint arról az üres, kifejezéstelen arcról.

– Ami Piotr grófot illeti… – mondta Bothari, majd elhallgatott. A kezét összekulcsolta a térdei között, és meggörbítette a hátát. – Arra gondoltam, hogy beszélnem kellene az admirálissal. Az eszembe sem jutott, hogy önhöz forduljak. Gondolnom kellett volna önre.

– Mint általában. – Na, most vajon mi jön?

– Tegnap megkeresett egy ember. Az edzőteremben. Nem viselt egyenruhát, sem rangjelzést vagy névtáblát. Felajánlotta nekem Elenát. Elena életét, cserébe azért, ha meggyilkolom Piotr grófot.

– Milyen csábító ajánlat – csusszant ki Cordelia száján, mielőtt megálljt parancsolhatott volna magának. – Milyen, ööö, garanciát kínált?

– Ez a kérdés bennem is hamar felmerült. Ha megtenném, elég nagy slamasztikába kerülnék, talán ki is végeznének, és akkor ki gondoskodna egy halott ember fattyú gyermekéről? Úgy érzem, ez is csak egy újabb átverés; rá akarnak szedni. Visszamentem, hogy megtaláljam azt az alakot. Nyitva tartottam a szemem, de azóta sem sikerült kiszúrnom sehol. – Felsóhajtott. – Most már az egész majdnem olyan, mintha csak hallucináltam volna.

Drou az arcán eluralkodó kifejezéssel a legmélyebb nyugtalanság mintaképe lehetett volna, de Bothari szerencsére nem fordult felé, ezért nem vette észre. Cordelia apró figyelmeztető pillantást vetett a testőrnő irányába.

– Szokott hallucinálni? – kérdezte Cordelia.

– Azt nem hinném. Csak rosszakat álmodni. Igyekszem minél kevesebbet aludni.

– Nekem is… van egy nagy dilemmám – folytatta Cordelia. – Amint azt hallhatta is, amikor Piotrral megvitattam.

– Igen, milady.

– Tud az időlimitről?

– Időlimit?

– Ha nem ellenőrzik, és nem tartják karban, a replikátor kevesebb mint hat nap múlva már nem lesz képes megfelelően ellátni Miles életfunkcióit. Aral úgy érvel, hogy Miles nincs nagyobb veszélyben, mint a vezérkari tisztek hozzátartozói közül bárki. Ám ezzel én nem értek egyet.

– Hallottam, hogy a háta mögött egyesek mást mondanak.

– Ó! Micsodát?

– Azt mondják, az egész egy csalás. Az admirális fia csak valami életképtelen mutáns, míg ők ép és egészséges gyermekeket kockáztatnak.

– Nem hiszem, hogy Aral tudatában volna, hogy… bárki ilyesmit terjeszt.

– Mégis ki merné nyíltan a szemébe mondani?

– Nagyon kevesen. Talán még Illyan sem. – Habár Piotr valószínűleg nem mulasztaná el továbbadni, ha a fülébe jutna. A fenébe is! Senki nem tétovázna kiborítani azt a replikátort, egyik oldalon sem! – Elmerengett, majd újra belekezdett: – Őrmester! Kinek dolgozik ön?

– Piotr gróf felesküdött fegyveres katonája vagyok – szavalta Bothari a nyilvánvaló tényt. Majd figyelmesen méregette a nőt, és szája egyik sarkában kísérteties mosoly jelent meg.

– Hadd fogalmazzam újra a kérdést. Tudom, hogy szörnyű egy engedély nélkül távozó fegyveres katona hivatalos büntetése. De tételezzük fel…

– Milady! – tartotta fel Bothari az egyik kezét. Cordelia a mondat közepén elhallgatott. – Emlékszik még, mikor Vorkosigan Surleau elülső pázsitján beraktuk a repülőbe Negri holttestét? Amikor urunk, a Lord Régens, arra utasított, hogy ugyanúgy engedelmeskedjem önnek, mintha csak neki tenném?

Cordelia szemöldöke felszaladt.

– Folytassa!

– Nos, azt az utasítást sosem vonta vissza.

– Őrmester – lehelte Cordelia –, soha nem hittem volna, hogy maga egy katonai ügyvéd!

A férfi mosolya egy milliméternyit szélesebbre húzódott.

– Az ön szava olyan számomra, mint magáé a császáré. Mármint jogilag.

– Igazán? – suttogta Cordelia élvezettel. Körmei a tenyerébe mélyedtek.

Bothari előrehajolt, a keze immár ismét sziklaszilárdan, mozdulatlanul pihent a térdei között.

– Tehát, milady, mit akart mondani az imént?

♦ ♦ ♦

A gépkocsiparkoló alacsony, visszhangos csarnok volt; sötét árnyékait egy üvegfalú irodából kiszűrődő fénypászmák szabdalták. Cordelia az elsötétített liftcsőportálban várakozott, oldalán Drouval. Figyelték, ahogy a távoli szögletes üvegkalitkában Bothari a szállítmányozási tiszttel egyezkedik. Szimpla ügy: Vorkosigan tábornok katonája kiutaltat egy járművet ura számára. Az igazolványok, melyeket Bothari átnyújtott, a jelek szerint remekül beváltak. A géppark őrzője behelyezte Bothari kártyáit a komputerébe, szenzorpadján levette az őrmester tenyérlenyomatát, és sietve elkészítette az engedélyeket.

Beválik vajon ez az egyszerű terv? – tűnődött Cordelia kétségbeesetten. És ha nem, vajon milyen alternatívájuk marad? A tervezett útvonaluk – a térképen kígyózó vörös fényvonal – mélyen belevésődött az agyába. Nem észak felé indulnak, úti céljuk irányába, hanem előbb kocsival egyenesen délnek, a következő lojális kerületig. Ott elrejtik a jellegzetes kormányzói járművet, és felszállnak egy nyugatra tartó vonatra egy újabb körzetig, majd északnyugatra ismét egy másikig. Ezután egyenesen keletnek fordulnak, és elérik Vorinnis gróf semleges zónáját, amelyre mostanában mindkét fél részéről oly sok diplomáciai figyelem irányult. Piotr megjegyzése még ott visszhangzott az emlékezetében: „Esküszöm neked, Aral, ha Vorinnis nem hagy fel sürgősen azzal, hogy megpróbálja mindkét oldalt kijátszani a maga javára, magasabbra kell majd lógatnod, mint Vordariant, ha ennek az egésznek vége.” Majd innen folytatják útjukat magába a fővárosi körzetbe, végül pedig be kell jutniuk valahogy a lezárt városba. Ijesztően nagy távolságot kell megtenniük. Háromszor annyi mérföldet, mintha egyenesen a legrövidebb utat választanák.

Mennyi elfecsérelt idő! Cordelia szíve észak felé lendült, mint egy iránytű mágneses tűje.

Az első és az utolsó kerület lesz a legnehezebb. Aral katonai erői csaknem nagyobb akadályt jelenthetnek ezen a kis kiránduláson, mint Vordarian emberei. A nő feje zsongott az egész ügy kilátástalansága miatt.

Csak lépésről lépésre! – intette magát nyugalomra. Egyszerre csak egy lépést. Most csak jussanak ki a Tanery bázisról; azzal még elboldogulnak. Oszd fel a végtelen jövőt ötperces szakaszokra, és egyszerre csak eggyel foglalkozz, az épp soron következővel!

Tessék, az első öt perc máris elillant, és egy gyors, csillogó kormányautó gördült elő a föld alatti parkolóból. Kicsinyke győzelem, egy kis türelemért és merészségért cserébe. Vajon mit hoz a nagy türelem és az igazi merészség?

Bothari hozzáértően és megfontoltan vette szemügyre a járművet, mintha kétségei volnának, hogy az teljesen megfelel ura céljainak. A járműfelügyelő szorongva várakozott, és láthatólag megkönnyebbült, mikor a nagy hatalmú tábornok saját embere – miután végigfuttatta kezét az utasfülke tetején, és homlokát ráncolva konstatált valami apró piszokfoltot – kelletlenül, de végül elfogadta az autót. Bothari a liftcsőportál mögé hajtott a járművel, és leparkolta, ügyesen eltakarva az irodafülke elől a kilátást a beszálló utasokra.

Drou lehajolt a hátizsákjukért, melyet szegényes fegyverkészletük darabjaival és az öltözékek egészen különös választékával tömtek tele, meg azokkal a holmikkal, melyeket Bothari és Cordelia a hegyi útjukról hoztak magukkal. Bothari fényvisszaverősre állította, és elhúzta a hátsó fülketető polarizációs üvegét.

– Milady! – hangzott fel mögöttük Koudelka hadnagy aggodalmas kiáltása a liftcső bejáratából. – Mit művel?

Cordelia összeszorította a fogát, és visszanyelte az ajkára toluló csúnya szavakat. Vad arckifejezését könnyed, meglepett mosolyra változtatta, és megfordult:

– Á, Kou! Üdv! Mi a helyzet?

A férfi homlokát ráncolva nézett rá, Droushnakovira és a hátizsákra.

– Én kérdeztem előbb. – A hadnagy kifulladva kapkodta a levegőt; bizonyára már jó néhány perce hajkurászta őket, mivel nem találta Cordeliát Aral lakásán. Milyen rosszul időzített erőfeszítés!

Cordelia tovább mosolygott, miközben lelki szemei előtt felvillant, ahogy egy biztonsági csapat özönlik ki a liftcsőből, hogy őrizetbe vegye őt, vagy legalábbis megakadályozza távozását.

– Mi épp… izé, a városba megyünk.

Koudelka szája szkeptikus vonallá vékonyodott.

– Ó! Tud erről az admirális úr? És hol van Illyan külső védelmi csapata?

– Már előrementek – felelte Cordelia nyájasan.

A dolog valószínűtlensége a gyanakvás szikráit gyújtotta a hadnagy szemében. Sajnos, csak egy pillanatra.

– Na álljunk csak meg egy percre!…

– Hadnagy! – szakította félbe Bothari őrmester. – Nézzen csak oda! – intett a vezérkari jármű hátsó utastere felé.

Koudelka előrehajolt, hogy benézzen.

– Hova? – kérdezte türelmetlenül.

Cordelia összerezzent, ahogy Bothari nyitott tenyerével lecsapott Koudelka tarkójára, és újból megrezdült, ahogy Koudelka feje súlyos puffanással az utastér távolabbi falának csapódott, miután Bothari a nyakánál és a derékszíjánál fogva megragadta, és erőteljesen betaszította. A hadnagy tőrös botja csattanva hullott a kövezetre.

– Befelé! – Bothari hangja elfojtott mély hörgés volt, melyet a csarnok másik végében álló üvegfalú forgalmi irodára vetett gyors pillantás kísért.

Droushnakovi behajította a zsákot az utastérbe, és Koudelka után vetődött, félresöpörve az útból a hadnagy hosszú, ernyedten billegő combját. Cordelia felkapta a botot, és maga is bezsúfolódott utánuk az utastérbe. Bothari hátralépett, szalutált, bezárta a tükröző felületű védőtetőt, és beszállt a vezetőfülkébe.

Simán, egyenletesen gurulva elindultak. Cordeliának uralkodnia kellett az irracionális, feltörni igyekvő pánikon, ahogy Bothari megállt az első ellenőrző ponton. Olyan tisztán látta és hallotta az őröket, hogy nehéz volt emlékeztetnie magát: azok csak a saját tükörképüket láthatják, őket nem. Ám a jelek szerint Piotr tábornok valóban tetszése szerint mehetett bárhová. Milyen kellemes dolog Piotr tábornokot játszani! Bár ezekben az embert próbáló időkben valószínűleg még maga Piotr sem léphetett volna be a Tanery bázisra anélkül, hogy azt a hátsó tetőt fel ne nyitották és végig ne szkennelték volna. Az utolsó kapuszemélyzet tagjait, akik továbbot intettek nekik, épp teljesen lefoglalta egy hasonló ellenőrzés: egy jókora beérkező konvoj szállítmányát vizsgálták. Pont sikerült tehát úgy időzíteniük, ahogy Cordelia tervezte, és amiért magában imádkozott.

Cordeliának és Droushnakovinak végül sikerült felültetniük a közöttük elterpeszkedő Koudelkát. Lassan elmúlt első, aggasztó ernyedtsége. Pislogott és felnyögött. Koudelka feje, nyaka és mellkasa teste azon kevés területe közé tartozott, melyeket nem kellett áthuzalozni; Cordelia bízott benne, hogy egyetlen implantja sem sérült meg.

Droushnakovi hangja elvékonyodott az aggodalomtól.

– Mihez kezdjünk vele?

– Nem lökhetjük ki az út szélén; visszafutna a bázisra, és mindent elmondana – morfondírozott Cordelia hangosan. – Ám ha kikötöznénk egy fához valami félreeső helyen, komoly esély lenne rá, hogy sosem találják meg… Jobb lesz, ha megkötözzük; kezd magához térni.

– Tudom kezelni.

– Attól tartok, már így is épp elég „kezelést” kapott.

Droushnakovinak sikerült rögzítenie Koudelka mindkét kezét a zsákból előhalászott összecsavart sállal; egészen ügyes volt a rafinált csomók terén.

– Még akár hasznosnak is bizonyulhat – tűnődött Cordelia.

– Elárul majd minket – ráncolta a homlokát Droushnakovi.

– Talán nem. Amint pedig ellenséges területre jutunk, már biztosan nem. Mihelyst nem lesz más út, csak előre.

Koudelka szeme abbahagyta az akaratlan rángatózást, amellyel addig valami láthatatlan foltot követett, és végül újra fókuszba állt a tekintete. Mindkét pupillája továbbra is ugyanakkora maradt, konstatálta Cordelia megkönnyebbülten.

– Milady… Cordelia! – krákogta a hadnagy. Keze eredménytelenül rángatta a selyemkötést. – Ez tiszta őrültség! Egyenesen belefutnak Vordarian embereibe. Akkor pedig Vordariannak két ütőkártyája lesz az admirális ellen egy helyett. És ön meg Bothari jól tudják, hol van a császár!

– Hol volt – javította ki Cordelia. – Egy héttel ezelőtt. Biztos vagyok benne, hogy azóta már elszállították onnan. És azt hiszem, Aral már bizonyította, hogy igenis képes ellenállni Vordarian ellene irányuló húzásainak. Ne becsülje alá őt!

– Bothari őrmester! – Koudelka előrehajolt, és beleszólt az interkomba. Most már az első fülketető felülete is ezüstösen tükrözött.

– Igen, hadnagy! – szólalt meg Bothari monoton basszusa.

– Utasítom, hogy azonnal forduljon vissza a járművel!

Rövid szünet következett.

– Már nem tartozom a biztonsági szolgálathoz, uram. Visszavonultam.

– Nem Piotr rendelte el ezt! Maga pedig Piotr gróf embere.

Hosszabb szünet; mélyebb tónusú válasz.

– Nem. Lady Vorkosigan kutyája vagyok.

– Félbehagyta a gyógyszeres kezelését!

– Gyerünk már, Kou! – unszolta a hadnagyot Cordelia hízelegve. – Álljon mellém! Legyen a kabalám! Élvezze az életet! A kaland izgalmát.

Droushnakovi előrehajolt; éles mosoly játszott az ajkán, ahogy belesúgta Koudelka másik fülébe:

– Nézd így a dolgot, Kou. Ki más adna neked valaha is még egy esélyt éles harci bevetésre?

A hadnagy tekintete ide-oda ugrált két fogva tartója között. Az autó motorzaja fokozatosan erősödött, ahogy egyre sebesebben száguldottak tova a sűrűsödő alkonyi szürkületben.

Tizenhatodik fejezet

Illegális zöldségek. Cordelia kábán merengve üldögélt a karfiolos zsákok és rombuszbogyókkal teli ládák között, ahogy a nyikorgó légi targonca továbbpöfögött. Déli zöldségek között, amelyek Vorbarr Sultana felé áramlottak, jól álcázva, akárcsak ő. Félig-meddig biztos volt benne, hogy az alatt a kupac alatt néhány zsáknyi ugyanolyan zöld káposzta lapul, amilyenekkel két vagy három héttel korábban utazott, a háború különös gazdasági nyomásának megfelelően vándorolva.

A Vordarian által irányított körzeteket most szigorú tilalom alá helyezték a Vorkosiganhoz hű kerületek. Bár éhínségről még mindig igen korai lett volna beszélni, Vorbarr Sultana fővárosában az égig szöktek az élelmiszerárak a közelgő tél és a tartalékok felhalmozása miatt. Így aztán a szegények arra kényszerültek, hogy hazardírozzanak. És egy szegény ember, aki már amúgy is nagy kockázatot vállalt, nem idegenkedett attól, hogy jó pénzért felvegyen még néhány nem hivatalos utast a rakománya mellé.

Koudelka volt az, aki végül megalkotta a tervet, felhagyva rosszallásával, és elvei ellenére engedve, hogy bevonják a stratégiai szervezkedésbe. Koudelka volt, aki megtalálta a nagykereskedelmi raktárakat a Vorinnis kerületéhez tartozó városban, és a rakodópartokon cirkálva olyan független személyekre vadászott, akik feltűnőek voltak rakományukkal. Mindazonáltal Bothari szabta meg a kenőpénz nagyságát: az összeg szánalmasan kicsinek tűnt Cordelia számára, ám pontosan illett az általuk játszott kétségbeesett vidékiek szerepéhez.

– Apám fűszeres volt – magyarázta Koudelka kimérten, amikor előadta nekik elképzelését. – Tudom, mit csinálok.

Cordelia egy pillanatig zavartan tűnődött azon, hogy mit jelenthet a fiatal férfi Droushnakovira vetett óvatos pillantása, majd eszébe jutott, hogy Drou apja katona volt. Kou beszélt a nővéréről és megözvegyült anyjáról, ám Cordelia csak e pillanatban ébredt rá, hogy Kou nem azért nem beszélt eddig az apjáról, mert nem szerették egymást, hanem mert társadalmilag kínosnak érezte. Koudelka megvétózta az ötletet, hogy hússzállító kocsit válasszanak az utazáshoz.

– Sokkal valószínűbb, hogy Vordarian őrei megállítják – magyarázta –, hogy lenyúljanak a fuvarostól néhány szelet húst. – Cordelia nem tudta biztosan, hogy a katonai vagy a hússzállítói tapasztalat beszél-e belőle, vagy netán mindkettő. Mindenesetre hálás volt, hogy nem azok között a szörnyű fagyasztott állattetemek között kell utaznia.

A szerepükhöz illően öltöztek, amennyire csak tudtak, közösen használva a hátizsákot és a beszerzett ruhákat. Bothari és Koudelka két nemrégiben elbocsátott veteránt alakított, akik igyekeznek megragadni a szerencséjüket, Cordelia és Drou pedig falusi nőket, akik összeszűrték velük a levet. Őket a viseltes hegyi ruhák és a felsőosztály által levetett, szemlátomást valami turkálóból összeszedett maskarák szürrealisztikusan furcsa kombinációja díszítette. Öltözetükkel sikerült hamisítványokat viselő, megfelelő mértékben kívülálló nők benyomását kelteniük.

A kimerült Cordelia szeme lecsukódott, bár az álom még messze járt tőle. Fejében hangosan ketyegtek a másodpercek. Két napjukba telt idáig jutniuk. Ilyen közel a céljukhoz, és ilyen messze a sikertől… Szeme újra felpattant, amikor a légi targonca megállt, és a földre huppant.

Bothari átfurakodott a nyíláson a vezetőfülkébe.

– Kiszállunk – mondta egyszerűen. Egyesével kisorjáztak, és leugrottak a városi útpadkára. A leheletük párafelhőként gomolygott a csípős hidegben. Hajnal előtti félhomály volt, és kevesebb lámpa égett a környéken, mint amennyinek Cordelia szerint kellett volna. Bothari továbbot intett a szállítónak.

– Gondoltam, jobb, ha nem vitetjük magunkat egészen a központi piacig – dünnyögte az őrmester. – A sofőr szerint Vorbohn városi őrei sűrűn megfordulnak ott a napnak ebben a szakában, amikor az áru érkezik.

– Lázongásokra számítanak az élelem miatt? – kérdezte Cordelia.

– Semmi kétség. Plusz szeretik először a maguk adagját megszerezni – bólintott Koudelka. – Vordariannak hamarosan be kell vetnie a sereget, mielőtt a feketepiac minden élelmet elszív a jegyrendszer elől. – Azokban a pillanatokban, amikor megfeledkezett róla, hogy Vornak tettesse magát, Kou a feketepiac gazdasági helyzetének bámulatos és részletes ismeretéről tett tanúbizonyságot. Vajon hogy sikerülhetett egy fűszeresnek megfizetnie a fia neveltetését, hogy felvételt nyerjen az erősen versenyszellemű Császári Katonai Akadémiára? Cordelia lopva elmosolyodott, és tekintetével végigpásztázta az utcát. A város egy régi negyedében álltak, amely még a liftcsövek előtti korból származott, és az épületek egyike sem emelkedett hat emeletnél magasabbra. Lepusztult hely, ahol vízvezetékek, elektromos kábelek és fénycsövek szabdalják az épületeket, tette hozzá magában utólagos gondolatként.

Bothari nekiindult, szemlátomást pontosan tudva, merre tart. Az állapotok nem javultak úti céljukhoz közeledve sem. Az utcák és sikátorok egyre szűkültek, a pusztulás nyirkos aromáját árasztva magukból, mely olykor egy-egy csípős vizeletbűzfoszlánnyal keveredett. Egyre gyérült a közvilágítás. Drou behúzta a nyakát a vállai közé. Koudelka szorosabban markolta a botját.

Bothari megtorpant egy szűk, gyengén megvilágított ajtó előtt, melyen kézírásos felirat hirdette: „Szobák”.

– Ez megteszi. – Az ajtó, egy ősrégi, nem automata, sarokvasakon forduló darab, zárva volt. Az őrmester megrázta, majd bekopogott. Hosszú idő elteltével kinyílt egy kicsiny kémlelőnyílás az ajtóban, és egy gyanakvó tekintetű alak bámult ki rájuk.

– Mi kéne?

– Szoba.

– Ebben az órában? Átkozottul esélytelen.

Bothari odahúzta maga mellé Drout. A nyílásból kiáradó fénycsóva megvilágította az arcát.

– Huh! – morrant az ajtó tompította hang. – Nos… – Némi lánccsörgés, fém súrlódása fémen, és az ajtó kinyílt.

Mindannyian bezsúfolódtak egy szűk előtérbe, melyben egy asztal állt székekkel, a végében pedig boltív vezetett át egy sötét terembe. Házigazdájuk még mogorvábbá vált, mikor megtudta, hogy a négy szobából csupán egyet akarnak kivenni. Mégsem kezdett kérdezősködni; igazi kétségbeesésük szemlátomást hitelességet kölcsönzött színlelt szegénységüknek. A jelek szerint a két nővel, különösen pedig Koudelkával a csapatban senkinek nem jutott volna eszébe titkos ügynökként azonosítani őket.

Letelepedtek egy szűk, kényelmetlen, olcsó emeleti szobában. Kou és Drou kapta meg első körben az ágyakat. Ahogy a hajnal fényei lassan beszűrődtek az ablakon, Cordelia követte Botharit, és együtt visszamentek a földszintre, hogy körülnézzenek.

– Gondolnom kellett volna rá, hogy hoznunk kéne néhány élelmiszeradagot egy ostrom alatt álló városba – dünnyögte Cordelia.

– Ez még nem olyan vészes – felelte Bothari. – Ööö… izé, jobb, ha nem beszél, milady. Az akcentusa.

– Igaz. Nos, akkor maga elegyedjen szóba ezzel az alakkal, ha tud. Hallani akarom, hogy állnak a helyiek az itteni helyzethez.

A fogadóst, vagy akármi volt is, a boltív mögötti kicsiny helyiségben találták, amely a bárpult és pár ütött-kopott asztal meg szék alapján ítélve egyszerre szolgált italmérésként és étteremként. Az ember vonakodva, magasan áron felül eladott nekik néhány lefóliázott ételadagot és palackozott italt, miközben a jegyrendszerről panaszkodott, és igyekezett némi információt szerezni róluk.

– Már hónapok óta tervezem ezt az utat – magyarázta Bothari a pultra támaszkodva –, de ez az átkozott háború jól keresztbe tett.

A fogadós bátorítólag, bajtársiasan felnyögött.

– Á! Aztán mi a terved?

Bothari megnyalta az ajkát, és tűnődve résnyire szűkítette a szemét.

– Láttad azt a szőkét?

– Ja…

– Még szűz.

– Ne izélj mán! Túl öreg.

– Ugyan. Még iskolába járhatna. El akartuk adni valami Vor nagyúrnak a téli vásáron. Némi harapnivalóért. De mind elkerülte a várost. Azt hiszem, megpróbálkozhatnánk valami gazdag kereskedővel, de az nemigen volna ínyére a kicsikének. Igazi uraságot ígértem neki.

Cordelia a keze mögé rejtette a száját, és igyekezett nem kiadni semmilyen figyelemfelkeltő hangot. Még jó, hogy Drou nincs jelen, és nem hallja Bothari fedősztoriját. Jó isten! Vajon a barrayari férfiak tényleg fizetnének a „privilégiumért”, hogy elkövethessék azt a kis túlzással nemi kínzásnak is nevezhető dolgot a még érintetlen nőkkel?

A fogadós Cordeliára sandított.

– Ha egyedül hagyod a társaddal a gardedámja nélkül, könnyen elvesztheted, amit eladni jöttél.

– Kizárt – felelte Bothari. – Persze megtenné, ha tudná, nem vitás. Csakhogy egyszer telibe kapta egy idegroncsoló. Az öve alatt, na. Érted… Orvosi papírral szerelt le.

– És te? Veled mi lett?

– Érdemeim elismerése nélkül elbocsátva.

Amennyire Cordelia tudta, ez valamiféle kódolt kifejezés lehetett azokra a krónikus bajkeverőkre, akiket azért szereltek le, mert majdnem – de csak majdnem – elkövettek valami gaztettet.

– Összeálltál egy bénával? – biccentett a fogadós a fejével az emeleti szoba és annak jelenlegi lakosai felé.

– Mi az hogy… ő a csapat esze.

– Hát pedig abból nem lehet neki túl sok, ha idejött, és épp most akarja megejteni azt az üzletet!

– Ja. Azt hiszem, jobb pénzt kapnék itt ugyanezért a darab húsért, ha feltrancsíroznám, és megfelelően előkészíteném.

– Az már szent igaz! – horkant fel a fogadós komoran, szemét a pultra, a Cordelia előtti ételkupacra szegezve.

– Azonban túl jó bőr ahhoz, hogy veszni hagyjuk. Azt hiszem, találnom kell valami mást, míg elvonul ez a vihar. Majd elütöm valahogy az időt… Valaki talán felfogad pár erős, segítő kezet… – Bothari félbehagyta a mondatot. Talán kifogyott az ötletekből?

A fogadós érdeklődve méregette.

– Nofene? Van valami, amihez hasznát venném egy… egyfajta megbízottnak. Már egy hete azon izgulok, nehogy lecsapja előlem valaki. Talán épp te vagy rá a megfelelő ember!

– Naná!

A fogadós magabiztosan előrehajolt a pult felett.

– Lord Vordarian legényei zsíros jutalmat kínálnak az ImpSecnél némi nyomravezető információért. Na már most általában nem szórakoznék velük, akárki vezeti is őket ezen a héten. Van azonban egy különös alak az utca végén, aki kivett egy szobát, és csak ott gubbaszt folyton, kivéve amikor harapnivalóért megy, többért, mint amennyit egy ember enne… Biztos, hogy van vele valaki, akit még soha senki nem látott. És biztos, hogy nem közülünk való. Nem tudom kiverni a fejemből, hogy talán… érhet valamit valakinek, hm?

Bothari hozzáértőén ráncolta a homlokát.

– Veszélyes lehet. Ha Vorkosigan admirális visszafoglalja a várost, nagyon fogják majd keresni az informátorok listáját. Téged könnyen azonosíthatnak.

– Téged viszont nem, úgy tűnik. Ha bevállalnád a dolgot, kapnál tőlem tíz százalékot a jutalomból. Hm? Azt hiszem, nagy fogás lenne ez az alak. Tutira be van rezelve.

Bothari a fejét ingatta.

– Én vidékről jöttem ide… és nem véletlenül. Itt nem érezni a szagát, hogy mi fog történni hamarosan? Vereség, ember! Vordarian emberei teljesen esélytelenek. Én a helyedben nagyon alaposan meggondolnám, hogy rákerüljek-e arra a listára!

A fogadós ajkai elvékonyodtak a csalódottságtól.

– Akár így lesz, akár úgy, ez az alkalom nem tart örökké.

Cordelia Bothari füléhez hajolt, és belesúgta:

– Játsszon tovább! Találja ki, kiről van szó! Lehet, hogy szövetséges. – Egy pillanatig gondolkodott, majd hozzátette: – Kérjen ötven százalékot!

Bothari kiegyenesedett, és biccentett.

– Fele-fele! – fordult a házigazdájukhoz. – A kockázatért.

A fogadós rosszalló, ám tiszteletteljes pillantást vetett Cordelia felé.

– Valaminek a fele még mindig több mint a semmi, azt hiszem – mondta aztán vonakodva.

– Meg tudnád mutatni nekem ezt a fickót? – kérdezte Bothari.

– Talán.

– Nesze, asszony! – Bothari felhalmozta az ételcsomagokat Cordelia karjaiba. – Vidd fel ezeket a szobába!

Cordelia megköszörülte a torkát, és megpróbált hegyi akcentust imitálni.

– Aztán legyél ám óvatos! A városiak elkaphatják a grabancod!

Bothari vészjósló, sokatmondó vigyorgással fordult a fogadós felé.

– Ó, ő nem kockáztatná, hogy megpróbáljon átvágni egy ilyen vén veteránt. Egynél többször nem.

A vendéglős idegesen visszamosolygott.

♦ ♦ ♦

Cordelia nyugtalanul szundított, és arra riadt fel, hogy Bothari visszatért kis szobájukba. A férfi gondosan ellenőrizte a folyosót, mielőtt bezárta volna maga mögött az ajtót. Mogorvának tűnt.

– Nos, őrmester, mit talált? – Mi van, ha a bajtársrejtegetőről az derül ki, hogy stratégiailag ugyanolyan fontos alak, mint mondjuk Kanzian admirális? Ez a gondolat megrémítette. Hogyan állhatna ellen annak, hogy eltérjen személyes küldetésétől, ha egyértelművé válik, hogy egy magasabb és üdvösebb cél elérése van kilátásban?… Kou a földre terített matracon, Drou pedig a másik hevenyészett priccsen hevert; most mindketten felkönyököltek, és álmosan pislogva figyeltek.

– Lord Vorpatril az. Meg Lady Vorpatril.

– Jaj, ne! – egyenesedett fel ültében Cordelia. – Biztos benne?

– Ó, nagyon is!

Kou megvakarta a fejét; haja az alvástól kócosan meredezett.

– Kapcsolatba lépett velük?

– Még nem.

– Miért nem?

– Lady Vorkosigané a döntés. Hogy eltérítene-e minket az elsődleges küldetésünktől.

És a gondolkodáshoz parancsra vágyik…

– Hogy festettek? Jól vannak?

– Élnek, lapítanak. Azonban… az a fickó odalenn… kizárt, hogy egyedül neki szúrtak szemet. Őt egyelőre leállítottam, de bármikor eluralkodhat valaki máson is a kapzsiság.

– Van bármi jele a babának? – kérdezte Cordelia.

Bothari a fejét rázta.

– Még nem szülte meg.

– Késik! Már jó két hete világra kellett volna hoznia. Milyen pokoli dolog. – Cordelia egy pillanatra elhallgatott. – Gondolja, hogy együtt kiszökhetnénk a városból?

– Minél többen vagyunk a csapatban, annál feltűnőbbé válunk – felelte Bothari lassan. – És egy pillanatra láttam Lady Vorpatrilt. Ő aztán tényleg elég szembeszökő jelenség. Az emberek felfigyelnének rá.

– Valószínűleg nem javítana a helyzetükön, ha most csatlakoznának hozzánk. Az álcájuk hetek óta működik. Ha sikerrel járunk a Császári Rezidencián, talán visszafelé jövet próbálkozhatunk a dologgal. Illyan bizonyosan küldene néhány ügynököt a megsegítésükre, ha visszatérnénk… – A fenébe is! Ha hivatásos portyázó lennék, rendelkeznék azokkal a kapcsolatokkal, melyekre Vorpatriléknak szükségük van. Azonban ha hivatásos portyázó lennék, kétségtelenül nem ezen az úton jöttem volna. Cordelia elgondolkozva ücsörgött. – Nem. Még nem lépünk kapcsolatba velük. De jobb lesz gyorsan tennünk valamit, amitől a lenti barátunk elveszti a bátorságát.

– Már megtettem – felelte Bothari. – Azt mondtam neki, tudom, hol kaphatnék jobb árat, méghozzá úgy, hogy később nem kockáztatom vele a bőröm. Talán sikerül megvesztegetnünk, hogy segítsen nekünk.

– Megbízik benne? – kérdezte Droushnakovi kételkedve.

Bothari vágott egy grimaszt.

– Csak amíg szem előtt van. Igyekszem rajta tartani a szemem, míg itt vagyunk. Még valami. Elcsíptem egy közvetítést a vidkommján a hátsó szobában. Vordarian császárrá kiáltotta ki magát tegnap éjjel.

Kou szitkozódott.

– Hát végül mégis sikerült neki!

– De mit jelent ez? – kérdezte Cordelia. – Elég erősnek érzi magát hozzá, vagy az egész inkább egy kétségbeesett lépés?

– Szerintem ez egy végsőkig elkeseredett húzás, hogy a hatalma alá vesse az űrflottát – jelentette ki Kou.

– Vajon tényleg több embert vonz ezzel, mint ahány érdekeit sérti?

Kou megrázta a fejét.

– A Barrayaron a káosztól való félelem uralkodik. Mi már próbáltuk. Rohadt dolog. A császárságot a rend forrásaként azonosítják, amióta Dorca Vorbarra megtörte az egymással háborúzó grófok hatalmát, és egyesítette a bolygót. Itt a „császár” szó igazi hatalmat hordoz.

– Számomra ugyan nem – sóhajtott Cordelia. – Pihenjünk egy keveset! Talán holnap ilyenkorra az egésznek vége. – Reményteljes vagy épp hajmeresztő gondolat, az értelmezéstől függően. Már ezredszerre számolta végig az órákat: egy napjuk maradt, hogy behatoljanak a Császári Rezidenciára, kettő, hogy visszajussanak valahogy Vorkosigan területére… Nincs sok vesztegetni való időnk. Úgy érezte, mintha repülne, egyre gyorsabban és gyorsabban. És mintha kiszaladna a forgó szobából.

♦ ♦ ♦

Az utolsó lehetőség, hogy az egészet lefújjuk. A finoman szemerkélő ködszerű eső korai sötétedést hozott a városra. Cordelia kibámult a mocskos ablakon át a nedvesen csillogó utcára, melyet néhány beteges, borostyánfényű utcai lámpa fényglóriájának visszatükröződése tarkított. Csupán néhány egymáshoz bújó pár sietett tova, leszegett fejjel.

Olyan volt, mintha a háború és a közelgő tél beszívta volna az ősz utolsó sóhaját, és halálos csendet lehelt volna ki helyette. Szedd össze magad! – utasította magát Cordelia, majd kihúzta a hátát, és levezette a kis csoportot a földszintre.

A pult környéke elhagyatott volt. Cordelia épp úgy döntött, mellőzi az afféle formalitásokat, mint a kijelentkezés – hiszen végtére is előre kifizették a szállást –, amikor a fogadós váratlanul betoppant a bejárati ajtón, átkozódva, és hideg cseppeket rázva le esőkabátjáról. Meglátta Botharit.

– Te! Az egész a te hibád, te pipogya fráter! Elszalasztottuk, a fenébe is, ezt már bottal üthetjük, és valaki más aratja le a hasznot! Az a jutalom az enyém lehetett volna… engem illetett volna!…

A fogadós szitkozódása nagy puffanással abbamaradt, ahogy Bothari a falhoz szegezte őt. A lába felemelkedett a földről, ahogy az őrmester egyszeriben állatiassá vált arca közel hajolt az övéhez.

– Mi történt? – sziszegte.

– Vordarian egyik osztaga rátalált a fickóra. Úgy fest, elvezette őket a társához is. – A fogadós hangjában egyszerre bujkált harag és félelem. – Most mindkettőt elkapták, nekem meg semmi se jutott!

– Elkapták őket? – ismételte Cordelia elhaló hangon.

– Épp most csípik nyakon őket, a fenébe is!

Akkor még maradt némi esély! – ébredt rá Cordelia. Parancsnoki döntés vagy taktikai kényszerlépés, aligha számított már. Előkapott egy kábert a hátizsákból; Bothari hátralépett, ő pedig elkábította a tátott szájjal bámuló fogadóst. Bothari a pult mögé lökte az ernyedt, magatehetetlen testet.

– Meg kell próbálnunk utolérni őket. Drou, szedd elő a többi fegyvert! Őrmester, vezessen oda! Gyerünk!

Így hát Cordelia azon kapta magát, hogy az utcán rohan egy olyan cél felé, amelyet minden épeszű barrayari igyekezne messze elkerülni: a biztonsági erők által végrehajtott éjszakai letartóztatás helyszínére. Drou lépést tartott Botharival; a hátizsákot cipelő Koudelka hátramaradt. Cordelia azt kívánta, bár sűrűbb volna a köd.

Mint kiderült, a Vorpatrilok búvóhelye két háztömbnyivel lejjebb és egy emelettel feljebb volt, egy kopottas, szűk épületben – hasonlóban ahhoz, amelyben ők gubbasztották végig a napot. Bothari feltartotta az egyik kezét, és óvatosan kikémleltek a sarok mögül, majd visszahúzódtak. A biztonságiak két járőrkocsija parkolt a kis szálló előtt, eltakarva a bejáratot. Ám ezzel együtt a környék furcsán kihaltnak tűnt. Koudelka zihálva érte be őket.

– Droushnakovi, menjen körbe! – utasította a nőt Bothari. – Helyezkedjen úgy, hogy kereszttűz alá vehesse azoknak a járőrkocsiknak a másik oldalát! Legyen óvatos! Biztos, hogy állítottak néhány őrszemet a hátsó bejárathoz!

Az utcai harcászat egyértelműen Bothari asztala volt. Drou biccentett, ellenőrizte fegyvere tölteteit, és mellékesen befordult a sarkon, mintha csak úgy arra járna; még a fejét sem forgatta. Amint kikerült az ellenség látóteréből, léptei nesztelen futásba olvadtak.

– Találnunk kell egy jobb pozíciót! – mormogta Bothari, megkockáztatva még egy gyors kipillantást fedezéke mögül. – Francot se látni innen.

– Egy férfi meg egy nő sétál az utcán – vázolta fel akciótervét Cordelia kétségbeesetten. – Megállnak beszélgetni egy kapualjban. Kíváncsian meresztgetik szemüket a biztonságiakra, akiket teljesen lefoglal a célszemélyek letartóztatása… elhitethető ez?

– Nem sokáig – ingatta a fejét Bothari –, csak míg ki nem szúrják az energiafegyvereinket a területet pásztázó szkennereikkel. De tovább kitartunk majd, mint két ember. Ha elkezdődik, az egész gyorsan fog zajlani. Talán épp elég ideig beválhat az álca. Hadnagy, innen fedezzen minket! Tartsa készenlétben a plazmavetőt! Nincs semmi másunk, amivel megállíthatnánk egy ilyen járművet.

Bothari a kabátjába nyúlva eltüntette szem elől az idegroncsolóját. Cordelia bedugta szoknyaövébe a kábert, és finoman belekarolt Bothariba. Kisétáltak a sarok mögül.

Ez aztán tényleg hülye egy ötlet volt, állapította meg magában Cordelia, igyekezvén hozzáigazítani járását Bothari hosszú, kimért, csizmás lépteihez. Már órákkal korábban elő kellett volna készülniük, ha meg akarnak kockáztatni egy efféle rajtaütést. Vagy órákkal hamarabb meg kellett volna szöktetniük Padmát és Alyst. Vajon mikor fedezték fel őket? Lehetséges, hogy valami rég felállított csapda áldozatai, és most együtt buknak le? Csak semmi „mi lett volna, ha”! A jelenre figyelj!

Bothari léptei meglassultak, ahogy egy sötét, árnyékos kapualj közelébe értek. Belendítette Cordeliát, és karjával a falnak támaszkodott, „partnere” mellett. Most már elég közel jutottak a letartóztatás helyszínéhez, hogy elkapjanak néhány hangfoszlányt. A kommlinkek rövid recsegéseit tisztán továbbította a nyirkos levegő.

Épp időben. Az elnyűtt póló és nadrág ellenére Cordelia azonnal felismerte az egyik őr által az autónak szorított sötét hajú férfiban Vorpatril kapitányt. Arcát jókora, vérző kék folt és duzzadt ajkak csúfították, melyek tipikus gyorspenta indukálta vigyorban húzódtak hátra. A „mosoly” a kín grimaszává torzult, majd vissza vigyorgássá, kuncogása pedig nyöszörgésbe fulladt.

Fekete ruhás biztonságiak rángattak ki egy nőt a szálló ajtaján át az utcára. A rendőrcsoport figyelme ráirányult; Cordeliáé és Botharié úgyszintén.

Alys Vorpatril csupán hálóinget és köntöst viselt, meztelen lábán lapos cipő billegett. Sötét haja kibomlott, ráomlott fehér arcára; teljesen úgy festett, mint egy szép, de elmebajos nő. Tisztán látszott, hogy még állapotos: a fekete köntös szétnyílt a fehér hálóing takarta gömbölyödő pocakja körül. Az őt előráncigáló őr hátracsavarta a kezeit, ő pedig megbicsakló lábbal igyekezett egyensúlyt találni fogva tartója durva lökdösése közben.

A parancsnok, egy ezredes, ellenőrizte az információs panelt.

– Akkor hát ennyi. A lord és az örököse. – Pillantása Alys Vorpatril pocakjára esett; megrázta a fejét, mintha ki akarna józanodni, és beleszólt kommlinkjébe. – Fiúk, visszavonulás! Itt végeztünk.

– Ezzel most mi a fenét kellene tennünk, uram? – kérdezte egy hadnagy kényelmetlenül feszengve. Hangjában ámulat és rémület keveredett, ahogy odalépett Lady Vorpatril elé, és felemelte a hálóingét. A nő felszedett pár kilót az utóbbi két hónap alatt; arca és melle kikerekedett, combja megvastagodott, pocakja megduzzadt. A hadnagy kíváncsian belebökött ujjával abba a puha fehér húsba. A nő némán, reszketve állt, arca lángolt a férfi szemtelensége miatti haragtól, szemében a félelem sötét könnyei csillogtak. – Az a parancsunk, hogy végezzünk a lorddal és az örökössel. A nőről egy szó sem esett. Várakozzunk ölbe tett kézzel, míg megszüli? Préseljük ki belőle? Vágjuk fel? Vagy – hangja győzködővé vált – talán egyszerűen vigyük vissza a parancsnokságra?

A nőt hátulról fogva tartó őr elvigyorodott, és a farához dörzsölte csípőjét, félreérthetetlen jelentésű obszcén mozdulatot téve.

– Nem kell egyből visszavinnünk őt, ugye? Úgy értem, ez mégiscsak egy Vor muff. Micsoda lehetőség, uram!

Az ezredes rámeredt, majd undorodva köpött.

– Tizedes, maga egy perverz állat.

Cordelia döbbenten ébredt rá, hogy Bothari rezzenéstelen figyelme, amellyel a jelenetet szemlélte, immár nem taktikai jellegű. Mélyen felizgatta őt a helyzet. Meredt szeme szinte izzani látszott; ajka szétnyílt.

Az ezredes elrakta kommlinkjét, és előhúzta az idegroncsolóját.

– Nem – rázta meg a fejét. – Gyorsan és tisztán végzünk. Lépjen odébb, tizedes!

Különös könyörületesség…

Az őr szakértő mozdulattal berogyasztotta Alys térdét, és a földre taszította, majd hátralépett. A nő szétvetette karjait a kövezeten, ám túl későn, hogy megkímélje gömbölyödő hasát a kemény puffanástól. Padma Vorpatril a gyorspentakábulat ködén át is felnyöszörgött. Az ezredes felemelte idegroncsolóját, és egy pillanatra tétovázni látszott, mintha nem tudná eldönteni, a nő fejére vagy a testére célozzon inkább.

– Ölje meg őket! – sziszegte Cordelia Bothari fülébe. Ezzel egy időben előrántotta káberét, és tüzelt.

Bothari egyszeriben nem csupán megelevenedett, de egyenesen valami ragadozószerű harci üzemmódba kapcsolt; idegroncsolója lövedéke ugyanabban a pillanatban találta el az ezredest, mint Cordelia káberének sugara, habár a nő húzta elő hamarabb a fegyverét. Aztán az őrmester mozgásba lendült; sötét, elmosódó foltként suhant egy parkoló autó mögé. Megeresztett pár lövést. A kék sercenések elektromossággal telítették a levegőt. Még két őr zuhant a földre, miközben a többiek a járműveik fedezékébe menekültek.

A még mindig a kövezeten heverő Alys Vorpatril szinte labdává gömbölyödve összekucorodott, igyekezve karjával és lábával védeni a hasát. Padma Vorpatril zavarodottan, széttárt karokkal tántorgott a nő felé, szemlátomást hasonló szándéktól vezérelve. A járdán fedezék felé hemperedő tizedes a szédelgő férfira célzott idegroncsolójával.

A tizedes pillanatnyi megtorpanása, hogy pontosan célozzon, végzetesnek bizonyult: Droushnakovi idegroncsolójának tüze és Cordelia kábersugara a testén keresztezték egymást – ám egy másodperc töredékével elkésve. A katona idegroncsolójának nyalábja pontosan tarkón találta Padma Vorpatrilt. Kék szikrák táncoltak, a férfi sötét haja narancsszínben kezdett villódzni. A teste hevesen görcsbe rándult, majd rángatózva a földre zuhant. Alys Vorpatril feljajdult: rövid, éles fájdalomsikolyát zihálás szakította félbe. A térdén és könyökén támaszkodó nő egy pillanatra mozdulatlanná dermedt, mintha nem tudná eldönteni, hogy a férje felé kússzon, vagy minél messzebb tőle.

Droushnakovi folyamatos tüzelése tökéletes fölényt biztosított. Az utolsó őrt épp akkor érte halálos találat, mikor igyekezett felemelni páncélozott járműve tetejét. A második járőrkocsi vezetője a jármű oltalmát kihasználva körültekintően úgy döntött, hogy megpróbál gyorsan eltűnni a helyszínről. Koudelka magas fokozatra állított plazmavetője azonban telibe kapta a cirkálót, miközben padlógázzal gyorsulva befordult a sarkon. Ekkor az vadul megfarolt, és egyik oldalát a kövön végighúzva, szikraesőt hányva belecsattant egy téglaépület oldalába.

Jó, de nem úgy volt, hogy az egész küldetésünk sikere attól függ, sikerül-e láthatatlannak maradnunk? – gondolta Cordelia kábán, és rohanni kezdett. Ő és Droushnakovi ugyanabban a pillanatban érték el Alys Vorpatrilt; együttes erővel talpra segítették a reszkető nőt.

– El kell tűnnünk innen! – jelentette ki Bothari, miközben felemelkedett térdelő testhelyzetéből, és feléjük indult.

– Bizony! – helyeselt a bicegő Koudelka, szemrevételezve a gyors és látványos mészárlás maradványait. Az utca bámulatosan csendes maradt. Nem sokáig, gyanította Cordelia.

– Erre! – bökött Bothari egy szűk és sötét sikátor felé. – Futás!

– Nem kellene megpróbálnunk elvinni azt az autót? – intett Cordelia a holttestekkel borított jármű felé.

– Nem. Lenyomozhatják. És nem férne el ott, ahova megyünk.

Cordelia nem volt biztos benne, hogy az eszelős tekintetű, siránkozó Alys képes lenne bárhova is futni, azonban visszatűzte káberét szoknyája övébe, és megragadta a terhes nő egyik karját. Drou fogta a másikat, és együttes erővel az őrmester után vezették őt. Legalább már nem Koudelka számított a csapat leglassúbb tagjának.

Alys sírt, de nem hisztérikusan; csak egyszer pillantott vissza a válla fölött férje holttestére, majd eltökélten arra koncentrált, hogy megpróbáljon lépést tartani velük. Nem futott valami jól. Reménytelenül kiegyensúlyozatlan volt a teste: karjával átölelte hasát, ezzel igyekezve csökkenteni a súlyos léptei okozta rázkódást.

– Cordelia!… – zihálta. Lassan magához tért, de nem maradt sem ideje, sem levegője arra, hogy magyarázatot kérhessen az eseményekre.

Alig háromtömbnyit sikerült haladniuk, amikor Cordelia meghallotta a szirénavijjogást abból az irányból, amerről menekültek. Bothari azonban már visszanyerte az önuralmát, és úgy tűnt, nem esett pánikba. Átvágtak egy újabb szűk sikátoron, és Cordelia ráébredt, hogy a városnak egy olyan negyedébe jutottak, ahol nincs közvilágítás, és ami azt illeti, semmilyen más fény sem. Erőlködve meresztette a szemét az elmosódott árnyak között.

Alys váratlanul megtorpant, Cordelia pedig csúszva fékezett le mellette, majdnem ledöntve őt a lábáról. Alys fél percig állt kétrét görnyedve, erősen zihálva.

Cordelia ráébredt, hogy a zsírpárnák alatt Alys hasa kőkeményen feszül, köntöse pedig teljesen átázott.

– Megindult a vajúdás? – kérdezte, bár a következő pillanatban már megbánta, hogy feltette a kérdést, hiszen a válasz kézenfekvő volt.

– Ez már… már másfél napja… tart… – szuszogta Alys. Úgy tűnt, képtelen kiegyenesedni. – Azt hiszem, a magzatvíz még ott elfolyt… amikor az a fattyú földhöz vágott. Hacsak… hacsak nem vér az. Nem, akkor már rég elájultam volna, ha vér lenne… Most sokkal jobban fáj… – A nő lélegzete megnyugodott és lelassult; erőlködve kihúzta a hátát.

– Mennyi van még hátra? – kérdezte Kou rémülten.

– Honnan tudjam? Még sosem szültem! – csattant fel Lady Vorpatril. – Éppúgy csak tippelhetek, mint maga. – Izzó dühe átcsapott dermesztően hideg félelembe.

– Már nincs sok ideje – jött Bothari hangja a sötétből. – Jobb lesz, ha sürgősen szállást találunk. Gyerünk!

Lady Vorpatril már nem bírt futni, de sikerült valahogy gyors tipegésre bírnia magát, kétpercenként tehetetlenül megállva, hogy erőt gyűjtsön. Majd percenként.

– Nem bírja ki az út végéig – morogta Bothari. – Várjanak itt! – Azzal eltűnt egy bejáróban – vagy sikátorban? Az átjárók mind sikátornak tűntek itt: bűzlöttek, hidegek voltak, és túlságosan keskenyek, hogy elférjen bennük egy járőrkocsi. Összesen két ember mellett haladtak el a labirintusban, akik behúzódtak egy átjáró egyik oldalfala mellé, és ott összebújtak. Óvatosan kikerülték őket.

– Nem tudja esetleg visszatartani? – kérdezte Kou, látván, ahogy Lady Vorpatril ismét kétrét görnyed. – Meg kellene próbálnunk… keríteni egy doktort.

– Az az idióta Padma pont emiatt indult útnak – sziszegte Alys a fogai közt. – Rimánkodtam neki, hogy ne menjen… ó, istenem! – Egy pillanat múltán meglepően könnyed, társalgási hangon hozzátette: – Legközelebb, Kou, amikor épp kiokádná a belét, hadd javasoljam, hogy egyszerűen csukja be a száját, és nyeljen egy nagyot… Tudom, nem éppen önkéntelen reflex. – Újra kiegyenesedett, nyárfalevélként reszketve.

– Nincs szüksége orvosra, csak egy fekhelyre – szólt ki Bothari az árnyak közül. – Erre!

Egy közeli faajtóhoz vezette őket, amelyet korábban bezártak, és hozzászegeztek egy ősi, masszív, stukkóval díszített falhoz. A friss szilánkokból ítélve a férfi épp az imént rúgta be. Amint behatoltak, és szorosan behúzták maguk mögött az ajtót, Droushnakovi végre elő mert húzni a hátizsákjából egy zseblámpát. A fény egy kicsiny, üres, koszos szobát világított be. Bothari gyorsan körbelépkedett a falak mentén. A két belső ajtót már réges-régen felfeszítették, mögöttük azonban minden néma, sötét és láthatólag elhagyatott volt.

– Ez megfelel – mondta Bothari.

Cordelia azon töprengett, hogy most mi a fenét kezdjenek. Már mindent tudott a méhlepény-átültetésről és egyéb sebészeti beavatkozásokról, ám az úgynevezett normális, természetes szülést illetően csupán teóriákra támaszkodhatott. Alys Vorpatril valószínűleg még kevésbé lehetett tisztában a folyamattal, Drou még annyit sem tudhatott, Kou pedig egyenesen hasznavehetetlennek tűnt.

– Jelen volt már közülünk ténylegesen bárki is ilyen eseményen ezelőtt?

– Én nem – mormolta Alys. A tekintetük nagyon is értően villant össze.

– Nincs egyedül – jelentette ki Cordelia határozottan. A magabiztosság bizonyára relaxációhoz vezet. Vezetnie kell valahova. – Mind segíteni fogunk.

Bothari – furcsamód vonakodva – megszólalt:

– Az édesanyám régen bábáskodott néha. Olykor engem is magával cipelt segíteni. Nem olyan ördöngös dolog ez.

Cordelia uralkodott a szemöldökizmain. Ez volt az első alkalom, hogy az őrmester a füle hallatára valamelyik szülőjéről is szót ejtett.

Bothari felsóhajtott, világosan felismerve a rászegeződő tekintetekből, hogy épp az imént vállalta magára a feladatot.

– Kou, adja kölcsön a kabátját!

Koudelka gálánsán levette a ruhadarabot, és a reszkető Lady Vorpatril köré akarta teríteni. Némileg kiábrándultnak tűnt, amikor az őrmester a saját kabátját borította a lady vállára, majd lefektette őt, és a dereka alá tette Koudelka kabátját. A nő most nem látszott olyan sápadtnak. Így, fekve, már kevésbé tűnt valószínűnek, hogy mindjárt elájul. Azonban a lélegzete elállt, majd felkiáltott fájdalmában, ahogy a hastáji izmai újra megkeményedtek.

– Maradjon velem, Lady Vorkosigan! – mormolta Bothari Cordeliának.

Vajon minek? – tűnődött Cordelia, majd megértette, hogy miért, mikor az őrmester letérdelt, és gyengéden feltolta Alys Vorpatril hálóingét. Ellenőrzést vár tőlem. Úgy tűnt azonban, hogy a gyilkolás lehűtötte azt az utálatos kéjsóvár gerjedelmet, amely még ott az utcán úgy eltorzította a férfi arcát. A pillantása most csupán normális érdeklődést tükrözött. Szerencsére Alys Vorpatril túlságosan el volt foglalva magával ahhoz, hogy észrevegye, Botharinak nem teljesen sikerült magára öltenie a hűvös orvosi szakértelem álarcát.

– A baba feje még nem látszik – jelentette. – De hamarosan…

Egy újabb összehúzódás, majd a férfi bizonytalanul körülnézett, és hozzátette:

– Nem hiszem, hogy jó ötlet volna, ha sikoltana, Lady Vorpatril. Mostanra már keresnek minket.

A nő bólintott, és kétségbeesetten integetve kinyújtotta az egyik kezét. Drou gyorsan kapcsolt: összecsavart egy rongydarabot, és átnyújtotta neki, hogy ráharaphasson.

A jelenet így folytatódott, miközben egyik görcs követte a másikat. Alys roppant elkínzottnak tűnt, és halkan pityergett. Képtelen volt megállítani teste ismételt próbálkozását, hogy sikerüljön lélegzethez jutnia vagy egyensúlyt találnia. A baba sötét hajjal borított feje végül láthatóvá vált, azonban úgy tűnt, megakadt, és képtelen továbbmozdulni.

– Mennyi ideig kellene tartania az ilyesminek? – kérdezte Kou kimértnek szánt, ám nagyon is aggodalmasra sikerült hangon.

– Azt hiszem, jól érzi magát ott, ahol van – jegyezte meg Bothari. – Nem akar kibújni ebbe a hidegbe. – Ez a vicc valahogy eljutott Alys tudatáig; síró zihálása nem változott, ám szemében egy pillanatra hála villant. Bothari lekucorodott, szakértően ráncolta a homlokát, majd guggolva a nő oldalához araszolt, ráhelyezte hatalmas tenyerét Alys hasára, és a következő összehúzódásra várt. Majd rásegített.

A gyermek feje egy pillanat alatt előbukkant Lady Vorpatril véres combjai között.

– Na ugye! – bólintott az őrmester. Hangja elégedetten csengett.

Koudelka teljesen lenyűgözve figyelt.

Cordelia a kezei közé kapta a fejecskét, és a következő kontrakciónál kiszabadította a testét. Az újszülött fiúcska kettőt köhintett, kismacskaként körbeszimatolt a megilletődött csendben, majd nagy levegőt vett, elvörösödött, és idegtépő ordításba kezdett. Cordelia csaknem elejtette ijedtében.

Bothari átkozódni kezdett a zaj miatt.

– Kou, adja ide a tőrét!

Lady Vorpatril vadul felkapta a fejét.

– Ne! Adják vissza nekem, majd én elhallgattatom!

– Nem arra gondoltam – jelentette ki Bothari méltósággal. – Bár nem is rossz ötlet – tette hozzá, ahogy a szirénázás folytatódott. Előhúzta a plazmavetőt, és alacsony fokozatra állítva felforrósította vele a pengét. Sterilizálja, ébredt rá Cordelia.

A következő összehúzódással a köldökzsinór végén előbukkant a méhlepény – lucskos kupac Kou kabátján. Cordelia titkolt ámulattal figyelte az immár ernyedt táplálószervet, amely annyi gondot okozott az ő esetében. Idő. Ez a mentőakció olyan sok időt elvett. Vajon mennyivel csökkentek Miles esélyei? Vajon nem épp most cserélte el a fia életét a kis Ivanéra? Ami azt illeti, nem is olyan kicsi Ivan; nem csoda, hogy ilyen sok szenvedést okozott az édesanyjának. Alys bizonyára szokatlanul széles medenceívvel lehet megáldva, máskülönben nem élte volna túl ezt a rémálomba illő éjszakát.

Miután a köldökzsinór megszáradt, Bothari elvágta a sterilizált pengével, Cordelia pedig legjobb képessége szerint csomót kötött a gumiszerű nyúlványra. Megtörölgette a babát, majd bebugyolálta az egyetlen tiszta tartalék pólójukba, végül Alys kinyújtott karjai közé helyezte.

Alys ránézett a csecsemőre, és tompán újra felzokogott.

– Padma azt mondta… a legjobb orvosok lesznek mellettem. Padma azt mondta… nem lesz fájdalom. Azt ígérte, mellettem marad… A fene essen beléd, Padma! – Magához szorította Padma fiát. Majd megváltozott hangon, szelíden hozzátette; – Aú!

A gyermeki száj megtalálta anyja mellbimbóját, és láthatólag máris piócaként tapadt rá.

– Jó reflexek – jegyezte meg Bothari.

Tizenhetedik fejezet

– Az isten szerelmére, Bothari, nem vihetjük be oda! – sziszegte Koudelka. Egy sikátorban álltak, a karavánszeráj labirintusa mélyén. Egy vastag falú épület tornyosult szokatlan, három emelet magasságig a hideg, nyirkos sötétségben. Magasan a stukkódíszes, a leváló festékpikkelyektől érdes homlokzaton sárgás fény szűrődött ki a faragott ablaktáblák rései közül. Olajlámpa világított tompán egy faajtó felett. Ez volt az egyetlen bejárat, melyet Cordelia látott.

– Nem hagyhatjuk idekinn. Melegre van szüksége – felelte az őrmester. A karjaiban tartotta Lady Vorpatrilt; a nő sápadtan, reszketve csimpaszkodott a nyakába. – Amúgy is csendes az éjszaka. Későre jár. Mindjárt zárnak.

– Mi ez a hely? – kérdezte Droushnakovi.

Koudelka megköszörülte a torkát.

– Még az Izoláció idején, amikor ez volt Vorbarr Sultana központja, az épület egy lord rezidenciájaként szolgált. Az egyik kisebb rangú Vorbarra hercegé lehetett, azt hiszem. Ezért építették olyanná, mint valami erőd. Most afféle… fogadó.

Ó, szóval ez a te bordélyházad, Kou! Cordeliának sikerült magába fojtania az epés megjegyzést. Ehelyett Botharihoz fordult.

– Biztonságos hely ez? Vagy valószínűleg ebben is hemzsegnek az olyan informátorok, mint a múltkori szállóban?

– Néhány óráig biztonságos – állította Bothari. – Egyébként is csak pár óránk maradt. – Azzal Lady Vorpatrilt átnyújtotta Droushnakovinak, és becsusszant, miután fojtott párbeszédet folytatott az ajtón keresztül valami benti őrféleséggel. Cordelia szorosabban szorította magához a kis Ivant, és köré húzta a kabátját, amennyire csak tudta, hogy megossza vele teste melegét. Szerencsére a pici csendesen szunyókált a többperces út során, míg az elhagyott épülettől idáig jutottak. Bothari pillanatok múlva visszatért, és intett nekik, hogy kövessék.

Áthaladtak egy boltív alatt, amely csaknem kőalagútnak hatott: a falakban szűk vágatok, felettük pedig félméterenként lyukak nyíltak.

– Önvédelemre szolgáltak, még a régi időkben – suttogta Koudelka, Droushnakovi pedig egyetértően bólintott.

Ma éjjel azonban nem várt rájuk nyílzápor és forró olaj. Egy ember, olyan magas, mint Bothari, csak szélesebb, újra bereteszelte mögöttük az ajtót.

Jókora, homályos terembe jutottak, melyet egyfajta bárrá és étkezővé alakítottak. Csak két csüggedtnek tűnő, köntöst viselő nő tartózkodott a helyiségben, és egy férfi, aki asztalra bukott fejjel hortyogott. Mint általában az efféle helyeken, egy hivalkodó, oda nem illő tűzhelyben faszén parazsa izzott.

Kaptak maguk mellé egy kísérőt, talán a vendéglősnét. A nyiszlett nő néma intéssel a lépcső felé terelte őket. Tizenöt vagy akár tíz évvel ezelőtt szép lábú lehetett; most csontos volt, és hervadt. Ízléstelenül tarkabarka, bíborszínű köntöst viselt, petyhüdten lógó mellfodrokkal, melyek mintha a belsejéből sugárzó szomorúságot tükrözték volna. Bothari felnyalábolta Lady Vorpatrilt, és fellépkedett vele a meredek lépcsőn. Koudelka szorongva körbenézett, és úgy tűnt, kissé megkönnyebbült, amikor nem talált senkit.

A nő egy emeleti előcsarnokból nyíló szobához vezette őket.

– Húzzon új ágyneműt! – morogta Bothari, a nő pedig bólintott, és eltűnt. Az őrmester nem fektette le a kimerült Lady Vorpatrilt. A nő perceken belül visszatért, gyorsan lerántotta a gyűrött ágyneműt, és frissen mosott, tiszta lepedőt terített a helyére. Bothari az ágyba fektette Lady Vorpatrilt, majd visszahátrált. Cordelia a vendéglősné karjába helyezte az alvó csecsemőt, Lady Vorpatril pedig hálásan biccentett.

A háziasszony – Cordelia úgy döntött, mostantól így gondol rá – szemében érdeklődés csillant, ahogy a kisbabára meredt.

– Ez most született. Nagy fiú, he? – A hangja próbaképpen gügyögésbe váltott.

– Kéthetes – jelentette ki Bothari elutasító hangon.

A nő csípőre tett kézzel felhorkant:

– Magam is bábáskodom néha. Én inkább kétórásnak mondanám. – Bothari különös, csaknem félelem teli pillantást vetett Cordeliára. A háziasszony a férfi szemöldökráncolása láttán elhárítólag felemelte egyik kezét. – Mondhat, amit akar…

– Hagynunk kéne, hadd pihenjen – állapította meg Bothari –, míg biztosak nem lehetünk benne, hogy nem vérzik el.

– Igen, de nem maradhat egyedül – felelte Cordelia. – Arra az esetre, ha netán összezavarodva ébredne egy ismeretlen helyen. – Cordelia gyanította: az „ismeretlen” tartományban ez a hely egyenesen idegenszerűen hatna a Vor nemes hölgy számára.

– Majd én ülök mellette egy darabig – ajánlkozott Droushnakovi önként. Gyanakodva méregette a háziasszonyt, aki az ő megítélése szerint láthatólag túl közel hajolt a bébihez. Cordelia nem hitte, hogy Drou bevette volna Koudelka színjátékát, miszerint valamiféle múzeumba botlottak. Mint ahogy Lady Vorpatril se hinné el, mihelyst eleget pihen ahhoz, hogy visszanyerje a józan eszét.

Droushnakovi letottyant egy kopott, párnázott karosszékbe, miközben fintorogva konstatálta a bútordarab dohos szagát. A többiek kivonultak a szobából. Koudelka elindult, hogy megkeresse a helyiséget, amelyet ebben a régi épületben mosdóként használtak, és hogy megpróbáljon valami élelmet venni vagy szerezni maguknak. A levegő szaga azt sugallta Cordeliának, hogy a karavánszerájban semmit nem kapcsoltak rá a városi csatornahálózatra. Központi fűtés sem volt. Bothari homlokráncolásának köszönhetően a háziasszony csakhamar elillant.

Egy szófa, pár szék és egy alacsony asztalka állt a hall végében, egy vöröses fényű elemes lámpával megvilágítva. Bothari és Cordelia fáradtan odatelepedtek. Most, hogy a nyomás alábbhagyott, és épp nem kellett semmilyen erőfeszítést tenniük, Bothari meglehetősen nyúzottnak tűnt. Cordeliának fogalma sem volt, ő vajon hogy festhet, de azt biztosra vette, hogy nem a legjobb formáját hozza.

– Vannak szajhák a Béta Kolónián? – kérdezte Bothari váratlanul.

Cordelia leküzdötte megrökönyödését. A férfi hangja olyan fáradtan csengett, hogy a kérdés csaknem mellékesnek tűnt – leszámítva azt, hogy Bothari soha nem kezd mellékesen beszélgetésbe. Vajon az éjszakai véres események mennyire zavarták meg ingatag lelki egyensúlyát, és mekkora nyomást gyakoroltak különleges hibahatáraira?

– Nos… ott vannak a KGySzT-k – felelte óvatosan. – Azt hiszem, ők részben ugyanazt a társadalmi szerepet töltik be.

– Kágyéeszték?

– Képesített Gyakorlati Szexuálterapeuták. A KGySzT-nek meg kell felelnie a kormánybizottság előtt, és engedélyt kell szereznie. Elvárják, hogy legalább másoddiplomája legyen pszichoterápiából. Azzal a kivétellel, hogy mindhárom nem űzi ezt a szakmát. A legtöbb pénzt persze a hermafroditák keresik, ők nagyon népszerűek a turisták körében. Ez nem… nem egy magas társadalmi státusú munka, de nem is tartoznak a söpredékhez. Bár nem hiszem, hogy volna egyáltalán ilyen a Béta Kolónián. Mondhatni, mi az alsóbb középosztály szintjénél megálltunk. Nagyjából olyasmi ez, mint… – egy pillanatra elhallgatott, küszködve kereste a kérdéses szakma megfelelő, kulturált társadalmi megfelelőjét – …mint mondjuk fodrásznak lenni a Barrayaron. Professzionális szintre fejlesztett személyes szolgáltatást nyújtanak, némi művészettel és fortéllyal fűszerezve.

Ezzel tényleg sikerült összezavarnia Botharit, első nekifutásra legalábbis mindenképp. A férfi összeráncolta a homlokát.

– Csak a bétaiak gondolkodhatnak úgy, hogy egy francos egyetemi diplomára is szükség van az ilyesmihez… Nők is felbérelik őket?

– Persze. Sőt párok is. Az ilyen esetekben a… tanulási elemre esik a fő hangsúly.

A férfi megrázta a fejét; habozott. Sanda pillantást vetett a nőre.

– Az anyám szajha volt. – Hangja furcsán távolinak hatott. Majd hallgatott, várt.

– Erre… nagyjából magam is rájöttem.

– Nem tudom, miért nem vetetett el engem. Megtehette volna, ilyesmit is csinált bábaként. Talán öreg napjaira gondolt. Eladott engem a kuncsaftjainak.

Cordelia levegő után kapkodott.

– Na ezt… ezt nem engednék a Béta Kolónián.

– Nem sokra emlékszem abból az időből. Tizenkét évesen megszöktem, amikor már elég nagy voltam ahhoz, hogy összeverjem az átkozott ügyfeleit. Tizenhat éves koromig bandákhoz csapódtam. Ekkorra már tizennyolcnak hittek, és így némi hazugsággal bejutottam a katonai szolgálathoz. Azután elkerültem innen. – Két tenyerét fürge mozdulattal keresztben elcsúsztatta egymáson, jelezve, hogy milyen gyorsan és simán lelécelt.

– Ehhez képest a sereg valóságos mennyországnak tűnhetett.

– Amíg nem találkoztam Vorrutjerrel – bólintott Bothari, majd bizonytalanul körülnézett. – Akkoriban több ember volt errefelé. Most szinte kihalt itt minden. – A hangja tűnődővé vált. – Az életemnek van egy jókora hányada, amelyre nem igazán emlékszem. Olyan, mintha csupa… toldás-foldás volnék. Mégis vannak dolgok, amiket szeretnék elfelejteni, de nem tudok.

A nő nem akarta nyíltan megkérdezni, hogy miket, a torka mélyéről azonban feltört egy „itt vagyok, figyelek” jelentésű hang.

– Nem tudom, ki lehetett az apám. Errefelé csaknem olyan átkozott dolog fattyúnak születni, mint mutánsnak.

– A „fattyú” szót pejoratív értelemben egy személyiség negatív jellemzésére használják, nem igazán van azonban objektív jelentése a bétai kontextusban. Az engedély nélküli gyerekek más lapra tartoznak, és olyan ritkák, hogy egyesével, egyedi alapon foglalkoznak az ügyükkel. – Mi a fenéért mondja el nekem mindezt? Mit akar tőlem? Mikor belekezdett, csaknem riadtnak tűnt. Most meg szinte elégedettnek látszik. Mit mondtam jól? Cordelia felsóhajtott.

Szerencsére Koudelka nagyjából ekkor jelent meg, és friss sajtos szendvicseket hozott, meg néhány palackozott sört. Cordelia örült a sörnek; nem sok bizodalma lett volna a vízhez ezen a helyen. Hálásan nyelte le az első falatot, majd így szólt:

– Újra kell gondolnunk a stratégiánkat, Kou!

A hadnagy esetlenül letelepedett mellé, és komolyan figyelt.

– Igen?

– Nyilvánvaló, hogy nem vihetjük magunkkal Lady Vorpatrilt és a kisbabát. És nem is hagyhatjuk itt őket. Öt hulla meg egy füstölgő járőrkocsi maradt utánunk Vordarian embereiből. Alaposan át fogják fésülni a területet. De még egy egészen rövid ideig egy terhes nőre fognak vadászni. Ez némi haladékot biztosít számunkra. Szét kell válnunk.

A férfi egy falat szendviccsel töltötte ki a tétova pillanatot.

– Akkor hát a nővel megy, milady?

Cordelia megrázta a fejét.

– A rezidenciába induló csapattal kell tartanom. Ha másért nem is, hát azért, mert egyedül én vagyok, aki azt mondhatja: Ez most lehetetlen, ideje lelépni. Droura feltétlenül szükségünk van, nekem pedig Botharira. – És valami furcsa értelemben véve neki is szüksége van rám. – Vagyis csak maga marad, Kou.

A férfi keserűen összeszorította az ajkát.

– Legalább nem lassítom le magukat.

– Nem emiatt esik magára a választás! – jelentette ki a nő éles hangon. – A maga leleményessége juttatott be minket Vorbarr Sultanába. Azt hiszem, képes Lady Vorpatrilt is kijuttatni. Maga erre a legjobb esélyünk.

– Mégis olyan érzés ez, milady, mintha maguk a veszélybe rohannának, én pedig elmenekülnék előle.

– Téves illúzió. Kou, gondolkozzon! Ha Vordarian bérencei ismét elkapják az asszonyt, biztosan nem kegyelmeznek neki. Sem magának. A kisbabának meg különösen nem. Itt nincs olyan, hogy „biztonságosabb”. Csak halálos kényszerűség, logika, és annak feltétlen szükségessége, hogy ne veszítse el a hidegvérét.

A férfi felsóhajtott.

– Megpróbálom, milady.

– A próbálkozás kevés. Padma Vorpatril is „megpróbálta”. A fenébe is, Kou, sikerrel kell járnia!

Koudelka lassan bólintott.

– Igenis, milady.

Bothari elindult, hogy álruhát szerezzen Kounak a „szegény fiatal férj és apa” új szerepéhez.

– A kuncsaftok mindig otthagynak valamit maguk után – jegyezte meg az őrmester. Cordelia azon tűnődött, mit találhatna itt, ami megfelel majd Lady Vorpatril utcai öltözékének. Kou ment, hogy élelmet csomagoljon Lady Vorpatril és Drou számára. Nagyon zord arckifejezéssel tért vissza, és újra helyet foglalt Cordelia mellett.

Egy idő múlva megszólalt.

– Azt hiszem, már értem, Drou miért aggódott úgy amiatt, hogy nem terhes-e.

– És maga mit gondol erről? – kérdezte Cordelia.

– Lady Vorpatril gondjai mellett az enyémek… egészen eltörpülnek. Istenem, milyen fájdalmasnak tűnt a dolog.

– Hm! De a fájdalom csak egy napig tart. – Cordelia megdörzsölte a forradását. – Vagy legfeljebb pár hétig. Nem hiszem, hogy ez a lényeg.

– Akkor miért?

– Ez… ez egy transzcendentális és szent aktus. Életet adni. Arra gondoltam, amikor Milesszal voltam áldott: „Ezzel egy újabb halált hozok világra.” Egy születés, egy halál, és köztük a fájdalom és akarat megannyi megnyilvánulása. Nem értettem bizonyos ősi keleti misztikus szimbólumokat, mint például Káli istennőt, a halálanyát, míg végül fel nem ismertem, hogy az egész egyáltalán nem is szimbolikus, hanem egészen nyilvánvaló tény. Egy barrayari stílusú szexuális „baleset” okozatok olyan láncolatát indíthatja meg, amely az idők végezetéig tart, megállás nélkül. A gyermekeink megváltoztatnak minket… akár élnek, akár nem. Noha a gyermekükről ezúttal kiderült, hogy csak látomás, Drout mégis megérintette a változás lehetősége. Magát nem?

Kou zavarodottan megrázta a fejét.

– Én nem gondoltam minderre. Egyszerűen csak normális szerettem volna lenni. Mint más férfiak.

– Azt hiszem, az ösztöneivel minden rendben. Csak épp azok önmagukban nem elegendőek. Nem tudná most az egyszer rábírni az ösztöneit és az intellektusát, hogy együttműködjenek, ahelyett, hogy két malomban őrölnének?

A fiatalember felhorkant.

– Nem tudom! Nem tudom… hogy férkőzhetnék hozzá most! Mondtam neki, hogy sajnálom.

– Nincs minden rendben maguk között, igaz?

– Nincs.

– Tudja, mi zavart engem idefelé jövet a leginkább? – kérdezte Cordelia.

– Nem…

– Hogy nem búcsúzhattam el Araltól. Ha… bármi történne velem… vagy ami azt illeti, vele… azzal valami függőben maradna, felbomlana közöttünk. És soha nem tudnánk semmilyen módon helyrehozni azt.

– Hm! – Kou egy kicsit még jobban magába mélyedt, és belesüllyedt a székbe.

Cordelia eltűnődött.

– Mit próbált tenni a „sajnálom” mellett? Mi a helyzet mondjuk a: „Hogy érzed magad? Minden rendben? Segíthetek? Szeretlek!” klasszikus mondatokkal? Alig pár szótagos szavakból állnak. Most, hogy belegondolok, a többségük kérdés, és azt jelzik, hogy szeretne párbeszédet kezdeményezni.

A férfi szomorúan elmosolyodott.

– Nem hinném, hogy valaha is akar még beszélgetni velem.

– Tegyük fel – Cordelia hátrabillentette a fejét, és üres tekintettel bámult végig a folyosón –, hogy a dolgok nem vesznek olyan szerencsétlen fordulatot akkor éjjel. Tegyük fel, hogy maga nem esik pánikba. Tegyük fel, hogy az az idióta Evon Vorhalas nem zavarja meg az együttlétüket a kis horrorshow-jával. – Micsoda gondolat! Túlságosan fájdalmas ez a „mi lett volna ha”. – Lépjünk vissza a kiindulási pontra! Ott vannak maguk, boldogan ölelkezve. – Aral használta ezt az „ölelkezés” szót. Túlságosan sajgott most az is, ha őrá gondolt. – Barátokként válnak el, másnap reggel a viszonzatlan szerelem sajgásával ébrednek… Mi történik ezután a Barrayaron?

– Jöhet egy közvetítő.

– Valóban?

– Az ő szülei vagy az enyémek megbíznának valakit. Azután pedig, nos, elrendeznék a dolgokat…

– És maga mit tenne?

Kou vállat vont.

– Időben megjelennék az esküvőn, és fizetném a számlákat, gondolom. Ami azt illeti, valójában a szülők állják a kiadásokat.

Nem csoda, hogy tanácstalan.

– Házasságot akar? Vagy csak le akart feküdni valakivel?

– Igen! De… milady, én csak félig vagyok férfi, a jobb napokon. A családja csak végigmérne, és kinevetne.

– Találkozott valaha a lány családjával? Ők ismerik magát?

– Nem…

– Kou, hallja, hogy mit beszél?

A hadnagy mintha elszégyellte volna magát.

– Nos…

– Egy közvetítő, mi? Egek! – Cordelia felállt.

– Hova megy? – kérdezte Kou idegesen.

– Közvetíteni – jelentette ki a nő határozottan.

Végigmasírozott a folyosón Lady Vorpatril szobájához, és bedugta a fejét az ajtón. Droushnakovi ott ült, és nézte az alvó asszonyt. A két sör és a szendvicsek érintetlenül álltak egy éjjeliszekrényen.

Cordelia becsusszant, és finoman becsukta maga mögött az ajtót.

– Tudod – suttogta –, a jó katonák sosem mulasztják el a lehetőséget, hogy egyenek vagy pihenjenek. Sosem tudhatják, milyen feladatot kapnak, és mikor lesz legközelebb esélyük ilyesmire.

– Nem vagyok éhes. – Drou szintén eléggé kedvetlennek tűnt, mintha valamilyen csapdába esett volna saját magában.

– Akarsz beszélni róla?

A lány bizonytalan grimaszt vágott, és felállt az ágy mellől, hogy letelepedjen a szoba legtávolabbi sarkában. Cordelia odaült mellé.

– Ma éjjel vettem részt életemben először igazi tűzharcban – kezdte halkan a testőrnő.

– Nagyon jól csináltad. Megtaláltad a pozíciódat, gyorsan reagáltál…

– Nem. – Droushnakovi a kezével tett egy keserű mozdulatot. – Ez nem igaz.

– Ó! Nekem pedig úgy tűnt.

– Megkerültem az épületet… elkábítottam a hátsó ajtónál várakozó két biztonsági őrt. Észre sem vettek. Elfoglaltam a helyem az épület sarkánál. Figyeltem, ahogy azok az emberek kínozzák Lady Vorpatrilt az utcán. Sértegették, lökdösték, taszigálták, bámulták… az egész annyira felbőszített, hogy fegyvert váltottam: elővettem az idegroncsolómat. Meg akartam ölni őket. Azután megkezdődött a lövöldözés. És én… hezitáltam. Lord Vorpatril emiatt halt meg. Az én hibám…

– Ugyan, kislány! Nem csak az az egy katona célzott Padma Vorpatrilra, aki lelőtte őt! Ne feledd, Padma annyira elkábult és megzavarodott a sok pentától, hogy még csak meg sem próbált fedezékbe húzódni. Bizonyára dupla adagot adtak be neki, hogy arra kényszerítsék, vezesse el őket Alyshoz. Ugyanilyen könnyen meghalhatott volna még egy adagtól, vagy attól, hogy a mi kereszttüzünkbe tántorog.

– Bothari őrmester nem tétovázott – felelte Droushnakovi határozottan.

– Nem – bólintott Cordelia.

– Bothari őrmester nem pazarol energiát az érzésekre… az ellenség iránti sajnálatra sem.

– Nem. És te?

– Rosszul érzem magam.

– Megöltél két idegen alakot, és azt várod, hogy repess az örömtől?

– Botharinak sikerült.

– Igen. Bothari élvezte a dolgot. Azonban ő még barrayari mércével mérve sem számít épeszűnek. Csak nem arra pályázol, hogy ilyen szörnyeteg legyen belőled?

– Maga annak tartja?

– Persze, de ő az én szörnyem. Az én jó kutyám. – Ezt mindig problémás volt elmagyaráznia Botharinak, olykor még saját magának is. Cordelia azon tűnődött, Droushnakovi vajon ismeri-e a bűnbak szó földi történelmi eredetét. Az áldozati állatét, melyet évente szabadon engedtek a vadonban, hogy magával vigye a közösség bűneit… Bothari bizonyosan az ő teherhordó vadja volt; Cordelia pontosan látta, mit tesz érte az őrmester. Abban már sokkal kevésbé volt biztos, vajon ő mit nyújt cserében a férfinak, leszámítva, hogy a jelek szerint az halálosan fontosnak tartja ezt, bármi legyen is. – Ami engem illet, örülök neki, hogy lelki beteg vagy. Két patologikus gyilkos a csapatomban már túlzás volna. Örülj ennek az émelygésnek, Drou!

A lány megrázta a fejét.

– Azt hiszem, talán rossz pályát választottam.

– Talán igen. Talán nem. Gondolj csak bele, milyen irtózatos dolog volna egy seregnyi Bothari! Bármilyen közösségi karhatalomnak… legyen az katonaság, rendőrség vagy biztonsági szolgálat… szüksége van olyan emberekre, akik képesek elvégezni a piszkos munkát úgy, hogy közben ők maguk nem válnak rosszá és gonosszá. Hogy csak a szükségeset tegyék, és nem többet. Hogy folytonosan megkérdőjelezzék a feltételezéseket, hogy megakadályozzák az események atrocitásba csúszását.

– Ahogyan a biztonságiak ezredese leállította azt az obszcén tizedest.

– Igen. Vagy ahogyan a hadnagy megkérdőjelezte az ezredes döntését… Bárcsak sikerült volna megkímélnünk őt! – sóhajtott Cordelia.

Drou erősen ráncolta a homlokát, és lesütötte a szemét.

– Kou azt hiszi, hogy őrá vagy mérges – jegyezte meg Cordelia.

– Kou? – nézett fel Droushnakovi bizonytalanul. – Ó, igen, az imént itt járt. Akart valamit?

Cordelia elmosolyodott.

– Épp mint Kou: azt képzeled, hogy a te összes boldogtalanságodnak ő az oka. – A mosolya lehervadt. – Elküldöm őt Lady Vorpatrillal, hogy próbálja meg kicsempészni őket a kisbabával. Szétválunk, és külön úton folytatjuk, amint a lady annyira erőre kap, hogy képes újra járni.

Drou arcára kiült az aggodalom.

– Koura szörnyű veszély leselkedik. Vordarian emberei mindent megtesznek majd, hogy még ma éjjel megszabaduljanak az ifjú lordtól és édesanyjától.

Igen, még mindig létezik egy Lord Vorpatril, aki megzavarhatja Vordarian trónöröklési számításait. Micsoda eszelős rendszer, amely úgy tüntet fel egy gyermeket, mintha halálos veszélyt jelentene egy felnőtt férfira!

– Senki nincs biztonságban, míg ez a hitvány háború véget nem ér. Áruld el: még mindig szereted Kout? Tudom, hogy már túl vagy a kezdeti rózsaszín bódulaton és elfogultságon. Látod a hibáit. Egocentrikus, és kissé rögeszmés a sérüléseit illetően, ráadásul rendkívüli módon aggasztja a férfiassága. Azonban nem ostoba. Van jövője. Érdekes élet vár rá a régens szolgálatában. – Feltéve, hogy mindannyian túléljük az elkövetkező negyvennyolc órát. Helyes dolog belenevelni az ügynökeimbe az életben maradás szenvedélyes vágyát, gondolta Cordelia. – Akarod őt?

– Én most… hozzá vagyok kötve. Nem tudom, hogy magyarázzam el… Neki adtam a szüzességem. Ki másnak kellenék? Megszégyenülnék…

– Felejtsd el ezt! Miután sikerre visszük a rajtaütést, olyan dicsőség övez majd, hogy a férfiak sorban fognak állni, hogy udvarolhassanak neked. Kedvedre válogathatsz közülük. Aral háztartásában meglesz a lehetőséged, hogy a legjobbakkal találkozz. Mit akarsz? Egy tábornokot? Egy minisztert? Egy Vor lordocskát? Egy másik világ követét? Az egyetlen gondot a választás jelenti majd közülük, mivel a barrayari szokás egyszerre csak egy férjet engedélyez. Egy fiatal, otromba hadnagyocska hiába is imádkozik, nem kelhet versenyre ezekkel a választékos rangidősökkel.

Droushnakovi némileg kétkedve ugyan, de elmosolyodott a Cordelia festette képen.

– Ki állítja, hogy Kou maga is nem lesz-e tábornok egy nap? – kérdezte lágy hangon. Aztán sóhajtott, és ráncba szaladt a homloka. – Igen, még mindig akarom őt. De… azt hiszem, attól félek, hogy újra bántani fog.

Cordelia elgondolkodott ezen.

– Igen, valószínűleg. Aral és én is állandóan bántjuk egymást.

– Á, önök aztán nem, milady! Önök annyira… tökéletes párnak tűnnek.

– Gondolkozz, Drou! El tudod képzelni, milyen lelkiállapotban van Aral ebben a percben amiatt, amit tettem? Én el tudom. Én aztán csak tudom.

– Ó!…

– Azonban a fájdalom… számomra nem tűnik elegendő oknak, hogy ne az életet válasszam. Halottnak lenni egészen fájdalommentes dolog. A kín, mint az idő, úgyis mindenképpen jön és megy. A kérdés az, hogy hány dicsőséges pillanatot nyerhetünk az élettől a fájdalom mellé?

– Nem vagyok biztos benne, hogy tudom követni a szavait, milady. De… a szívemben van egy kép rólam és Kouról, amint együtt vagyunk, csak mi ketten, egyedül egy tengerparton. Olyan kedves. És amikor rám néz, engem lát, igazán lát, és szeret…

Cordelia csücsörített az ajkával.

– Rendben, ez megteszi. Gyere velem!

A lány engedelmesen felemelkedett ülőhelyéről. Cordelia visszavezette őt a hallba, majd leültette Kout a szófa egyik végébe, Drout a másikba, és lehuppant közéjük.

– Drou, Kou szeretne valamit mondani neked. Mivel a jelek szerint különböző nyelvet beszéltek, megkért, hogy tolmácsoljam a szavait.

Kou feszengő, tagadó kézmozdulatot tett Cordelia feje fölött.

– Ez a jelzés azt jelenti, „inkább tönkre vágom az egész hátralévő életem, mint hogy öt percre bolondnak tűnjek”. Ne is törődj vele! Nos, lássuk csak. Ki kezdi? – Rövid csend következett. – Említettem, hogy most én játszom mindkettőtök szüleinek szerepét is? Azt hiszem, legjobb, ha Kou édesanyjaként kezdem. Nos, fiam, találkoztál már valami rendes, csinos lánnyal? Már csaknem huszonhat vagy, tudod. Láttam azt a videót – tette hozzá a saját hangján, miközben Kou levegő után kapkodott. – Jól utánzom a stílusát, hm? És az elégedettségét? Kou azt mondja: Igen, anyu, ismerek egy bámulatos lányt. Fiatal, magas, eszes… Kou mamája pedig azt mondja: hurrá! És felbérel engem, a ti baráti szomszédotokat, közvetítőnek. Én pedig elmegyek az apádhoz, Drou, és azt mondom: Itt van ez a fiatalember. Császári hadnagy, a Lord Régens személyi titkára, háborús hős, felkerült a Birodalmi Parancsnokság bennfenteseinek listájára… az apa pedig: Ne is mondj többet! Elfogadjuk! Hurrá! És…

– Azt hiszem, több mondanivalója lesz ennél – szakította félbe Kou. Cordelia Droushnakovihoz fordult.

– Kou épp azt mondta, szerinte a te családod nem fogja kedvelni őt, mert rokkant.

– Nem! – felelte Drou méltatlankodva. – Ez nem olyan…

Cordelia megálljt intve feltartotta a kezét.

– Mint megbízott közvetítő, Kou, hadd mondjam el: ha egy embernek az egyetlen szeretett leánya rámutat valakire, és határozottan kijelenti, apu, őt akarom, egy okos édesapa csak ezt válaszolhatja: igen, drágám. Elismerem, a három nagy és erős bátyót talán már nehezebb meggyőzni. Csak ríkasd meg a lányt, és komoly problémáid adódhatnak valamelyik sikátorban. Ennek alapján feltételezem, hogy eddig még nem panaszkodtál nekik, igaz, Drou?

A lány elfojtott egy önkéntelen kuncogást.

– Nem!

Kou úgy festett, mintha ez egy új és ijesztő gondolat volna számára.

– Látja, Kou? – kérdezte Cordelia. – Még mindig elkerülheti a testvéri megtorlást, ha jól küzd. – Majd Drouhoz fordult. – Tudom, hogy ez egy faragatlan bugris, de ígérem neked, hogy nevelhető, nem reménytelen eset.

– Mondtam már, hogy sajnálom! – vágta rá Kou csípősen.

Drou megmerevedett.

– Igen, többször is – felelte fagyosan.

– És ezzel eljutottunk az ügy velejéhez – bólintott Cordelia lassan, komolyan. – Drou, Kou valójában úgy érti, hogy egy csöppet sem sajnálja. Az a pillanat gyönyörű volt, ti is csodálatosak voltatok, és meg akarja ismételni. És újra meg újra, senki mással, csak veled, örökké, társadalmilag jóváhagyva és zavartalanul. Jól mondom, Kou?

Kou láthatólag ledermedt a döbbenettől.

– Nos… igen! – nyögte ki végül.

Drou pislogott.

– De… hiszen ezt akartam hallani tőled!

– Tényleg? – kémlelt át a hadnagy Cordelia feje fölött.

Ennek a közvetítősdinek tényleg megvannak a maga előnyei. De a korlátai is. Cordelia felemelkedett kettejük közül, és a kronójára pillantott. Egyszeriben elillant minden jókedve.

– Már csak kevés időnk maradt. Sokat mondhattok kevés idő alatt, ha a rövid, pár szótagos szavak mellett maradtok.

Tizennyolcadik fejezet

A karavánszeráj sikátoraiban a hajnal előtti óra nem volt olyan szuroksötét, mint egy éjszaka a hegyekben. A ködös éji égbolt visszatükrözte a környező városból eredő halvány, borostyánszínű izzást. Minden barátja arca szürke folttá mosódott, mint a képek az ősi fotográfiák legrégibb példányain. Cordelia igyekezett nem arra gondolni: mint a holtak arca.

Lady Vorpatril a tisztálkodás, táplálkozás és néhány órányi pihenés után még mindig elég gyenge lábakon állt, de legalább már képes volt önállóan járni. A háziasszony szerzett neki néhány meglepően mértéktartó ruhadarabot, egy lábszárközépig érő szürke szoknyát, és pulóvert a hideg ellen. Koudelka a katonai egyenruháját laza farmerra, kopott cipőre és egy dzsekire cserélte, utóbbival felváltva azt, amely sürgősségi szülészeti bánásmódban részesült. Ő vitte a hevenyészett pelenkába és meleg takarókba burkolt kisbabát, Lord Ivant, amivel teljessé vált a félénk kis család összképe, mely próbál mielőbb kijutni a városból a feleség vidéki szüleihez, mielőtt még megkezdődnek a harcok. Cordelia több száz hozzájuk hasonló vándorló menekültet látott a Vorbarr Sultanába vezető útjuk során.

Koudelka szemügyre vette csapatát, és végül tekintete helytelenítően állapodott meg a kezében tartott tőrös boton. Még ha egyszerű sétapálcának nézik is, selyemfa anyaga, fényezett acél szorítógyűrűje és berakásos markolata nem igazán tűnt középosztálybelinek. Koudelka felsóhajtott.

– Drou, el tudnád ezt rejteni valahogy? Pokolian gyanús volna együtt ezzel a maskarával, és inkább csak hátráltatna, mint segítene, miközben próbálom ölben tartani a bébit.

Droushnakovi biccentett, majd letérdelt, egy pólóba csavarta a botot, és a hátizsák mélyére rejtette. Cordelia visszaemlékezett, mi történt, mikor Kou legutóbb a karavánszerájba hozta azt a botot, és idegesen bámult az árnyak közé.

– Mi az esélye – kérdezte Cordelia –, hogy a napnak ebben az órájában ránk veti magát valaki? Nem tűnünk valami gazdagnak, annyi szent.

– Van, aki a ruhákért is ölne most, hogy közeleg a tél – jelentette ki Bothari komoran. – De való igaz, biztonságosabb most, mint általában. Vordarian csapatai átfésülték a környéket „önkéntesekért”, hogy segítsenek megásni azokat a bombabiztos óvóhelyeket a városi parkokban.

– Sosem gondoltam, hogy támogatnám a rabszolgamunkát – nyögte Cordelia.

– Az egész amúgy is képtelenség – füstölgött Koudelka. – Feltúrni a parkokat. Még ha sikerülne is befejezni a bunkereket, akkor sem nyújtanának menedéket elég ember számára. Persze ez elég impozánsnak hat, és az emberek elméjében fenyegetésként állítja be Lord Vorkosigant.

– Azonfelül – tárta szét Bothari a kabátját, felfedve ezzel ezüstösen csillanó idegroncsolóját – ezúttal nálam a megfelelő fegyver.

Akkor hát ennyi. Cordelia megölelte Alys Vorpatrilt, aki viszonozta a mozdulatot, így suttogva:

– Isten segítsen, Cordelia! És isten rohassza meg Vidal Vordariant a pokolban!

– Járjanak szerencsével! Találkozunk a Tanery bázison, rendben? – Cordelia Koudelkára pillantott. – Maradjanak életben, és járjanak túl az ellenségeink eszén!

– Megpró… mármint úgy lesz, milady – felelte Koudelka. Komoly ünnepélyességgel tisztelgett Droushnakovinak. Semmi irónia nem rejlett a katonai gesztusban, talán csak egy árnyalatnyi irigység. A lány értő bólintással viszonozta a mozdulatot. Egyikük sem akarta megzavarni a pillanat varázsát további szavakkal. A két csoport elvált a nyirkos sötétben. Drou visszanézett a válla fölött, míg Koudelka és Lady Vorpatril el nem tűntek a látóteréből, azután nekiindult, és felvette társai ritmusát.

Koromsötét sikátoroktól kivilágított utcákig osontak, az elhagyatott sötétből az alkalmanként előbukkanó idegen emberi alakokig, akik némán siettek kora hajnali dolguk után. Szemlátomást mindenki úgy vágott át az utcákon, hogy elkerüljön mindenki mást, Cordelia pedig így valamivel kevésbé érezte magát feltűnőnek. Bensője megdermedt, amikor egy városi járőrkocsi lassan elhúzott mellettük, azonban szerencsére nem állt meg.

Az utca túloldalán megtorpantak, hogy megbizonyosodjanak róla: a célépületet kinyitották reggelre. A szerkezet többszintes volt, és abban az utilitarista stílusú építkezési hullámban készült, amely Ezar Vorbarra hatalomra jutását és ereje megszilárdulását követően vette kezdetét, jó harminc valahány évvel korábban. Kereskedelmi, nem pedig kormányépület volt; átvágtak az előcsarnokon, beléptek a liftcsőbe, és akadálytalanul leereszkedtek.

Drou kezdett komolyan hátrapillantgatni a válla fölött, amikor elérték az alagsort.

– Most már nem idevalónak látszunk. – Bothari folytatta az őrködést, míg a nő lehajolt, és felfeszítette egy szervizakna zárját. Végigvezette őket az alagúton, két kereszteződésben is befordulva. A járatot sűrűn használhatták, mivel a benti lámpák folyamatosan égtek. Cordelia feszülten hallgatózott, hogy elcsípje az esetleges idegen léptek neszét.

Egy csatornafedél volt a padlóhoz csavarozva. Droushnakovi sietve meglazította.

– Függeszkedjenek, aztán ugorjanak le! Alig mélyebb két méternél. Odalenn valószínűleg nedves lesz.

Cordelia becsusszant a sötét körbe, és nagy csobbanással ért talajt. Felkapcsolta a zseblámpáját. Az olajosan csillogó fekete víz befolyt csizmás bokái köré a szintakrétcsatornában. Jéghideg volt. Utána Bothari következett. Drou a férfi vállára térdelt, hogy visszaigazítsa a fedelet a helyére, majd ő is leugrott Cordelia mellé.

– Nagyjából fél kilométeres ez a viharcsatorna. Gyerünk! – suttogta. Ilyen közel a céljukhoz Cordeliának nem volt szüksége külön sürgetésre a sietéshez.

Miután megtették a fél kilométert, bemásztak egy magasan az íves falon tátongó sötét nyílásba, amely egy sokkal régibb és szűkebb, téglából épült, az időtől megfeketedett falú csatornához vezetett. Behajlított térddel, görnyedt háttal csoszogtak tovább. Ez különösen fájdalmas lehet Bothari számára, tűnődött Cordelia. Drou lassított, és kopogtatni kezdte az alagút tetejét Koudelka botjának acél szorítógyűrűjével. Amikor a koccanások hangját üregre utaló kongás váltotta fel, megállt.

– Itt vagyunk. Lefelé kell nyílnia. Figyeljenek! – Kihúzta a pengét hüvelyéből, és óvatosan becsúsztatta a nyálkás téglák között egy résbe. Zár kattanása hallatszott, és a téglamintás, álcázott csapóajtó nagy robajjal lezuhant, csaknem betörve a testőrnő fejét. Drou visszadugta a kardot a hüvelyébe. – Felfelé! – Azzal máris felhúzta magát, és keresztülfurakodott a nyíláson.

A többiek követték, és egy másik, még az előzőnél is szűkebb ősi vízelvezető csatornában találták magukat. Ez még meredekebben emelkedett felfelé. Görnyedve és kuporogva továbbhaladtak, ruháik súrolták a rájuk záruló falakat, és nedves foltok keletkeztek rajtuk. Drou hirtelen felegyenesedett, és egy törött téglákból álló nagy kupacon átmászva kikapaszkodott egy sötét, oszlopos terembe.

– Hol vagyunk? – suttogta Cordelia. – Ez túl nagy csatornának…

– A régi istállók – suttogta vissza Drou. – Most már a rezidencia alatt járunk.

– Ez a hely nem tűnik túl titkosnak számomra. Biztos, hogy szerepel korabeli rajzokon és metszeteken. Az embereknek… a biztonságiaknak főleg… tudniuk kell, hogy itt van. – Cordelia bebámult a homályos, dohos állásokba. Imbolygó kézilámpáik fénycsóvájában előtűntek a múlt szürke boltívei.

– Ez a pince nem Dorcáé, hanem a nagybátyjáé. Ő több mint háromszáz lovat tartott itt. Egy látványos tűzvészben az egész leégett, nagyjából kétszáz éve, ám ahelyett, hogy újjáépítették volna, az egészet legyalulták, és a keleti oldalon felépítették az „új” régi istállókat. Azokat alakították át később személyzeti szállásokká, még Dorca idején. Most a legtöbb túszt ott tartják fogva. – Drou határozottan menetelni kezdett előre, mintha tökéletesen ismerné a terepet. – Most északra vagyunk a főrezidenciától, az Ezar tervezte kertek alatt. Ezar a jelek szerint megtalálta a régi pincét, és harminc évvel ezelőtt rendbe szedette Negrivel az átjárót. Olyan menekülési útvonal ez, amelyről még a saját biztonsági emberei sem tudtak. Fő a bizalom, mi?

– Köszönjük, Ezar! – mormolta Cordelia fanyarul.

– Amint kijutunk az átjáróból, kezdődik a dolog igazán kockázatos része – jegyezte meg a testőrnő.

Igen, még mindig leléphetnének, visszaosonhatnának, amerről jöttek, és valószínűleg ez volna a legbölcsebb, amit tehetnek. Miért bíznak meg így bennem ezek az emberek? Miért jogosítanak fel ilyen készségesen arra, hogy kockára tegyem az életüket? Istenem, hogy utálok parancsnok lenni! Valami fürgén elszaladt az árnyak között, és valahol víz csöpögött.

– Itt van! – mondta Droushnakovi, egy halom ládára villantva lámpája fényét. – Ezar titkos raktára. Ruhák, fegyverek, pénz. Negri kapitány egyszer idehozatott velem néhány női és gyermekruhát. Még tavaly, az escobari invázió alatt. Nagyon felcsigázta a zavargások lehetősége, a lázongások azonban sosem értek el idáig. Azok a ruhák csak egy kicsit lesznek nagyok önökre.

Félretették összekent utcai öltözéküket. Droushnakovi tiszta ruhákat rázott ki egy zsákból, a rezidencia olyan szolgálónőihez illőket, akik rangosabbak annál, hogysem cseléduniformist viseljenek; ő csak az efféle szolgálatokhoz vette fel őket. Bothari újra kicsomagolta a hátizsákból fekete gyakorló egyenruháját, és magára öltötte, rátűzve a Császári Titkosszolgálat jelvényeit. Kellő távolságból remekül bevált őrnek, noha talán túl rendetlen volt ahhoz, hogy kiálljon egy tüzetesebb szemrevételezést. Ahogy Drou ígérte, egész készletnyi teljesen feltöltött fegyver pihent lezárt ládákban. Cordelia egy új kábert választott magának, Drou úgyszintén; a tekintetük találkozott.

– Ezúttal nem habozunk, ugye? – súgta Cordelia.

Drou komoran biccentett. Bothari fogott egy-egy kábert, idegroncsolót és plazmavetőt. Cordelia bízott benne, hogy nem fog csörömpölni menet közben.

– Azt nem sütheti el zárt térben – kifogásolta Droushnakovi a plazmavetőt.

– Sosem lehet tudni – vont vállat Bothari.

Pillanatnyi töprengés után Cordelia magához vette még a tőrös botot is, derékövét szorosan annak markolata köré hurkolva. Igaz, nem számított valami komoly fegyvernek, azonban útjuk során már bebizonyosodott, milyen meglepően hasznos lehet. Csak afféle talizmánként, hogy szerencsét hozzon. Majd Cordelia a hátizsák utolsó, legmélyebb bugyrából előhúzta, amit személy szerint mind közül messze a leghatékonyabb eszköznek tartott.

– Egy cipő? – kérdezte Droushnakovi elképedve.

– Gregor cipője. Akkor kell majd, amikor találkozunk Kareennal. Úgy gondolom, még mindig nála lehet a párja. – Azzal Cordelia Drou egyik Vorbarra-címeres egyenruhája belső zsebének mélyébe rejtette a cipőcskét; a ruhája fölé kanyarított boleróval teljessé vált a rezidencián dolgozó belső munkatárs látszata.

Amikor a lehetőségeikhez képest végeztek minden előkészülettel, Drou továbbvezette őket az ismét egyre szűkülő alagútban.

– Most maga a rezidencia helyezkedik el felettünk – suttogta oldalra fordulva. – Felmászunk ezen a létrán a falak között. Utólag szerelték ide, úgyhogy nem lesz túl sok hely.

Nos, ez elég enyhe kifejezésnek bizonyult. Cordelia vett egy nagy levegőt, és mászni kezdett a lány után. Heringként ékelődött a falak közé, igyekezve véletlenül sem érinteni vagy megütni semmit. A létra természetesen fából készült. Cordelia feje lüktetett a kimerültségtől és a vérét elárasztó adrenalintól. Gondolatban felmérte a járat szélességét. Elég macerás dolog lesz visszafelé lecipelni a replikátort ezen a létrán. Szigorúan utasította magát, hogy gondolkozzon pozitívan, majd úgy döntött, hogy ez bizony pozitív volt. Miért csinálom ezt? Otthon is lehetnék most Arallal a Tanery bázison, és hagyhatnám, hadd öldököljék egymást a barrayariak egész nap, ha már ilyen örömet okoz nekik…

A feje felett Drou oldalra lépett valamiféle keskeny párkányra, amely valójában csak egy deszkapalló volt. Amikor Cordelia felért mellé, a lány megálljt intett, és kikapcsolta kézilámpáját. Megérintett valamilyen zajtalan zármechanizmust, mire egy panel nyílt ki előttük. Nyilvánvalóan mindent jól megolajoztak és gondosan karbantartottak, egészen Ezar haláláig.

Besandítottak a vén császár hálószobájába. Azt várták, hogy üres lesz. Ám Drou szája hangtalanul elkerekedett a döbbenettől és a rémülettől.

Ezar hatalmas régi faragott faágya, amelyben isten kegyelméből elhunyt, nem állt üresen. Narancsszín izzássá tompított fény vetült két meztelen felsőtestű alvó alakra. Cordelia még ebben a gyenge megvilágításban is azonnal felismerte egyikükben Vidal Vordarian lapos képét és bajszát. Ő terpeszkedett el az ágy négyötödén, súlyos karja pedig birtoklón pihent Kareenon. A hercegnő sötét haja szétterült a párnán. Apró labdává gömbölyödve aludt az ágy felső sarkában, arccal kifelé fordulva, fehér karjait mellkasa köré kulcsolva, csaknem a lepottyanás határán.

Nos, eljutottunk Kareenhoz. Ám van egy kis bökkenő. Cordelia megremegett az ösztönös vágytól, hogy álmában lelője Vordariant. De az energiakisülés biztosan bekapcsolná a riasztókat. Ő pedig nem áll készen a nagy futásra, míg nincs a kezében Miles replikátora. Intett Drounak, hogy csukja be újra a panelt, és „le!” parancsot vezényelt az alatta várakozó Botharinak. Újra megkezdték fáradságos négyemeletnyi kapaszkodásukat, csak ezúttal lefelé. Amikor visszajutottak az alagútba, Cordelia szembefordult a könnyeit némán nyelő lánnyal.

– Behódolt neki – suttogta Droushnakovi. Hangjában gyász és utálat reszketett.

– Ha elárulod nekem, szerinted mekkora hatalma van pillanatnyilag, hogy ellenálljon annak az embernek, érdeklődve hallgatom – jelentette ki Cordelia élesen. – Mit vársz tőle, mit tegyen? Ugorjon ki az ablakon, hogy elkerülje a halálnál is rosszabb végzetet? Azt már átélte Serggel, és nem hiszem, hogy ezek itt több érzelemmel viseltetnének iránta.

– De… bárcsak korábban érkeztünk volna, akkor én… akkor mi megmenthettük volna.

– Ezt még mindig megtehetjük.

– De tényleg behódolt!

– Hazudnak álmukban az emberek? – kérdezte Cordelia. Drou zavarodott tekintetét látva kifejtette, mire céloz. – Számomra egyáltalán nem tűnt szeretőnek. Inkább úgy feküdt ott, mint egy rab. Megígértem, hogy megpróbáljuk megmenteni, és így is lesz. – Idő. – De előbb Milesért megyünk. Nézzük meg a másik kijáratot!

– Akkor át kell haladnunk néhány szigorúbban ellenőrzött folyosón – figyelmeztette Droushnakovi.

– Mást nem tehetünk. Ha várunk, ébredezni kezdenek, és csak még több emberbe botlunk.

– A szolgálatosok épp most mennek a konyhába – magyarázta Drou. – Olykor magam is benéztem ilyenkor egy kávéra és forró süteményre.

Sajnos a kommandós behatolóknak nem jár reggeli. Ez az. Menni vagy nem menni? Vajon bátorság vagy botorság, ami továbbhajtja őt? Nem lehet bátorság, hiszen émelyeg a félelemtől: ugyanezt a forró, savas hányingert érezte közvetlenül csata előtt az escobari háború alatt. Az érzés ismerőssége nem segített. Ha nem cselekszem, a gyermekem meghal. Egyszerűen meg kell tennie, bátorság nélkül is.

– Most! – határozta el Cordelia. – Nem lesz ennél jobb esélyünk.

Ismét fel a szűk létrán. A másik panel a vén császár magánirodájába nyílt. Cordelia megkönnyebbülésére ez a helyiség még mindig sötét volt, és csendes: érintetlen maradt, amióta kitakarították és lezárták Ezar halála után, tavaly tavasszal. A császár kommkonzolját lekapcsolták, a hozzáférést letiltották, tartalmát a titkos információkkal együtt törölték. Holtan pihent, akárcsak egykori gazdája. Az ablakok még mindig sötéten várakoztak a későn kezdődő téli reggelben.

Kou tőrös botja nekicsapódott Cordelia lábikrájának, ahogy a nő áthaladt a szobán. Furcsán festett így, az övébe tűzve; túl nyilvánvaló volt a kardszerűsége. Az irodában az íróasztalon széles antik tálca hevert, rajta egy lapos kerámiatál: tipikusan olyan csecsebecse, amilyenekkel az egész rezidenciát telezsúfolták. Cordelia ráhelyezte a botot a tálcára, és lassan, ünnepélyesen, egy szolgáló mozdulatával felemelte azt.

Droushnakovi jóváhagyólag bólintott.

– Tartsa félúton a dereka és a mellkasa között! – suttogta. – És tartsa egyenesen a hátát! Mindig ezt hajtogatták nekem.

Cordelia biccentett. Becsukták a panelt maguk mögött, kiegyenesedtek, és beléptek az északi szárny alsó folyosójára.

Két rezidenciabeli szolgálólány és egy biztonsági őr. Első pillantásra tökéletesen természetesen festettek ebben a felállásban, még ezekben a zavaros időkben is. A folyosó nyugati végén, a kis lépcső alján strázsáló tizedes haptákba vágta magát, meglátván Bothari ImpSec-jelvényét és rangjelzéseit; kölcsönösen szalutáltak egymásnak. Ahogy felmentek a kanyargó lépcsőn, kijutottak az őr látóteréből, mielőtt még az újból, alaposabban megnézhette volna őket. Cordelia megacélozta magát, hogy ne kezdjen pánikszerű rohanásba. Finom és körmönfont félrevezetés volt ez: a két nő nem jelenthet fenyegetést, hiszen őrzik őket. Az, hogy esetleg maga az őrük veszélyes lehet, talán még percekig nem jut majd a tizedes eszébe.

Befordultak az emeleti folyosóra. Hát itt vagyunk. Az informátorok jelentései szerint a mögött az ajtó mögött őriztette Vordarian a zsákmányolt replikátort. Közvetlenül a szeme előtt. Talán eleven emberi pajzsként szolgál; hisz a Vordarian lakosztályára dobott bármilyen bomba a kis Milesszal is éppúgy végezne. A barrayari vajon emberi lényként gondol-e az ő sérült gyermekére?

Az ajtó előtt újabb őr állt. Gyanakodva méregette őket, keze az oldalfegyvere felé mozdult. Cordelia és Droushnakovi anélkül mentek tovább, hogy akár a fejüket odafordították volna. Bothari tisztelgő mozdulata pedig simán olvadt a férfi állkapcsára mért ütésbe, amelyből annak feje hátracsapódott a falnak. Bothari elkapta őt, mielőtt összecsuklott volna. Kinyitották az ajtót, és bevonszolták az eszméletlen őrt; Bothari átvette a helyét a folyosón. Drou halkan becsukta az ajtót. Cordelia körbepillantott a kis szobában, automata monitorok után kutatva. A helyiség korábban talán olyan hálóként szolgálhatott, amelyben az inasok aludtak, hogy Vor mestereik közelében maradhassanak. Vagy talán egy szokatlanul nagy gardróbnak szánták; még csak valami unalmas belső udvarra néző ablaka sem volt. A hordozható replikátor pontosan a szoba közepén állt, egy abrosszal fedett asztalon. A jelzőfényei még mindig megnyugtató zöld és borostyánszínekkel világítottak. Egyelőre nem jeleztek vörösen villogó ledekkel semmilyen működési hibát. Ennek láttán a megkönnyebbülés sóhaja tört fel Cordeliából. Droushnakovi nyugtalanul nézett rá.

– Mi a gond, Drou? – suttogta Cordelia.

– Túl könnyű – mormolta a lány.

– Még nem értünk a végére. Majd egy óra múlva mondd ki a „könnyű” szót! – Cordelia megnyalta az ajkát, és beleborzongott a felismerésbe, hogy titkon, tudat alatt maga is osztja Droushnakovi véleményét. Ezen most nem lehet segíteni. Ragadd meg, és tűnés! Most a gyorsaság, és nem a titkosság volt az egyetlen reményük.

Lerakta a tálcát az asztalra, a replikátor fogantyúja után nyúlt, és megtorpant. Valami… valami nincs rendben. Közelebbről szemügyre vette a kijelzőket. Az oxigénellátás monitora egyáltalán nem működött. Habár a ledje zölden ragyogott, a tápfolyadék szintje nullán állt. Üres.

Cordelia szája néma sikolyra nyílt. A gyomra kavarogni kezdett. Közelebb hajolt, tekintete felmérte a hamis jelzések sorát. Lidércnyomásos rémálma most hirtelen iszonyatosan valóságossá vált: Talán földhöz vágták? Kiöntötték a lefolyóba? Netán lehúzták a vécén? Miles vajon gyors, irgalmas halált halt, egyből szétzúzódva? Vagy hagyták, hogy az életfenntartó funkciókról lekapcsolt csöppség kínlódva addig rángatózzon, míg el nem pusztul, miközben ők nézték, ahogy kiszenved? De talán még annyi fáradságot se vettek, hogy végignézzék… A sorozatszám. Nézd meg a sorozatszámot! Reménytelen remény, de mégis… erőlködve igyekezett elködösülő tekintetét fókuszálni, vadul kavargó elméjét emlékezésre bírni. Ujjaival elmélázva babrált azon a számsorozaton, melyet még anno, Vaagen mellett, Henri laborjában látott, ezen a különös technológián tűnődve, meg a távoli világon, amely megalkotta – és ez a szám nem egyezett azzal! Nem ugyanaz a replikátor! Nem Milesé! Valamelyik a másik tizenhat közül, melyeket csaliként helyeztek ide, ebbe a csapdába.

Elszorult a szíve. Vajon még hány másik csapdát állítottak fel? Lelki szemeivel elképzelte, ahogy kétségbeesetten rohan egyik replikátortól a másikig, mint egy zaklatott gyermek valami kegyetlen bújócskában, a társai után kutatva… Megőrülök.

Nem. Akárhol legyen is az igazi replikátor, Vordarian személyes közelében kell lennie. Ebben biztos volt. Letérdelt az asztal mellé, egy pillanatra lehajtotta a fejét, hogy leküzdje az éjsötét fekete ballonokat, melyek elhomályosították a látását, és azzal fenyegették, hogy elveszíti miattuk az eszméletét. Felemelte az asztalterítőt. Ott van. Egy nyomásérzékelő. Vajon ez Vordarian saját agyafúrt ötlete volt? Ügyes és elvetemült. Drou lehajolt, hogy kövesse a mozdulatot.

– Csapda – suttogta Cordelia. – Ha felemeljük a replikátort, megszólalnak a riasztók.

– Ha hatástalanítjuk…

– Nem. Ne fáradj vele! Hamis csali. Nem Miles replikátora. Ez üres, csak megbuherálták a kijelzőket, hogy úgy tűnjön, mintha rendben működne. – Cordelia próbált tisztán és józanul gondolkodni a koponyájában lüktető dübörgés ellenére. – Vissza kell mennünk arra, amerről jöttünk. Vissza le, majd fel. Nem számítottam rá, hogy itt találkozom Vordariannal. De azt garantálom, hogy ő tudni fogja, hol van Miles. Egy kis ódivatú vallatás. Az idő ellenünk dolgozik. Amikor megszólalnak a riasztók…

Léptek döngtek a folyosón, és kiáltások harsantak. Majd káberek ciripelő zümmögése. Bothari káromkodva vetődött be háttal az ajtón.

– Már csak ez hiányzott! Kiszúrtak minket.

Amikor megszólalnak a riasztók, mindennek vége, fejezte be magában Cordelia a gondolatot a veszteség szédületében. Nincs ablak, csak egy ajtó, és épp most veszítették el az ellenőrzést az egyetlen kijárat felett. Vordarian csapdája végül is bevált. Rohadjon meg Vidal Vordarian lelke a pokolban!…

Droushnakovi szorosan megmarkolta a káberét.

– Nem adjuk fel önt, milady. A végsőkig harcolunk.

– Szamárság! – csattant fel Cordelia. – A mi halálunkkal semmit nem érnénk el itt, csak még egy párat kicsinálnánk Vordarian embereiből. Értelmetlen.

– Úgy érti, egyszerűen adjuk meg magunkat?

– Az öngyilkos dicsőség a felelőtlenek luxusa. Nem adjuk fel. Egyszerűen csak egy jobb lehetőségre várunk a győzelemhez. Amelyet nem tudunk kihasználni, ha előtte elkábítanak, vagy idegroncsolóval lebénítanak. – Persze ha az igazi replikátor volna azon az asztalon… mostanra elég őrült lett ahhoz, hogy feláldozza ezeknek az embereknek az életét a fiáért, tűnődött szomorúan Cordelia, ahhoz azonban nem elég tébolyult, hogy odadobja őket a semmiért. Nem. Ennyire még nem váltam barrayarivá.

– Ezzel túszként átadja magát Vordariannak! – figyelmeztette Bothari.

– Vordarian azóta tart túszul, amióta elvette Milest – válaszolta Cordelia szomorúan. – Ez semmin sem változtat.

Pár percnyi kiabálós tárgyalás következett az ajtón keresztül, amellyel elérték, hogy megadhassák magukat az ugrásra kész biztonsági őrök pattanásig feszült idegei ellenére. Kicsúsztatták az ajtón a fegyvereiket. Az őrök – hogy biztosra menjenek – lefuttattak rajtuk egy energiatelep-ellenőrzést, majd négyen közülük benyomultak a kis szobába, hogy megmotozzák újdonsült foglyaikat. További két alak várakozott odakint erősítésként. Cordelia nem tett semmilyen hirtelen mozdulatot, amellyel provokálhatta volna őket. Egy őr zavarodottan ráncolta a homlokát, amikor kiderült, hogy a Cordelia derékövében érdekesen dudorodó valami csak egy gyerekcipő. Lerakta az asztalra, a tálca mellé.

A vörös és arany színű Vordarian-egyenruhát viselő parancsnokuk a kézikommjába beszélt.

– Igen. Itt minden rendben. Szóljon a lordnak! Nem, azt mondta, feltétlen keltsük fel… Magyarázkodni akar, hogy miért nem tette?… Köszönöm.

Az őrök nem taszigálták ki őket a folyosóra, hanem vártak. Kivonszolták viszont a még mindig eszméletlen őrt, akit Bothari leütött. Az őrök szétvetett karral és lábbal a falhoz állították Cordeliát, egy sorba Botharival és Droushnakovival. Cordelia szédült a kétségbeeséstől. De Kareen valamikor eljön hozzá, még ha rabként is. El kell jönnie hozzá. Neki pedig mindössze harminc másodpercre lesz szüksége, melyet Kareennal tölthet, vagy talán még annyira se. Ha találkozom Kareennal, halott ember vagy, Vordarian. Járkálhatsz, beszélhetsz, és utasításokat oszthatsz, akár hetekig, mit sem tudva róla, hogy véged. De éppolyan biztosan megpecsételem a sorsodat, ahogyan te megpecsételted a fiamét.

Várakozásuk oka végre alakot öltött: maga Vordarian nyomakodott be az ajtón zöld egyennadrágban, papucsban, fedetlen mellkassal. Őt Kareen hercegnő követte, sötétvörös köntöst szorítva maga köré. Cordelia szíve sebesen kalapált. Most?

– Nos, a csapda működött – kezdte Vordarian önelégülten, majd egy őszinte döbbent „huh!” csúszott ki a száján, ahogy Cordelia eltolta magát a faltól, és szembefordult vele. A lord egy kézmozdulattal megállította az őrt, aki vissza akarta lökni a nőt az előbbi helyére. A sokk Vordarian arcán lassan farkasvicsorgás-szerű vigyornak adta át a helyét. – Istenem, mi az hogy működött?… Kiváló! – A mögötte ácsorgó Kareen zavart csodálkozással meredt Cordeliára.

Az én csapdám viszont bevált, gondolta Cordelia, kábultan a lehetőségtől. Most figyelj!…

– Épp ez az, uram – mondta az egyenruhás tiszt kényszeredetten. – Nem működött. Nem a rezidencia peremsávjában kaptuk el ezt a csoportot. Egyszerűen csak felbukkantak itt bent… anélkül, hogy bármilyen riasztót aktiváltak volna. Ennek nem lett volna szabad így történnie. Ha nem jövök véletlenül erre, miközben Roget-t keresem, talán ki se szúrjuk őket.

Vordarian vállat vont, túlságosan örvendezve zsákmánya nagyságán ahhoz, hogy fennakadjon ilyen jelentéktelen apróságokon.

– Gyorspentát annak a ribancnak – mutatott Droushnakovira –, és azt hiszem, hamarosan kiderül, hogyan csinálták. Egykor a rezidencia biztonsági szolgálatában dolgozott.

Droushnakovi fenyegetően meredt a válla fölött Kareen hercegnőre, a megszólítástól sértetten; Kareen öntudatlanul is összébb húzta a nyaka körül a köntösét. Sötét szemében ugyanolyan fájó kérdés villant.

– Nos – mondta Vordarian, továbbra is Cordeliára mosolyogva –, az én Lord Vorkosiganom ennyire híján van a csapatoknak, hogy a saját feleségét küldi a piszkos munka elvégzésére? – Az őreire vigyorgott, akik viszonozták mosolyát. – Akkor nem veszíthetünk.

A fenébe, bár lelőttem volna álmában ezt a kurafit!

– Mit tett a fiammal, Vordarian?

– Egy külvilági ribanc sosem szerezhet hatalmat a Barrayaron azzal, ha abban mesterkedik, hogy egy mutánst ültessen a császári trónra, arról kezeskedem! – sziszegte Vordarian.

– Ez hát a hivatalos álláspont? Pedig én nem akarok hatalmat. Csak nem tetszik, ha idióták uralkodnak fölöttem.

Vordarian mögött Kareen ajkai szomorúan lebiggyedtek. Igen, higgy nekem, Kareen!

– Hol a fiam, Vordarian? – ismételte meg a kérdést Cordelia makacsul.

– Ő most Vidal császár – jegyezte meg Kareen, miközben pillantása ide-oda vándorolt kettejük között –, ha meg tudja tartani e címet.

– Úgy lesz – ígérte Vordarian. – Aral Vorkosigannak nincs több jogalapja a trónra a származása révén, mint nekem. És én megvédem azt, amit Vorkosigan pártjának nem sikerült. Megóvom és fenntartom az igazi Barrayart. – Elfordította a fejét; ezt a kijelentést szemlátomást inkább Kareennak szánta a válla fölött.

– Nem vallottunk kudarcot – suttogta Cordelia, ahogy tekintete találkozott Kareenéval. Most! Felemelte a cipőt az asztalról, és kinyújtotta Kareen felé a karját. A hercegnő szeme elkerekedett. Előrelendült, és megragadta. Cordelia keze görcsösen megrándult, mint egy haldokló versenyzőé, aki épp most adta át a stafétabotot valami halálos váltófutásban. Vad bizonyosság áradt szét tűzként a lelkében. Most elkaptalak, Vordarian. A hirtelen mozdulattól felbolydultak a fegyveres őrök. Kareen szenvedélyes hévvel vizsgálta meg a cipőcskét, a kezében forgatva azt. Vordarian zavarodottan felvonta a szemöldökét, majd figyelmét Kareenról az egyenruhás őrkapitányra fordította.

– Mindhárom foglyot itt tartjuk a rezidencián. Személyesen kísérem figyelemmel a gyorspentás kihallgatást. Ez nagyszerű lehetőség lesz… – Kareen arcán, amikor újra Cordeliára emelte, iszony és remény kavargott.

Igen, gondolta Cordelia. Elárultak téged. Hazudtak neked. A fiad él; újra mozognod, gondolkodnod és érezned kell. Elég a fájdalmába beletompult élőhalott szellem zsibbadt alvajárásából! Nem ajándék, amit hoztam neked. Hanem átok.

– Kareen – kérdezte Cordelia lágyan –, hol a fiam?

– A replikátor egy polcon van egy tölgyfa szekrényben a néhai császár hálószobájában – felelte Kareen egyenletes, rezzenéstelen hangon, Cordeliára szegezve tekintetét. – Hol az enyém?

Cordelia szívében hála zendült az ő átkozott, eleven fájdalmáért.

– Biztonságban volt, és jó állapotban, amikor utoljára láttam. És úgy is marad, amíg ez a trónkövetelő – itt Vordarian felé fordította a fejét – rá nem jön, hol van. Nagyon hiányzol Gregornak. Kérte, hogy adjam át: szeretettel üdvözöl. – A szavai úgy hatottak Kareenra, mint a testébe vert szögek.

Erre már Vordarian is felfigyelt.

– Gregor egy tó mélyén pihen. Légi balesetben halt meg, amikor az az áruló Negri lezuhant a gépével – jelentette ki nyersen. – Ez a legalattomosabb hazugság, amellyel önt megtéveszteni próbálják. Uralkodjon magán, Lady Kareen! Már nem menthetem meg a fiát, de bosszút állok érte. Ígérem önnek!

Ne! Várj, Kareen! Cordelia beharapta az ajkát. Ne itt! Túl veszélyes. Várd ki a kedvező alkalmat! Legalább addig várj, amíg a fattyú elalszik – de ha még egy bétai is tétovázott, hogy álmában lelője ellenségét, mennyivel inkább fog egy Vor? Hiszen ő igazi Vor…

Rideg mosoly játszott Kareen ajkán. A szeme szinte lángolt.

– Ez mégsem merült el – mondta lágyan.

Cordelia hallotta a gyilkos felhangokat a hangjában; Vordarian viszont a jelek szerint csupán valami kislányos gyász zihálását észlelte. A cipőre pillantott, nem fogva fel üzenetét, és megrázta a fejét, mintha csak az elektrosztatikus töltéstől akarna megszabadulni.

– Egy nap szül majd új gyermeket – ígérte neki kedvesen. – A mi gyermekünket.

Várj, várj, VÁRJ! – sikoltott Cordelia magában.

– Soha – suttogta Kareen. Hátralépett az ajtóban álló őr mellett, előkapta annak idegroncsolóját a nyitott pisztolytáskából, egyenesen Vordarianra célzott vele, és tüzelt.

A meglepett őr felütötte a hercegnő kezét; a lövés félrecsúszott, és sercegve csapódott a mennyezetbe. Vordarian bukfencezve az asztal – a helyiség egyetlen bútora – mögé vetődött. Egyenruhás tisztje merő zsigeri reflexből előkapta saját idegroncsolóját, és tüzelt. Kareen arcizmai halálos görcsbe rándultak, ahogy a kék lángok körbenyaldosták a fejét; szája egy utolsó, néma sikolyra nyílt. Várj! – nyöszörgött tovább Cordelia gondolatban.

– Neeeem! – bömbölte a teljesen elborzadt Vordarian. Feltápászkodott, és kitépte az őr kezéből az idegroncsolóját. Az egyenruhás, felismerve, mekkorát hibázott, úgy lökte el magától a fegyvert, mintha ezzel próbálná elhatárolni magát végzetes tettétől. Vordarian szó nélkül lelőtte.

A szoba imbolyogni kezdett Cordelia körül. Keze a tőrös bot markolatára fonódott, és kioldotta a hüvelyét, mely az egyik őr fejének csattant. Majd a pengével gyorsan Vordarian fegyvert markoló kezére csapott. A férfi felüvöltött, és az idegroncsoló vérpermettől kísérve messze repült. Droushnakovi ekkor már az imént eldobott első idegroncsoló után vetődött. Bothari egyetlen halálos, nyakszirtre mért csapással épp kiiktatta első célpontját. Cordelia bevágta az eddig a folyosón strázsáló, most pedig nekilóduló őrszem előtt az ajtót.

Egy kábertöltet csapódott zümmögve a falba, majd Droushnakovi három, gyors egymásutánban elsütött kék energialövedéke leszedte Vordarian utolsó emberét.

– Kapja el! – kiáltotta Cordelia Botharinak. A reszkető, bal kezét félig lemetszett jobb csuklója köré szorító Vordarian túl siralmas állapotban volt, hogy hatékonyan ellenálljon, bár rugdalózott és üvöltözött, ahogy bírt. Vére olyan színű patakokban csorgott, mint Kareen köntöse. Bothari erős satuszorításba fogta Vordarian fejét, és a koponyájához szegezte idegroncsolóját.

– Kifelé! – vicsorogta Cordelia, és kirúgta az ajtót. – A császár hálószobájába! – Mileshoz. Vordarian többi, tüzelésre kész embere meghátrált, amikor meglátták urukat.

– Vissza! – bömbölte Bothari, azok pedig elhúzódtak az ajtó közeléből. Cordelia karon ragadta Droushnakovit, és átléptek Kareen holttestén. A hercegnő elefántcsontszínű combjai ellazultan hevertek a vörös szövet közt; formájuk még így, élettelenül is absztrakt szépséget sugárzott. A nők maguk és a biztonsági osztag között tartották Botharit és Vordariant, miközben visszahátráltak a folyosón.

– Húzza elő a plazmavetőt az övtáskámból, és kezdjen tüzelni! – utasította Bothari dühödten Cordeliát. Igen; Botharinak sikerült visszaszereznie a fegyvert a csetepaté közben; valószínűleg ez lehetett az oka, amiért csak ilyen kevés ellenfelet terített le.

– Nem gyújthatja fel a rezidenciát! – zihálta Drou rémülten. Csak ebben az egy szárnyban egész vagyonnyi régiséget és barrayari történelmi műkincset őriztek. Cordelia gonoszul elvigyorodott, megragadta a fegyvert, és visszalőtt a folyosóra. Fabútorok, faparketták és ősrégi, kiszáradt falikárpitok kaptak lángra harsogva, ahogy a plazmasugár perzselő csápjai végigsimítottak rajtuk.

Égjetek csak! Égjetek, Kareenért! Alkossatok halotti máglyát, amely méltó az ő bátorságához és végzetéhez, csapjon egyre magasabbra a lángotok! Amint elérték a néhai császár hálószobájának ajtaját, Cordelia a másik irányba is tüzelt a folyosón. Ezt pedig azért, amit velem és a fiammal tettetek!… Azt remélte, a tűz biztosan feltartóztatja majd üldözőiket néhány percig. Úgy érezte, mintha lebegne a teste; könnyű volt, mint a levegő. Vajon így érez Bothari, amikor gyilkol? Droushnakovi a panel felé indult, a titkos létrához. Immár biztosan és józanul cselekedett, mintha kezei más testhez tartoznának, mint könnyáztatta arca. Cordelia az ágyra dobta a kardot, és egyenesen a közeli fal mellett álló hatalmas, öreg, faragott tölgyfa szekrényhez szaladt.

Feltépte az ajtaját. Zöld és borostyánszínű fények izzottak a középső polc homályos rekeszeinek egyikében. Istenem, ne hagyd, hogy ez is csak egy csali legyen!… Cordelia a fémtartály köré kulcsolta mindkét kezét, és kiemelte azt a fénybe. Ezúttal a megfelelő súlyt érezte: teli volt folyadékkal. A megfelelő kijelzők, a megfelelő számok. A megfelelő tartály.

Köszönöm, Kareen! Nem akartalak megölni. Kétségtelen, hogy elvesztette a józan eszét. Nem érzett semmit, sem gyászt, sem bűntudatot, habár a szíve hevesen kalapált, ahogy zihálva, nagy kortyokban nyelte a levegőt. Döbbenetes a harci láz; az a halhatatlan, lázas rohanás, amely arra készteti az embereket, hogy újratöltsék a gépfegyvereket. Ez hát az az érzés, melyet a háború megszállottjai keresnek.

A rettenetesen szitkozódó Vordarian még mindig küzdött Bothari szorítása ellen.

– Nem menekülhetnek! – Abbahagyta a rúgkapálást, és igyekezett elkapni Cordelia tekintetét. Vett egy mély levegőt. – Gondolkozzon, Lady Vorkosigan! Sosem sikerül kijutniuk innen. Szükségük van rám pajzsként, de nem hordozhatnak elkábítva. Ha pedig eszméletemnél maradok, minden egyes megtett méteren küzdeni fogok. Az embereim ott lesznek a sarkukban mindenütt. – Fejével az ablak felé bökött. – Elkábítanak mindannyiunkat, és önt foglyul ejtik. – A hangja győzködővé vált. – Adja meg magát most, és megmenti az emberei életét. És azt az életet is ott, ha már ilyen sokat jelent magának – biccentett a replikátor felé, melyet Cordelia a karjaiban tartott. A léptei most súlyosabbak voltak, mint Alys Vorpatriléi.

– Soha nem adtam parancsot annak az ostoba Vorhalasnak, hogy megölje Vorkosigan örökösét – folytatta Vordarian kétségbeesetten, látva, hogy a nő hallgat. A vér egyre gyorsabban szivárgott az ujjai közül. – Csak az apja volt az, a maga fatális haladó politikájával, aki veszélyeztette a Barrayart. A fiuk megörökölhette volna a grófi címet Piotrtól, az én jóakaratomból. Piotrnak sosem lett volna szabad kiválnia az igazi szövetségesei pártjából. Vétek, aminek Lord Aral kitette Piotrt…

Tehát te voltál az. Már kezdettől fogva. A vérveszteség és a sokk miatt Vordarian megszokottan sima és olajozott politikai érvelése most annak szaggatott, rángatózó paródiájává torzult. Mintha csak megérezte volna, hogy kimagyarázhatja magát a megtorlásból, ha sikerül a megfelelő hangot megütnie és a megfelelő kulcsszavakat használnia. Cordelia valahogy mégis kétségbe vonta, hogy sikerülhet neki. Vordarian nem volt kirívóan gonosz, mint Vorrutjer, sem személyében elaljasodott, mint Serg; mégis áradt belőle a gonoszság. Nem a vétkeiből, hanem az erényeiből: konzervatív meggyőződése merészségéből, Kareen iránti szenvedélyéből. Cordelia feje élesen hasogatott.

– Sosem sikerült bebizonyítanunk, hogy ön állt Evon Vorhalas mögött – mondta csendesen. – Köszönöm az információt.

Ez egy pillanatra elhallgattatta a férfit. A tekintete feszengve az ajtóra rebbent, melyet (úgy érezte) hamarosan berobbant a mögötte tomboló pokol.

– Halott túszként nem veszik hasznomat – húzta ki magát végül méltósággal.

– Vidal császár, önnek egyáltalán nem veszem semmi hasznát – jelentette ki Cordelia kereken. – Ebben a háborúban már legalább ötezren vesztették az életüket eddig. Most, hogy Kareen halott, mondja: mégis meddig akar még harcolni?

– Örökké! – vicsorogta a férfi fehéren. – Megbosszulom őt… mindenkin bosszút állok!…

Rossz válasz, gondolta Cordelia különös, szórakozott szomorúsággal.

– Bothari! – A férfi egy pillanat alatt mellette termett. – Vegye fel azt a kardot! – Az őrmester engedelmeskedett. Cordelia a földre helyezte a replikátort, és futólag Bothari markolatot fogó kezére helyezte a sajátját. – Kérem, végezze ki nekem ezt az embert! – A hangja bizarrul nyugodtan és derűsen csengett a saját fülében, mintha csak arra kérte volna a katonát, hogy tegye odébb a sószórót. A gyilkossághoz nem igazán volt szükség hisztériázásra.

– Igenis, milady – zengte Bothari, és felemelte a pengét. Szemében öröm csillogott.

– Micsoda?! – kiáltott fel Vordarian elképedve. – Maga egy bétai! Nem teheti…

A villanó csapás félbevágta szavait, és levágta a fejét. Igazán rendkívül szakszerű mozdulat volt, a nyakcsonkjából spriccelő utolsó vérsugarak ellenére. Vorkosigannak igénybe kellett volna vennie Bothari szolgálatait azon a napon, mikor Carl Vorhalast kivégezték. A felsőtestében rejlő bámulatos erő azzal a rendkívüli acéllal kombinálva… Cordelia bódultan keringő gondolatai egyszeriben visszaugrottak a csaknem valóságba, ahogy Bothari térdre hullt az összecsukló test mellett, elejtette a kardot, és a fejéhez kapva ordítani kezdett. Olyan volt, mintha Vordarian halálsikolya Bothari torkából tört volna elő. Cordelia lehuppant melléje, hirtelen újra rettegve, habár már azóta tompa és érzéketlen volt a félelemre az érzelmi túlterheléstől, amióta Kareen megragadta az idegroncsolót, és elindította ezt az egész káoszt. Cordelia úgy tippelte, hogy Bothari a hasonló stimulusok miatt bizonyára újra átélte a zendülők torokmetszéseinek tiltott emlékképeit, melyekről a barrayari főparancsnokság úgy döntött, hogy el kell felejtenie. Átkozta magát, amiért nem látta előre ezt a lehetőséget. Vajon megöli az őrmestert ez az élmény?

– Ez az ajtó pokolian forró – jelentette mellette a falfehéren reszkető Droushnakovi. – Milady, el kell tűnnünk innen, de tüstént!

Bothari szaggatottan zihált, a kezét még mindig a fejéhez szorította, mégis, már aközben, ahogy a nő figyelte, a légzése lassan egyre egyenletesebbé vált. Otthagyta őt, hogy vakon kúszva kutatni kezdjen a padlón. Szüksége volt valamire, valami vízállóra…

A ruhásszekrény aljában talált egy erős műanyag zsákot, benne Kareen több pár cipőjével, melyeket kétségtelenül valami szolgálólány készíthetett össze nagy sietve, amikor Vordarian császárként elrendelte, hogy Kareen költözzön hozzá. Cordelia kiszórta belőle a cipőket, visszabotladozott az ágy másik oldalára, felvette Vordarian fejét onnan, ahova az gurult, és beletette. Súlyos volt, de nem annyira, mint a replikátor. Szorosra húzta a zsinórt a zsák száján.

– Drou! Te vagy itt a legjobb formában. Hozd a replikátort! Te menj előre! El ne ejtsd! – Ha ő netán elejtené Vordarian fejét, döntötte el Cordelia, azzal aligha okozna neki további kárt.

Droushnakovi bólintott, és felkapta a replikátort, valamint az elhagyott tőrös botot. Cordelia nem volt biztos benne, hogy utóbbit újonnan szerzett történelmi értéke miatt vette magához, vagy a Kou tulajdona iránt érzett valamiféle kötelességtudatból. Cordelia unszolva talpra segítette Botharit. Hűs levegő áramlott fel a panelnyílásból, az ajtó mögött tomboló tűz szívóhatására. Remekül szelelő kürtőt képezne, míg a lángoló falak be nem omlanak, és el nem torlaszolják a bejáratot. Vordarian emberei igen zavarba ejtő helyzetbe kerülnének, miközben a parázsban turkálnak, azon töprengve, hogy vajon hova tűnhettek.

A leereszkedés felért egy rémálommal abban a szűk térben, a lába alatt nyöszörgő Botharival. Cordelia nem tudta se maga előtt, se maga mellett vinni a zsákot, ezért az egyik vállán kellett egyensúlyoznia, és egy kézzel kapaszkodnia fájó csuklóval, tenyerét a létrafokoknak csapkodva.

Amikor végre-valahára leértek, kíméletlenül tovább nógatta a siránkozó Botharit, és nem hagyta, hogy megálljon, míg nem értek újra Ezar titkos raktárához az ősi pinceistállóban.

– Jól van? – kérdezte Droushnakovi idegesen, miközben leült, fejét a térdei közé lógatva.

– Fáj a feje – felelte Cordelia. – Eltarthat egy darabig, amíg elmúlik.

Droushnakovi még bátortalanabbul kérdezte:

– És ön jól van, milady?

Cordelia nem tudta megállni, felnevetett. Leküzdötte a feltörni készülő hisztériát, ahogy Drou kezdett igazán ijedt képet vágni.

– Nem. Nem vagyok jól.

Tizenkilencedik fejezet

Ezar titkos raktárában találtak egy ládányi barrayari pénzt, különböző címletekben. Volt ott továbbá egy egész készlet a Drounak kiállított hivatalos papírokból, amelyek közül még nem mindegyik érvényessége járt le. Cordelia összeszedte őket, és elküldte Drout, hogy vegyen nekik egy használt autót. Cordelia a raktárnál várakozott, miközben Bothari lassan kinyújtózott az addigi összegömbölyödött magzati pózából, amelybe a kínzó fájdalom kényszerítette, és magához tért annyira, hogy járni tudjon.

Kijutni Vorbarr Sultana városából: Cordelia érezte, hogy mindig is ez volt terve leggyengébb pontja – talán mert soha nem hitt benne igazán, hogy eljutnak idáig. Az utazást szigorúan korlátozták, mivel Vordarian igyekezett elkerülni a zűrzavart. Arra pedig jó esély lett volna, ha a rémült lakosok úgy döntenek, hogy jobb menekülni, és elkezdenek kiözönleni a városból. Az egysínű vasúthoz engedélyekre és adategyeztetésekre volt szükség. A repülők használata teljességgel tiltott volt, és remek célpontul szolgáltak volna a lövöldözést kedvelő őrök számára. Az úton közlekedő járműveknek több úttorlaszon is át kellett kelniük. Az élelmiszer-szállítmányokban való bujkálás pedig túl lassú lett volna megterhelt és kimerült csapata számára. Nem látott semmilyen jó megoldást.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után a sápadt Drou visszatért, hogy visszavezesse őket az alagutakon át ki a szabadba, egy sötét mellékutcába. A városban kormos hó szállingózott. A Császári Rezidencia irányából, jó kilométernyire tőlük, sötét füstfelhő gomolygott, elvegyülve a szürke téli éggel; a heves tüzet a jelek szerint még mindig nem sikerült megfékezniük. Vajon Vordarian lefejezett parancsnoki rendszere meddig marad működőképes? Kiszivárgott már a halálhíre?

Drou a kapott utasításoknak megfelelően talált egy nagyon egyszerű, feltűnésmentes régi autót, bár lett volna elég pénze, hogy megvegye akár a legdrágább, vadonatúj luxusjárművet, amely csak kapható a városban. Cordelia azonban tartalékolni akarta a pénzt az ellenőrzési pontokra.

Ezek azonban nem bizonyultak olyan vészesnek, mint amennyire Cordelia tartott tőlük. Valójában az első teljesen üresen állt: az őrök visszahúzódtak, talán épp azért, hogy segítsenek a tűzoltásban, vagy hogy lezárják a rezidencia körüli területet. A második épp ellenkezőleg: dugig volt járművekkel és türelmetlen vezetőkkel. Az ellenőrök felületesen és idegesen végezték munkájukat, a belvárosból érkező, ki tudja, miféle pletykák jóvoltából felzaklatva, és a félelemtől félig dermedten. Drou tökéletes hamis igazolványa alá rejtve egy csinos köteg bankó vándorolt át észrevétlenül az őr zsebébe, aki ezek után szó nélkül továbbot intett neki, hogy hazavihesse „beteg nagybácsiját”. Bothari kétségtelenül elég betegnek tűnt a sebtében ráterített pléd alatt kuporogva, amely egyúttal a replikátort is rejtette. Az utolsó ellenőrző ponton Drou „elismételte” a Vordarian halála körül keringő pletykák egy hihetően hangzó verzióját, a nyugtalan őr pedig ott helyben dezertált: civil felsőkabátra cserélte egyenruháját, és felszívódott egy mellékutcában.

Egész délután zegzugos vonalban haladtak tovább rossz minőségű mellékutakon, hogy elérjék Vorinnis semleges kerületét, ahol aztán az ósdi jármű egy motorhiba miatt végleg megadta magát. Hátrahagyták a lerobbant autót, és onnan az egysínű vasút felé vették az irányt. Cordelia kíméletlenül továbbhajtotta kicsiny, elcsigázott csapatát, versenyt futva a fejében ketyegő órával. Éjfélkor bejelentkeztek az első katonai támaszponton, egy élelmiszerraktárban, a legközelebbi, Vorkosiganhoz hű régió határának túloldalán. Drounak többperces győzködésébe és vitájába került rábírni az éjszakai ügyeletes tisztet, hogy 1.) azonosítsa őket, 2.) engedje be őket, és 3.) engedje meg, hogy használhassák a katonai kommhálózatot, hogy felhívhassák a Tanery bázist, és sürgősen szállítóeszközt kérjenek. Ezen a ponton az ügyeletes tiszt egyszeriben sokkal készségesebbé és hatékonyabbá vált. Sebtében intézett egy nagy sebességű repülőt egy új pilótával, aki felvette őket.

♦ ♦ ♦

Amikor hajnaltájt a levegőből megközelítették a Tanery bázist, Cordeliát a legkellemetlenebb déjà vu érzés árasztotta el. Olyan volt ez, mint amikor először érkezett a hegyekből; úgy érezte, mintha csapdába esett volna egy időhurokban. Talán meghalt, és pokolra jutott, örökké tartó kínszenvedésül pedig arra lett kárhoztatva, hogy újra meg újra átélje az utolsó három hét eseményeit, vég nélkül. Megreszketett.

Droushnakovi aggódva figyelte őt. A kimerült Bothari elszundított a gép utaskabinjában. Illyan két ImpSec-embere – amennyire Cordelia meg tudta állapítani, teljesen egyforma ikertestvérei Vordarian azon őreinek, akikkel még a rezidencián végeztek – egy szót sem szólt, fenntartva az ideges, feszült csendet. Cordelia birtoklóan tartotta az ölében a replikátort. A műanyag zsák a lábai között pihent. Irracionális módon képtelen volt beleegyezni, hogy bármelyik is kikerüljön a látóteréből, bár nyilvánvaló volt, hogy Drou sokkal jobban örült volna, ha a zsák a csomagtartóban utazik.

A gépük ügyesen leereszkedett leszállópályájára, és a sivító motorok elnémultak.

– Vaagen kapitánnyal akarok beszélni, most azonnal! – ismételte Cordelia már vagy ötödjére, miközben Illyan emberei bevezették őket a föld alatti biztonsági jelentési területre.

– Igen, milady! Már úton van – biztosította őt újra az ImpSec-őr.

Cordelia gyanakodva meredt rá.

Az ImpSec emberei körültekintően megszabadították őket személyes arzenáljuktól. Cordelia nem hibáztatta őket ezért; ő maga sem bízott volna meg vad kinézetű, töltött fegyverekkel felszerelkezett csapatában. Hála Ezar titkos raktárának, ő és Drou nem voltak olyan rosszul öltözöttek, ám semmit nem találtak Bothari méretében. Ezért az őrmester megtartotta saját füstös, bűzlő fekete gyakorlóját. Szerencsére a rászáradt vérpettyek nem nagyon látszottak. Azonban mindannyiuk arca kimerült volt, karikás szemekkel, mély árkokkal és sötét árnyékokkal. Cordelia vacogott, Bothari keze és szemhéja rángatózott, Droushnakovi pedig aggasztóan hajlamosnak mutatkozott arra, hogy némán, rendszertelenül sírni kezdjen, majd ugyanolyan hirtelen abbahagyja a könnyhullatást.

Végre-valahára – csak percek teltek el, bizonygatta magának Cordelia határozottan – megjelent Vaagen kapitány, az oldalán egy technikussal. Utóbbi egyszerű zöld szolgálati egyenruhát viselt, és Vaagenhez igazodva szaporázta lépteit, újra meg újra gyorsítva tempóján. A kapitány sérüléseiről már csak a fekete szemvédő kötés árulkodott; jól állt neki, remek kalózszerű hangulatot kölcsönzött a külsejének. Cordelia bízott benne, hogy ez a folyamatos orvosi kezelés ideiglenes velejárója csupán.

– Milady! – sikerült megeresztenie egy mosolyt, amellyel (Cordelia tisztán érzékelte ezt) jó ideje most először mozdította meg az ehhez szükséges arcizmait. Egyetlen látható szeme diadalt sugárzott. – Sikerült hát!

– Remélem, kapitány! – Cordelia feltartotta a replikátort, amelyhez mind ez idáig nem engedte az ImpSec embereinek, hogy akár egy ujjal is hozzányúljanak. – Talán még időben érkeztünk. Egyelőre nem látok rajta semmilyen vörös jelzőfényt, de útközben megszólalt valami vészcsipogója. Kikapcsoltam, mert már kezdett megőrjíteni.

A kapitány megvizsgálta a készüléket, és ellenőrizte a legfontosabb kijelzőket.

– Remek! Remek! A tápanyagszint nagyon alacsony, de még nem ürült ki teljesen a tartály. A szűrők jól funkcionálnak, az ureaszint magas, de nem érte el a megengedett felső értéket… Azt hiszem, minden rendben, milady. Vagyis a magzat életben van. Azt, hogy ez a kis megszakítás mit művelt a csontképző kezelésemmel, attól félek, több időbe kerül meghatározni. A betegszobában leszünk. Remélhetőleg egy órán belül újra szolgálatba állhatok.

– Mindenük megvan ott, amire szükség lehet? Készletek? Gyógyszerek? Eszközök?

A férfi felvillantotta fehér fogsorú mosolyát.

– Lord Vorkosigan már a távozásuk másnapján utasított, hogy állítsak fel egy labort. „Minden eshetőségre felkészülve”… ezt mondta.

Szeretlek, Aral.

– Köszönöm. Most pedig menjen, menjen! – Azzal Cordelia Vaagen kezébe adta a replikátort, ő pedig elsietett vele.

Cordelia úgy rogyott vissza a székébe, mint egy marionettbábu, amelynek elvágták a zsinórjait. Most már megengedhette magának, hogy érezze kimerültsége teljes súlyát. De még mindig nem állhatott le egészen. Még várt rá egy nagyon fontos helyzetjelentés. Ám nem ezeknek az itt lebzselő, bosszantó ImpSec-tökfilkóknak – lehunyta a szemét, félreérthetetlenül és tüntetőleg rájuk se hederítve, és hagyva, hogy Drou nyögjön ki valami választ az ostoba kérdéseikre.

Vágy és félelem harcolt benne. Aralt akarta. Tény, hogy teljesen nyíltan cserbenhagyta férjét, dacolt a parancsával. Vajon beletiport ezzel a méltóságába, a tolerálhatóság határain túlmenően megsértette – általában elismerten rugalmas – barrayari férfiúi egóját? Lehet, hogy örökre elvesztette a bizalmát? Nem, ez a gyanúja bizonyosan téves. De a nyilvánosság, és főleg – a hatalom kényes pszichológiájának részeként – főrendi társai előtti hitelességében… vajon abban mekkora kárt tett? Visszahull-e valami átkos, előre nem látható politikai következmény a fejükre a tette miatt? És egyáltalán törődik-e az egésszel? Igen, döntötte el szomorúan. Pokoli, hogy ily nagyon fáradt, és mégis törődnie kell vele.

– Kou!

Drou kiáltásától felpattant Cordelia szemhéja. A biztonsági helyzetjelentő irodák főbejáratán nem más bicegett be, mint Koudelka. Jóságos isten, a hadnagy újra egyenruhát viselt, megborotválkozott, és élénk volt. Csak a szeme alatti sötét karikák tértek el a szabályzattól.

Cordelia örömmel konstatálta, hogy Kou és Drou újbóli találkozását a legkevésbé sem lehetett katonásnak nevezni. A vezérkari tisztnek azon nyomban a nyakába ugrott a magas, koszos szőkeség, és oly fojtott, az előírással teljességgel ellentétes üdvözlő szavakat váltottak, mint „drágám, szeretlek, hála istennek, édesem, biztonságban…” Az ImpSec emberei feszengve fordultak félre a kettejük arcáról sugárzó leplezetlen érzelmi kitörések láttán. Cordelia viszont valósággal sütkérezett a fényükben. Mennyivel helyesebb módja ez egy jó barát üdvözlésének, mint az a gügye tisztelgés…

Szétváltak, csak hogy jobban szemügyre vehessék egymást, de továbbra sem engedve el egymás kezét.

– Megcsináltad! – kuncogott diadalmasan Droushnakovi. – Mióta vagytok… hogy van Lady Vorpatril?…

– Csak nagyjából két órával előttetek értünk ide – felelte Kou kifulladva, levegő után kapkodva egy hosszú, hősies csókváltás után. – Lady Vorpatrilt és az ifjú lordot elszállásolták a gyengélkedőben. A doktor szerint a legfőbb baja a stressz és a kimerültség. Az a nő hihetetlen. Akadt néhány nehéz pillanatunk, míg átjutottunk Vordarian biztonsági kordonján, de sehol nem omlott össze. És te? Te is megcsináltad! Az imént elment mellettem Vaagen a folyosón, kezében a replikátorral… Megmentettétek a lordunk gyermekét!

Droushnakovi válla megereszkedett.

– Viszont elvesztettük Kareen hercegnőt.

– Ó! – Kou megérintette a lány ajkát. – Ne nekem mondd!… Lord Vorkosigan utasított, hogy vigyelek elé titeket abban a pillanatban, ahogy megérkeztek. Máris odamegyünk. – Azzal elhessegette onnan az ImpSec embereit, mint a legyeket; Cordelia már oly rég vágyott erre.

Bothari segítségére volt szüksége, hogy fel tudjon kelni. Felnyalábolta a sárga műanyag zsákot. Gúnyosan konstatálta, hogy a főváros egyik legexkluzívabb nőiruha-kereskedőjének nevét és logóját viselte. Kareen végül mégis körülölel téged, te fattyú!

– Mi az? – kérdezte Kou.

– Hát ez az, hadnagy – szúrta közbe sürgetően az ImpSec-őr. – Kérem… a milady nem engedte, hogy megvizsgáljuk. De a szabályzat szerint így nem engedhetjük meg, hogy bevigye magával a bázisra.

Cordelia szétnyitotta a zsák száját, és Kou elé tartotta, hogy szemügyre vehesse. A hadnagy úgy is tett.

– A francba! – Az ImpSec emberei azonnal ott termettek, látva, ahogy Koudelka hátraugrik. De leintette őket. – Én… izé, értem már. – Nagyot nyelt. – Igen, Vorkosigan admirális egészen bizonyosan látni szeretné ezt.

– Hadnagy úr, akkor mit írjak a leltárba? – „nyüszített” az ImpSec embere (igen, döntötte el Cordelia, ez rá a megfelelő szó.) – Jegyzékbe kell vennem, ha bekerül a bázisra.

– Hadd mentse az irháját, Kou! – sóhajtotta Cordelia.

Kou újra belesett a zsákba, ajka hamiskás mosolyra húzódott.

– Rendben van. Írja azt, hogy ajándék a téli vásárról, személyesen Vorkosigan admirálisnak. A feleségétől.

– Ja, Kou – Drou előhúzta a férfi kardját. – Ezt megmentettem neked. De a hüvelyét sajnos elvesztettük.

Kou elvette a pengét, aztán a zsákra pillantott, és felismerte az összefüggést. Onnantól már nagyobb óvatossággal vitte. – Nos… izé, semmi baj. Köszönöm!

– Visszaviszem Sieglinghez, és csináltatok másolatot az eredeti védőtokjáról! – ígérte Cordelia.

Az ImpSec emberei utat engedtek Vorkosigan admirális személyi titkárának. Kou bevezette Cordeliát, Botharit és Drout a bázisra. Cordelia szorosra húzta a zárózsinórokat, és hagyta, hogy a zsák lazán himbálózzon a kezében.

– Lemegyünk a vezérkari szintre – közölte a hadnagy. – Az admirális zártkörű tanácskozáson vett részt az elmúlt órában. Múlt éjjel Vordarian két főhivatalnoka érkezett hozzánk titokban. Arról tárgyalnak, hogy elárulják őt. A legjobb túszkiszabadítási tervünk az ő együttműködésüktől függ.

– Tudhatnak erről? – emelte fel Cordelia a zsákot.

– Nem hiszem, milady. Ön mindent egyszeriben megváltoztatott ezzel. – A fiatalember vigyora bestiálissá vált, egyenetlen léptei megnyúltak.

– Feltételezem, továbbra is szükség lesz arra a rajtaütésre – sóhajtotta Cordelia. – Vordarian hívei még így, az összeomlás határán is veszélyesek. Sőt talán még veszélyesebbek így, kétségbeesésükben. – Arra a Vorbarr Sultana-beli belvárosi hotelre gondolt, ahol Bothari kislánya, Elena tartózkodott, amennyire ő tudta, továbbra is házi őrizetben. Kevesebb túsz. Vajon meg tudom győzni Aralt, hogy további forrásokat osszon szét kevesebb túszért? Sajnos, valószínűleg még most sem tudta erre ráállítani az összes katonát. Én megpróbáltam. Istenem, megpróbáltam!

Mentek, egyre lejjebb és lejjebb, egészen a Tanery bázis irányítóközpontjáig. Egy többszörösen biztosított konferenciateremhez értek, amely előtt egész szakasznyi halálos fegyverekkel felszerelkezett katona állt őrt rezzenéstelen vigyázzban. Koudelka elhaladtukban odaintett nekik. Az ajtók szétcsusszantak, majd újra bezárultak mögöttük.

Cordelia magába itta a csoportképet, amelynek tagjai elhallgattak a fényezett asztal körül, és egyszerre feléjük fordultak. Természetesen Aral ült középen. Két oldalán Illyan és Piotr gróf foglalt helyet. Ott volt még Vortala miniszterelnök, továbbá Kanzian és néhány más rangidős vezérkari tiszt, egytől egyig hivatalos zöld egyenruhában. Átellenben a kétszeres áruló páros ült, személyi tanácsadóival. Egész sereg szemtanú. Kettesben szeretett volna lenni Arallal, meg akart szabadulni az egész francos népségtől. Hamarosan.

Aral tekintete néma aggodalommal fúródott az övébe. Majd ajkai felettébb ironikus mosolyra húzódtak. Ez volt minden; és mégis Cordelia gyomrában végre ismét magabiztos melegség támadt. Újra biztos lehetett benne. Semmi fagyosság. Rendben lesz minden. Újra szinkronba kerültek egymással, és egy egész szóáradat és heves ölelkezés sem közvetíthette volna ezt jobban. Lesz azonban ölelkezés is bőven, a szürke szempár legalábbis ezt ígérte. A nő ajka is mosolyra görbült, először azóta, hogy… mióta is?

Piotr gróf nagyot csapott az asztalra.

– Jó ég, asszony, merre járt?! – kiáltotta haragosan.

Cordelián eluralkodott valami sátáni őrület. Ádázul rámosolygott apósára, és feltartotta a zsákot.

– Vásárolni.

Az öregember egy másodpercig csaknem elhitte neki; az arcán ellentétes érzelmek viaskodtak egymással: döbbenet, hitetlenkedés, majd harag, ahogy lassan derengeni kezdett előtte, hogy kigúnyolták.

– Akarja látni, mit vettem? – folytatta Cordelia továbbra is furán lebegve. Szétrántotta a zsák száját, és kigurította Vordarian fejét az asztalra. Szerencsére az már órákkal korábban megszűnt vérezni. Pontosan a gróf előtt állt meg a fej, arccal felfelé, torz vigyorba merevedett ajkakkal, fénytelenül meredő szemekkel.

Piotr szája tátva maradt a döbbenettől. Kanzian felugrott, a vezérkari tagok szitkozódtak, Vordarian egyik árulója pedig olyannyira hátrahőkölt, hogy ténylegesen lefordult a székéről. Vortala lebiggyesztette a száját, és felvonta a szemöldökét. Koudelka, aki zordan büszke volt e történelmi jelentőségű pillanat megrendezésében játszott kulcsszerepére, további bizonyítékként az asztalra fektette a pengét. Illyan fújt egyet, és a döbbenetén keresztül is győzedelmesen elvigyorodott.

Aral tökéletesen viselkedett. A szeme csak egy pillanatra kerekedett el, majd a kézfejére támasztotta állát, és hűvös érdeklődéssel bámult át az apja válla felett.

– Persze ne feledjük: minden igazi Vor lady a fővárosba megy vásárolni – tette hozzá halkan.

– Túl sokat fizettem érte – vallotta be Cordelia.

– Ez szintén hagyományos. – Az admirális arcán kaján mosoly bujkált.

– Kareen halott. Lelőtték a csetepatéban. Nem tudtam megmenteni.

A régens széttárta az ujjait, mintha hagyná, hogy a kialakulóban lévő fekete humor kiperegjen közöttük.

– Értem. – Újra a feleségére emelte a tekintetét. Mintha pillantásával azt kérdezte volna: Jól vagy?… és szemlátomást úgy találta, nemleges a válasz. – Uraim! Megbocsátanának nekünk pár percre? Egyedül szeretnék maradni a feleségemmel.

A talpra kecmergő emberek csoszogó zajában Cordelia elcsípett egy suttogásfoszlányt: „Bátor asszony…”

Rászegezte a tekintetét Vordarian embereire, amint azok elhátráltak az asztaltól.

– Uraim! Javaslom, hogy amikor ez a konferencia folytatódik, feltétel nélkül adják meg magukat, Lord Vorkosigan könyörületességében bízva. Talán még jut belőle az önök számára is egy kevés. – Mert az enyémből ugyan nem, az hétszentség, lebegett a mondat vége kimondatlanul is a levegőben. – Elegem van az ostoba háborújukból. Fejezzék be végre!

Piotr eloldalazott a nő mellett. Cordelia keserűen rámosolygott. A gróf szorongva viszonozta egy grimasszal.

– Úgy tűnik, alábecsültem önt – mormolta.

– Soha többé… ne tegyen nekem keresztbe! És tartsa távol magát a fiamtól!

Vorkosigan tekintete tartotta vissza, hogy teljesen szabadjára engedje haragját, amely a túlcsordulás határán járt. Ő és Piotr gyanakvóan egymás felé biccentettek, ami úgy hatott, mint két párbajozó elcsökevényesedett meghajlása.

– Kou! – szólalt meg Vorkosigan, miközben kissé kábultan meredt a könyökénél heverő rettenetes valamire. – Intézkedne, kérem, hogy ezt az izét vigyék le innen az alagsori hullakamrába? Nem hiszem, hogy megfelelő asztaldísz volna. El kell rakni, és megőrizni, míg eltemethető lesz az egykori tulajdonosa testével együtt. Akárhol legyen is…

– Uram, biztos, hogy nem akarja itt hagyni, hogy megállapodásra ösztönözze vele Vordarian vezérkarát? – kérdezte Kou.

– Nem – felelte Vorkosigan határozottan. – Máris elég üdvös hatást gyakorolt a jelenlévőkre.

Kou óvatosan és némi undorral elvette a zsákot Cordeliától, és beleügyeskedte Vordarian fejét anélkül, hogy ténylegesen meg kellett volna érintenie.

Aral tekintete felmérte felesége elcsigázott csapatát, Droushnakovi gyászát, Bothari görcsös rángatózását.

– Drou! Őrmester! Távozhatnak. Mosdjanak le, és egyenek. Ha itt végeztünk, jelentkezzenek a szállásomon!

Droushnakovi bólintott, az őrmester pedig tisztelgett, majd Koudelkát követve kivonultak a teremből.

Amint az ajtó szisszenve becsukódott mögöttük, Cordelia Aral karjaiba vetette magát, egyenesen az ölébe ugorva – és megszakítva ezzel a mozdulatot, amellyel a férfi fel akart állni hozzá. Így ketten elég erővel zuhantak vissza, hogy csaknem kibillentsék a széket egyensúlyából. Olyan szorosan ölelkeztek össze, hogy egy kicsit vissza kellett húzódniuk, hogy sikerüljön megcsókolniuk egymást.

– Soha többé ne merészelj nekivágni még egy ilyen nyaktörő mutatványnak! – hörögte a férfi.

– Akkor soha többé ne engedd, hogy újra szükségessé váljon egy ilyen „nyaktörő mutatvány”!

– Áll az alku.

Aral a kezei közé fogva eltartotta magától a nő arcát, és szinte felfalta tekintetével.

– Annyira féltettelek, hogy elfelejtettem az ellenségeidet félteni. Pedig emlékezhettem volna… drága kapitányom!

– Egyedül semmire se mentem volna. Drou volt a szemem, Bothari a jobb karom, Koudelka a lábam. Meg kell bocsátanod Kounak, amiért engedély nélkül távozott. Tulajdonképpen elraboltuk őt.

– Hallottam róla.

– Beszélt neked Padma kuzinodról?

– Igen – sóhajtotta Aral gyászosan. Tekintetével visszameredt a múltba. – Padma és én, mi voltunk az egyedüli túlélők azon a napon, amikor Őrült Yuri lemészároltatta Xav herceg utódjait. Tizenegy voltam. Padma csak egyéves, kisbaba még… Azóta is mindig úgy gondoltam rá, mint kisbabára. Próbáltam vigyázni rá… Most pedig már csak én maradtam. Yuri műve már csaknem beteljesedett.

– Bothari lánya, Elena. Meg kell mentenünk. Ő sokkal fontosabb, mint az az egész, grófokkal teli istálló a rezidencián.

– Épp ezen dolgozunk – ígérte a férfi. – Jelenleg ez a legfontosabb dolog, most, hogy már nem kell többé Vidal császár miatt aggódnunk. – Elhallgatott, és lassan elmosolyodott. – Attól tartok, szerelmem, sokkoltad a barrayari embereimet.

– Miért? Azt hitték tán, hogy kizárólagos joguk van a barbarizmushoz? Ezek voltak Vordarian utolsó szavai: „Maga egy bétai! Nem teheti…”

– Mit nem tehetsz?

– „Ezt”. Feltételezem, így folytatta volna. Mármint ha lett volna rá lehetősége…

– Rémes egy trófea, a vonaton való szállításhoz legalábbis. Mi lett volna, ha mondjuk valaki felszólít, hogy nyisd ki a zsákot?

– Kinyitottam volna.

– Biztosan jól vagy, kedvesem? – A mosolya ellenére komolyan csengett a férfi hangja.

– Úgy érted, kicsúszott-e a lábam alól a talaj? Igen, egy kissé. Vagy inkább nagyon. – Cordelia keze még mindig reszketett, mint már egy napja egyfolytában. – Szükségesnek tűnt, hogy magunkkal hozzuk Vordarian fejét. Igazából nem azt terveztem, hogy tűzzük ki a Vorkosigan-ház falára apád többi vadásztrófeája mellé… habár így belegondolva, nem is volna rossz ötlet. Azt hiszem, tudatosan nem is ismertem fel, hogy miért ragaszkodom úgy hozzá, míg be nem léptünk ebbe a terembe. Ha üres kézzel támolyogtam volna be ide, úgy mondtam volna ezeknek az alakoknak, hogy megöltem Vordariant, és véget vetettem a piti kis háborújuknak, mégis ki hitt volna nekem? Rajtad kívül persze.

– Talán Illyan. Ő korábban már látott téged bevetés közben. A többiek… Nos, belátom, teljesen igazad van.

– Azt hiszem, az ősi történelemből is megragadt egy ötlet a fejemben. Nem úgy volt, hogy nyilvános közszemlére tették a megölt uralkodók testét, hogy megfékezzék a trónkövetelőket? Az egész olyan… helyénvalónak tűnt. Habár Vordarian csaknem mellékes kérdésnek számított az én nézőpontomból.

– Az ImpSec-kísérőd jelentette, hogy visszaszerezted a replikátort. Még mindig működik?

– Most Vaagennél van, épp vizsgálja. Miles él. A károsodás foka egyelőre nem ismert. Ó, jut eszembe! Úgy fest, Vordariannak benne volt a keze Evon Vorhalas merényletében. Nem közvetlenül, hanem valami ügynöke révén.

– Illyan gyanította ezt. – Aral szorosabbra vonta ölelését a felesége körül.

– Ami Botharit illeti – folytatta Cordelia –, nincs valami jó bőrben. Túl sok stressz érte. Igazi kezelésre van szüksége. Mármint orvosira, nem politikaira. Az a memóriatörlés kész horrorshow volt.

– Akkor megmentette az életét. Ezt a kompromisszumot kötöttem Ezarral. Akkoriban nem volt még semmi hatalmam. Most már jobb a helyzet.

– Remélem is. Úgy kötődik hozzám, mint egy kutya. Ő mondja így… És úgy is használtam őt, mint egy ebet. Tartozom neki… mindennel. De mégis… megrémít. Miért szolgál engem?

Vorkosigan mélyen elgondolkodott.

– Botharinak… nincs valami jó énképe. Nincs erős lelki középpontja. Amikor először találkoztam vele, a legbetegebb formájában, a személyisége közel állt ahhoz, hogy darabokra hasadjon. Ha műveltebb lenne, és nem ilyen sérült, ideális kém válhatna belőle, egy mélyen beépülő tégla. Valóságos kaméleon. Tükör. Azzá válik, amit csak kívánnak tőle. Nem tudatos folyamat ez a részéről, legalábbis nem hiszem. Piotr hű csatlóst vár, Bothari pedig szenvtelenül eljátssza a szerepét, ahogy csak az ember szeretné. Vorrutjer szörnyeteget akart, mire Bothari a kínzómestere lett. És az áldozata. Én egy jó katonát kívántam, és ő azzá vált számomra. Te… – a férfi hangja ellágyult –, te vagy az egyetlen általam ismert személy, aki Botharira néz, és a hőst látja benne. Ezért hát azzá válik a kedvedért. Azért ragaszkodik úgy hozzád, mert nagyszerűbb emberré teszed őt, mint amilyennek valaha is álmodni merte magát.

– Aral, ez őrültség.

– Ó, igazán? – Beletúrt a nő hajába. – Csakhogy nem ő az egyetlen férfi, akire ilyen különös hatást gyakorolsz, drága kapitányom…

– Attól tartok, én sem vagyok sokkal jobb formában, mint Bothari. Elszúrtam, Kareen pedig belehalt. Ki mondja el Gregornak? Ha nem volna Miles, kilépnék. Tartsd távol tőlem Piotrt, vagy esküszöm, hogy legközelebb nekimegyek, és darabokra szedem! – Újra reszketett.

– Csitt, kedves! – A férje szelíden ringatta egy kicsit. – Azt hiszem, legalább a tisztogatást rám bízhatod. Jó? Tudsz még újra bízni bennem? Teszünk róla, hogy ezek az áldozatok ne legyenek hiábavalóak.

– Mocskosnak érzem magam. Rosszul vagyok.

– Igen. A legtöbb épeszű ember így van ezzel, miután harci küldetésből tér vissza. Nagyon ismerős lelkiállapot. – Aral egy pillanatra elhallgatott. – De ha egy bétai ennyire barrayarivá válhat, talán az sem teljesen reménytelen, hogy egy barrayari valamivel bétaibbá váljon. A változás nem lehetetlen.

– A változás elkerülhetetlen – jelentette ki Cordelia. – De nem intézheted úgy, mint Ezar tette. Ez többé már nem Ezar kora. Meg kell találnod a saját utadat! Alkosd újra ezt a világot, olyanná, amelyben Miles életben maradhat! És Elena. És Ivan. És Gregor.

– Ahogy parancsolja, milady.

♦ ♦ ♦

A Vordarian halálát követő harmadik napon a főváros megadta magát a Vorkosiganhoz hű birodalmi csapatoknak; ha nem is egyetlen lövés nélkül, mindenesetre legalábbis korántsem olyan véres harcok árán, mint amitől Cordelia tartott. Csupán két ellenállási csoportot – az ImpSec-nél és magánál a Császári Rezidenciánál – kellett a szárazföldi rohamegységeknek feloszlatniuk. A helyőrség többórás titkos, heves alkudozást követően a túszaival együtt épségben, sértetlenül feladta a belvárosi hotelt. Piotr egynapos eltávot engedélyezett Botharinak, hogy személyesen mehessen a gyermekéért, és kísérhesse haza őt meg a lány nevelőszülőjét. Cordeliának a visszatértük óta most először sikerült végigaludnia az egész éjszakát. Vordarian nevében Evon Vorhalas parancsolt a császári földi erőknek a fővárosban, a katonai főhadiszállás-komplexum űrkommunikációs központja utolsó védelmi vonalának vezetőjeként. A végső harcok fináléjában vesztette életét: saját emberei lőtték le, miután gorombán visszautasította a megadásukért cserébe teljes amnesztiát garantáló ajánlatot. Bizonyos tekintetben Cordelia megkönnyebbült. A Vor lordok árulásának hagyományos büntetése a nyilvános megszégyenítés és halálra éheztetés volt. A néhai Ezar császár nem habozott fenntartani ezt a hátborzongató tradíciót. Cordelia csak azért imádkozhatott, hogy Gregor uralmával véget érjen majd ez a szokás. Vordarian összetartó ereje nélkül a lázadók koalíciója rövidesen frakciókra szakadt. Egy szélsőségesen konzervatív Vor lord Federstok városában az élre tört, és a Vordarian után következő császárnak kiáltotta ki magát. Trónbitorlása valamivel kevesebb mint harminc óráig tartott. Egy keleti, a Vordarian egyik szövetségese alá tartozó part menti kerületben a gróf elfogatásakor öngyilkosságba menekült. Egy Vor-ellenes csoport független köztársaságot hirdetett a kibontakozó káoszban. Az új gróf, egy gyalogsági ezredes a család egyik oldalágából, aki soha nem is sejtette, hogy valaha ilyen méltóság lesz majd osztályrésze, azonnali és hatékony ellenlépéseket tett ez ellen az erőszakos és túlságosan haladó irányba való kilengés ellen. Vorkosigan rá és kerületi hadseregére hagyta a dolgot, a „nem kerületi belső ügyekre” tartalékolva a császári seregeket.

– Nem állhatsz meg félúton, ha már nekiindultál – motyogta Piotr, rosszat sejtve e kíméletesség láttán.

– Lépésről lépésre haladok! – vágott vissza Vorkosigan ádázul. – És ezzel körbejárhatom az egész világot. Csak figyeljen!

Az ötödik napon Gregor visszakerült a fővárosba. Vorkosigan és Cordelia együttesen vállalták magukra a feladatot, hogy elmondják neki Kareen halálának hírét. A fiú megdöbbent, és könnyekben tört ki. Amikor végül elcsendesedett, egy átlátszó energiapajzsú szárazföldi járművel körbekocsikáztak vele, hogy szemlét tartsanak néhány csapat felett; valójában azonban inkább ő lett közszemlére téve a csapatok előtt. Azzal, hogy életben láthatták, végre teljesen eloszlatták a Vordarian terjesztette pletykákat a haláláról. Cordelia vele tartott az úton. A gyermek néma traumája rendkívül szíven ütötte, de az ő szemszögéből még mindig jobbnak tűnt így, mintha először parádéztak volna, és csak utána árulják el neki az igazságot. Ha egész út alatt végig el kellett volna viselnie, amint Gregor újra meg újra elismétli a kérdést, hogy mikor láthatja végre ismét az édesanyját, valószínűleg maga is összeomlott volna.

Kareen temetése nyilvánosan zajlott, bár sokkal kevésbé volt gondosan előkészítve, mint kevésbé kaotikus körülmények között lett volna. Gregort egy éven belül immár másodjára kérték arra, hogy gyújtson áldozati halottégető máglyát. Vorkosigan megkérte Cordeliát, hogy irányítsa Gregor fáklyatartó kezét. A temetési ceremónia e pontja csaknem szükségtelennek tűnt, főként azok után, hogy ő maga mit művelt a Császári Rezidenciával. Cordelia egy vastag fürtöt helyezett a máglyára a saját hajából. Gregor szorosan belekapaszkodott.

– Engem is meg fognak ölni? – suttogta a nőnek. Nem tűnt ijedtnek, inkább csak morbidan kíváncsinak. Az apja, nagyapja, anyja, egy éven belül mind eltávoztak; nem csoda hát, hogy úgy érezte, most rajta a sor, noha a kora miatt még elég zavarosak voltak a halálról alkotott elképzelései.

– Nem – felelte Cordelia határozottan. A karja szorosabban ölelte át a fiú vállát. – Nem hagyom nekik – mondta. Isten bocsássa meg, de úgy tűnt, ez az alaptalan ígéret tényleg megvigasztalja a gyermeket, és biztonságérzést nyújt neki.

Gondját viselem a fiadnak, Kareen, ígérte némán Cordelia, ahogy a lángok magasra csaptak. A fogadalma drágább és értékesebb volt, mint bármilyen elégetett áldozati ajándék, mivel immár elválaszthatatlanul a Barrayarhoz kötötte az életét. Ám az arcán érzett forróság csökkentette kissé a fejében és szívében sajgó fájdalmat.

Cordelia úgy érezte, a saját lelke olyan lett, mint egy üveges, zsibbadt dermedtséghéjba zárt kimerült csiga. Akarat nélküli bábként, gépiesen mozogva csinálta végig a ceremónia hátralevő részét, bár jöttek olyan bevillanások, amikor a környezete mintha teljesen értelmét vesztette volna. A válogatott barrayari Vorok fagyos, mély szertartásossággal reagáltak rá. Kétségtelenül őrültnek és veszélyesnek tartanak; elmebajos nőnek, akit a túlságosan engedékeny kapcsolatai miatt mégis kiengedtek padlásszobájából. Majd végül derengeni kezdett neki, hogy hangsúlyozott és túlzásba vitt előzékenységükkel csak a tiszteletüket akarták kifejezni.

Ettől dühöngeni kezdett. Kareen minden bátorsága és kitartása mit sem segített saját magán, Lady Vorpatril bátor és véres szülését természetesnek és magától értetődőnek vették… De csapd csak le valami idióta fejét, és isten bizony, máris vagy valaki!

Amikor visszatértek a lakosztályukba, Aralnak egy teljes órájába telt, míg végre sikerült megnyugtatnia őt. Azután Cordelia sírógörcsöt kapott. A férfi végig állta a sarat.

– Felhasználod ezt? – kérdezte tőle Cordelia, amikor a puszta kimerültségtől újra kezdett összeszedettnek látszani. – Ezt, ezt a… bámulatos új státusomat? – Mennyire irtózott a szótól… szinte savként égette a száját.

– Bármit felhasználok – fogadta meg a férje halkan, ünnepélyesen –, ami csak segít nekem, hogy tizenöt év múlva józan, kompetens férfiként helyezhessem Gregort a trónra, egy stabil kormányzat élén. Felhasznállak téged, magamat, akit és amit csak kell. Mivel ennyit fizettünk érte, a kudarc nem volna tolerálható.

Cordelia felsóhajtott, és férje kezébe helyezte a sajátját.

– Ha balesetet szenvednék, ajánld fel adományként az épen maradt testrészeimet is! Ez a bétai út. Semmit ne hagyj kárba veszni!

Aral szája önkéntelenül is mosolyra görbült. Szemtől szembe, egy pillanatig egymásnak érintették a homlokukat, és megtámasztották egymást.

– Nem is!

♦ ♦ ♦

Kareennak tett néma ígérete hivatalossá vált, amikor őt és Aralt, mint házaspárt, a Grófok Tanácsa hivatalosan kinevezte Gregor gyámszüleinek. Ez jogi értelemben némileg különbözött attól, ahogy Aral régensként irányította a birodalmat. Vortala miniszterelnök vette az időt és fáradságot, hogy előadást tartson Cordeliának, és világossá tegye számára, hogy új kötelességei mellé nem jár politikai hatalom. Lesznek persze bizonyos gazdasági jellegű feladatai, beleértve például a gondnokságot egyes vorbarrai birtokok fölött, amelyek függetlenek a birodalmi tulajdontól, és szigorúan Gregor, vagyis a Vorbarra grófja titulus mellé járnak. Aral felhatalmazásával pedig felügyelheti a császár háztartását és oktatását.

– De Aral! – nyögte Cordelia kábán. – Hiszen Vortala kihangsúlyozta, hogy nem jár nekem semmilyen hatalom.

– Vortala… nem mindentudó. Fogalmazzunk talán úgy, hogy némileg problémás számára felismerni a hatalom némely formáját, ha az nem az erőszak szó szinonimája. A lehetőségeid spektruma mindazonáltal valóban szűkre szabott; tizenkét éves korában Gregornak be kell lépnie az akadémiára előkészítő iskolába.

– De vajon tudatában vannak, hogy…

– Én igen. És te is. Ez pedig épp elég.

Huszadik fejezet

Cordelia egyik legelső parancsa az volt, hogy kijelölte Droushnakovit Gregor személyes felügyeletére, a fiú érzelmi folytonosságát biztosítandó. Ez azonban nem jelentette azt, hogy le kellett volna mondania a lány társaságáról; Cordelia mélyen hozzászokott már az általa nyújtott vigaszhoz, mivel Illyan megújult, kitartó ragaszkodásának köszönhetően Aral végül elfogadta a Császári Rezidencián felkínált lakosztályokat. Cordelia szíve repesett, amikor megtudta, hogy Drou és Kou a téli vásár utáni hónapban összeházasodnak.

Cordelia felajánlkozott a két család közötti közvetítőnek. Valamilyen oknál fogva azonban Kou és Drou egyaránt sietve elutasította az ajánlatát, bár sűrű hálálkodások közepette. Tekintve a barrayari társadalmi szokások elképesztő rejtett csapdáit, Cordelia éppily örömmel hagyta ezt a feladatot a jóval tapasztaltabb idősebb hölgyre, akivel az ifjú pár végül megegyezett.

Cordelia gyakran találkozott Alys Vorpatrillal. Felváltva látogatták meg egymást otthonukban. A kicsi Lord Ivan, ha nem is jelentett kifejezett vigaszt Alys számára, kétségtelenül elterelte a figyelmét fizikai megpróbáltatásaiból való lassú felépüléséről. A kis lurkó gyorsan nőtt a nyűgösködésre való hajlama ellenére, amelyről Cordelia egy idő után felismerte, hogy orvosi eredetű, és Alys körülötte csapott nagy hűhói váltják ki. Ivannak legalább három vagy négy testvérre volna szüksége, akik között megoszlik anyjuk figyelme, döntötte el Cordelia figyelve, ahogy Alys a vállán büfizteti, miközben hangosan szövögeti terveit fia tanulmányi jövőjét illetően, akinek (betöltve a tizennyolcat) felvételiznie kell majd a félelmetes Császári Katonai Akadémiára.

Alys Vorpatril figyelme teljesen elterelődött a Padmáért való keserű gyászáról és Ivan életének a legapróbb részletekbe menő megtervezéséről, amikor megpillanthatta annak a menyasszonyi ruhának a képét, amely után Drou vágyakozott.

– Nem, nem, nem! – sikoltotta hátrahőkölve. – Az a sok zsinór meg szalag… Olyan bolyhosan festenél benne, mint egy nagy fehér mackó! Selyem, drágám! Hosszú, leomló selyemruha, az kell neked! – Azzal már el is tűnt. Az anya és lánytestvér nélküli Drou aligha találhatott volna nála tájékozottabb esküvői tanácsadót. Lady Vorpatril végül – saját számos ajándéka egyikeként – maga gondoskodott a menyasszonyi ruháról, hogy biztos lehessen annak esztétikai tökéletességében. Felajánlott továbbá egy „szerény kis hétvégi nyaralót”, amelyről aztán kiderült, hogy valójában egy egész tekintélyes és értékes ház a keleti parton. Jöjj csak, nyár, és Drou tengerparti álma valóra válhat! Cordelia elmosolyodott, és vett a lánynak egy hálóinget, meg egy köntöst annyi csipkével, zsinórral, bodorral meg szalaggal feldíszítve, hogy az még a legmohóbb cicomaimádó lelket is kielégítette volna.

Aral rendelkezésükre bocsátotta a nagytermet: a Császári Rezidencia vörös szalonját, és az azzal szomszédos csodálatos intarziás padlójú báltermet, amely Cordelia határtalan megkönnyebbülésére megmenekült a tűzvésztől. Elméletileg erre a fenséges gesztusra azért volt szükség, hogy enyhítsen Illyan biztonsági szempontok miatti fejfájásán, mivel úgy volt, hogy Cordelia és Aral a legfontosabb tanúk között lesz majd. Cordelia személy szerint kedvező fordulatnak tekintette, hogy az ImpSec egy esküvői ellátásról gondoskodó céggé alakult – még ha csak átmenetileg is.

Aral átfutotta a vendégek listáját, és elmosolyodott.

– Észrevetted, hogy minden osztály képviseltetve lesz? – kérdezte Cordeliától. – Egy évvel ezelőtt egy efféle esemény ezen a helyen egyszerűen elképzelhetetlen lett volna. A fűszeres fia és az altiszt lánya. Vérrel fizették meg az árát, de jövőre talán már békés úton is elérhető lesz mindez. Orvostudomány, oktatásügy, mérnöki tudományok, vállalkozások… ne legyen egy pártunk a könyvtárosok részére is?

– Szerinted azok a rettenetes Vor vénasszonyok, akiket Piotr barátai vettek feleségül, nem fognak panaszkodni a túlzott társadalmi haladás miatt?

– Miközben az egész mögött Alys Vorpatril áll? Nem merészelnék. – Az ügy innentől kezdett igazán növekedni. Az esemény előtt egy héttel Kou és Drou már azt fontolgatták, hogy merő pánikból megszöknek, miután az égvilágon minden irányítás kicsúszott a kezük közül a dolgok felett, hála buzgó segítőiknek. Ám a Császári Rezidencia személyzete gyakorlott könnyedséggel hozott össze mindent. A rangidős házvezetőnők kacarászva, vidáman kotkodálva futkostak ide-oda.

– Én meg még attól tartottam, hogy nem lesz semmi tennivalónk, ha egyszer az admirális úr beköltözik, csak azok a szörnyen unalmas vezérkari vacsorák!

Végül eljött a nagy nap és a pillanat. A vörös szalon padlójára színesre festett pénzérmékből kiraktak egy hatalmas kört, melyet hagyományosan egy különböző csúcsszámú – jelen esetben négyágú – csillag vett körül. Ennek minden csúcsára egy szülőnek vagy tanúnak kellett állnia. A barrayari szokás szerint a pár maga kelt egybe: saját maguk mondták el ünnepi fogadalmukat a körben, és nem volt szükség sem papra, sem elöljáróra a szertartáshoz. A gyakorlatban egy instruktor – akit igen találóan Instruktornak hívtak – állt a körön kívül, és felolvasta az írás szövegét, hogy a bátortalan vagy elgyengült párnak csak el kelljen ismételnie utána a szavakat. Ez megkímélte a stresszes párt a magasabb idegi funkciók – úgymint tanulás és memorizálás – szükségességétől. Az elvesztett motorikus funkciókat pedig egy-egy barát pótolta, akik odavezették őket a körhöz. Az egész nemcsak igen praktikus így, de egyúttal pompás is, döntötte el magában Cordelia.

Aral vigyorogva, ékes mozdulatokkal vezette őt a csillag számára kijelölt csúcsába, mintha csak egy virágcsokrot helyezett volna vázába, majd elfoglalta a saját helyét. Lady Vorpatrilnak sikerült ráerőltetnie egy új ruhát Cordeliára: egy a földet seprő kék és fehér ruhakölteményt, melyet vörös virágdíszek hangsúlyoztak, teljes színharmóniát alkotva Aral végletekig formális vörös-kék pompájával. Drou büszke és ideges édesapja szintén vörös-kék egyenruhájában díszelgett, és a saját kijelölt helyén maradt. Különös volt úgy gondolni a katonaságra, melyet Cordelia általában a totalitarista indítékokkal társított, mint az egyenlősdi élén álló barrayari hatalomra. A cetagandaiak „ajándéka” volt ez, ahogy Aral nevezte; először az ő inváziójuk erőszakolta ki a tehetség származástól és szociális helyzettől független támogatását, és ennek a változásnak a hullámai még mindig ott gyűrűztek a barrayari társadalomban.

Droushnakovi őrmester alacsonyabb és törékenyebb ember volt, mint amilyenre Cordelia számított. Azonban vagy Drou édesanyja génjeinek, vagy a jobb táplálkozásnak, esetleg mindkettőnek köszönhetően mindegyik gyermeke magasabbra nőtt nála. Mind a három fivérnek (a tizedestől a századosig) sikerült elszabadulnia saját katonai feladataitól, hogy jelen lehessenek az eseményen, most pedig ott álltak a többi tanú nagy külső körében, Kou izgatott húga mellett. A csillag utolsó, negyedik csúcsára Kou síró-nevető édesanyja került, egy olyan tökéletes színű kék ruhában, hogy Cordelia biztosra vette, Alys Vorpatril bizonyára őt is megkörnyékezte valahogyan.

Koudelka masírozott be először, új borítást kapott botjával, Bothari őrmestertől támogatva. Bothari Piotr barna és ezüst díszegyenruhájának csillogó-villogó változatát viselte, és segítőkésznek szánt, ám szörnyen szuggesztív tanácsokat suttogott a nősülendő fülébe, mint például: „Ha hányingere van, hadnagy, csak hajtsa le a fejét!” Kou arca már a puszta gondolattól zöldült egy árnyalatnyit. Ez olyan rendkívüli színkontrasztot alkotott vörös-kék egyenruhájával, melyet Lady Vorpatril kétségkívül erősen kifogásolt volna.

A fejek az ajtó felé fordultak. Ó, istenem! Alys Vorpatrilnak teljesen igaza volt Drou menyasszonyi ruháját illetően. A lány, mint egy bámulatosan kecses vitorlás hajó: magasan, elegánsan, a tiszta forma és funkció tökéletes harmóniájával, elefántcsontszínű selyemben, aranyló hajjal, kék szemmel, fehér, kék és vörös virágokkal úszott be a terembe. Így aztán, amikor Kou mellé lépett, az ember hirtelen rádöbbent, milyen magas is ez az ifjú hadnagy. Az ezüstszürkében pompázó Alys Vorpatril olyan mozdulattal engedte el Drout a kör szélén, mintha maga a vadászat istennője bocsátaná útjára fehér sólymát, hogy szárnyaljon, és szálljon rá Kou kinyújtott karjára.

Kou és Drou sikeresen elmondták fogadalmi szövegüket, dadogás, tévesztés és ájulás nélkül, és sikerült elleplezniük kölcsönös zavarukat, amikor nyilvánosan elhangzott megvetett, sosem használt keresztnevük is: Clement és Ludmilla.

(– A bátyáim Ludinak neveztek – közölte bizalmasan Drou Cordeliával az előző napi főpróbán. – Ami rímel a budival. Továbbá az olyan szavakkal, mint büdi, csudi, nudi, didi, és még sorolhatnám.)

– Nekem te mindig Drou leszel! – ígérte Kou.

Aral, mint rangidős tanú, ezután csizmás lábának egyetlen határozott mozdulatával megtörte a pénzérmékből kirakott varázskört, és szertartásosan kiengedte őket. Ezzel kezdetét vette a zene, tánc, evés-ivás és mulatság.

A büfé hihetetlen volt, a zene eleven, az ivászat pedig… hagyományos. Az első üveg minőségi bor után, melyet Piotr körbeadott, Cordelia odasodródott Kouhoz, és a fülébe mormolt pár szót azokról a bétai tudományos kutatásokról, melyek kimutatták az etanol nemi funkciókra gyakorolt káros hatását. Ezt követően a vőlegény sürgősen áttért a vízre.

– Kegyetlen nőszemély! – súgta oda neki Aral nevetve.

– Drouhoz nem vagyok az – suttogta vissza Cordelia.

Szertartásosan bemutatták őt a fivéreknek, immár sógoroknak, akik azzal a megilletődött, félelemmel vegyes áhítattal illették őt, amelytől dühében csikorgatni kezdte a fogait. Habár az állkapocsizmai ellazultak kissé, amikor az egyik verselő testvért csendre intette az apjuk, hogy a menyasszony fűzhessen némi megjegyzést a kézifegyverek témájához.

– Hallgass, Jos! – szólt rá fiára Droushnakovi őrmester. – Te sosem forgattál még idegroncsolót éles ütközetben. – Drou zavartan pislogott, majd csillogó szemmel elmosolyodott.

Cordelia megragadta az alkalmat, hogy beszélhessen egy percet Botharival, akit túlságosan ritkán látott most, hogy Aral már nem egy háztartásban élt Piotr gróffal.

– Hogy érzi magát Elena, most, hogy már otthon van? Hysopi asszony kiheverte már a traumát?

– Jól vannak, milady – kapta félre Bothari a fejét, szinte mosolyogva. – Öt napja meglátogattam őket, mikor Piotr gróf leutazott a birtokra, hogy megnézze a lovait. Elena, izé… hogy is mondjam? Kúszik. Csak leteszem, egy pillanatra félrenézek, és már nincs a helyén… – Összevonta a szemöldökét. – Remélem, Carla Hysopi résen van, és figyel rá.

– Vordarian háborúja alatt mindvégig sikeresen gondját viselte Elenának, gyanítom hát, hogy ugyanilyen könnyen tudja kezelni a kúszást is. Bátor nő. Ami azt illeti, ő is nyugodtan sorban állhatna egy olyan medálért, melyeket manapság osztogatnak.

Bothari összeráncolta a szemöldökét.

– Nem tudom, mennyit jelentene az neki.

– Hm! Remélem, tisztában van vele, hogy bármire szüksége van, akármire, engem nyugodtan megkereshet. Bármikor.

– Igen, milady. Köszönjük! De jelenleg minden rendben van nálunk. – Pillanatnyi büszkeség villant ebben a kielégítő helyzetükről tett kijelentésben. – Nagy a nyugalom ott kinn, a Vorkosigan Surleau-n, ilyenkor télen. Tiszta. Épp megfelelő hely egy gyermeknek. – Cordelia szinte hallotta lelki füleivel, ahogy a férfi hozzáteszi: „Nem olyan, mint ahol én felnőttem.” – Azt akarom, hogy minden jó és megfelelő legyen neki. Még az apukája is.

– És ön, ön hogy van?

– Hát… az új doki jobb. Mindenesetre már nem érzem úgy, mintha csak köd gomolyogna a fejemben, és átalszom az éjszakákat. Ezt leszámítva fogalmam sincs, mit művel velem.

Jól végzi a munkáját a jelek szerint; az őrmester ellazultnak és nyugodtnak tűnt, csaknem hiányzott belőle az a vészjósló feszült idegesség. Habár még mindig ő volt az első a teremben, aki végigmérte a büfét, és megkérdezte:

– Biztos, hogy neki is itt kell lennie?

Gregor pizsamában kúszott végig az ételsor mentén, igyekezve láthatatlan maradni és lenyúlni némi édességet, mielőtt még valaki kiszúrja, és újra elviszi onnan. Cordelia ért oda hozzá először, mielőtt akár egy gondatlan vendég rálépett volna, akár ismét nyakon csípték volna a „biztonsági szolgálat” erre a feladatra kijelölt tagjai: egy kifulladt szobalány és egy ijedt testőr, akiknek Drout kellett volna helyettesíteniük. Őket a falfehér Simon Illyan követte. Illyan lelkiállapota szempontjából „szerencsére” Gregor hivatalosan mindössze alig hatvan másodperce tűnt el szem elől, és Cordelia szoknyája mögé bújt, ahogy a hevesen ziháló izgatott felnőttek fenyegetően közeledtek feléjük.

Drou, aki észrevette, hogy Illyan a kommjához nyúl, elsápadt, és azonnal ott termett, merő beidegződésből.

– Mi a baj?

– Hogy szökhetett el? – vicsorogta Illyan Gregor őrzőinek, akik alig hallhatóan hebegtek valami válaszfélét, hogy azt hitték, alszik, meg hogy ők bizony le nem vették róla a szemüket.

– Nem szökött el! – vetette közbe Cordelia élesen. – Ez az ő otthona. Legalább a falakon belül szabadon kellene, hogy járkálhasson! Mégis minek akkor odakinn az a sok mihaszna francos őr?

– Droushi, nem vehetek részt a zsúrodon? – kérdezte Gregor panaszosan, kétségbeesetten pillantva körbe, hogy találjon valakit, aki magasabb rangú Illyannál. – Naa, légyszi!

Drou Illyanra meredt, aki rosszalló képet vágott. Cordelia viszont habozás nélkül megtörte a holtpontra jutott helyzetet.

– Dehogynem!

Így esett hát, hogy a kis császár Cordelia felügyelete alatt táncolt a menyasszonnyal, megevett három krémest, és elégedetten távozott, amikor eljött számára a lefekvés ideje. Szegény kölyök, mindössze egy negyedórát szeretett volna.

A parti mámoros hangulatban folytatódott.

– Szabad egy táncra, milady? – kérdezte Aral reménykedve.

Meg merje kockáztatni? Épp a tükörtánc mértékletes ritmusát játszották: Ezt remélhetőleg még én sem rontom el túlságosan. Biccentett hát, Aral pedig kiürítette a poharát, és a fényezett mozaikos táncparkettre vezette őt. Lép, suhan, int: mozdulataira koncentrálva tett egy érdekes és váratlan felfedezést. Bármelyik fél vezetheti a másikat, és ha a táncoló páros elég éber és gyors, a nézők nem érzékelik a különbséget. Megpróbált beszúrni néhány saját találmányú hajlást és suhanást, Aral pedig simán, zökkenőmentesen követte. Ide-oda váltogatták egymás közt a vezetést, mintha labdát adogatnának egymásnak, és egyre jobban belefeledkeztek a játékba, míg végül elhallgatott a zene, és kifogytak a szuszból.

♦ ♦ ♦

Az utolsó téli hó olvadozott Vorbarr Sultana utcáin, amikor Vaagen kapitány a katonai kórházból Cordeliáért üzent.

– Itt az idő, milady. Mindent megtettem, amit in vitro csak lehetett. A méhlepény jelenleg tíz hónapos, és nyilvánvalóan egyre fonnyadtabb. A masinát már nem lehet nagyobb teljesítményre kapcsolni, hogy kompenzálja az öregedését.

– Akkor hát… mikor?

– A holnapi nap megfelel.

Aznap éjjel Cordelia alig aludt valamit. Másnap reggel Aral, Cordelia és a Bothari támogatta Piotr gróf mind besereglettek a Császári Katonai Kórházba. Cordelia egyáltalán nem volt biztos benne, hogy örül Piotr jelenlétének, de tudta: amíg az öregember meg nem teszi nekik azt a szívességet, hogy végleg beadja a kulcsot, addig el kell őt viselnie. Talán még egy észérv, a tények újbóli prezentációja, még egy próbálkozás, és sikerül neki. Megoldatlan ellenségeskedésük elszomorította Aralt; de legalább hagyta, hogy a viszály szításának súlya az öreg vállát nyomja, ne a feleségéét. Komiszkodj csak, vénember! Nincs más jövőd, csak ami rajtam keresztül vezet! A fiam gyújtja meg majd a halotti máglyádat. Annak azonban örült, hogy újra láthatja Botharit.

Vaagen új laboratóriuma egy egész emeletet foglalt el a komplexum legmodernebb, tökéletesen befejezett épületében. Cordelia a múlt kísértő szellemei miatt áthelyeztette őt a régi laborjából, amikor – röviddel a Vorbarr Sultanába való visszatérésük után – gyakori látogatásai egyikén a csaknem teljes bénultság és munkaképtelenség állapotában találta őt. Vaagen azt mondta, valahányszor belép a laborba, dr. Henri erőszakos és értelmetlen halála újra meg újra végigpereg a lelki szemei előtt. Nem volt képes még a közelébe se menni a helynek, ahol Henri holtteste a padlóra zuhant, nagy ívben meg kellett kerülnie; és a legapróbb zajtól is mindig idegesen összerezzent.

– Én a józan ész embere vagyok – mondta rekedten. – Ez a babonás ostobaság mit sem ér számomra. – Ezért hát Cordelia segített neki bemutatni ott a labor padlóján egy szenes serpenyőben egy személyes tűzáldozatot Henri lelki üdvéért, majd előléptetésnek álcázta az áthelyezését.

Az új labor fényes volt, tágas, és hazajáró szellemektől mentes. Cordeliára egy egész sereg ember várt, amikor Vaagen bekísérte őt a helyiségbe: a doktor mellé a replikátortechnológia tanulmányozására kinevezett azon kutatók, akiket érdekelt a polgári szülészet; többek között dr. Ritter, Miles leendő gyermekorvosa, és az ő tanácsadó sebésze is. Meg a lecserélt őrség. Maguk a leendő szülők csak nagy elszántsággal tudták átverekedni magukat a tömegen.

Vaagen buzgón, saját fontossága érzetétől boldogan sürgött-forgott és intézkedett. Még mindig viselte a szemkendőjét, de megígérte Cordeliának, hogy rászánja az időt az utolsó műtétre, amely hamarosan teljesen rendbe hozza majd a látását. Egy technikus kigurította a replikatort, Vaagen pedig egy pillanatra szünetet tartott, mintha azt próbálná kitalálni, hogyan tegye kellően drámaivá és szertartásossá azt a műveletet, amely Cordelia tudomása szerint csak egy igen egyszerű rutin volt. A beszéde végül a kollégáknak tartott valóságos technikai kiselőadássá fajult. Lelkesen részletezte a hormonkoktélok összetételét, miközben befecskendezte azokat a megfelelő táptartályokba, értelmezte a kijelzők adatait, kifejtette a replikátorban zajló méhlepény-leválási folyamatot, a replikátor-vezérelt és a természetes szülés közötti hasonlóságokat és különbségeket. Több olyan eltérés is volt azonban, melyekről Vaagen nem tett említést. Alys Vorpatrilnak hallania kellene ezt, gondolta Cordelia.

Vaagen végül felnézett, és tekintete találkozott az őt néző nőével. Egy pillanatra magabiztosan elhallgatott, és elmosolyodott.

– Lady Vorkosigan. – A replikátor nyitószerkezetei felé intett. – Megtisztelne azzal, hogy?…

A nő kinyújtotta a kezét, majd tétovázni kezdett, és Aralt kereste a tekintetével. Ő ott állt a tömeg szélén, komolyan, ünnepélyesen, figyelmesen.

– Aral?

A férfi előrelépett.

– Biztos benne, milady?

– Ha ki tudunk nyitni egy hűtőládát, akkor ez sem jelenthet akadályt. – Mindketten egy-egy kallantyúért nyúltak, és egyszerre fordították el azokat, feltörve ezzel a steril pecséteket, majd leemelték az eszköz fedelét. Dr. Ritter közelebb lépett egy vibroszikével, és oly finom és elegáns mozdulattal metszette át a tápcsövek vastag szigetelő bevonatát, hogy az alatta rejlő ezüstös magzatburkon karcolás sem esett. Majd pengéjével óvatosan kiszabadította Milest biológiai burkolatának utolsó darabjából, és kitisztította orrából és szájából a folyadékot még a csecsemő első, meglepett belégzése előtt. Aral karja olyan szorosan ölelte át nejét, hogy az már szinte fájt. Elfojtott kuncogás hagyta el ajkát, alig több egy leheletnél; majd nyelt egyet, és pislogva igyekezett visszanyerni a szigorú önuralmat vonásai fölött, melyeken egy pillanatra a diadalmas öröm és fájdalom elegye áradt szét.

Boldog születésnapot! – gondolta Cordelia. Remek szín…

Sajnos nagyjából mindössze ennyit lehetett igazán jónak mondani. A pici Ivannal való kontraszt megsemmisítő volt. A viselősség extra hetei ellenére (hiszen tíz hónapos volt, szemben Ivan kilenc és fél hónapjával) Miles születéskor alig érte el Ivan születési mérete felét, és jóval aszottabbnak és ráncosabbnak tűnt. Gerince szemmel láthatóan deformálódott, lábait pedig felhúzta a mellkasáig, és szorosan behajlította őket. Határozottan fiú örökös volt azonban, ehhez nem férhetett semmi kétség. Első felsírása vékony, erőtlen nyekergés volt csupán; egyáltalán nem hasonlított Ivan dühös, éhes és erőteljes bömböléséhez. Cordelia hallotta, ahogy a háta mögött Piotr csalódottan felszisszen.

– Elég tápanyagot kapott? – kérdezte Vaagent. Nehéz volt lepleznie a hangjában bujkáló vádló élt.

Vaagen tehetetlenül vállat vont.

– Amennyit csak képes volt magába szívni.

A gyermekorvos és kollégája Milest egy meleget sugárzó lámpa alá fektették, és megkezdték a vizsgálatokat, oldalukon Cordeliával és Arallal.

– Ez a görbület magától kiegyenesedik majd, milady – mutatta az orvos. – Azonban a gerinc alsó részén a lehető leghamarabb műtéti korrekciót kell végeznünk. Igaza volt, Vaagen, a koponyafejlődést optimalizáló kezelés összeforrasztotta a csípőízületeit. Ezért zárulnak a lábak ebbe a különös pozícióba, uram. Meg kell műtenünk, és töréssel szabaddá tennünk, majd helyreigazítanunk azokat a csontokat, még mielőtt mászni vagy járni kezd. Ezt nem javaslom az első évben, főleg így, a gerinci beavatkozások mellett. Előbb hadd gyűjtsön egy kis erőt, és hadd szedjen magára némi súlyt…

A csecsemő karjait tesztelő sebész hirtelen elkáromkodta magát, és felkapta a diagnosztizálóját. Miles felsírt. Aral keze ökölbe szorult a nadrágja varrata mellett. Cordelia gyomra liftezni kezdett.

– A pokolba! – sziszegte a sebész. – Eltört a felkarja. Igaza van, Vaagen, a csontjai rendellenesen törékenyek.

– De legalább vannak csontjai – sóhajtotta Vaagen. – Egy adott ponton csaknem úgy tűnt, hogy még ez sem lesz biztos.

– Legyen óvatos! – figyelmeztette a sebész. – Különösen a fejével és a gerincével. Ha az utóbbi is olyan siralmas állapotban van, mint a csöves csontjai, akkor szükségünk lesz valami merevítőre vagy erősítővázra…

Piotr dobogó léptekkel az ajtó felé indult. Aral felpillantott, az ajka rosszallóan elkeskenyült. Kimentette magát, és követte apját. Cordelia nagyon dühös lett, de amint megbizonyosodott arról, hogy a csontok helyreillesztése rendben történik, és a doktorok új, fokozott óvatossága megkíméli Milest az aznapi további károsodásoktól, otthagyta a gyermek fölé hajoló leleményes szakembereket, és Aral után sietett.

Piotr fel-alá járkált a folyosón. Aral katonai pihenjben állt, szenvtelenül és mozdulatlanul. Bothari néma szemtanúként várt a háttérben.

Piotr megfordult, és észrevette a nőt.

– Maga! Mondhatom, jól rászedett! Ezt nevezi maga „kiváló rehabilitáció”-nak? Eh!

– Igenis remek szakemberek! Miles kétségbevonhatatlanul sokkal jobban van, mint volt. Senki nem ígért tökéletességet!

– Maga hazudott! Vaagen is hazudott!

– Ez nem igaz! – tagadta Cordelia. – Mindvégig próbáltam pontos összefoglalót nyújtani Vaagen kísérleteiről. Az eredmény, melyet a születésnél felmutatott, nagyjából megegyezik azzal, amit a jelentései alapján remélhettünk. Jobban kellett volna figyelnie!

– Jól látom, miben mesterkedik, és elárulom, nem fog sikerülni! Épp most mondtam neki – mutatott Aralra –, hogy végeztem itt. Soha többé nem akarom újra látni azt a mutánst! Soha! Amíg él – ha egyáltalán életben marad… és számomra átkozottul satnyának tűnik –, ne hozzák a házamnak még a közelébe se! Isten a tanúm, asszony, nem tesz még egyszer bolonddá!

– Arra már nincs is semmi szükség! – vágott vissza Cordelia kapásból.

Piotr ajka néma vicsorgásra húzódott. Jobb híján Aralra támadt.

– Te pedig, te gerinctelen pipogya… ha a bátyád élne… – Piotr hirtelen befogta a száját, ám túl későn.

Aral arca olyan szürke árnyalatot öltött, amilyennek Cordelia azelőtt mindössze kétszer látta; mindkét alkalommal csak egy hajszálon és a férfi önuralmán múlt, hogy nem követett el gyilkosságot. Piotr mindig viccelt Aral híres dühkitöréseivel. Cordelia csak most döbbent rá, hogy Piotrnak, bár talán látta már a fiát ingerültnek, valójában fogalma sincs róla, milyen az, amikor igazán megharagszik. Úgy tűnt, ez most homályosan Piotrnak is derengeni kezd. Szemöldöke megereszkedett; egyensúlyát vesztve meredt a fiára.

Aral a háta mögött összekulcsolta a kezét. Cordelia látta, ahogy a szorítástól kifehéredett öklei reszketnek. Felvetette az állát, és suttogva beszélni kezdett:

– Ha a bátyám élne, tökéletes volna. Így hitted te; így hittem én; és így hitte maga Yuri császár is. Így hát azóta be kell érned annak a véres bankettnek a maradékával: azzal a fiúval, aki felett az Őrült Yuri halálosztaga figyelmetlenségből átsiklott. Mi, Vorkosiganok, csaknem elenyésztünk. – A hangja még jobban elhalkult. – De az én elsőszülöttöm élni fog. Én nem hagyom őt cserben.

Ezzel a jeges kijelentéssel csaknem halálos csapást mért apja gyomorszájára; maga Bothari sem tudott volna elegánsabb, pontosabban elhelyezett vágást ejteni ennél Koudelka pengéjével. Tény, hogy Piotr sosem hátrált volna meg ebben a vitában. Hitetlenkedő fájdalommal, zihálva fújta ki a levegőt.

Aral arckifejezése távolivá, befelé fordulóvá vált.

– Nem hagyom cserben újra – javította ki magát halkan. – Ön sosem kapott második esélyt, uram. – A háta mögött szétnyitotta ökleit. Fejének apró mozdulatával elbocsátotta Piotrt, és elutasította mindazt, amit az öreg még mondhatott volna.

A kétszeresen is letaglózott gróf, jól láthatóan szenvedve súlyos ballépésétől, újabb célpont után kutatva körülnézett, kin tölthetné ki frusztráltságát. A tekintete Botharira esett, aki kifejezéstelen arccal figyelte a jelenetet.

– És maga! A maga keze kezdettől végig benne volt a dologban! Talán kémkedni küldte a fiam a háztartásomba? Mondja, kihez köti a hűség? Nekem engedelmeskedik, vagy neki?

Bothari szemében különös tűz lángolt fel. Fejével Cordelia felé biccentett.

– Neki!

Piotr annyira megdöbbent, hogy másodpercekbe telt, mire sikerült visszanyernie a hangját.

– Rendben! – fröcsögte végül. – Az övé lehet. Nem akarom többé látni azt a ronda képét! Ne is jöjjön vissza a Vorkosigan-házhoz! Esterhazy még ma estig összeszedi a holmiját.

Azzal sarkon perdült, és elmasírozott. Az amúgy is gyengécskére sikerült leköszönő nagyjelenetét tovább rontotta azzal, hogy a válla fölött visszanézett rájuk, mielőtt befordult volna a folyosón.

Aral kimerülten felsóhajtott.

– Szerinted ezúttal komolyan gondolja? – kérdezte Cordelia. – Ezt az egész „soha többé” mizériát?

– A kormányügyek megkívánják majd, hogy kommunikáljunk. Ő is tudja ezt. Menjen csak haza, és hallgassa egy kicsit a csendet. Aztán majd meglátjuk. – Aral halványan elmosolyodott. – Amíg csak élünk, nem szabadulhatunk egymástól.

Cordelia a gyermekre gondolt, akinek vére most már összekötötte őket: őt Aralhoz, Aralt Piotrhoz, és Piotrt saját magához.

– Úgy tűnik. – Bocsánatkérően nézett Botharira. – Sajnálom, őrmester! Nem tudtam, hogy Piotr elbocsáthat egy felesküdött katonát.

– Nos, technikai értelemben nem is – magyarázta Aral. – Bothari egyszerűen csak a háztartás egy másik ágához kapott kinevezést. Hozzád.

– Ó! – Mindig is erre vágytam. Egy saját, igazi szörnyetegre. Mégis mit kellene tennem vele? Zárjam be a szekrényembe? Megdörzsölte orrnyergét, majd a kezére meredt. Arra a kézre, amely körülfogta Bothariét a kardmarkolaton. Ez van. Hát ez van. – Lord Milesnak szüksége lesz testőrre, nem igaz?

Aral érdeklődve kapta fel a fejét.

– Tényleg.

Bothari egyszeriben olyan elszántan reménykedőnek tűnt, hogy Cordeliának elállt a lélegzete.

– Testőr és támogató. Semmiféle szedett-vedett népség nem szorongathatja meg, ha én… Hadd segítsek, milady!

Hadd segítsek. Rímel a „szeretlek” szóval, ugye?

– Ez igazán… – Lehetetlen? Eszement? Veszélyes? Felelőtlen? – …nagyszerű lenne, őrmester.

Bothari arca felragyogott az örömtől.

– Kezdhetem máris?

– Miért is ne?

– Akkor hát odabent várok önökre – biccentett Vaagen laborja felé. Visszaosont az ajtón át a terembe. Cordelia elképzelte lelki szemével, ahogy éberen figyelve a falnak támaszkodik… Bízott benne, hogy fenyegető kisugárzása nem zaklatja fel annyira a doktorokat, hogy elejtsék feladatuk törékeny tárgyát.

Aral hangosan kifújta a levegőt, és karjaiba zárta nejét.

– Nektek, bétaiaknak, van valami dajkamesétek a boszorkány névnapi ajándékairól?

– Úgy fest, a jó és a rossz tündérek egyaránt nagy erőkkel küzdenek ezért a csöppségért. – Cordelia nekifeszült a férfi durva anyagú egyenruhájának. – Nem tudom, Piotr vajon áldásnak vagy átoknak szánta-e Botharit. Azt viszont lefogadom, hogy ő valóban távol tartja majd a rosszakarókat. Akármilyennek bizonyul is ez a népség. Nos, különös szülinapi ajándékot adtunk a fiacskánknak.

Visszatértek a laborba, hogy figyelmesen végighallgassák a doktorok kiselőadásának többi részét Miles speciális szükségleteiről és sebezhetőségéről, eldöntsék az első körben elvégzendő kezelések időpontjait, és jó melegen bebugyolálják a hazaúthoz. Olyan nagyon pici volt… Apró kis húsdarab, könnyebb egy cicánál, ébredt rá Cordelia, amikor végre a karjába vehette, és meztelen bőrük először érintkezhetett, amióta kivágták őt a testéből. Egy pillanatra pánik fogta el. Jó tizennyolc évre visszatenni őt a tartályba? Azt nem bírnám elviselni… Egy gyermek talán áldás, talán nem, de életet adni neki, majd cserbenhagyni őt, az bizonyosan maga a kárhozat. Ezt még Piotr is tudja. Aral kinyitotta és tartotta nekik az ajtót.

Isten hozott a Barrayaron, fiam! Íme, tessék: a gazdagság és szegénység, a meggyökeresedett múlt és a hasonlóan gyökeres változások világa. Íme, megszülettél; kétszer is. Íme a neved. A Miles azt jelenti, „katona”, de ne hagyd, hogy túlságosan elragadjon az ereje annak, amit ez sugall! Tessék, fogadd ezt az erőtlen testet egy olyan társadalomban, amely utálja, megveti és rettegi a legmélyebb kínját jelentő mutációkat. Íme a cím, vagyon, hatalom és mindaz a gyűlölet és irigység, amely ezekkel jár. Íme a tested; hogy felnyissák és újrarendezzék. Íme a barátok és ellenségek sora, akiket nem te szereztél magadnak, csak megörökölted őket. Tessék egy nagyapa a pokolból. Viseld el a fájdalmat, találd meg az örömöt és saját életed célját, mert ez a világ biztosan nem kínálja majd tálcán neked. Mindig légy mozgó célpont! És ne hagyd magad! Élj! Élj! Élj!

Epilógus

Vorkosigan Surleau – Öt évvel később

A fenébe is, Vaagen! – lihegte Cordelia alig hallhatóan. – Soha nem mondta nekem, hogy ez a kis csirkefogó ilyen hiperaktív lesz!

Az asszony levágtatott a hátsó lépcsőn, át a konyhán, és ki a zegzugos kőépület végében nyíló teraszra. Tekintete keresztülsöpört a pázsiton, végigfürkészte a fákat és a nyári napsütésben csillogó tó elnyújtott víztükrét. Sehol semmi mozgás.

Aral bukkant elő a ház mögül régi egyennadrágjában és egy kifakult, nyomott mintás pólóban. Meglátta őt, és egy „nem nyert” gesztussal széttárta a karját.

– Nincs idekinn.

– Benn sincs. Akkor? Lenn vagy fenn? Mit gondolsz? Hol a kis Elena? Lefogadom, hogy együtt vannak. Ugyan megtiltottam neki, hogy felnőtt felügyelet nélkül lemenjen a tóhoz, de ki tudja…

– Biztos, hogy nincsenek a tónál – felelte Aral. – Egész reggel úsztak. Már attól kimerültem, ahogy néztem őket. Csak azalatt a negyedóra alatt, amíg számoltam, tizenkilencszer mászott ki a mólóra, és ugrott be a vízbe. Ezt szorozd be három órával.

– Akkor odafenn lesznek – döntötte el Cordelia.

Megfordultak, és együtt felcammogtak a dombra a kavicsos ösvényen, melyet a Földről importált egzotikus bokrok és virágok szegélyeztek.

– Ha belegondolsz – zihálta Cordelia –, imádkoztam a napért, hogy megtanuljon végre járni.

– Ötévnyi felgyülemlett energia, amely most mind egyszerre szabadult fel – elemezte Aral. – Bizonyos szempontból megnyugtató, hogy mindaz a sok frusztráció nem befelé fordult, és nem vált kétségbeeséssé. Egy ideig tartottam tőle, hogy esetleg így lesz.

– Igen. Észrevetted, hogy az utolsó operáció óta megszűnt a vég nélküli locsogása? Először örültem neki, de nem gondolod, hogy így esetleg megnémul? Mellesleg nem is tudtam, hogy az a fagyasztóegység szétszedhető. Kész kis néma mérnök.

– Úgy hiszem, hogy az izé… verbális és mechanikai képességei végül egyensúlyba kerülnek. Már ha életben marad.

– Mi mind felnőttek vagyunk, ő pedig egyedüli gyerek. Tudnunk kellene lépést tartani vele. Miért érzem úgy mégis, hogy fölényben van velünk szemben, és kijátszik minket?

Feljutottak a dombgerincre. Piotr istállókomplexuma – féltucatnyi vörösre festett fa-és kőépület, bekerített kifutók – és ragyogóan zöld, földi fűvel beültetett legelő terült el alattuk a sekély völgyben. Cordelia látott néhány lovat, de a gyerekeket nem. Bothari azonban előttük járt, épp kilépve egy épületből, és belépve egy másikba. Bömbölése felhallatszott hozzájuk, bár a távolságtól meggyengülve.

– Lord Miles?

– Ó, egek, remélem, nem ijeszti halálra Piotr lovait! – sóhajtotta Cordelia. – Tényleg azt hiszed, hogy ezúttal működni fog ez a kibékülési kísérlet? Csak mert Miles végre tud járni?

– Tegnap este magánszemélyként vett részt a vacsorán – felelte Aral józan reménykedéssel.

– Tegnap este én is magánszemély voltam a vacsoraasztalnál – vont vállat Cordelia. – Mégis megvádolt azzal, hogy éheztetem a gyermeked, azért olyan törpe. Hát tehetek én róla, ha jobban szeret játszani az étellel, mint megenni? Nem tudom, mit gondoljak a növekedésihormon-dózisának fokozásáról; Vaagen elég bizonytalan a csontok szilárdságára gyakorolt hatását illetően.

Aral arcán lopva megjelent egy hamiskás mosoly.

– Szerintem egész szellemes volt az a dialógusa, amikor a borsók meneteltek, hogy bekerítsék a kétszersültet, és követelték, hogy adja meg magát. Szinte láttad magad előtt őket, mint birodalmi zöldben feszítő apró katonákat.

– Igen, és te nem sokat segítettél az ügyön azzal, hogy nevettél rajta ahelyett, hogy ráparancsoltál volna, mint egy rendes apuka, hogy egyen rendesen, és ne játsszon az étellel.

– Nem is nevettem!

– A szemed nevetett. És ezt ő is pontosan tudta. Teljesen az ujja köré csavar.

A lovak és elkerülhetetlen melléktermékeik meleg, orrfacsaróan dús illata egyre áthatóbbá vált, ahogy közeledtek az épületekhez. Bothari újra felbukkant, meglátta őket, és bocsánatkérően odaintett nekik.

– Épp az imént láttam Elenát. Szóltam neki, hogy másszon le a padlásról. Azt mondta, Lord Miles nincs odafenn, de valahol itt lehet a környéken. Sajnálom, milady, amikor azt mondta, hogy megnézi az állatokat, nem gondoltam, hogy úgy érti, most rögtön. Biztos vagyok benne, hogy pár perc alatt megtalálom.

– Azt reméltem, Piotr felajánlja, hogy elviszi lovagolni – sóhajtotta Cordelia.

– Azt hittem, nem szereted a lovakat – felelte Aral.

– Ki nem állhatom őket. De arra gondoltam, ez rávehetné a vénembert, hogy hozzá beszéljen, mármint úgy, mint egy emberi lényhez, nem pedig el a feje fölött, mintha csak egy cserepes virág volna. Miles pedig olyan izgatott ezek miatt az ostoba jószágok miatt. Azonban nem szeretek itt lődörögni. Ez az egész hely annyira… Piotros. Úgy értem, archaikus, veszélyes, és figyelned kell, hova lépsz.

Na tessék. Falra festett ördög. Maga Piotr bukkant elő a régi, kőből épült csűrből, egy hosszú, fonott kötelet feltekerve.

– Á, hát itt vannak – állapította meg semleges hangon. Ugyanakkor azonban elég barátságosan csatlakozott hozzájuk. – Gondolom, nem szeretnék látni az új kancacsikót.

A hangja olyan fakó és színtelen volt, hogy Cordelia nem tudta eldönteni, milyen választ vár tőle, igent vagy nemet. Azonban ettől függetlenül megragadta az alkalmat.

– Biztos vagyok benne, hogy Miles szívesen megnézné.

– Hm!…

A nő Botharihoz fordult.

– Miért nem keresi?… – Ám Bothari elbámult mellette, a szája elkerekedett ijedtében. A nő megperdült.

Az istállóból Piotr egyik leghatalmasabb lova ügetett elő bármiféle kantár, nyereg, kötőfék vagy egyéb olyan felszerelés nélkül, amelybe kapaszkodni lehetne. A sörényébe pedig bogáncsként csimpaszkodott egy sötét hajú, apró termetű kisfiú. Miles markáns vonásain a lázas izgalom és a rémület keveréke ragyogott. Cordelia majdnem elájult, amikor meglátta.

– Az importcsődöröm! – kiáltott fel Piotr ijedten.

Bothari tiszta reflexből előkapta káberét a pisztolytáskából. Majd a tanácstalanságtól bénultan állt, nem tudván, hova és mire lőjön. Ha a ló elesik, és ráhengeredik apró lovasára…

– Ide nézzen, őrmester! – csendült izgatottan Miles vékonyka hangja. – Én vagyok a magasabb…

Bothari futni kezdett felé. A ló felágaskodott, kikerülte, és könnyű ügetésbe fogott.

– …és gyorsabban is futok! – A fiú szavai elvesztek a ló szökellő galoppjának zajában. A ló eltűnt a szemük elől az istálló mögött.

A négy felnőtt teljes gőzzel utánuk iramodott. Cordelia nem hallott más kiáltást, de mikor befordultak a sarkon, Miles már a földön hevert, a ló pedig valamivel odébb megállt, és a fejét lehajtva harapdálta a füvet. Amikor észrevette őket, ellenségesen felhorkant, felemelte a fejét, egyik lábáról a másikra táncolt, majd gyorsan letépett még néhány falat fűcsomót.

Cordelia térdre hullt Miles mellett, aki máris felült, és elhessegette őt magától. Sápadt volt, és jobb kezét a fájdalom már nagyon is ismerős jelével kulcsolta bal karja köré.

– Látja, őrmester? – lihegte Miles. – Tudok lovagolni, tudok.

Piotr, útban a lova felé, megtorpant, és lenézett rájuk.

– Nem úgy értettem, hogy nem tud – mondta Bothari nagy elánnal. – Hanem, hogy nem kapott rá engedélyt.

– Ó!

– Eltört? – biccentett Bothari a karja felé.

– Igen – sóhajtott a fiú. A fájdalom könnyei csillogtak a szemében, de összeszorította a fogát, hogy ne lopózzon reszketés a hangjába.

Az őrmester zsörtölődött egy sort, majd feltűrte Miles ingujját, és megtapogatta az alkarját. Miles felszisszent.

– Aha… – Bothari meghúzta, forgatta, igazított rajta, majd elővett egy csőszerű műanyag tömlőt, felcsúsztatta a fiú karjára és csuklójára, és felfújta. – Így. Ez a helyén tartja, míg a doktor meg nem nézi.

– Nem kellene inkább… konténerbe zárni azt a szörnyűséges lovat? – kérdezte Cordelia Piotrtól.

– Nem is szörnyűséges – bizonygatta Miles, miközben talpra kecmergett. – Hanem a legcsinosabb.

– Úgy gondolod, mi? – kérdezte Piotr nyersen. – Hát ezt honnan veszed? Tetszik a barna szín?

– Ez lépked a legruganyosabban – magyarázta Miles őszintén, miközben ugrálva utánozta a ló mozgását.

Ezzel teljesen megragadta Piotr figyelmét.

– Úgy bizony – hagyta jóvá az öreg kábultan. – Ennek az idomításához fűzöm a legtöbb reményt. Szereted a lovakat?

– Remek állatok. Csodálatosak! – perdült körbe Miles.

– Az apád érdeklődését sosem tudtam felkelteni irántuk. – Piotr rosszallóan Aralra nézett.

Hála istennek – gondolta Cordelia.

– Lefogadom, hogy lóháton vagyok olyan gyors, mint akárki más… – mondta Miles.

– Ezt kétlem – jelentette ki Piotr hűvösen –, már ha az imént ezt próbáltad szemléltetni. Ha csinálni akarod, jól kell csinálnod.

– Tanítson meg rá! – vágta rá Miles abban a pillanatban.

Piotr szemöldöke felszaladt. Cordeliára pillantott, és savanyúan elmosolyodott.

– Ha az anyád megengedi. – A sarkán billegett, bizonyos önelégült biztonságban, hiszen jól tudta, Cordelia milyen mélyen gyökerező ellenszenvet táplál az állatok iránt.

Cordelia beharapta az ajkát, visszanyelte a „csak a testemen keresztül!” kifakadást, és sebesen járt az agya. Aral átható pillantása jelezni akart neki valamit, de nem tudta kivenni, mit üzen a tekintete. Vajon ez egy új módja annak, hogy Piotr megpróbálja eltenni Milest láb alól? Megnyeri magának, majd kiviszi a szabadba, és agyontapostatja… vagy halálra fárasztja? De ott motoszkált a fejében egy gondolat…

Kockázat vagy biztonság? Az alatt a néhány hónap alatt, amióta Miles végre teljesen mozgásképessé vált, Cordelia folyton csak pánikolt, igyekezve megóvni őt minden fizikai sérüléstől; a fiú pedig ugyanennyi időt töltött azzal, hogy kétségbeesetten próbált elmenekülni az ő terhes felügyelete alól. Ha tovább folytatódik ez a küzdelem közöttük, valamelyikük előbb-utóbb biztosan becsavarodik.

Ám ha nem tarthatja a fiát biztonságban, talán a második legjobb megoldás, amelyet csak választhat, ha megtanítja, hogyan boldogulhat jól egy veszélyesen élt életben. A fiú máris csaknem teljesen fékezhetetlenné vált. Hatalmas szürke szeme kétségbeesett néma könyörgéssel szegeződött rá – légyszi, légyszi, légyszi… –, méghozzá olyan hévvel, amely az acélt is megolvasztotta volna. Az egész világgal harcba szállnék érted, de átkozott legyek, ha tudom, hogy menthetnélek meg saját magadtól. Rajta hát, fiam!

– Igen, megengedem – bólintott végül. – De csak ha az őrmester mindig itt lesz melletted.

Bothari rémült, szemrehányó pillantást vetett rá. Aral sugárzó tekintettel dörzsölte meg az állát. Piotr láthatólag rendkívül zavarba jött, amiért a blöffje ennyire váratlan eredményt hozott.

– Szuper! – lelkendezett Miles. – Lehet saját lovam? Lehet ez az enyém?

– Nem, ez nem – felelte Piotr méltatlankodva. Majd némileg visszafogottabban hozzátette: – Talán egy póni.

– Ló – kontrázott Miles, az öreg arcát figyelve.

Cordelia egyből felismerte, hogy bekapcsolt Milesnál az „azonnali újratárgyalási üzemmód”. Amennyire meg tudta állapítani, ezt a szinte zsigeri reflexet akár a legcsekélyebb engedmény is azonnal kiváltotta nála. Be kéne vetni a kölyköt a cetagandaiakkal folytatott tárgyalásokon. Azon tűnődött, végül vajon hány lóval nyeri az alkudozást.

– Egy póni – szólt közbe, megadva Piotrnak azt a támogatást, amelyről annak még fogalma sem volt, hamarosan milyen nagy szüksége lesz rá. – Egy szelíd póni. Egy kedves, alacsony póni.

Piotr lebiggyesztette az ajkát, és kihívó pillantást vetett a nőre.

– Talán kaphatsz lovat – fordult Mileshoz. – Érdemeld ki! Azzal, hogy jól tanulsz.

– Kezdhetem máris?

– Először el kell látnunk a karodat – jelentette ki Cordelia határozottan.

– De nem kell megvárnom, amíg teljesen meggyógyul, ugye?

– Ez majd megtanít, hogy ne rohangálj összevissza, és ne törd el semmidet.

Piotr félig lehunyt szemmel fordult Cordelia felé.

– Ami azt illeti, a megfelelő idomítási tréning a vezetőszáron való futtatással veszi kezdetét. Nem használhatod a karodat, amíg meg nem tanultad a helyes ülésmódot a nyeregben.

– Igazán? – kérdezte Miles, imádattal csüngve az öreg szavain. – Mi mást?…

Mire Cordelia visszavonult, hogy előkerítse a Lord Régens vándorcirkuszához (azaz személyes kíséretéhez) csatlakozó személyi orvosukat, Piotrnak sikerült újra elfognia a lovát – ami azt illeti, elég hatékonyan, noha Cordelia azon tűnődött, a zsebében rejlő kockacukor vajon nem számít-e csalásnak –, és máris azt magyarázta Milesnak, hogy kell az egyszerű bőrszíjból megfelelő hámot csinálni, a lónak melyik oldalára álljon, és milyen irányba nézzen, miközben kötőféken vezeti. A fiú, aki alig ért fel az öregember derekáig, szenvedélyesen elszánt, felfelé fordított arccal szivacsként itta magába annak minden szavát.

– Akarsz fogadni, hogy a hét végére ki vezet majd kit azon a vezetőszáron? – súgta Aral a felesége fülébe.

– Nem vitás. Azt kell mondjam, a hónapok, melyeket Miles mozdulatlanul töltött abban a rettenetes gerincmerevítőben, megtanították őt, hogyan bűvöljön el másokat. Hosszú távon ez a leghatékonyabb módja annak, hogy te irányítsd a körülötted lévőket, és érvényre juttasd a saját akaratodat. Örülök neki, hogy nem a nyafogást és panaszkodást választotta személyes stratégiájául. Ő a legakaratosabb kis szörnyeteg, akivel valaha is találkoztam, de mindezt mégis úgy teszi, hogy észre sem veszed.

– Nem hiszem, hogy apámnak bármi esélye is lenne ellene – bólintott Aral.

Cordelia elmosolyodott, amikor elképzelte a dolgot, majd komolyabban pillantott a férjére.

– Amikor édesapám egyszer eltávot kapott a Bétai Csillagközi Felderítéstől, és hazajött hozzánk, együtt építettünk néhány vitorlázógép-modellt. Két dolog kellett ahhoz, hogy repüljenek. Először is neki kellett futnunk, hogy megfelelő lendületet kapjanak. Azután el kellett engednünk őket. – Felsóhajtott. – A legnehezebb azt volt megtanulni, hogy mikor engedjem el őket.

Piotr, a lova, Bothari és Miles bementek az istállóba, így kikerültek a látóterükből. A mozdulatai alapján úgy tűnt, Miles gyorstüzelőként tette fel egyik kérdést a másik után.

Aral megszorította felesége kezét, ahogy együtt hátat fordítottak, és nekivágtak a domboldalnak.

– Azt hiszem, ő magasra fog szárnyalni, drága kapitányom.

Néhány gondolat a Vorkosigan-sagáról

Miles Vorkosigant már az anyaméhben megmérgezték soltoxinnal. Törékeny csontokkal és egyéb orvosi problémákkal született, melyek gátolták növekedését és fejlődését, egy olyan militarista világban, a Barrayaron, ahol a rendellenességgel élőket alig tekintik embernek. Miles korán megtanulja, hogy nap mint nap meg kell küzdenie az életben maradásért és a boldogulásért. A katonai akadémiáról hamar kivágják fizikai alkalmatlansága miatt – futás közben megbotlik, és lábát töri –, kénytelen más pályát választani magának. Ha a testi adottságaira nem támaszkodhat, az eszét használja. A csontjai törékenyek ugyan, de az agytekervényei igencsak jól működnek; képes lyukat beszélni bárki hasába, jó érzékkel találja meg mások gyenge pontjait, és használja ki azokat könyörtelenül saját javára. Csempészként, kalandorként boldogul, létrehozza független zsoldoscsapatát, a Dendariit, s élükön vívja sajátos harcát a túlélésért és az elvekért, melyekben hisz. Miles jó érzékkel vonzza a bajt, s bár fortélyos eszével rendre kivágja magát, többnyire csöbörből vödörbe kerül, de mégis képtelen elfogadni, hogy sorsának zsinórjait nála hatalmasabb erők mozgatják. Szembeszáll bárkivel, akár saját rokonaival vagy akár a Barrayar császárával. Léte folyamatos küzdelem, hihetetlen kalandoktól, feszültségektől és humoros helyzetektől sem mentes események sorozata…

Lois McMaster Bujold, Miles Vorkosigan és a Vorkosigan-saga megalkotója, érdekes alakja a világ science fiction életének. Bár ő az egyetlen, aki életében már most négy Hugo-díjjal büszkélkedhet regény kategóriában,[4] mégis a viszonylag „ismeretlenebb” írók közé tartozik. Az Ohio állambeli Columbusban született, 1949. november 2-án, és már ifjú korában sci-fi rajongóvá lett, köszönhetően mérnök édesapjának, aki gyűjtötte és falta a fantasztikus történeteket. 1968 és 1972 között az Ohio State Universityre járt, de nem diplomázott. Azt vallja, számára a valódi oktatást nem az egyetem jelentette, hanem annak patinás könyvtára, melynek tekintélyes állományából átlagban heti öt könyvet olvasott. 1969-ben lépett be a helyi sci-fi klubba, ott ismerte meg későbbi férjét, John Fredric Bujoldot, akivel 1971-ben keltek egybe. Mostanra már elváltak, de a házasságukból két közös gyermekük született: egy fiú és egy lány.

Lois 1982 decemberében kezdett írni, részben megélhetési okokból, mivel nem talált munkát abban a Midwest nevű kisvárosban, ahol akkoriban élt, másrészt egy újsütetű író barátja példája inspirálta. A szakmát írás közben tanulta, s kezdetben még nem igazán tudta, hova fog eljutni a történetben, melyet akkoriban a Mirrors (Tükrök) munkacímen jegyzett. A bétai Cordelia Naismith történetét kezdte el, vagyis azt a művet, amely később Maréknyi becsület (Shards of Honor) címen látott napvilágot. Bár ekkor még nem igazán gondolt arra, hogy ebből a történetből valaha is sorozat lehet, mégis rengeteg jegyzetet készített a világ hátteréről, és már ekkor eldöntötte, hogy Cordelia és Aral frigyéből egykor majd egy rendellenes gyermek születik – Miles Vorkosigan.

Ám, mint az lenni szokott, nehezen indult be az írói karrier. Az első regény terjedelmes, kissé szószátyár kéziratát több kiadónak is elküldte, és negatív válaszokat kapott. A történetet a szerkesztők alapvetően nem tartották rossznak, de erőteljes meghúzást javasoltak. Eközben, míg a válaszokra várt, Lois folytatásokat írt a történetéhez. Előbb a The Warrior's Apprentice (Katonának alkalmatlan),[5] majd az Ethan of Athos (Athosi Ethan) címűt. A kiadói véleményeket kézhez véve Lois megpróbálta „feszesebbre” írni a Maréknyi becsületet. Egyrészt kihúzgálta a fölöslegesnek ítélt töltelék mondatokat, másrészt kihagyott olyan jeleneteket, melyek – bár színesítették ugyan a művet – nem voltak feltétlen szükségesek. Ezek a kihagyott jelenetek ösztönözték később a Barrayar megírását.

A nagy áttörés 1985 tavaszán következett be az életében. A Twilight Zone Magazin – apja kedvenc sci-fi havilapja – leközölte első írását, a Bartert (Csereüzlet). A Far Frontiers pedig megvette a Csata után (Aftermaths) című novellát,[6] és 1986 tavaszán megjelentette. De ami ennél is fontosabb: a Baen Kiadó megvásárolta mindhárom befejezett regényét, és Lois nagy hirtelen lelkes amatőrből háromkötetes profi íróvá vált. A Maréknyi becsület 1986 júniusában jelent meg, a The Warrior's Apprentice augusztusban, az Ethan of Athos decemberben. (És közben a Twilight Zone Magazinban is újabb novellája jelent meg, a The Hole Truth.)

Ebben az évben nagyot változott a világ Lois körül. Bár az első regényt – ismeretlen író, ismeretlen név – épphogy el lehetett adni, a folytatások már anyagi sikert is hoztak, és az olvasók kezdték megismerni és megkedvelni a stílusát.

Így, hogy már állt mögötte egy ismert könyvkiadó, és „komoly írói múlt”-tal bírt, könnyebben boldogult az írói pályán. Megírta a Falling Free (Szabadesés) című regényt, mely azonos világban játszódik, mint az eddigiek – de 300 évvel korábban.[7] Ezt a művét az Analog magazin közölte négy részletben 1987-ben, majd később, 1988-ban, a Baen is kiadta. Ez a mű hozta az első díjat, egy Nebulát.

1988-ban az Egyesült Királyságban is publikálni kezdték az eddig megjelenteket; a Headline Kiadó vállalta be. Még ugyanebben az évben a Baen újranyomatta az első két könyvet, aztán nem sokkal később a harmadik regényt is.

Lois McMaster Bujold keresett íróvá vált!

1989-ben megírta a The Mountains of Mourning (A gyász hegyei) című kisregényét, amely újabb sikert, sikereket hozott: Nebula-és Hugo-díjat is kapott. Ekkor már külföldön is egyre népszerűbb lett, számos nyelvre lefordították.[8]

Miközben újabb könyvei jelentek meg – Borders of Infinity (A halhatatlanság határai), Brothers in Arms (Fegyvertársak), The Vor Game (A Vor-játszma) –, az előző művek (Warrior's Apprentice, Falling Free) annyira sikeresek lettek, hogy a Baen már a harmadik kiadásukkal rukkolt elő.

Lois McMaster Bujold híres lett!

És persze jöttek az újabb díjak is: döntőbe jut a Locus Poll-díjért az első legjobb regény kategóriában a Falling Free, győzelem a The Warrior's Apprentice-szel szintén a Locus Pollnál, és döntős ugyanezen művel a Campbell-díjnál. Később a Falling Free Hugo-jelölt is volt.

Követni is nehéz a sok jelölést…

Bujold immár végképp befutott.

Eldönthette, hogyan tovább…

Érdekes ötlettel állt elő. Van egy hiányzó szakasz a kedvenc főhős, Miles Vorkosigan életében: meg kéne írni a születése körülményeit…

Igaz, Jim Baen, a Baen Kiadó tulajdonosa, nem rajongott az ötletért, hogy folytatást adjon ki az „épphogy elfogyott” Maréknyi becsülethez, végül is beleegyezett. Lois pedig nagy kedvvel látott a Barrayar megírásához. Mivel számos olyan jelenet rendelkezésére állt, melyet a Maréknyi becsületből kihagyott, úgy gondolta, azok felhasználásával könnyedén megírja majd ezt a hézagkitöltő regényt. No persze soha semmi sem könnyű… Felhasználta ugyan a kimaradt jeleneteket, de jócskán átírta őket, és a Barrayar jóval több idejét vette igénybe, mint azt eredetileg gondolta. De végül is, sikerült kitöltenie a hiányzó űrt… és ez oly jól sikerült, hogy Hugót is kapott rá, Nebulára is jelölték, sőt Japánban még a legjobb külföldi író díját is bezsebelte.

Hogyan született a Barrayar? 1989-ben Loist meghívták a Phil-conra – egy patinás philadelphiai sci-fi találkozóra –, és a szervezők arra kérték, írjon egy rövid novellát a „műsorfüzet”-be. Lois ekkor elővette a Maréknyi becsületből kivágott fejezeteket, és megpróbált novellát írni a soltoxin-mérgezéses jelenetből… Aztán ráébredt, hogy ez bővebb téma: regényt kíván. No, ebből lett a Barrayar.

És hol tartunk mi, magyarul? Az „igazi” Vorkosigan-saga csak most kezdődik majd! Mert bár a Barrayarban már megszületett Miles Vorkosigan, és csacsogott is egy keveset a nagyapjának, gyermekként is bizonyítva legendás rábeszélőképességét – életének legjobb epizódjai még csak ezután következnek…

Nemes István

1. kábítófegyver

2. ImpSec – Imperial Security (A Császári Titkosszolgálat rövidítése).

3. ImpMil – Imperial Military; birodalmi hadsereg

4. Robert A. Heinlein is négy Hugóval bír, de ő a negyediket poszthumusz kapta, egyfajta életmű-díjként.

5. Az itt említett magyar címek csupán munkacímek, nem véglegesek. A kiadó dönthet úgy, hogy más címen jelenteti meg.

6. A Csata után (Aftermaths) című novella megjelent a Maréknyi becsület című regény csatolt fejezeteként. (Lazi Könyvkiadó, 2007)

7. Egyes források szerint csak 200 évvel korábban.

8. A teljesség igénye nélkül: megjelent Spanyolországban, Olaszországban, Németországban, Franciaországban, Romániában, Oroszországban, Japánban, Izraelben, Horvátországban, a Cseh Köztársaságban, Hollandiában, Bulgáriában, Litáni-ában, Kínában – Magyarországon.

Table of Contents

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Epilógus Vorkosigan Surleau – Öt évvel később

Néhány gondolat a Vorkosigan-sagáról